CELEX: 62009CJ0106
Muutoksenhaku
Valtiontuet
Aineellinen valikoivuus
Verojärjestelmä
Gibraltar
Offshore-yritykset

Euroopan komissio ja Espanjan kuningaskunta vaativat valituksissaan, että unionin tuomioistuin kumoaa Euroopan yhteisöjen
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen yhdistetyissä asioissa T-211/04 ja T-215/04, Government of Gibraltar ja Yhdistynyt
kuningaskunta vastaan komissio, 18.12.2008 antaman tuomion (Kok., s. II-3745; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jossa
se kumosi tukijärjestelmästä, jonka Yhdistynyt kuningaskunta aikoo panna täytäntöön Government of Gibraltarin yritysverouudistuksen
osalta, 30.3.2004 tehdyn komission päätöksen 2005/261/EY (EUVL 2005, L 85, s. 1; jäljempänä riidanalainen päätös).
I
Asiaa koskevat oikeussäännöt
[EY 88] artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 22.3.1999 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 659/1999
(EYVL L 83, s. 1) 6 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Muodollinen tutkintamenettely
1.      Muodollisen tutkintamenettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä esitetään asiaan liittyvät oikeudelliset seikat ja tosiseikat
lyhyesti, komission alustava arvio ehdotetun toimenpiteen tukiluonteesta ja epäilyt toimenpiteen soveltuvuudesta yhteismarkkinoille.
Päätöksessä pyydetään asianomaista jäsenvaltiota ja muita asianomaisia osapuolia esittämään huomautuksensa asetetussa määräajassa,
joka yleensä on enintään yksi kuukausi. Asianmukaisesti perustelluissa tapauksissa komissio voi jatkaa asetettua määräaikaa.
2.      Saadut huomautukset toimitetaan asianomaiselle jäsenvaltiolle. Jos asianomaiset osapuolet niille mahdollisesti aiheutuvan
vahingon vuoksi sitä pyytävät, niiden henkilöllisyyttä ei ilmaista asianomaiselle jäsenvaltiolle. Asianomainen jäsenvaltio
voi vastata huomautuksiin määräajassa, joka yleensä on enintään yksi kuukausi. Asianmukaisesti perustelluissa tapauksissa
komissio voi jatkaa asetettua määräaikaa.”
II
Tosiseikat
A
Government of Gibraltarin yritysverouudistuksen tausta
Komissio päätti 11.7.2001 aloittaa EY 88 artiklan 2 kohdan nojalla muodollisen tutkintamenettelyn kahdesta Gibraltarissa sovelletusta
yritysverolaista, jotka koskivat vapautettuja (ts. verovapaita) yrityksiä (EYVL 2002, C 26, s. 13) ja edellytykset (ts. vaatimukset)
täyttäviä yrityksiä (EYVL 2002, C 26, s. 9).
Vapautetun yrityksen aseman saavuttamiseksi yrityksen oli täytettävä useita edellytyksiä. Näihin edellytyksiin kuului kielto
harjoittaa kaupallista tai muuta toimintaa Gibraltarissa muutoin kuin toisten vapautettujen yritysten kanssa ja edellytykset
täyttävien yritysten kanssa. Vapautettu yritys oli joitakin poikkeuksia lukuun ottamatta vapautettu tuloverosta Gibraltarissa,
ja sen täytyi maksaa vain vuosittainen kiinteämääräinen vero, joka oli suuruudeltaan 225 Englannin puntaa (GBP).
Edellytykset täyttävän yrityksen aseman saamisen edellytykset olivat olennaisilta osiltaan samat kuin edellytykset vapautetun
yrityksen aseman saamiseksi. Edellytykset täyttävät yritykset maksoivat veroa tasolla, jonka suuruudesta neuvoteltiin Gibraltarin
verottajan kanssa ja joka oli 2–10 prosenttia voitosta.
Yhdistetyissä asioissa T-195/01 ja T-207/01, Government of Gibraltar vastaan komissio, 30.4.2002 antamassaan tuomiossa (Kok.,
s. II-2309) ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin yhtäältä kumosi vapautettuja yrityksiä koskeneen muodollisen tutkintamenettelyn
aloittamisesta tehdyn päätöksen, koska komissio oli luokitellut kyseisiin yrityksiin sovelletun järjestelmän kokonaisuudessaan
uudeksi tueksi, ja toisaalta hylkäsi vaatimuksen edellytykset täyttäviä yrityksiä koskeneen menettelyn aloittamisesta tehdyn
päätöksen kumoamiseksi.
Vapautettuja yrityksiä koskenut menettely johti 19.1.2005 tehtyyn komission päätökseen, jossa se ehdotti aiheellisia toimenpiteitä
ja jonka Yhdistynyt kuningaskunta hyväksyi 18.2.2005 (EUVL 2005, C 228, s. 9). Edellytykset täyttäviä yrityksiä koskeneen
menettelyn perusteella komissio teki 30.3.2004 päätöksen 2005/77/EY Yhdistyneen kuningaskunnan tukijärjestelmästä edellytykset
täyttäville yhtiöille Gibraltarilla (EUVL 2005, L 29, s. 24) ja totesi siinä kyseisiä yrityksiä koskevan järjestelmän yhteismarkkinoille
soveltumattomaksi.
B
Government of Gibraltarin yritysverouudistus
Government of Gibraltar ilmoitti 27.4.2002 aikovansa kumota koko yritysverotusta koskevan lainsäädäntönsä ja ottaa käyttöön
täysin uuden verojärjestelmän kaikkia Gibraltarissa olevia yrityksiä varten; se ei tällöin ottanut kantaa kysymykseen siitä,
olivatko vapautettuja yrityksiä ja edellytykset täyttäviä yrityksiä koskevat verojärjestelmät valtiontukia vai eivät. Kyseinen
Government of Gibraltarin yritysverouudistus on nyt käsiteltävien asioiden kohteena.
Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta ilmoitti komissiolle 12.8.2002 päivätyllä kirjeellä EY 88 artiklan
3 kohdan mukaisesti ehdotuksesta yritysverouudistukseksi (jäljempänä verouudistusehdotus), jonka Government of Gibraltar aikoi
toteuttaa.
Government of Gibraltar voi panna verouudistuksen täytäntöön vasta sen jälkeen, kun Gibraltarin House of Assembly on ensin
hyväksynyt mainitun ehdotuksen. Uudistuksen osana lainsäädäntö, joka koskee vapautettuja yrityksiä ja edellytykset täyttäviä
yrityksiä, on kumottava välittömin oikeusvaikutuksin.
Verouudistusehdotus koskee, kuten valituksenalaisen tuomion 18 kohdasta ilmenee, kaikkiin Gibraltariin sijoittautuneisiin
yrityksiin sovellettavaa verojärjestelmää ja lisä- tai rangaistusveroa (”top-up tax”), jota sovelletaan ainoastaan rahoituspalveluyrityksiin
ja peruspalveluja tarjoaviin laitoksiin; viimeksi mainittuihin kuuluvat yritykset, jotka harjoittavat toimintaa televiestintä-,
sähkö- ja vesialalla.
Kyseisellä ehdotuksella käyttöön otettavan verojärjestelmän ominaispiirteet esitetään valituksenalaisen tuomion 21–25 kohdassa
seuraavasti:
”21      Verouudistuksella käyttöön otett[ava] ja kaikkia Gibraltariin sijoittautuneita yrityksiä koskeva verojärjestelmä muodostuu
henkilöstön määrään perustuvasta verosta (payroll tax), liikekiinteistön käyttöön perustuvasta verosta (business property
occupation tax) ja rekisteröintimaksusta (registration fee):
–        payroll tax (jäljempänä PT): kaikki Gibraltarissa olevat yritykset ovat velvollisia maksamaan veron, joka on suuruudeltaan
3 000 GBP työntekijää kohti vuodessa; jokaisen Gibraltarissa olevan ’työnantajan’ on maksettava tämä vero kaikista ’Gibraltarissa
työskentelevistä’ kokoaikaisista ja osa-aikaisista ’työntekijöistä’; edellä mainitut ilmaisut on määritelty verouudistusta
koskevassa lainsäädännössä
–        business property occupation tax (jäljempänä BPOT): kaikki kiinteistöä liiketoimintatarkoituksiin Gibraltarissa käyttävät
yritykset maksavat kyseisen kiinteistön käytöstä veron, joka on tietty prosenttiosuus niiden yleisestä kiinteistöverovelvollisuudesta
Gibraltarissa
–        registration fee (jäljempänä rekisteröintimaksu): kaikkien Gibraltarissa olevien [yritysten] on maksettava vuosittain rekisteröintimaksu,
jonka suuruus on voittoa tavoittelemattomilla [yrityksillä] 150 GBP ja voittoa tavoittelevilla [yrityksillä] 300 GBP.
22      PT ja BPOT voivat yhteensä olla enintään 15 prosenttia voitoista. Tämän rajan käyttöön oton vuoksi yritykset maksavat PT:n
ja BPOT:n vain, jos ne saavat voittoa, ja verojen määrä on yhteensä enintään 15 prosenttia voitoista.
– –
23      Määrätystä toiminnasta, nimittäin rahoituspalvelutoiminnasta ja peruspalvelutoiminnasta, kannetaan lisävero (tai rangaistusvero)
tällaisesta toiminnasta saatujen voittojen osalta. Lisäveroa sovelletaan ainoastaan voittoihin, jotka pystytään kohdentamaan
tähän määrättyyn toimintaan.
24      Rahoituspalveluyrityksiltä peritään siis PT:n ja BPOT:n lisäksi rahoituspalvelutoiminnasta saaduista voitoista lisävero (tai
rangaistusvero), jonka määrä on 4–6 prosenttia voitoista (se lasketaan kansainvälisesti hyväksyttyjen tilinpäätösstandardien
mukaisesti); yritysten kokonaisverotus (PT, BPOT ja lisävero) voi olla yhteensä enintään 15 prosenttia voitoista.
25      Peruspalvelun tuottajilta peritään PT:n ja BPOT:n lisäksi lisävero (tai rangaistusvero), joka on 35 prosenttia niiden toiminnasta
saaduista voitoista (se lasketaan kansainvälisesti hyväksyttyjen tilinpäätösstandardien mukaisesti). Tällaiset yritykset saavat
vähentää PT:n ja BPOT:n lisäverovelvollisuudestaan. Vaikka myös peruspalvelujen tuottajien vuotuinen PT ja BPOT yhteenlaskettuina
voivat olla enintään 15 prosenttia voitoista, peruspalvelutoiminnasta kannettavalla lisäverolla varmistetaan, että näiden
yritysten vero on aina 35 prosenttia voitoista.”
III
Hallinnollinen menettely ja riidanalainen päätös
Yhdistyneen kuningaskunnan ilmoitettua komissiolle verouudistusehdotuksesta komissio ilmoitti 16.10.2002 päivätyllä kirjeellä
kyseiselle jäsenvaltiolle päätöksestään aloittaa EY 88 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu menettely (jäljempänä muodollisen menettelyn
aloittamista koskeva päätös) ja kehotti asianomaisia esittämään huomautuksensa (EYVL 2002, C 300, s. 2).
Päätöksessä viitataan valtiontukisääntöjen soveltamisesta yritysten välittömään verotukseen annetun komission tiedonannon
(EYVL 1998, C 384, s. 3; jäljempänä verotuksellisia valtiontukia koskeva tiedonanto) 9 kohtaan. Komissio mainitsee kyseisen
päätöksen 29–33 ja 37–44 kohdassa verouudistusehdotuksesta neljä seikkaa, jotka sen mielestä merkitsevät aineellisesti valikoivien
etujen myöntämistä, eli voiton saamista koskeva edellytys, joka hyödyttää voittoa tuottamattomia yrityksiä, verojen eri enimmäisrajat,
jotka suosivat yrityksiä, joihin näitä enimmäisrajoja sovelletaan, Gibraltarin tietyille alueille sijoittautuneiden yritysten
verovapaus ja tiettyjen tavoitteiden toteuttamiseen myönnetyistä lainoista saatujen korkojen vapauttaminen verosta. Offshore-yritysten
ei todeta saavan valikoivaa etua.
Muodollisen menettelyn aloittamista koskevan päätöksen 60 kohdan f alakohdassa komissio pyytää Yhdistyneeltä kuningaskunnalta
seuraavat tiedot:
”arvio seuraavien yritysten lukumäärästä, koosta ja niiden toiminnan luonteesta:
–        yritykset, jotka eivät tuota voittoa ja joilla ei siis ole PT:n ja BPOT:n maksuvelvollisuutta
–        voittoa tuottavat yritykset, joilla ei ole työntekijöitä (eli niillä ei ole verollisia työntekijäyksiköitä)
–        voittoa tuottavat yritykset, joiden työntekijämäärä on alle yksi (lukuun ottamatta yrityksiä, joilla ei ole työntekijöitä).”
Huomautuksia komissiolle esittivät Yhdistynyt kuningaskunta, Confederación Española de Organizaciones Empresariales (Espanjan
työnantajajärjestöjen keskusliitto), Ålands Landskapsstyrelse (Ahvenanmaan maakuntahallitus (Suomi)), Espanjan kuningaskunta
sekä Government of Gibraltar.
Espanjan kuningaskunta totesi komissiolle 3.1.2003 toimittamiensa huomautusten 3 kohdassa seuraavaa:
”– –
Hyväksymme näissä huomautuksissa syyt, joilla komissio vastustaa Yhdistyneen kuningaskunnan Government of Gibraltarin puolesta
ehdottamaa uudistusta ja jotka jo sinänsä pohjimmiltaan riittävät kyseenalaistamaan uudistuksen pätevyyden, mutta lisäksi
on mielestämme olennaista, että järjestelmän yhteensopivuuden arvioinnissa otetaan asianmukaisesti huomioon uudistusta ehdottavan
hallintoalueen todellinen taloudellinen ja verotuksellinen tilanne.
Ehdotettu verouudistus sisältää joitakin hyvin erikoisia piirteitä, kuten seuraavat piirteet:
– –
c)      Ehdotettu verojärjestelmä ei tosiasiassa tarkoita niille 28 800 yritykselle, jotka eivät ole velvollisia maksamaan edellä
a kohdassa tarkoitettuja lisä- tai rangaistusveroja (top-up taxes), yleistä yritysveroa liiketoiminnan voitoista vaan yhdistelmää
erilaisia yksittäisiä veroja ([PT, BPOT, rekisteröintimaksu]), joihin sovelletaan sellaisia enimmäismääriä, joiden vaikutuksesta
verovelvollisuus on äärimmäisen pieni tai olematon (ehdotusta kutsutaan Gibraltarissa syystäkin ’nollaveroksi’).
Kun muistetaan, että useimpia 28 800 rekisteröidystä yrityksestä voidaan pitää postilaatikko- tai varainhallintayrityksinä,
ne olisivat voittoa tuottaessaan velvollisia maksamaan veroa 3 000 GBP työntekijää kohti vuodessa. Koska useimmilla niistä
on vain yksi, yleensä osa-aikainen työntekijä (kirjanpitäjä tai tilintarkastaja), ne maksaisivat veroa vain enintään 3 000
GBP vuodessa, jos ne eivät käytä liikekiinteistöä (kuten yleensä on asia), koska niiden ei silloin tarvitsisi maksaa [BPOT:tä]
– –
d)      Offshore-yrityksiin ei sovellettaisi kahta näistä uusista veroista: noin 8 000 yritystä, jotka eivät ole fyysisesti sijoittautuneet
Gibraltariin, olisi siten vapautettu verosta.
– –
Tällainen verouudistus on monelta kannalta hyvin erikoinen, eikä sillä muuteta yritysten, joilla ei ole henkilöstöä tai liiketiloja
Gibraltarissa, verotuksellista tilannetta.
– –”
Komissio toimitti nämä huomautukset Yhdistyneelle kuningaskunnalle, joka ilmoitti komissiolle omat kommenttinsa 13.2.2003
päivätyllä kirjeellä ottamatta kuitenkaan kantaa Espanjan kuningaskunnan argumentteihin offshore-yritysten verokohtelusta.
Komissio totesi riidanalaisen päätöksen 163 kohdassa, että ”[verouudistusehdotus] on EY:n perustamissopimuksen 87 artiklan
1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea. Mitään 87 artiklan 2 ja 3 kohdassa määrättyä poikkeusta ei sovelleta. Näin ollen Yhdistynyt
kuningaskunta ei voi panna täytäntöön uudistusta”.
Riidanalaisen päätöksen 98–152 perustelukappaleesta ilmenevän komission kannan mukaan verouudistusehdotus on valikoiva sekä
alueellisesti että aineellisesti. Se on valikoiva alueellisesti, koska siinä otetaan käyttöön yritysverojärjestelmä, jossa
Gibraltarissa olevia yrityksiä verotetaan yleisesti ottaen alemman verokannan mukaan kuin Yhdistyneessä kuningaskunnassa olevia
yrityksiä (riidanalaisen päätöksen 127 perustelukappale).
Komissio pitää riidanalaisessa päätöksessä joitakin verouudistusehdotuksen näkökohtia aineellisesti valikoivina. Aineellisesti
valikoivia ovat sen mukaan siten ensinnäkin voiton saamisen asettaminen PT:n ja BPOT:n kantamisen edellytykseksi, koska tästä
edellytyksestä hyötyisivät voittoa tuottamattomat yritykset (riidanalaisen päätöksen 128–133 perustelukappale), ja toiseksi
PT:n ja BPOT:n rajaaminen 15 prosenttiin voitoista, koska tällainen raja suosii yrityksiä, joiden voitto kyseisenä verovuonna
on pieni verrattuna työntekijöiden määrään ja liikekiinteistön käyttöön (riidanalaisen päätöksen 134–141 perustelukappale).
Aineellisesti valikoiva on kolmanneksi myös se, että otetaan käyttöön PT ja BPOT, koska nämä molemmat verot suosivat luonteensa
vuoksi offshore-yrityksiä, jotka eivät tosiasiassa ole fyysisesti läsnä Gibraltarissa ja joilta ei siksi kanneta yritysveroa
(riidanalaisen päätöksen 142–144 ja 147–151 perustelukappale).
Riidanalaisen päätöksen päätösosan 1 artiklassa todetaan seuraavaa:
”Yhdistyneen kuningaskunnan ilmoittamat Gibraltarin yhtiöverojärjestelmän uudistusta koskevat ehdotukset ovat valtiontukea,
joka ei sovellu yhteismarkkinoille.
Kyseisiä ehdotuksia ei näin ollen voida panna täytäntöön.”
IV
Oikeudenkäyntimenettely ensimmäisessä oikeusasteessa ja valituksenalainen tuomio
Government of Gibraltar asiassa T-211/04 ja Yhdistynyt kuningaskunta asiassa T-215/04 nostivat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
kirjaamoon 9.6.2004 toimittamillaan kannekirjelmillä kanteen riidanalaisen päätöksen kumoamiseksi.
Kantajat vetosivat pääasiallisesti kolmeen kanneperusteeseen, jotka olivat kyseisissä asioissa identtiset. Ensimmäinen kanneperuste
koski oikeudellisia virheitä ja arviointivirheitä alueellisen valikoivuuden kriteerin soveltamisessa ja toinen kanneperuste
oikeudellisia virheitä ja arviointivirheitä aineellisen valikoivuuden kriteerin soveltamisessa. Kolmas kanneperuste koski
olennaisten menettelymääräysten rikkomista tutkittaessa verouudistusehdotuksen kolmatta, offshore-yrityksiä koskevaa näkökohtaa.
Kolmas kanneperuste jakautui kahteen osaan, joista ensimmäinen koski kuulluksi tulemista koskevan oikeuden, johon sekä Yhdistynyt
kuningaskunta että Government of Gibraltar vetosivat, loukkaamista ja toinen perusteluvirhettä, johon vain Government of Gibraltar
vetosi.
Government of Gibraltarin vaatimuksia asiassa T-211/04 tukenut Yhdistyneen kuningaskunnan väliintulohakemus ja komission vaatimuksia
asiassa T-215/04 tukenut Espanjan kuningaskunnan väliintulohakemus hyväksyttiin 14.12.2004 ja 15.2.2005 annetuilla ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuimen kolmannen jaoston puheenjohtajan määräyksillä.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hyväksyi sekä kantajien ensimmäisen kanneperusteen, joka koski alueellista valikoivuutta,
että niiden toisen kanneperusteen, joka koski aineellista valikoivuutta. Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
ei tutkinut kolmatta, olennaisten menettelymääräysten rikkomista koskenutta kanneperustetta.
V
Oikeudenkäyntimenettely unionin tuomioistuimessa sekä asianosaisten ja väliintulijoiden vaatimukset
Yhteisöjen tuomioistuimen presidentin 26.6.2009 antamalla määräyksellä asiat C-106/09 P ja C-107/09 P yhdistettiin kirjallista
ja suullista käsittelyä sekä tuomion antamista varten.
Yhteisöjen tuomioistuimen presidentin 25.9.2009 antamalla määräyksellä Irlanti hyväksyttiin käsiteltävissä asioissa väliintulijaksi
tukemaan Yhdistyneen kuningaskunnan ja Government of Gibraltarin vaatimuksia.
Komissio vaatii valituksessaan, että unionin tuomioistuin
–        ensisijaisesti
–        kumoaa valituksenalaisen tuomion
–        hylkää Government of Gibraltarin ja Yhdistyneen kuningaskunnan kumoamiskanteet
–        velvoittaa Government of Gibraltarin ja Yhdistyneen kuningaskunnan korvaamaan oikeudenkäyntikulut
–        toissijaisesti
–        palauttaa asiat unionin yleiseen tuomioistuimeen uutta käsittelyä varten ja
–        määrää, että kummassakin oikeusasteessa aiheutuneista oikeudenkäyntikuluista päätetään myöhemmin.
Espanjan kuningaskunta vaatii valituksessaan, että unionin tuomioistuin
–        kumoaa valituksenalaisen tuomion
–        toteaa riidanalaisen päätöksen lainmukaiseksi ja
–        velvoittaa valittajan vastapuolet korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Government of Gibraltar vaatii, että unionin tuomioistuin
–        hylkää komission valituksen ja Espanjan kuningaskunnan valituksen ja
–        velvoittaa komission ja Espanjan kuningaskunnan korvaamaan Government of Gibraltarin oikeudenkäyntikulut.
Yhdistynyt kuningaskunta vaatii, että unionin tuomioistuin
–        hylkää komission valituksen ja Espanjan kuningaskunnan valituksen ja
–        velvoittaa komission ja Espanjan kuningaskunnan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Irlanti vaatii, että unionin tuomioistuin
–        hylkää komission valituksen ja
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
VI
Valitusten tarkastelu
Komission ainoa valitusperuste koskee EY 87 artiklan 1 kohdan virheellistä soveltamista. Valitusperuste, joka koskee ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuimen päätelmiä verouudistusehdotuksen aineellisesta valikoivuudesta, jakautuu kuuteen osaan. Espanjan
kuningaskunta esittää yksitoista valitusperustetta, jotka voidaan jakaa kolmeen ryhmään; ne koskevat ensinnäkin kyseisen ehdotuksen
alueellista valikoivuutta ja Gibraltarin asemaa (seitsemän ensimmäistä valitusperustetta ja yhdeksäs valitusperuste), toiseksi
aineellista valikoivuutta (kahdeksas valitusperuste) ja viimeksi oikeudenkäyntimenettelyä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa
(kymmenes ja yhdestoista valitusperuste).
Aluksi on tutkittava aineellista valikoivuutta koskevat valitusperusteet eli komission ainoa valitusperuste ja Espanjan kuningaskunnan
kahdeksas valitusperuste.
A
Komission ainoa valitusperuste ja Espanjan kuningaskunnan kahdeksas valitusperuste
1.     Valituksenalaisen tuomion perustelut
Ennen riidanalaisen päätöksen tutkimista ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin määrittää valituksenalaisen tuomion 143–146
kohdassa tarkastelukehyksen, jota komission on noudatettava tutkiessaan verotukijärjestelmän valikoivuuden. Ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin toteaa tästä, että luokitellakseen tietyn verotustoimenpiteen valikoivaksi komission on välttämättä ensiksi määriteltävä
”normaali” verojärjestelmä. Tähän ”normaaliin” verojärjestelmään nähden komission on toiseksi arvioitava ja selvitettävä,
onko käsiteltävänä olevalla verotustoimenpiteellä myönnetty etu mahdollisesti valikoiva, osoittamalla, että toimenpide poikkeaa
kyseisestä ”normaalista” järjestelmästä. Kolmanneksi on tutkittava, voiko olla niin, että kun kyse on tällaisista poikkeuksista,
toimenpide, joka johtaa erilaiseen kohteluun yritysten välillä, ei kuitenkaan ole valikoiva silloin, kun tällainen kohtelu
johtuu maksujärjestelmän, johon se kuuluu, luonteesta tai rakenteesta.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen mukaan komissio ei voi jättää suorittamatta ensimmäistä ja toista vaihetta kyseessä
olevan toimenpiteen valikoivuuden valvonnassa, koska muutoin komissio asettautuisi jäsenvaltion asemaan kyseisen valtion verojärjestelmän
ja sen ”normaalin” järjestelmän määrittämisessä. Käsiteltävänä olevan verojärjestelmän määrittämisestä ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin toteaa, että välitön verotus kuuluu unionin oikeuden nykyisessä kehitysvaiheessa jäsenvaltioiden toimivaltaan.
Näin ollen yksin jäsenvaltioilla ja sellaisilla alueyhteisöillä, joilla on verotuksellinen itsehallinto, on toimivalta laatia
yritysverojärjestelmät, joiden ne katsovat soveltuvan parhaiten talouksiensa tarpeisiin.
Valituksenalaisen tuomion 148 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin muistuttaa ”komission todenneen riidanalaisessa
päätöksessä, että [verouudistusehdotuksella] käyttöön otet[tava]ssa verojärjestelmässä on kolme näkökohtaa, joissa myönnetään
valikoivia etuja niistä hyötyville [yrityksille] ja jotka saattavat näin ollen olla valtiontukea; nämä näkökohdat ovat voiton
saamisen asettaminen PT:n ja BPOT:n kantamisen edellytykseksi, PT:n ja BPOT:n rajaaminen 15 prosenttiin voitoista sekä PT:n
ja BPOT:n luonne”.
Sitten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tutkii riidanalaisen päätöksen kyseisen tarkastelukehyksen kannalta, sellaisena
kuin se määritetään valituksenalaisen tuomion 143–146 kohdassa.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa tässä yhteydessä valituksenalaisen tuomion 170 kohdassa, että kun otetaan huomioon
Government of Gibraltarin ja Yhdistyneen kuningaskunnan selitykset, joiden mukaan kaikki verouudistusehdotuksen osat muodostavat
täysin itsenäisen verojärjestelmän, jota on pidettävä ”normaalina” verojärjestelmänä, ”komissio ei voinut luopua [valituksenalaisen
tuomion] 143 kohdassa esitetystä velvollisuudestaan määritellä aluksi tiedoksiannetun verojärjestelmän – – normaali järjestelmä
ja tarvittaessa kyseenalaistaa Gibraltarin viranomaisten määritelmä kyseisestä järjestelmästä”. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
toteaa kuitenkin valituksenalaisen tuomion 171–174 kohdassa, ettei komissio noudattanut kyseisen tarkastelukehyksen vaiheita,
joten se ylitti valvontavaltansa rajat, kun otetaan huomioon, että verotuksellinen toimivalta kuuluu valtioille.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa myös valituksenalaisen tuomion 175 kohdassa, että ”sen lisäksi, että komissio
ei noudattanut – – valikoivuuden määrittämistä koskevia tutkimuspuitteita, myöskään riidanalaisessa päätöksessä esitetyt –
– näkökohdat tai oikeudenkäynnin aikana esitetyt komission ja Espanjan kuningaskunnan väitteet eivät riitä kyseenalaistamaan
määritelmää, jonka mukaan tiedoksiannettu verojärjestelmä on – – normaali järjestelmä”.
Tästä viimeksi mainitusta seikasta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa ensinnäkin valituksenalaisen tuomion 176–178
kohdassa, ettei komissio ole kyennyt osoittamaan, että verotuksen edellytystä, joka on voittojen saaminen, ja veron rajaamista
15 prosenttiin voitoista on pidettävä poikkeuksina ja että näin ollen verojärjestelmä on luokiteltava valikoivaksi.
Toiseksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa valituksenalaisen tuomion 179–181 kohdassa, että kyseessä olevan verojärjestelmän
valikoivuutta ei voida osoittaa sillä, että komissio pitää tätä verojärjestelmää ”sekamuotoisena”, eikä myöskään sillä, että
yritys, joka ei ole ”fyysisesti läsnä” Gibraltarissa, välttyy PT:ltä ja BPOT:ltä.
Kolmanneksi valituksenalaisen tuomion 182–184 kohdan mukaan komission näkemykset niistä eri kriteereistä, joita riidanalaisessa
järjestelmässä sovelletaan yrityksen verotuksen määrittämiseksi, ovat liian epämääräiset kyseenalaistamaan Gibraltarin viranomaisten
esittämän määritelmän siitä, mikä verouudistusehdotuksessa on ”normaali” järjestelmä.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tekee valituksenalaisen tuomion 185 kohdassa sen päätelmän, että yhdelläkään komission
yksilöimällä verouudistusehdotuksen näkökohdalla ei voida katsoa myönnettävän EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valikoivaa
etua, koska komissio ei ole osoittanut oikeudellisesti riittävällä tavalla, että ne poikkeavat ”normaalista” verojärjestelmästä.
Lopuksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa valituksenalaisen tuomion 186 kohdassa, ”että [verouudistusehdotuksella]
käyttöön otet[tavan] verojärjestelmän väitettyjen vaikutusten vertaamista uudistusta edeltävän verojärjestelmän vaikutuksiin,
kuten komissio on tehnyt [riidanalaisen päätöksen taulukossa 1 ja] johdanto-osan 150 perustelukappaleessa, ei voida hyväksyä
käsiteltäv[i]nä olev[i]ssa asi[oi]ssa EY 87 artiklan 1 kohdan soveltamiseksi”.
2.     Asianosaisten ja väliintulijoiden lausumat
Komissio esittää valituksessaan vain yhden valitusperusteen, joka perustuu EY 87 artiklan 1 kohdan virheelliseen soveltamiseen
ja koskee ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen suorittamaa aineellisen valikoivuuden tutkintaa. Valitusperuste jakautuu
kuuteen osaan.
Komissio väittää valitusperusteensa ensimmäisessä osassa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt virheen arvioidessaan
EY 87 artiklan 1 kohdan ja jäsenvaltioilla veroasioissa olevan toimivallan laajuuden välistä suhdetta. Komissio katsoo tässä
yhteydessä, että unionin oikeudessa ja erityisesti EY 87 artiklan 1 kohdassa asetetut rajat muodostavat kehyksen jäsenvaltioiden
toimivallalle veroasioissa eikä vain se, että kansallinen sääntö kuuluu vero-oikeuden piiriin, voi tarkoittaa, ettei tämän
säännön tarvitse olla kyseisen artiklan mukainen, koska kyseisessä artiklassa määritellään valtion toimenpiteet niiden vaikutusten
eikä niiden syiden tai tavoitteiden perusteella.
Komissio toteaa ainoan valitusperusteensa toisessa osassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen katsoneen virheellisesti,
että komission olisi ensin pitänyt yksilöidä uudistusehdotukseen sisältyvä ”normaali” verojärjestelmä ja sen jälkeen osoittaa,
että kyseiset toimenpiteet poikkesivat tästä järjestelmästä. Tällaisessa lähestymistavassa ei komission mukaan oteta huomioon
jäsenvaltion mahdollisuutta ottaa käyttöön verojärjestelmä, joka on rakenteensa vuoksi luonnostaan syrjivä. Valitsemalla harkitusti
”normaalissa” verojärjestelmässään noudattamansa kriteerit Gibraltar on komission mukaan kyennyt tuottamaan pitkälti samat
vaikutukset kuin järjestelmä, joka ilmiselvästi sisältää tietynlaisia yrityksiä suosivan valtiontuen.
Ainoan valitusperusteensa kolmannessa osassa komissio väittää ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen loukanneen valtiontuen
käsitteen tulkintaa koskevia periaatteita, joiden mukaan kansallisia toimenpiteitä on tarkasteltava niiden vaikutusten eikä
niiden tavoitteiden tai tietyn sääntelytekniikan perusteella.
Valitusperusteensa neljännessä osassa komissio väittää ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen lähestymistavan johtavan siihen,
että verojärjestelmän kaikki piirteet katsotaan riippumatta edusta, joka niillä myönnetään tietyille edunsaajille, automaattisesti
järjestelmän olennaisiksi osiksi eikä poikkeuksiksi eikä niihin näin ollen sovelleta valtiontukisääntöjä.
Valitusperusteensa viidennessä osassa komissio arvostelee ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta siitä, että se on katsonut
virheellisesti komission jättäneen yksilöimättä ”normaalin” verojärjestelmän ja osoittamatta, että verouudistusehdotuksen
tietyt piirteet ovat poikkeuksia tästä järjestelmästä. Komission mukaan se on selvästi ja säännönmukaisesti yksilöinyt, että
tiedoksi annettu verojärjestelmä perustuu käytettyjen työntekijöiden ja toimitilojen verotukseen. Komissio huomauttaa lisäksi
siitä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen käyttämänä riidanalaisen päätöksen kumoamisen perusteluna ei ole perustelujen
puutteellisuus vaan oikeudellinen virhe.
Ainoan valitusperusteensa kuudennessa osassa komissio väittää ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen jättäneen tutkimatta
riidanalaisessa päätöksessä mainitut kolme valikoivuustekijää jättämällä tutkimatta verouudistusehdotuksen konkreettisiin
vaikutuksiin perustuvat komission toteamukset eli sen, että kyseisessä ehdotuksessa vahvistetaan erilaisia verotustasoja Gibraltarin
talouden eri toimialoille ja myönnetään valikoiva etu offshore-yrityksille, joilla ei ole työntekijöitä ja jotka eivät käytä
toimitiloja Gibraltarissa.
Vaikka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on toistanut riidanalaisen päätöksen olennaiset osat valituksenalaisen tuomion
156–162 kohdassa, se ei komission mukaan ole ottanut kantaa näin yksilöityihin verouudistusehdotuksen valikoivuusnäkökohtiin.
Komission mielestä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on jättänyt valituksenalaisen tuomion 186 kohdassa huomiotta sen,
että verouudistusehdotusta on merkityksellistä verrata aiempaan verojärjestelmään. Komission mukaan on huomattava, että se
on korostanut aiempaan järjestelmään viitaten, että riidanalaisessa päätöksessä tarkastellun järjestelmän tarkoituksena on
säilyttää aiempi tilanne ja tuottaa samat vaikutukset mutta erilaista tekniikkaa käyttäen. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
lähestymistavassa on siten komission mukaan painotettu ratkaisevasti verotusteknisiä seikkoja eikä sen sijaan ole arvioitu
toimenpidettä sen vaikutusten perusteella.
Espanjan kuningaskunta väittää kahdeksannessa valitusperusteessaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen katsoneen virheellisesti,
ettei aineellisen valikoivuuden kriteeri täyty. Tosiasiassa valtaosaan Gibraltariin sijoittautuneista yrityksistä – 28 798
yritykseen kaikkiaan 29 000:sta – sovelletaan sen mukaan nollaverokantaa. Tästä seuraa Espanjan kuningaskunnan mukaan, että
järjestelmä, jonka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin luokittelee yleiseksi, on tosiasiassa erityisjärjestelmä, jolla luodaan
”de facto -valikoivuus”.
Vastineessaan komission valitukseen Espanjan kuningaskunta tukee komission valitusperustetta. Sen mukaan verouudistusehdotuksen
todellisena tavoitteena on edelleenkin houkutella ulkomaista pääomaa, jonka haltijat pyrkivät kiertämään normaaleja verojärjestelmiä,
joita niihin sovellettaisiin niiden lähtömaissa. Espanjan kuningaskunta toteaa lisäksi, että koska yritysveron analysointi
on toimi, joka edellyttää monitahoista taloudellista arviointia, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on virheellisesti korvannut
komission tekemän taloudellisen arvioinnin omalla arvioinnillaan valikoivuustekijöistä, jotka komissio yksilöi riidanalaisessa
päätöksessä.
Government of Gibraltar ja Yhdistynyt kuningaskunta väittävät ensinnäkin, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on perustellusti
hylännyt komission riidanalaisessa päätöksessä omaksuman lähestymistavan. Niiden mukaan tämä lähestymistapa on virheellinen
ja vastoin komission tavallista lähestymistapaa, sellaisena kuin se ilmenee erityisesti verotuksellisia valtiontukia koskevasta
tiedonannosta. Kyseinen uusi lähestymistapa johtaa siihen, että tehdään tyhjäksi jäsenvaltioille EY:n perustamissopimuksessa
ja unionin tuomioistuimen vakiintuneessa oikeuskäytännössä tunnustettu itsenäinen verotusvalta, ja se antaa komissiolle mahdollisuuden
välittömän verotuksen yhdenmukaistamiseen.
Government of Gibraltar ja Yhdistynyt kuningaskunta toteavat komission ainoan valitusperusteen ensimmäisestä osasta, että
siinä kyseenalaistetaan jäsenvaltioilla veroasioissa oleva toimivalta ja nojaudutaan valituksenalaisen tuomion virheelliseen
tulkintaan, koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole jättänyt huomiotta unionin oikeudessa jäsenvaltioiden itsenäiselle
verotusvallalle asetettuja rajoja.
Government of Gibraltarin ja Yhdistyneen kuningaskunnan mukaan komissio kyseenalaistaa jäsenvaltioiden itsenäisen verotusvallan
myös näkemyksessä, jonka se esittää ainoan valitusperusteensa toisen osan tueksi. Pelkästään se, että verojärjestelmä hyödyttää
tiettyjä yrityksiä, ei voi yksinään riittää siihen, että järjestelmää pidetään valikoivana, koska ensin on tarpeen määritellä
normaali järjestelmä. Tämä saa tukea verotuksellisia valtiontukia koskevasta tiedonannosta, jota komission on noudatettava
luottamuksensuojan periaatteen nojalla.
Niiden mielestä komissio myös tulkitsee virheellisesti valituksenalaista tuomiota ainoan valitusperusteensa kolmannessa osassa,
kun se väittää ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen todenneen, että komission oli nojauduttava kansallisten tai alueellisten
viranomaisten ilmoittamiin tavoitteisiin sen sijaan, että se tutki kyseessä olevien sääntöjen todellisen sisällön.
Myös komission ainoan valitusperusteensa neljännessä osassa esittämää väitettä, jonka mukaan ”normaalissa” verojärjestelmässä
voidaan soveltaa enintään yhtä verotuskriteeriä, ei voida sovittaa yhteen jäsenvaltioiden itsenäisen verotusvallan kanssa.
Jäsenvaltioiden nimittäin on voitava vapaasti ottaa käyttöön verot, joita ne pitävät tarpeidensa kannalta sopivimpina, ja
valita haluamansa veroperusteet sisällyttämällä verosääntöihinsä verovelvollisten veronmaksukykyä koskevat normaalit ja tarpeelliset
säännökset, jotka ovat veroille yhteinen piirre. Se, että verojärjestelmällä on useampi kuin yksi tavoite, on täysin legitiimiä.
Lisäksi näkemys komission ainoan valitusperusteen viidennen osan taustalla on virheellinen. Usean veroperusteen käyttöön perustuvaa
verojärjestelmää, joka sisältää myös säännöksiä verovelvollisten veronmaksukyvystä, ei voida pitää epäjohdonmukaisena. Komission
väite, jonka mukaan se teki kolmivaiheisen analyysin, ei myöskään pidä paikkaansa.
Government of Gibraltar ja Yhdistynyt kuningaskunta toteavat lopuksi komission ainoan valitusperusteen kuudennesta osasta,
että ne pitävät virheellisenä komission näkemystä, jonka mukaan verojärjestelmää on pidettävä valikoivana sillä perusteella,
että niin sanottua offshore-taloutta ei veroteta. Niiden mielestä nimittäin kaikissa verojärjestelmissä yritykset, joilla
ei ole kansallisessa verojärjestelmässä määritellyn kaltaista veropohjaa, eivät maksa kyseisen järjestelmän mukaista veroa.
Näin ollen komission väite tarkoittaa niiden mukaan sitä, että jäsenvaltioiden on itsenäisestä verotusvallastaan huolimatta
hyväksyttävä komission näkemys asianmukaisesta veroperusteesta. Pelkästään se, että eri yritykset maksavat eri määriä veroa,
ei riitä siihen, että verouudistusehdotus katsotaan valikoivaksi.
Government of Gibraltar ja Yhdistynyt kuningaskunta korostavat verouudistusehdotuksen aineellista valikoivuutta koskevasta
Espanjan kuningaskunnan kahdeksannesta valitusperusteesta ensinnäkin, että pelkästään se, että tietyt yritykset eivät maksa
veroa, ei riitä päätelmään, jonka mukaan tällaisten yritysten verokohtelu on valikoivaa ja ne saavat valtiontukea. Lisäksi
veropohjan muodostavien seikkojen määrittäminen kuuluu jäsenvaltioiden itsenäiseen verotusvaltaan. Toimivaltaiset viranomaiset
eivät varsinkaan ole velvollisia käyttämään veroperusteena joko tuloja tai voittoja. Government of Gibraltar ja Yhdistynyt
kuningaskunta korostavat lisäksi, että verotustoimenpiteen kolmivaiheinen tutkiminen, sellaisena kuin se sisältyy verotuksellisia
valtiontukia koskevaan tiedonantoon ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin sen hyväksyi valituksenalaisessa tuomiossa, on
tarpeen kyseisestä toimenpiteestä aiheutuvien valikoivien etujen yksilöimiseksi. Siltä osin kuin on lopuksi kyse Espanjan
kuningaskunnan väitteestä, jonka mukaan 28 798 yritykseen 29 000:sta Gibraltariin sijoittautuneesta yrityksestä sovelletaan
verouudistusehdotuksen perusteella tosiasiassa nollaverokantaa, Yhdistynyt kuningaskunta epäilee näiden lukujen paikkansapitävyyttä.
Government of Gibraltar ei ota erityisesti kantaa kyseiseen Espanjan kuningaskunnan väitteeseen mutta pitää vaikeana arvioida,
kuinka monta yritystä pysyy sijoittautuneina Gibraltarissa sitten, kun verouudistusehdotus pannaan täytäntöön, ja se ilmoittaa
vastineessaan, että nykyisin 24 000:sta Gibraltariin rekisteröidystä yrityksestä noin 3 000 on entisessä verojärjestelmässä
tarkoitettuja ”vapautettuja” yrityksiä, noin 260 on julkisen palvelun yrityksiä tai rahoituspalveluyrityksiä ja 18 000 on
toimintaa harjoittamattomia varainhallintayrityksiä.
Irlannin, joka tukee väliintulijana Yhdistyneen kuningaskunnan vaatimuksia asiassa C-106/09 P, mielestä komission valitus
olisi jätettävä tutkimatta siltä osin kuin se koskee muitakin kuin riidanalaisessa päätöksessä ja valituksenalaisessa tuomiossa
käsiteltyjä seikkoja. Irlannin mukaan komissio pyrkii ainoan valitusperusteensa ensimmäisessä osassa siirtämään jäsenvaltioiden
tehtäväksi osoittaa, että niiden verojärjestelmän luonne ja rakenne ovat unionin oikeuden mukaisia. Se huomauttaa lisäksi
siitä, että komissio yrittää perustaa asiaa koskevat argumenttinsa syrjintäkiellon periaatteeseen, kun valtiontukisäännöt
sitä vastoin eivät perustu kyseiseen periaatteeseen vaan yhteismarkkinoilla vallitsevan vilpittömän kilpailun käsitteeseen.
Komission ainoan valitusperusteen muista osista Irlanti toteaa, että komission on oikeusvarmuuden ja luottamuksensuojan periaatteiden
nojalla noudatettava verotuksellisia valtiontukia koskevaa tiedonantoaan. Verojärjestelmän pitäminen sen vaikutusten takia
luonnostaan syrjivänä ilman, että normaalia verokantaa voidaan määrittää, on vastoin vakiintunutta oikeuskäytäntöä ja jäsenvaltioiden
itsenäistä verotusvaltaa. Pelkästään sen perusteella, että verojärjestelmä luokitellaan ”sekamuotoiseksi”, ei myöskään etenkään
voida päätellä, että tällaisesta järjestelmästä hyötyvät yritykset saavat valtiontukea.
3.     Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Toisin kuin Irlanti väittää, komission ainoa valitusperuste voidaan ottaa tutkittavaksi, koska siinä vaaditaan unionin tuomioistuimen
työjärjestyksen 113 artiklan mukaisesti valituksenalaisen tuomion kumoamista muttei pyritä muuttamaan oikeudenkäynnin kohdetta
siitä, mikä se oli ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa. Komissio nimittäin väittää kyseisessä tarkoituksessa, että ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin on soveltanut virheellisesti EY 87 artiklaa, kun se on todennut, ettei yksikään riidanalaisessa
päätöksessä valikoiviksi yksilöidyistä kolmesta seikasta merkitse valikoivien etujen myöntämistä, mikä ei komission mukaan
pidä paikkaansa.
Heti aluksi on hylättävä komission ainoan valitusperusteensa toisessa osassa esittämä väite, jonka mukaan ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin on virheellisesti nojautunut verotuksellisia valtiontukia koskevaan tiedonantoon ja tulkinnut sen sisältöä väärin.
Valituksenalaisen tuomion 143 ja 146 kohdassa kyseiseen tiedonantoon tehdystä viittauksesta nimittäin on riittävää todeta,
ettei ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ole tehnyt siitä mitään tosiasioita koskevia tai oikeudellisia päätelmiä, kuten
kyseisissä kohdissa käytetyistä ilmauksista ”kuten komissio – – itse esittää” ja ”sitä paitsi” ilmenee, vaan se on nojautunut
lähestymistapansa, sellaisena kuin se on esitetty valituksenalaisen tuomion 143–146 kohdassa, tueksi unionin tuomioistuimen
oikeuskäytäntöön ja verotusta koskevan toimivallan jakoon unionin ja jäsenvaltioiden välillä.
Näin ollen komission väite, jolla se vastustaa verotuksellisia valtiontukia koskevan tiedonannon mainintaa, on tehoton (ks.
vastaavasti asia C-182/99 P, Salzgitter v. komissio, tuomio 2.10.2003, Kok., s. I-10761, 54 ja 55 kohta), joten tässä vaiheessa
ei ole tarpeen tutkia kyseisen tiedonannon sisältöä ja soveltamisalaa.
Komission ainoan valitusperusteen ja Espanjan kuningaskunnan kahdeksannen valitusperusteen tutkimiseksi on muistutettava verotuksellisesti
valikoivan edun käsitettä koskevasta unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tuen käsite on yleisluonteisempi kuin avustuksen käsite sen vuoksi, että tuella ei tarkoiteta
ainoastaan positiivisia suorituksia, kuten avustuksia, vaan myös valtion toimenpiteitä, jotka eivät ole avustuksia sanan suppeassa
merkityksessä mutta jotka eri tavoin alentavat yrityksen vastattavaksi tavallisesti kuuluvia kustannuksia ja ovat siten sekä
luonteeltaan että vaikutuksiltaan avustusten kaltaisia (ks. asia C-143/99, Adria-Wien Pipeline ja Wietersdorfer & Peggauer
Zementwerke, tuomio 8.11.2001, Kok., s. I-8365, 38 kohta ja yhdistetyt asiat C-78/08–C-80/08, Paint Graphos ym., tuomio 8.9.2011,
45 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Tästä seuraa, että toimenpidettä, jolla viranomaiset myöntävät tietyille yrityksille suotuisan verokohtelun ja jolla ei tosin
siirretä valtion varoja mutta asetetaan edunsaajat taloudellisesti edullisempaan asemaan kuin muut verovelvolliset, on pidettävä
EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna valtiontukena (ks. asia C-387/92, Banco Exterior de España, tuomio 15.3.1994, Kok.,
s. I-877, 14 kohta ja em. yhdistetyt asiat Paint Graphos ym., tuomion 46 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Sitä vastoin edut, jotka perustuvat soveltamisalaltaan yleiseen ja erotuksetta kaikkiin taloudellisiin toimijoihin sovellettavaan
toimenpiteeseen, eivät ole EY 87 artiklassa tarkoitettua valtiontukea (ks. vastaavasti asia C-156/98, Saksa v. komissio, tuomio
19.9.2000, Kok., s. I-6857, 22 kohta ja yhdistetyt asiat C-393/04 ja C-41/05, Air Liquide Industries Belgium, tuomio 15.6.2006,
Kok., s. I-5293, 32 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
On siis selvitettävä, onko verouudistusehdotus luonteeltaan valikoiva, koska valikoivuus kuuluu valtiontuen käsitteeseen (ks.
asia C-88/03, Portugali v. komissio, tuomio 6.9.2006, Kok., s. I-7115, 54 kohta).
Valikoivuusedellytyksen arvioinnin kannalta vakiintuneesta oikeuskäytännöstä seuraa, että EY 87 artiklan 1 kohdan mukaan on
ratkaistava, onko tietyssä oikeudellisessa järjestelmässä jokin kansallinen toimenpide omiaan suosimaan ”jotakin yritystä
tai tuotannonalaa” verrattuna muihin, jotka ovat kyseisellä järjestelmällä tavoitellun päämäärän kannalta siihen rinnastettavassa
tosiasiallisessa ja oikeudellisessa tilanteessa (em. asia Adria-Wien Pipeline ja Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke, tuomion
41 kohta ja asia C-487/06 P, British Aggregates v. komissio, tuomio 22.12.2008, Kok., s. I-10515, 82 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tämän oikeuskäytännön perusteella on tutkittava, onko ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin soveltanut virheellisesti EY 87
artiklan 1 kohtaa, sellaisena kuin unionin tuomioistuin on sitä tulkinnut, katsoessaan, ettei yksikään riidanalaisessa päätöksessä
yksilöidyistä kolmesta seikasta merkitse valikoivien etujen myöntämistä.
a)     Voittojen saamista koskeva edellytys ja veron enimmäismäärän rajaaminen
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi riidanalaisessa päätöksessä yksilöidyistä kyseessä olevan toimenpiteen valikoivuuden
kahdesta ensimmäisestä seikasta, joiden mukaan PT:tä ja BPOT:tä on maksettava vain, jos verovelvollinen saa voittoa, ja veron
enimmäismäärä on näiden kahden veroperusteen nojalla 15 prosenttia voitoista, ettei komissio ole kyennyt osoittamaan, että
kyseiset seikat merkitsevät valikoivien etujen myöntämistä.
Tällaisessa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen päätelmässä ei ole oikeudellista virhettä.
Kuten tämän tuomion 73 kohdassa mainittiin, ainoastaan valikoivat edut eivätkä edut, jotka perustuvat soveltamisalaltaan yleiseen
ja erotuksetta kaikkiin taloudellisiin toimijoihin sovellettavaan toimenpiteeseen, kuuluvat valtiontuen käsitteeseen.
Voittojen saamista koskeva edellytys ja voitoista kannettavan veron enimmäismäärän rajaaminen ovat sellaisinaan soveltamisalaltaan
yleisiä ja erotuksetta kaikkiin taloudellisiin toimijoihin sovellettavia toimenpiteitä eivätkä ne siis voi merkitä valikoivien
etujen myöntämistä.
Komission väite, jonka mukaan voittojen kriteeri ei kuulu PT:hen ja BPOT:hen perustuvan verojärjestelmän sisäiseen logiikkaan,
ei merkitse, että tällaisesta itsessään neutraalista kriteeristä tulisi valikoiva.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on katsonut ilman oikeudellista virhettä, että voittojen saamista koskeva edellytys
ja veron enimmäismäärän rajaaminen 15 prosenttiin voitoista eivät merkitse valikoivien etujen myöntämistä.
On nimittäin niin, että komission riitauttamat edut, jotka perustuvat erotuksetta kaikkiin taloudellisiin toimijoihin sovellettaviin
toimenpiteisiin, eli voittojen saamista koskeva edellytys, joka komission mukaan hyödyttää huonosti kannattavia toimijoita,
ja veron enimmäismäärän rajaamiseen perustuvat edut, jotka komission mukaan hyödyttävät erittäin hyvin kannattavia toimijoita,
eivät mahdollista sitä, että tutkittavana olevan verojärjestelmän katsottaisin tuottavan valikoivia vaikutuksia. Tällaiset
vaikutukset eivät ole omiaan suosimaan ”jotakin yritystä” tai ”jotakin tuotannonalaa” EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla
tavalla, vaan ne ovat vain seuraus siitä sattumanvaraisesta seikasta, että kyseessä oleva toimija on huonosti tai erittäin
hyvin kannattava verokauden aikana.
Edellä esitetystä seuraa, että on hylättävä väitteet, joilla on vastustettu ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen päätelmää,
jonka mukaan komissio ei ole kyennyt osoittamaan, että riidanalaisessa päätöksessä yksilöidyt kaksi ensimmäistä seikkaa, eli
voittojen saamista koskeva edellytys ja veron enimmäismäärän rajaaminen 15 prosenttiin voitoista, merkitsevät valikoivien
etujen myöntämistä.
b)     Offshore-yrityksiä hyödyttävät edut
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 185 kohdassa, etteivät offshore-yritykset ole saaneet
valikoivia etuja. Sen mukaan komissio ei ole noudattanut verotoimenpiteen valikoivuuden määrittämistä koskevaa tarkastelukehystä,
sellaisena kuin se esitetään valituksenalaisen tuomion 143–146 kohdassa ja palautetaan mieleen tämän tuomion 36 ja 37 kohdassa,
joten komissio ei ole kyennyt osoittamaan, että offshore-yritykset, jotka eivät luonteensa takia ole fyysisesti läsnä Gibraltarissa,
saavat valikoivia etuja.
Tässä päättelyssä on oikeudellinen virhe.
Tässä yhteydessä nimittäin on muistutettava ensinnäkin vakiintuneesta oikeuskäytännöstä, jonka mukaan EY 87 artiklan 1 kohdassa
ei tehdä eroa valtioiden toimenpiteiden syiden tai tavoitteiden perusteella vaan määritellään toimenpiteet niiden vaikutusten
perusteella ja siis käytetyistä tekniikoista riippumatta (ks. em. asia British Aggregates v. komissio, tuomion 85 ja 89 kohta
oikeuskäytäntöviittauksineen ja asia C-279/08 P, komissio v. Alankomaat, tuomio 8.9.2011, 51 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen lähestymistapa, joka perustuu ainoastaan verouudistusehdotuksessa käytetyn sääntelytekniikan
huomioon ottamiseen, ei mahdollista kyseessä olevan verotoimenpiteen vaikutusten tutkimista ja tekee lähtökohtaisesti mahdottomaksi
todeta, että offshore-yritysten jättäminen verottamatta on ”valikoiva etu”. Näin ollen kyseinen lähestymistapa on vastoin
tämän tuomion 87 kohdassa mainittua oikeuskäytäntöä.
Toiseksi on todettava, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen lähestymistavassa jätetään huomiotta myös tämän tuomion
71 kohdassa mainittu oikeuskäytäntö, jonka mukaan se, että kyse on valikoivasta edusta yritykselle, edellyttää yrityksen vastattavaksi
tavallisesti kuuluvien kustannusten alentamista.
Edellä mainitussa asiassa Portugali vastaan komissio annetun tuomion 56 kohdassa tosin todettiin, että viitekehyksen määrittämisellä
on erityistä merkitystä tilanteissa, joissa on kyse verotuksellisista toimenpiteistä, koska edun itse olemassaolo voidaan
osoittaa ainoastaan suhteessa niin sanottuun ”normaaliin” verotukseen.
Tässä oikeuskäytännössä ei kuitenkaan katsota, toisin kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on päätellyt ja Government
of Gibraltar ja Yhdistynyt kuningaskunta ovat väittäneet, verojärjestelmän luokittelemisen ”valikoivaksi” edellyttävän sitä,
että verojärjestelmä on suunniteltu siten, että valikoivan edun mahdollisesti saavat yritykset maksavat yleensä samat verot
kuin muutkin yritykset mutta hyötyvät poikkeussäännöistä, jolloin valikoiva etu voidaan määritellä normaalin verorasituksen
ja ensin mainituilla yrityksillä olevan verorasituksen väliseksi erotukseksi.
Tällainen näkemys valikoivuuskriteeristä edellyttäisi nimittäin tämän tuomion 87 kohdassa mainitun oikeuskäytännön vastaisesti
sitä, että jotta verojärjestelmä voitaisiin luokitella valikoivaksi, se olisi suunniteltava tietyn sääntelytekniikan mukaan,
minkä seurauksena kansalliset verosäännöt välttyisivät saman tien valtiontukia koskevalta valvonnalta pelkästään sen takia,
että ne kuuluvat toisen sääntelytekniikan piiriin, vaikka niillä olisikin oikeudellisesti ja/tai tosiasiallisesti samat vaikutukset.
Tällaiset näkökohdat pätevät varsinkin verojärjestelmään, jossa – kuten nyt käsiteltävissä asioissa – ei säädetä kaikille
yrityksille yleisistä säännöistä, joista poiketaan tiettyjen yritysten hyväksi, vaan jossa päädytään samaan tulokseen mukauttamalla
ja yhdistämällä verosääntöjä siten, että itse niiden soveltaminen johtaa eri yritysten eriytettyyn verorasitukseen.
Kolmanneksi on todettava, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 184–186 kohdassa arvostellut
komissiota virheellisesti siitä, ettei se ole osoittanut valikoivan edun myöntämistä offshore-yrityksille, koska se ei ole
riidanalaisessa päätöksessä määritellyt viitekehystä, jonka perusteella valikoivan edun voidaan katsoa olevan kyseessä.
Riidanalaisen päätöksen 143, 144 ja 150 perustelukappaleesta ilmenee nimittäin, toisin kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
on niistä todennut, että komissio on tutkinut, onko kyse valikoivista eduista offshore-yrityksille, kyseisen kaikkiin yrityksiin
muodollisesti sovellettavan verojärjestelmän kannalta. Riidanalaisessa päätöksessä siis määritellään kyseinen järjestelmä
viitekehykseksi, johon verrattuna offshore-yritykset ovat tosiasiassa edullisemmassa asemassa.
Lopuksi on todettava, että komissio on osoittanut, toisin kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on katsonut, riidanalaisessa
päätöksessä oikeudellisesti riittävällä tavalla, että offshore-yritykset saavat kyseisen viitekehyksen perusteella tämän tuomion
75 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitettuja valikoivia etuja.
Asiaa koskevan unionin säännöstön puuttuessa on tosin niin, että jäsenvaltioilla tai sellaisilla alueyhteisöillä, joilla on
verotuksellinen itsehallinto, on toimivalta määrittää veroperusteet ja jakaa verorasitus eri tuotannontekijöiden ja talouden
eri toimialojen kesken, kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa valituksenalaisen tuomion 146 kohdassa.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei kuitenkaan ole arvioinut kyseessä olevaa järjestelmää kokonaisuudessaan eikä ole
ottanut huomioon seikkoja, joiden perusteella komissio on riidanalaisessa päätöksessä arvioinut kyseessä olevaa järjestelmää.
Tässä yhteydessä on muistutettava kyseessä olevan järjestelmän riidattomista piirteistä, sellaisena kuin järjestelmä kuvataan
valituksenalaisen tuomion 21–25 kohdassa.
Järjestelmää luonnehtii yhtäältä se, että PT ja BPOT ovat siinä yhdessä ainoat veroperusteet, joihin liittyy edellytys saada
voittoja, joista kannettava vero on enintään 15 prosenttia, ja toisaalta se, ettei siinä ole yleisesti sovellettavaa veroperustetta,
jonka mukaan verotettaisiin kaikkia kyseisessä järjestelmässä tarkoitettuja yrityksiä.
Edellisessä kohdassa mainituista järjestelmän piirteistä ilmenee, että vaikka veroperusteet perustuvatkin sinänsä yleisiin
kriteereihin, veroperusteiden yhdistelmällä riidanalaisessa järjestelmässä tosiasiassa kohdellaan eri tavalla yrityksiä, jotka
ovat samantapaisessa tilanteessa verouudistusehdotuksen tavoitteen kannalta; tavoitteenahan on ottaa käyttöön yleinen verojärjestelmä
kaikille Gibraltariin sijoittautuneille yrityksille.
Kyseisten veroperusteiden yhdistelmästä seuraa siten paitsi se, että päädytään verotukseen, joka perustuu työntekijöiden määrään
ja käytettävien liiketilojen kokoon, myös se, että sillä tehdään muiden veroperusteiden puuttuessa saman tien mahdottomaksi
verottaa offshore-yrityksiä, koska näillä ei ole työntekijöitä eivätkä ne myöskään käytä liiketiloja.
Tämän tuomion 73 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaan on tosin niin, että ”yleisen” verojärjestelmän soveltamisesta johtuva
erilainen verorasitus ei voi sinänsä riittää verotuksen valikoivuuden osoittamiseen EY 87 artiklan 1 kohtaa sovellettaessa.
Näin ollen verojärjestelmässä käytettävien veroperusteen kriteerien on myös oltava, jotta niissä voidaan katsoa olevan kyse
valikoivien etujen myöntämisestä, omiaan luonnehtimaan edunsaajayrityksiä niille etuoikeutettuna ryhmänä erityisten ominaispiirteiden
perusteella, mikä mahdollistaa siten sen, että tällaisen järjestelmän katsotaan suosivan ”jotakin” yritystä tai tuotannonalaa
EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla.
Juuri tästä on kyse nyt käsiteltävissä asioissa.
Tässä yhteydessä on huomattava, että se, ettei offshore-yrityksiä veroteta, ei ole kyseessä olevan järjestelmän sattumanvarainen
seuraus vaan väistämätön seuraus siitä, että veroperusteet on nimenomaan suunniteltu siten, että offshore-yrityksillä, joilla
ei niiden luonteen takia ole työntekijöitä eikä käytössään liiketiloja, ei ole verouudistusehdotuksen sisältämissä veroperusteissa
tarkoitettua veropohjaa.
Näin ollen se, että offshore-yritykset, joissa on verouudistusehdotuksen sisältämien veroperusteiden kannalta kyse yritysryhmästä,
välttyvät verotukselta juuri tälle ryhmälle ominaisten ja erityisten piirteiden takia, mahdollistaa sen, että kyseisten yritysten
katsotaan saavan valikoivia etuja.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan,
ettei verouudistusehdotus merkitse EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen valikoivien etujen myöntämistä offshore-yrityksille.
Komission ainoa valitusperuste ja Espanjan kuningaskunnan kahdeksas valitusperuste ovat siis tältä kohdin perusteltuja, joten
valituksenalainen tuomio on kumottava kyseisellä perusteella.
Tästä seuraa, että Espanjan kuningaskunnan ensimmäistä seitsemää ja yhdeksättä valitusperustetta, jotka koskevat alueellista
valikoivuutta ja Gibraltarin asemaa, ei ole enää tutkittava. Tarpeen ei ole tutkia myöskään kyseisen jäsenvaltion kymmenennettä
ja yhdennettätoista valitusperustetta, jotka koskevat oikeudenkäyntimenettelyä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa.
VII
Kanteet ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa
Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 61 artiklan ensimmäisen kohdan toisessa virkkeessä määrätään, että jos unionin
yleisen tuomioistuimen ratkaisu kumotaan, unionin tuomioistuin voi ratkaista asian lopullisesti, jos asia on ratkaisukelpoinen.
Unionin tuomioistuin katsoo nyt käsiteltävissä asioissa, että ensimmäisen oikeusasteen kantajien riidanalaisesta päätöksestä
nostamat kumoamiskanteet ovat ratkaisukelpoisia ja että ne on ratkaistava lopullisesti.
On siis tutkittava kanteet, jotka Government of Gibraltar ja Yhdistynyt kuningaskunta nostivat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa.
Ensimmäisen oikeusasteen kantajat ovat vedonneet pääasiallisesti kolmeen kanneperusteeseen. Ensimmäinen kanneperuste koskee
virheitä alueellisen valikoivuuden kriteerin soveltamisessa, ja kolmeen osaan jakautuva toinen kanneperuste koskee virheitä
aineellisen valikoivuuden kriteerin soveltamisessa. Kolmas kanneperuste koskee olennaisten menettelymääräysten rikkomista
komission tutkiessa offshore-yrityksiä. Se jakautuu kahteen osaan; ensimmäinen osa koskee puolustautumisoikeuksien loukkausta,
ja siihen vetoavat sekä Government of Gibraltar että Yhdistynyt kuningaskunta, kun taas toiseen osaan, joka koskee perusteluvirhettä,
vetoaa ainoastaan Government of Gibraltar.
Ensiksi on käsiteltävä aineellista valikoivuutta koskevan toisen kanneperusteen kolme osaa ja Government of Gibraltarin kolmannen
kanneperusteen toinen osa, joka myös koskee aineelliseen valikoivuuteen liittyvää seikkaa. Toiseksi on tutkittava puolustautumisoikeuksia
koskevan kolmannen kanneperusteen ensimmäinen osa. Viimeksi on lausuttava alueellista valikoivuutta koskevasta ensimmäisestä
kanneperusteesta.
A
Government of Gibraltarin ja Yhdistyneen kuningaskunnan toinen kanneperuste ja Government of Gibraltarin kolmannen kanneperusteen
toinen osa
Ensimmäisen oikeusasteen kantajien toisessa kanneperusteessa, joka koskee aineellista valikoivuutta, on kolme osaa. Ensimmäisessä
osassa kantajat väittävät, että komissio on poikennut päätöskäytännöstään ja verotuksellisia valtiontukia koskevasta tiedonannosta.
Toisessa osassa, joka on ainoa osa, josta valituksenalaisessa tuomiossa on lausuttu, kantajat väittävät, ettei yksikään riidanalaisessa
päätöksessä yksilöidyistä kolmesta seikasta merkitse valikoivien etujen myöntämistä. Kolmannen osan tarkoituksena on osoittaa,
että kyseisessä päätöksessä on jätetty huomiotta se, että mahdolliset valikoivat edut ovat joka tapauksessa perusteltuja kyseessä
olevan verojärjestelmän luonteen ja rakenteen vuoksi. Kolmannen kanneperusteensa toisessa osassa Government of Gibraltar vetoaa
riidanalaisessa päätöksessä tehtyyn perusteluvirheeseen.
1.     Toisen kanneperusteen toinen osa
Toisen kanneperusteen toisessa osassa, joka koskee riidanalaisessa päätöksessä yksilöityjen kolmen seikan luokittelua, esitetyistä
väitteistä on muistutettava, että tämän tuomion 86–110 kohdassa esitetyistä näkökohdista ilmenee, ettei komissio sovella virheellisesti
EY 87 artiklan 1 kohtaa katsoessaan riidanalaisessa päätöksessä, että kyseessä olevassa verojärjestelmässä myönnetään valikoivia
etuja.
On nimittäin niin, että vaikka tämän tuomion 77–84 kohdasta ilmeneekin, ettei ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ole tehnyt
oikeudellista virhettä katsoessaan, että riidanalaisessa päätöksessä yksilöidyt kaksi ensimmäistä seikkaa, eli voittojen saamista
koskeva edellytys ja veron enimmäismäärän rajaaminen 15 prosenttiin voitoista, eivät merkitse valikoivien etujen myöntämistä,
komissio on perustellusti katsonut riidanalaisessa päätöksessä yksilöidystä kolmannesta seikasta, joka koskee offshore-yritysten
verokohtelua, että nämä yritykset saavat valikoivia etuja.
Vaikka riidanalaisesta päätöksestä ilmeneekin, että kyseessä olevassa verojärjestelmässä myönnetään valikoivia etuja, tällainen
päätelmä on oikeudellisesti riittävällä tavalla perusteltu sillä, että kyse on valikoivista eduista offshore-yrityksille,
eikä ole tarpeen, että lisäksi kaksi muutakin kyseisessä päätöksessä valikoivaksi yksilöityä seikkaa merkitsevät valikoivien
etujen myöntämistä (ks. vastaavasti asia C-66/02, Italia v. komissio, tuomio 15.12.2005, Kok., s. I-10901, 98 kohta). Toisen
kanneperusteen toinen osa on siten tehoton.
Government of Gibraltarin ja Yhdistyneen kuningaskunnan ensimmäisessä oikeusasteessa riidanalaisesta päätöksestä esittämä
toisen kanneperusteen toinen osa on siis hylättävä.
2.     Government of Gibraltarin kolmannen kanneperusteen toinen osa
On hylättävä heti Government of Gibraltarin kolmannen kanneperusteen toinen osa, jonka mukaan komissio on tehnyt perusteluvirheen
jättäessään täsmentämättä, mitkä yritykset muodostavat ”laajan offshore-toimialan”, johon riidanalaisen päätöksen 143 perustelukappaleessa
viitataan, koska komissio ei ole osoittanut yksittäistä yritystä, useita yksittäisiä yrityksiä tai talouden toimialaa, joiden
se väittää hyötyvän verouudistusehdotuksesta.
Tästä on riittävää todeta, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan komissio voi tukijärjestelmää koskevassa
asiassa tyytyä tutkimaan asianomaisen järjestelmän yleispiirteitä olematta velvollinen tutkimaan jokaista yksittäistä soveltamistapausta,
kun se tarkistaa, onko tuossa järjestelmässä tukeen viittaavia osatekijöitä (yhdistetyt asiat C-71/09 P, C-73/09 P ja C-76/09
P, Comitato ”Venezia vuole vivere” ym. v. komissio, tuomio 9.6.2011, 130 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen, ei vielä julkaistu
oikeustapauskokoelmassa).
3.     Toisen kanneperusteen ensimmäinen osa
a)     Asianosaisten ja väliintulijoiden lausumat
Ensimmäisen oikeusasteen kantajat väittävät toisen kanneperusteensa ensimmäisessä osassa, että komissio on riidanalaisessa
päätöksessä poikennut verotuksellisia valtiontukia koskevasta tiedonannosta. Government of Gibraltar väittää lisäksi, ettei
kyseinen päätös ole komission päätöskäytännön mukainen.
Kantajat toteavat verotuksellisia valtiontukia koskevan tiedonannon merkityksestä, että tiedonannon 13 kohdan mukaan jäsenvaltioilla
on oikeus noudattaa asianmukaisimmaksi katsomaansa talouspolitiikkaa ja erityisesti jakaa verorasitus oman näkemyksensä mukaan
eri tuotannontekijöiden kesken. Lisäksi tiedonannon 9 ja 16 kohdan mukaan komission on osoitettava, että verotustoimenpiteellä
saadaan aikaan poikkeus verojärjestelmän soveltamisesta jäsenvaltioiden tiettyjen yritysten eduksi, mikä tarkoittaa, että
ensiksi on määritettävä sovellettava yleinen järjestelmä, josta sitten poiketaan. Lopuksi tiedonannon 14 kohdan mukaan se,
että tietty verotustoimenpide hyödyttää joitakin yrityksiä tai aloja enemmän kuin toisia, ei merkitse toimenpiteen sisällyttämistä
valtiontukisääntöjen soveltamisalaan.
Komission riidanalaisessa päätöksessä omaksuma lähestymistapa offshore-yritysten saamiin etuihin on ristiriidassa kyseisestä
tiedonannosta ilmenevän tarkastelutavan kanssa. Tiedonannosta poiketessaan komissio on loukannut luottamuksensuojan periaatetta.
Vain Government of Gibraltarin väitteen mukaan komissio on kehittänyt uuden aineellista valikoivuutta koskevan periaatteen,
joka ei ole komission aikaisemman päätöskäytännön mukainen, ja kyseinen kantaja vetoaa väitteensä tueksi muutamiin komission
päätöksiin.
Komissio väittää, että ensimmäisen oikeusasteen kantajat tulkitsevat virheellisesti verotuksellisia valtiontukia koskevaa
tiedonantoa. Se toteaa myös, ettei se poikkea päätöskäytännöstään ja että riidanalaisessa päätöksessä omaksuttu lähestymistapa
on unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukainen.
b)     Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensinnäkin on muistutettava väitteestä, jonka mukaan komissio on riidanalaisessa päätöksessä poikennut verotuksellisia valtiontukia
koskevasta tiedonannosta, että tässä tiedonannossa, jota ei hallinnon sisäisenä toimenpiteenä voida pitää oikeussääntönä,
vahvistetaan kuitenkin käytännesääntö, jossa ilmaistaan noudatettava käytäntö, josta hallinto ei voi erityistapauksessa poiketa
antamatta perusteita, jotka ovat sopusoinnussa yhdenvertaisen kohtelun periaatteen kanssa (ks. valtiontukia koskevien suuntaviivojen
osalta yhdistetyt asiat C-465/09 P–C-470/09 P, Diputación Foral de Vizcaya ym. v. komissio, tuomio 9.6.2011, 120 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
On siis tutkittava, onko komissio tosiaankin poikennut kyseisestä tiedonannosta kyseessä olevan järjestelmän valikoivuuden
tutkinnassa.
Tästä on todettava ensinnäkin, että – toisin kuin ensimmäisen oikeusasteen kantajat väittävät – kyseisen tiedonannon 13 kohtaa
ei voida ymmärtää siten, että siinä vapautettaisiin kaikesta valvonnasta valtiontukisääntöjen kannalta jäsenvaltioiden oikeus
jakaa verorasitus eri tuotannontekijöiden kesken. Kyseisessä 13 kohdassa nimittäin täsmennetään ainoastaan, että ”verotustoimenpiteet,
jotka ovat kaikkien – – taloudellisten toimijoiden saatavilla”, eivät ole valtiontukea, kun taas nyt käsiteltävissä tapauksissa
veroedut, joita offshore-yritykset saavat, eivät tosiasiassa ole kaikkien taloudellisten toimijoiden saatavilla, kuten tämän
tuomion 102 kohdasta ilmenee.
Sitten on korostettava verotuksellisia valtiontukia koskevan tiedonannon 9 ja 16 kohdasta, ettei niistä ilmene, toisin kuin
ensimmäisen oikeusasteen kantajat väittävät, että etujen olemassaolo voitaisiin osoittaa vain toteamalla, että kyseessä on
poikkeus normaalista verojärjestelmästä.
On nimittäin yhtäältä niin, että kyseisessä 9 kohdassa mainitaan vain esimerkkejä valikoivista eduista, joita esiintyy hyvin
yleisesti. Toisaalta 16 kohdassa täsmennetään, että näennäisesti yleisestä toimenpiteestä johtuvat edut voidaan kuitenkin
katsoa valikoiviksi. Tällainen päätelmä saa tukea kyseisen tiedonannon 13 kohdasta, joka on ensimmäinen kohta, jossa käsitellään
valtiontukien ja yleisten toimenpiteiden välistä eroa ja jossa ilmoitetaan selvästi, että yleisten toimenpiteiden on oltava
”yhtäläisin perustein kaikkien yritysten saatavilla eikä niiden soveltamisalaa saa rajoittaa tosiasiallisesti”.
Lopuksi on huomattava, että ensimmäisen oikeusasteen kantajien väite, jonka mukaan komissio on poikennut verotuksellisia valtiontukia
koskevasta tiedonannosta, ei saa tukea myöskään tiedonannon 14 kohdasta. Sanamuodosta ”ei välttämättä merkitse – – sisällyttämistä
valtiontukia koskevien kilpailusääntöjen soveltamisalaan” jo ilmenee, ettei tämän kohdan tarkoituksena ole, että tietyt toimenpiteet
jätetään ehdottomasti valtiontukisääntöjen soveltamisen ulkopuolelle.
Väite, jonka mukaan komissio on riidanalaisessa päätöksessä poikennut verotuksellisia valtiontukia koskevasta tiedonannosta,
on siis hylättävä.
Toiseksi on hylättävä Government of Gibraltarin väite, jonka mukaan komissio on riidanalaisessa päätöksessä poikennut päätöskäytännöstään.
Tästä on riittävää todeta, että oikeuskäytännön mukaan sitä, onko tietty toimenpide luonteeltaan valtiontuki, on arvioitava
vain EY 87 artiklan 1 kohdan yhteydessä eikä väitetyn komission aikaisemman päätöskäytännön kannalta (ks. vastaavasti asia
C-459/10 P, Freistaat Sachsen ja Land Sachsen-Anhalt v. komissio, tuomio 21.7.2011, 50 kohta).
Edellä esitetyn perusteella toisen kanneperusteen ensimmäinen osa on hylättävä.
4.     Toisen kanneperusteen kolmas osa
a)     Asianosaisten ja väliintulijoiden lausumat
Ensimmäisen oikeusasteen kantajat väittävät toisen kanneperusteensa kolmannessa osassa pääasiallisesti, että komissio on rikkonut
EY 87 artiklan 1 kohtaa, kun se ei ole katsonut, että offshore-yrityksille myönnetty valikoiva etu on perusteltu järjestelmän
luonteen ja rakenteen vuoksi.
Kyseisten kantajien mukaan verouudistusehdotuksen piirteistä ilmenee, että Gibraltarin verohallinto on välttämättä pieni ja
että Gibraltarissa on heikko veropohja, joka asettaa väistämättömiä ja luontaisia rajoituksia Gibraltarin verojärjestelmän
toiminnalle ja tehokkuudelle.
Kantajien mukaan se, että veroperusteina käytetään työntekijöiden määrää ja liiketilojen käyttöä, on looginen valinta Gibraltarin
erityispiirteiden kannalta, koska tällainen verojärjestelmä johtaa veroon, joka on yksinkertainen ja helposti valvottavissa,
jonka kantaminen ei ole kallista ja joka vastaa muita veroja, joita Gibraltarin pieni verohallinto on tottunut keräämään.
Government of Gibraltar väittää myös, että verouudistusehdotuksen seurauksena kaikkia kaupallisia yrityksiä verotetaan. Se,
että muita kuin kaupallisia yrityksiä, jotka ovat vain varainhallintayrityksiä, ei veroteta, on verojärjestelmissä tavallista.
Komissio katsoo Espanjan kuningaskunnan tukemana, ettei offshore-yritysten saamia valikoivia etuja voida perustella verouudistusehdotuksen
luonteella ja yleisellä rakenteella, koska ehdotuksen tarkoituksena on jo sen luonteenkin takia perustaa järjestelmä, jossa
tosiasiassa otetaan käyttöön eri verokantoja erityyppisille yrityksille.
Vaikka verouudistusehdotus voikin ilmentää Government of Gibraltarin järkevää strategista valintaa, se on komission mielestä
silti luonteeltaan valikoiva. Komission mukaan ensimmäisen oikeusasteen kantajat eivät myöskään selitä, missä määrin on lukuisten
pienyritysten liiallisen verotuksen välttämiseksi tarpeen verottaa joitakin näistä yrityksistä muttei muita yrityksiä ja jättää
huomiotta kyseisten yritysten veronmaksukyky. Argumentilla, jonka mukaan Government of Gibraltarin on ollut käytettävä yksinkertaista
ja tehokkaaseen valvontaan soveltuvaa veroa, ei voida perustella sitä, että merkittävä määrä yrityksiä Gibraltarissa on vapautettu
verosta.
b)     Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensimmäisen oikeusasteen kantajien toisen kanneperusteen kolmannen osan arvioimiseksi on huomattava, ettei riidanalaisessa
päätöksessä käsitellä offshore-yritysten saaman edun mahdollista oikeuttamista verojärjestelmän luonteella ja rakenteella.
On siis tutkittava, olisiko komission pitänyt ottaa riidanalaisessa päätöksessä kantaa offshore-yritysten saaman valikoivan
edun mahdolliseen oikeuttamiseen verojärjestelmän luonteella ja rakenteella.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan valtiontuen käsite ei kata valtion toimenpiteitä, joilla aikaansaadaan erilaista kohtelua
yritysten välillä ja täten ensi näkemältä valikoivia toimenpiteitä, kun kyseinen erottelu johtuu sen järjestelmän luonteesta
tai rakenteesta, jonka osa toimenpiteet ovat (ks. vastaavasti mm. em. asia Adria-Wien Pipeline ja Wietersdorfer & Peggauer
Zementwerke, tuomion 42 kohta; em. asia Portugali v. komissio, tuomion 52 kohta ja em. asia British Aggregates v. komissio,
tuomion 83 kohta).
Jäsenvaltion, joka on ottanut käyttöön tällaisen yritysten välisen erottelun kustannusten kannalta, on osoitettava, että se
on todellakin perusteltu kyseisen järjestelmän luonteen ja rakenteen vuoksi (asia C-159/01, Alankomaat v. komissio, tuomio
29.4.2004, Kok., s. I-4461, 43 kohta ja em. asia komissio v. Alankomaat, tuomion 77 kohta).
Jäsenvaltion, joka pyytää oikeutta myöntää tukia perustamissopimuksen määräyksistä poiketen, on tehtävä yhteistyötä komission
kanssa. Tämän yhteistyövelvollisuuden nojalla jäsenvaltion on muun muassa toimitettava kaikki tiedot, joiden perusteella komissio
voi varmistaa, että haetun poikkeuksen edellytykset täyttyvät (ks. asia C-364/90, Italia v. komissio, tuomio 28.4.1993, Kok.,
s. I-2097, 20 kohta ja asia C-372/97, Italia v. komissio, tuomio 29.4.2004, Kok., s. I-3679, 81 kohta).
Lopuksi on muistutettava siitä, että komissiolla on valtiontukisääntöjen asianmukaiseksi soveltamiseksi velvollisuus tutkia
hallussaan olevat tiedot huolellisesti ja puolueettomasti (ks. mm. asia C-367/95 P, komissio v. Sytraval ja Brink’s France,
tuomio 2.4.1998, Kok., s. I-1719, 62 kohta).
Tässä yhteydessä on kuitenkin huomattava yhtäältä, että Yhdistynyt kuningaskunta ei verouudistusehdotuksen ilmoittamisessa
eikä myöskään sen muodollisessa tutkintavaiheessa vedonnut oikeuttamisperusteeseen, joka olisi koskenut offshore-yritysten
saamia valikoivia etuja. On nimittäin riidatonta, että verouudistusehdotusta koskeneessa muodollisessa tutkintamenettelyssä
Yhdistynyt kuningaskunta ei ottanut kantaa Espanjan kuningaskunnan kyseisiä etuja koskeneisiin argumentteihin.
Toisaalta myöskään ensimmäisen oikeusasteen kantajat eivät väitä kanteissaan, että komissiolla oli hallussaan tietoja, joiden
nojalla sen olisi pitänyt tutkia riidanalaisessa päätöksessä offshore-yritysten saaman valikoivan edun mahdollinen oikeuttaminen.
On siis katsottava, ettei komission ollut tutkittava offshore-yritysten saamien valikoivien etujen mahdollista oikeuttamista
verojärjestelmän luonteella ja rakenteella, joten komissiota ei voida arvostella siitä, ettei se käsitellyt kyseistä seikkaa
riidanalaisessa päätöksessä.
Näin ollen on hylättävä ensimmäisen oikeusasteen kantajien väite, jonka mukaan komissio on soveltanut virheellisesti EY 87
artiklan 1 kohtaa, kun se ei ole katsonut, että offshore-yrityksille myönnettävä valikoiva etu on perusteltu järjestelmän
luonteen ja rakenteen vuoksi.
Toisen kanneperusteen kolmas osa on siis hylättävä.
Kaiken edellä esitetyn perusteella koko toinen kanneperuste ja Government of Gibraltarin kolmannen kanneperusteen toinen osa
on hylättävä.
B
Yhdistyneen kuningaskunnan kolmas kanneperuste ja Government of Gibraltarin kolmannen kanneperusteen ensimmäinen osa, jotka
koskevat puolustautumisoikeuksien loukkausta
Yhdistynyt kuningaskunta väittää kolmannessa kanneperusteessaan ja Government of Gibraltar kolmannen kanneperusteensa ensimmäisessä
osassa, jotka ne esittivät riidanalaista päätöstä vastaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa, puolustautumisoikeuksiaan
loukatun.
1.     Asianosaisten ja väliintulijoiden lausumat
Government of Gibraltar ja Yhdistynyt kuningaskunta väittävät komission loukanneen niiden puolustautumisoikeuksia ottaessaan
vasta riidanalaisessa päätöksessä ensimmäistä kertaa esille kysymyksen aineellisesta valikoivuudesta väittämänsä offshore-yritysten
edullisen kohtelun kannalta, koska tämä kysymys poikkeaa luonteeltaan kysymyksistä, jotka käsiteltiin alustavassa arvioinnissa,
joka tehtiin muodollisen menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä.
Komission on kuitenkin valtiontukea koskevassa tutkintamenettelyssä otettava huomioon perusteltu luottamus, joka on voinut
syntyä maininnoista, jotka sisältyvät päätökseen aloittaa muodollinen menettely, mikä tarkoittaa, ettei se perusta lopullista
päätöstään näkökohtiin, joihin ne, joita asia koskee, eivät ole kyseisten mainintojen vuoksi katsoneet olleensa velvollisia
ottamaan kantaa. Ensimmäisen oikeusasteen kantajat viittaavat tässä yhteydessä erityisesti asiassa T-6/99, ESF Elbe-Stahlwerke
Feralpi vastaan komissio, 5.6.2001 annetun tuomion (Kok., s. II-1523) 126 kohtaan ja asiassa T-176/01, Ferriere Nord vastaan
komissio, 18.11.2004 annetun tuomion (Kok., s. II-3931) 88 kohtaan.
Yhdistyneelle kuningaskunnalle kyseisen päätöksen 60 kohdan f alakohdassa osoitettu kysymys yrityksistä, jotka eivät tee voittoa
tai joilla ei ole työntekijöitä, tai se, että Espanjan kuningaskunta viittasi muodollisen menettelyn aloittamista koskevan
päätöksen perusteella toimittamissaan huomautuksissa offshore-toimialaan, eivät tehneet Government of Gibraltarille ja Yhdistyneelle
kuningaskunnalle mahdolliseksi olettaa, että komissio tutkisi aineellisen valikoivuuden myös offshore-yritysten kohtelun kannalta.
Government of Gibraltar ja Yhdistynyt kuningaskunta nimittäin väittävät yhtäältä, ettei mainittu kysymys liittynyt verouudistusehdotuksen
yksityiskohtaiseen tarkasteluun muodollisen menettelyn aloittamista koskevan päätöksen 2–59 kohdassa. Toisaalta Espanjan kuningaskunnan
kommentit olivat luonteeltaan täysin muodollisia, eikä komissio missään vaiheessa antanut ymmärtää, että se pitäisi tätä seikkaa
merkityksellisenä ehdotuksen tutkinnassa.
Jos komissio olisi asianmukaisesti kiinnittänyt niiden huomiota offshore-yritysten verokohtelun näkökohtaan, tutkintamenettely
olisi voinut johtaa eri lopputulokseen.
Komissio katsoo Espanjan kuningaskunnan tukemana, ettei Government of Gibraltarin ja Yhdistyneen kuningaskunnan puolustautumisoikeuksia
ole loukattu.
Se toteaa ensisijaisesti, että kysymys offshore-yritysten verotuksen valikoivuudesta otettiin esille muodollisen menettelyn
aloittamista koskevan päätöksen 60 kohdan f alakohdassa ja sen otti esille myös Espanjan kuningaskunta muodollisesta tutkintamenettelystä
esittämissään huomautuksissa, joista Government of Gibraltarilla ja Yhdistyneellä kuningaskunnalla oli mahdollisuus lausua
kantansa.
Komissio katsoo toissijaisesti, ettei menettelyn lopputulos olisi ollut toinen, vaikka Government of Gibraltarin ja Yhdistyneen
kuningaskunnan puolustautumisoikeuksia oletettaisiinkin loukatun.
2.     Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensiksi on tutkittava, onko Yhdistyneen kuningaskunnan puolustautumisoikeuksia loukattu.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen edellyttää EY 88 artiklan 2 kohtaan perustuvassa
muodollisessa tutkintamenettelyssä, että asianomaiselle jäsenvaltiolle varataan tilaisuus esittää asianmukaisesti näkemyksensä
esiin tuotujen tosiseikkojen ja olosuhteiden paikkansapitävyydestä ja merkityksestä ja niistä asiakirjoista, jotka komissio
on saanut unionin oikeuden rikkomista koskevan väitteensä tueksi (ks. vastaavasti asia 40/85, Belgia v. komissio, tuomio 10.7.1986,
Kok., s. 2321, 28 kohta ja asia 234/84, Belgia v. komissio, tuomio 10.7.1986, Kok., s. 2263, Kok. Ep. VIII, s. 717, 27 kohta),
sekä kolmansien, joita asia koskee, EY 88 artiklan 2 kohdan mukaisesti esittämistä huomautuksista. Jos jäsenvaltiolle ei ole
varattu tilaisuutta esittää näkemystään näistä huomautuksista, komissio ei voi käyttää niitä päätöksessään kyseistä valtiota
vastaan (ks. asia C-301/87, Ranska v. komissio, tuomio 14.2.1990, Kok., s. I-307, Kok. Ep. X, s. 319, 30 kohta; asia C-142/87,
Belgia v. komissio, tuomio 21.3.1990, Kok., s. I-959, Kok. Ep. X, s. 387, 47 kohta ja asia C-288/96, Saksa v. komissio, tuomio
5.10.2000, Kok., s. I-8237, 100 kohta).
Tässä yhteydessä on muistutettava siitä, että nyt käsiteltävissä asioissa on riidatonta, että Yhdistyneellä kuningaskunnalla
on ollut mahdollisuus esittää näkemyksensä esiin tuotujen tosiseikkojen ja olosuhteiden paikkansapitävyydestä ja merkityksestä
sekä kolmansien, joita asia koskee, esittämistä huomautuksista, kuten käsiteltävissä tapauksissa Espanjan kuningaskunnan huomautuksista,
joten edellisessä kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä johtuvia velvollisuuksia on noudatettu.
Siltä osin kuin Yhdistynyt kuningaskunta väittää, ettei se ole voinut esittää asianmukaisesti näkemystään, sillä yhtäältä
muodollisen menettelyn aloittamista koskevaan päätökseen sisältyneessä alustavassa arviossa ei ollut pohdintoja offshore-yrityksistä
ja toisaalta komissio ei ollut täsmentänyt muodollisen tutkintamenettelyn aikana Government of Gibraltarin ja Yhdistyneen
kuningaskunnan kanssa käymissään keskusteluissa, että sen mukaan offshore-yritykset saavat valikoivia etuja, sen argumentaatio
ei voi menestyä.
Ensinnäkin siitä, ettei alustavassa arviossa ollut pohdintoja offshore-yrityksistä, on huomattava, että komissiolla kyllä
on velvollisuus ilmaista selkeästi epäilynsä tuen soveltuvuudesta yhteismarkkinoille, kun se aloittaa muodollisen tutkintamenettelyn,
jotta jäsenvaltio ja ne, joita asia koskee, voivat parhaalla mahdollisella tavalla vastata tähän epäilyyn (asia C-49/05 P,
Ferriere Nord v. komissio, tuomio 8.5.2008, Kok., s. I-68, 92 kohta).
Pelkästään se, ettei ilmoitetun verouudistusehdotuksen alustavassa arviossa ollut pohdintoja offshore-yrityksistä, ei kuitenkaan
voi olla seikka, joka voisi synnyttää Yhdistyneelle kuningaskunnalle perustellun luottamuksen siihen, että komissio rajaisi
tutkimuksensa koskemaan pelkkiä kyseisissä alustavissa arvioissa käsiteltyjä näkökohtia. Samalla tavalla kyseinen seikka ei
myöskään merkitse sitä, että komissio olisi jättänyt noudattamatta velvollisuuttaan ilmaista selkeästi epäilyksensä.
On nimittäin muistutettava ensinnäkin siitä, että muodollisen menettelyn aloittamista koskevan päätöksen 60 kohdan f alakohtaan
sisältyi kysymyksiä juuri kyseisestä toimialasta, vaikkei siinä käytettykään ilmausta ”offshore”.
Näin ollen Yhdistynyt kuningaskunta oli itse menettelyn aloittamista koskevan päätöksen perusteella riittävän tietoinen siitä,
että verouudistusehdotuksen tutkintaa koskevassa muodollisessa menettelyssä tehtävä perusteellinen tutkinta voisi koskea myös
toimialoja, jotka välttyvät verotukselta, koska niillä ei ole työntekijöitä ja koska niiden ei tarvitse käyttää liiketiloja.
Sitten on huomattava, että muodollisen menettelyn aloittamista koskevaan päätökseen asetuksen N:o 659/1999 6 artiklan 1 kohdan
mukaisesti sisällytettävä arvio on vain ”alustava arvio”, kuten kyseisen säännöksen sanamuodostakin jo ilmenee, ja se merkitsee
muodollisen tutkintamenettelyn alkamista ja varsinkin sitä, että niille, joita asia koskee, annetaan mahdollisuus esittää
asianmukaisesti näkemyksensä.
Jotta erityisesti voitaisiin varmistaa kyseisen mahdollisuuden tehokkuus, komissiota ei voida estää täydentämästä ”alustavaa”
arviotaan muodollisen tutkintamenettelyn perusteella tekemässään lopullisessa päätöksessä omaksumalla niiden, joita asia koskee,
esittämä näkemys.
On siis katsottava, että pelkästään se, ettei ilmoitetun verouudistusehdotuksen alustavassa arviossa ollut nimenomaisia pohdintoja
offshore-yrityksistä, ei johda Yhdistyneen kuningaskunnan puolustautumisoikeuksien loukkaukseen.
Toiseksi on todettava, että – toisin kuin Yhdistynyt kuningaskunta väittää – Espanjan kuningaskunnan huomautukset muodollisessa
tutkintamenettelyssä eivät sisällä pelkästään puhtaasti tosiseikkoja koskevia argumentteja vaan niiden tarkoituksena on juuri
osoittaa, että ilmoitettu verouudistusehdotus on valikoiva myös siltä osin kuin se hyödyttää täyden verovapauden saavia offshore-yrityksiä.
Komissio toimitti kyseiset huomautukset Yhdistyneelle kuningaskunnalle, joka esitti 13.2.2003 päivätyssä kirjeessään kommenttinsa
ottamatta kuitenkaan kantaa offshore-yrityksiin.
Kun Yhdistynyt kuningaskunta väittää, ettei se voinut esittää kantaansa tehokkaasti, koska komissio ei ollut antanut ymmärtää
pitävänsä Espanjan kuningaskunnan huomautuksia merkittävinä, sen argumentaatio tarkoittaa sitä, että komissio joutuisi ottamaan
muodollisessa tutkintamenettelyssä kantaa niiltä, joita asia koskee, saamiinsa kommentteihin.
Tällainen velvollisuus ei kuitenkaan ilmene asetuksesta N:o 659/1999. Asetuksen 6 artiklan 2 kohdassa nimittäin asetetaan
komissiolle vain velvollisuus toimittaa asianomaiselle jäsenvaltiolle huomautukset, jotka komissio on muodollisessa menettelyssä
saanut, ja tämän velvollisuuden komissio on nyt käsiteltävissä asioissa täysin täyttänyt.
Edellä esitetyn perusteella on hylättävä Yhdistyneen kuningaskunnan kolmas kanneperuste, joka koskee sen puolustautumisoikeuksien
loukkausta, eikä ole tarpeen tutkia, olisiko menettely voinut ilman väitettyä sääntöjenvastaisuutta johtaa toisenlaiseen tulokseen,
mikä on edellytyksenä sille, että puolustautumisoikeuksien loukkaus johtaa riidanalaisen päätöksen kumoamiseen (ks. em. asia
Ranska v. komissio, tuomion 31 kohta; em. asia Belgia v. komissio, tuomio 21.3.1990, 48 kohta ja em. asia Saksa v. komissio,
tuomio 5.10.2000, 101 kohta).
Government of Gibraltarin puolustautumisoikeuksista puolestaan on huomattava ensinnäkin, että tälle annettiin mahdollisuus
esittää huomautuksia komissiolle ja se käytti tätä mahdollisuutta. Koska Government of Gibraltar esittää pääasiallisesti samat
argumentit kuin Yhdistynyt kuningaskunta, on riittävää palauttaa mieleen, ettei kyseisen jäsenvaltion puolustautumisoikeuksia
ole loukattu, joten sama pätee myös Government of Gibraltarin puolustautumisoikeuksiin. Government of Gibraltarin menettelylliset
oikeudet nimittäin ovat joka tapauksessa suppeammat kuin ne, jotka Yhdistyneellä kuningaskunnalla on asianomaisena jäsenvaltiona
muodollisessa tutkintamenettelyssä EY 88 artiklan 2 kohdan mukaisesti.
Oikeuskäytännön mukaan muilla sellaisilla osapuolilla, joita asia koskee – kuten Government of Gibraltarilla nyt käsiteltävissä
asioissa –, kuin asianomaisella jäsenvaltiolla on valtiontukien valvontamenettelyssä vain mahdollisuus esittää komissiolle
kaikki tiedot, joista tälle voisi olla hyötyä sen tulevassa toiminnassa, eivätkä ne voi itse vaatia, että komission olisi
kuultava niitä samalla kontradiktorisella tavalla kuin sen on kuultava kyseessä olevaa jäsenvaltiota (ks. em. asia komissio
v. Sytraval ja Brink’s France, tuomion 59 kohta ja yhdistetyt asiat C-74/00 P ja C-75/00 P, Falck ja Acciaierie di Bolzano
v. komissio, tuomio 24.9.2002, Kok., s. I-7869, 80 ja 82 kohta).
Kaiken edellä esitetyn perustella on hylättävä Yhdistyneen kuningaskunnan kolmas kanneperuste ja Government of Gibraltarin
kolmannen kanneperusteen ensimmäinen osa perusteettomina.
C
Alueellista valikoivuutta koskeva ensimmäinen kanneperuste
Ensimmäisen oikeusasteen kantajat väittävät ensimmäisessä kanneperusteessaan, että riidanalainen päätös on EY 87 artiklan
1 kohdan vastainen siltä osin kuin verouudistusehdotus todetaan siinä alueellisesti valikoivaksi.
Tässä yhteydessä on muistutettava siitä, että tämän tuomion 86–108 kohdan mukaan verouudistusehdotus on aineellisesti valikoiva
siltä osin kuin siinä myönnetään valikoivia etuja offshore-yrityksille.
Jo pelkästään tällä toteamuksella voidaan perustella riidanalaisen päätöksen päätösosa, jonka mukaan verouudistusehdotus merkitsee
EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea eikä Yhdistynyt kuningaskunta saa panna kyseistä ehdotusta täytäntöön.
On siis niin, että koska kantajien alueellista valikoivuutta koskeva ensimmäinen kanneperuste ei kyseenalaista aineellisesti
valikoivien etujen olemassaoloa, se ei voi johtaa riidanalaisen päätöksen edes osittaiseen kumoamiseen (ks. analogisesti asia
C-159/98 P(R), Alankomaiden antillit v. neuvosto, määräys 25.6.1998, Kok., s. I-4147, 111 kohta).
Siten on katsottava, että vaikka ensimmäinen kanneperuste oletettaisiinkin perustelluksi, se ei voi johtaa riidanalaisen päätöksen
kumoamiseen, joten se on tehoton.
Kaiken edellä esitetyn perusteella Government of Gibraltarin ja Yhdistyneen kuningaskunnan kanteet on hylättävä kokonaisuudessaan.
VIII
Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 122 artiklan ensimmäisessä kohdassa määrätään, että jos valitus on perusteltu ja unionin
tuomioistuin ratkaisee itse riidan lopullisesti, se päättää oikeudenkäyntikuluista. Saman työjärjestyksen 69 artiklan, jota
työjärjestyksen 118 artiklan nojalla sovelletaan myös muutoksenhakuun, 2 kohdassa määrätään, että asianosainen, joka häviää
asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Kyseisen 69 artiklan 4 kohdan ensimmäisen
alakohdan mukaan jäsenvaltiot, jotka ovat asiassa väliintulijoina, vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Koska komission ja Espanjan kuningaskunnan valitukset hyväksytään ja Government of Gibraltarin ja Yhdistyneen kuningaskunnan
kanteet riidanalaisesta päätöksestä hylätään, Government of Gibraltar ja Yhdistynyt kuningaskunta on komission ja Espanjan
kuningaskunnan vaatimusten mukaisesti velvoitettava paitsi vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan myös korvaamaan komissiolle
ja Espanjan kuningaskunnalle näistä valituksista aiheutuneet oikeudenkäyntikulut sekä komissiolle ensimmäisessä oikeusasteessa
aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
Espanjan kuningaskunta väliintulijana ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa ja Irlanti väliintulijana unionin tuomioistuimessa
vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (suuri jaosto) on ratkaissut asiat seuraavasti:
1)
Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen yhdistetyissä asioissa T-211/04 ja T-215/04, Government of Gibraltar
ja Yhdistynyt kuningaskunta vastaan komissio, 18.12.2008 antama tuomio kumotaan.
2)
Government of Gibraltarin kanne ja Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistyneen kuningaskunnan kanne hylätään.
3)
Government of Gibraltar ja Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta velvoitetaan paitsi vastaamaan omista
oikeudenkäyntikuluistaan myös korvaamaan Euroopan komissiolle ja Espanjan kuningaskunnalle näistä valituksista aiheutuneet
oikeudenkäyntikulut sekä Euroopan komissiolle ensimmäisessä oikeusasteessa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
4)
Espanjan kuningaskunta väliintulijana Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa ja Irlanti väliintulijana
unionin tuomioistuimessa vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: englanti.