CELEX: 62009CJ0477
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Direktyvos 80/987/EEB ir 2002/74/EB
Darbdavio nemokumas
Darbuotojų apsauga
Nesumokėtų darbuotojų reikalavimų apmokėjimas
Kompetentingos garantijų institucijos nustatymas
Pagal nacionalinę teisę palankesnė garantija
Galimybė ja pasinaudoti

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1980 m. spalio 20 d. Tarybos direktyvos 80/987/EEB dėl valstybių narių įstatymų,
susijusių su darbuotojų apsauga jų darbdaviui tapus nemokiam, suderinimo (OL L 283, p. 23; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k.,
5 sk., 1 t., p. 217), iš dalies pakeistos 2002 m. rugsėjo 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/74/EB (OL L 270,
p. 10; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 261), 8a ir 9 straipsnių išaiškinimu.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp C. Defossez ir C. Wiart, bendrovės
Sotimon SARL
(toliau –
Sotimon
), kurioje C. Defossez dirbo prieš neteisėtą jo atleidimą, likvidatoriaus, Nacionalinės darbo tarnybos įmonių uždarymo fondo
(
Office national de l’emploi – fonds de fermeture d’entreprises
; toliau – Belgijos FFE) bei Darbuotojų reikalavimų garantijų režimo administravimo asociacijos Lilio administravimo ir studijų
centro (
Centre de gestion et d’études de l’Association pour la gestion du régime de garantie des créances des salariés de Lille (CGEA)
; toliau – Lilio CGEA) dėl nepamokėtų C. Defossez reikalavimų, susijusių su darbo užmokesčiu, jo darbdaviui tapus nemokiam.

Teisinis pagrindas
Pagal Direktyvos 80/987 1 straipsnio 1 dalį ši direktyva „taikoma darbuotojų reikalavimams, kylantiems dėl darbo sutarčių
ar darbo santykių ir pateiktiems 2 straipsnio 1 dalyje apibrėžtiems nemokiems darbdaviams“.
Šios direktyvos 2 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Šioje direktyvoje darbdavys laikomas nemokiu:
a)      jei pagal atitinkamos valstybės narės įstatymus ir kitus teisės aktus pateikiamas prašymas pradėti procesinius veiksmus dėl
darbdavio turto, kad būtų kolektyviai patenkinti kreditorių reikalavimai, įskaitant 1 straipsnio 1 dalyje nurodytus reikalavimus,
ir
b)      jei pagal pirmiau minėtus įstatymus ir kitus teisės aktus kompetentinga institucija:
–        nusprendė pradėti procesinius veiksmus,
–        arba nustatė, jog darbdavio įmonė yra visiškai uždaryta arba verslas baigtas vykdyti, o esamo turto nepakanka, kad būtų prasminga
pradėti procesinius veiksmus.“
Direktyvos 80/987 3 straipsnyje numatyta, kad valstybės narės turi imtis priemonių, būtinų užtikrinti, kad garantijų institucijos
užtikrintų darbuotojų neapmokėtų reikalavimų, kylančių dėl darbo sutarčių ar darbo santykių ir susijusių su laikotarpio iki
nustatytos datos darbo užmokesčiu, apmokėjimą.
Šios direktyvos 5 straipsnis suformuluotas taip:
„Valstybės narės išsamias garantijų institucijų organizavimo, finansavimo ir veiklos taisykles nustato pagal šiuos principus:
a)      institucijų turtas turi būti atskirtas nuo darbdavio apyvartinio kapitalo ir jam negali būti taikomi procesiniai veiksmai
dėl jo nemokumo;
b)      darbdaviai prisideda prie garantijų institucijų finansavimo, išskyrus jei jas finansuoja tik valdžios institucijos;
c)      garantijų institucijų įsipareigojimai nepriklauso nuo to, ar įvykdyti visi jų finansavimo įsipareigojimai.“
Pagal Direktyvos 80/987 9 straipsnį ši direktyva nepažeidžia valstybių narių teisės taikyti arba priimti darbuotojams palankesnius
įstatymus ir kitus teisės aktus.
Pagal Direktyvos 2002/74 7 konstatuojamąją dalį, kad būtų užtikrintas darbuotojų teisinis saugumas, jeigu įmonės, kurios atitinkama
veikla verčiasi keliose valstybėse narėse, taptų nemokios, ir darbuotojų teisės būtų įtvirtintos pagal nusistovėjusią Teisingumo
Teismo precedentų teisę, turėtų būti priimtos nuostatos, kuriose aiškiai nurodoma, kuri institucija tais atvejais atsako už
mokėjimo reikalavimų patenkinimą, ir numatoma, kad bendradarbiaudamos valstybių narių kompetentingos administracinės institucijos
turi kuo greičiau išspręsti darbuotojų nesumokėtų reikalavimų klausimą. Be to, būtina užtikrinti, kad būtų deramai įgyvendinami
atitinkami susitarimai, įtvirtinant nuostatas dėl valstybių narių kompetentingų administracinių institucijų bendradarbiavimo.
Direktyvos 2002/74 1 straipsnio 4 dalimi į Direktyvą 80/987, būtent 8a straipsnį, buvo įtrauktos nuostatos, susijusios su
tarpvalstybiniais atvejais. Šio straipsnio 1 dalyje numatyta, kad jeigu įmonė, kuri atitinkama veikla verčiasi ne mažiau kaip
dviejų valstybių narių teritorijoje, tampa nemoki, už darbuotojams nesumokėtų reikalavimų patenkinimą atsakinga institucija
yra valstybės narės, kurios teritorijoje jie dirba arba nuolat dirba, institucija.
Direktyvos 2002/74 2 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad valstybės narės priima įstatymus ir kitus teisės aktus, siekdamos iki
2005 m. spalio 8 d. įgyvendinti šią direktyvą, ir jos taiko šias nuostatas bet kuriai darbdavio nemokumo būklei, atsiradusiai
po šių nuostatų įsigaliojimo dienos.

Faktinės pagrindinės bylos aplinkybės ir prejudicinis klausimas
C. Defossez dirbo statybvietėse Belgijoje darbų vykdytoju, vėliau – grupės vadovu, iš pradžių nuo 1997 m. kovo mėn. bendrovėje
EBM SA, o vėliau nuo 2000 m. rugsėjo mėn. bendrovėje
Sotimon
. Šių abiejų bendrovių buveinės yra Prancūzijoje.
2003 m. gruodį C. Defossez buvo atleistas iš darbo. 2004 m. sausio 15 d. jis kreipėsi į Diunkerko darbo ginčų tarybą (
conseil de prud’hommes de Dunkerque
).
2004 m. birželio 1 d. Diunkerko komercinių bylų teismo (
tribunal de commerce de Dunkerque
) sprendimu buvo pradėtas bendrovės
Sotimon
bankroto procesas. Siekdamas, kad būtų apmokėti jo reikalavimai, susiję su darbo užmokesčiu, C. Defossez pateikė prašymą dėl
Lilio CGEA dalyvavimo šiame procese ir, papildomai, – dėl Belgijos FFE dalyvavimo.
2006 m. birželio 30 d. sprendimu Diunkerko darbo ginčų taryba nusprendė, kad C. Defossez buvo atleistas iš darbo be realios
ir rimtos priežasties. Todėl jis nustatė C. Defossez reikalavimų dydį ir nurodė, kad sprendimą turi vykdyti Lilio CGEA.
2008 m. sausio 31 d. sprendimu Duė apeliacinis teismas (
cour d’appel de Douai
) įtraukė C. Defossez reikalavimus į likviduojamos
Sotimon
skolų sąrašą ir nurodė, kad sprendimą turi vykdyti Belgijos FFE, panaikindamas Lilio CGEA atsakomybę.
C. Defossez dėl šio sprendimo pateikė kasacinį skundą, kuriame Duė apeliacinis teismas kaltinamas tuo, kad remdamasis iš dalies
pakeista Direktyvos 80/987 8a straipsnio redakcija atmetė jo prašymą suteikti Lilio CGEA garantiją ir nustatė, kad šį prašymą
turi patenkinti Belgijos FFE.
Šiomis aplinkybėmis Kasacinis teismas nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį
klausimą:
„Ar Direktyvos 80/987 <...>, iš dalies pakeistos Direktyva 2002/74 <...>, 8a straipsnis, kurio pirmoje pastraipoje numatyta,
kad jeigu įmonė, kuri atitinkama veikla verčiasi ne mažiau kaip dviejų valstybių narių teritorijoje, tampa nemoki, institucija,
atsakinga už darbuotojams nesumokėtų reikalavimų patenkinimą, yra ta, kuri yra valstybėje narėje, kurios teritorijoje jie
dirba arba nuolat dirba, o antroje pastraipoje, kad darbuotojų teisių mastą nustato teisė, reglamentuojanti kompetentingos
garantijų institucijos veiklą, turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį nustatoma šios institucijos išimtinė kompetencija,
[arba] atsižvelgiant į direktyvos tikslą konsoliduoti darbuotojų, kurie naudojasi savo judėjimo laisve, teises ir tos pačios
direktyvos 9 straipsnio pirmą pastraipą, pagal kurią ja nepažeidžiama valstybių narių teisė taikyti arba priimti darbuotojams
palankesnius įstatymus ir kitus teisės aktus, [turi] būti aiškinamas taip, kad pagal jį neatimama darbuotojo teisė vietoj
šios institucijos garantijos pasinaudoti palankesne institucijos, kurioje jo darbdavys yra apsidraudęs ir pagal nacionalinę
teisę moka įmokas, garantija?“

Dėl prejudicinio klausimo
Visų pirma reikia priminti, kad pagal Direktyvos 2002/74 2 straipsnio 1 dalį valstybės narės priima įstatymus ir kitus teisės
aktus, siekdamos iki 2005 m. spalio 8 d. įgyvendinti šią direktyvą, ir jos taiko šias nuostatas bet kuriai darbdavio nemokumo
būklei, atsiradusiai po šių nuostatų įsigaliojimo dienos.
Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad Direktyvos 2002/74 neperkėlimo atveju nėra tiesioginių pasekmių tik
tiek, kiek tai susiję su nemokumo būkle, atsiradusia po 2005 m. spalio 8 d. (2008 m. sausio 17 d. Sprendimo
Velasco Navarro
, C‑246/06, Rink. p. I‑105, 27–29 punktai).
Be to, Teisingumo Teismas pripažino, kad pasibaigus nustatytam terminui, nepriėmusi priemonių, skirtų užtikrinti, kad Direktyva 2002/74
būtų perkelta į Prancūzijos teisės sistemą, Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal šią direktyvą (2007 m. rugsėjo
27 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
, C‑9/07, 12 punktas).
Taigi, atsižvelgiant į tai, kad 2004 m. birželio 1 d. Diunkerko komercinių bylų teismo sprendimu buvo pradėta
Sotimon
bankroto procedūra, nagrinėjant pagrindinėje byloje aptariamą nemokumo klausimą negali būti taikomos Direktyvos 2002/74 nuostatos.
Taikytinų nuostatų nustatymas tokiomis aplinkybėmis, kaip nagrinėjamosios šioje byloje, yra ypač svarbus, nes Teisingumo Teismas
2008 m. spalio 16 d. Sprendimo
Holmqvist
(C‑310/07, Rink. p. I‑7871) 20 ir 25–28 punktuose pripažino, kad Direktyva 2002/74 į Direktyvą 80/987 įtrauktame 8a straipsnyje
nustatytas naujas kompetentingos garantijų institucijos nustatymo kriterijus. Todėl šiuo straipsniu padarytas esminis Direktyvos 80/987
nuostatų pakeitimas. Iš to išplaukia, kad, atlikus teisinį tokios situacijos, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, vertinimą,
rezultatas nebūtinai bus toks pat, koks galėtų būti atlikus vertinimą pagal Direktyvos 80/987 pirminės redakcijos nuostatas
arba Direktyva 2002/74 iš dalies pakeistos tos pačios direktyvos nuostatas.
Šiomis aplinkybėmis į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą, siekiant išspręsti ginčą pagrindinėje
byloje, reikia atsakyti aiškinant tokios redakcijos Direktyvos 80/987 nuostatas, kuri galiojo prieš Direktyva 2002/74 padarant
pakeitimus.
Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas jau yra nurodęs, kad net jei Direktyvoje 80/987 nėra nuostatų, kuriose aiškiai numatyti
darbuotojų, vykdžiusių profesinę veiklą kitoje valstybėje narėje nei jų darbdavio buveinės valstybė, reikalavimai, vis dėlto
ši direktyva taikoma tokiems reikalavimams ir todėl reikia nustatyti garantijų instituciją, kompetentingą užtikrinti šių reikalavimų
apmokėjimą pagal šios direktyvos nuostatas (šiuo klausimu žr. 1997 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo
Mosbæk
, C‑117/96, Rink. p. I‑5017, 16 ir 19 punktus).
Dėl tokios situacijos pažymėtina, kad Teisingumo Teismas nusprendė, jog kompetentinga garantijų institucija pagal Direktyvos 80/987
3 straipsnį yra tos valstybės narės, kurios teritorijoje remiantis šios direktyvos 2 straipsnio 1 dalies formuluote pradėti
procesiniai veiksmai, kad būtų kolektyviai patenkinti kreditorių reikalavimai arba uždaroma darbdavio įmonė, institucija (žr.
minėto Sprendimo
Mosbæk
20 ir 27 punktus).
Be kita ko, Teisingumo Teismas nusprendė, kad Direktyvos 80/987 struktūrą atitinka tai, jog tokia kompetentinga garantijų
institucija, išskyrus atvejus, kai visą finansavimą užtikrina viešosios įstaigos, yra ta institucija, kuri gavo ar bent jau
turėjo gauti nemokaus darbdavio įmokas (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Mosbæk
24 ir 25 punktus).
Be to, byloje, kurioje priimtas 1999 m. gruodžio 16 d. Sprendimas
Everson ir Barrass
(C‑198/98, Rink. p. I‑8903), į kurį prašyme priimti prejudicinį sprendimą darė nuorodą prašymą priimti prejudicinį sprendimą
pateikęs teismas, kai, priešingai nei byloje, kurioje buvo priimtas minėtas Sprendimas
Mosbæk
, nemokus darbdavys turėjo įstaigą, būtent dukterinę bendrovę valstybėje narėje, kurioje darbuotojai vykdė savo veiklą, Teisingumo
Teismas nusprendė, kad institucija, kuri turi užtikrinti nesumokėtų reikalavimų apmokėjimą, yra ta, kuri yra valstybėje narėje,
kurioje įsteigta ši dukterinė bendrovė (minėto Sprendimo
Everson ir Barrass
23 punktas). Be kita ko, kompetentinga garantijų institucija buvo valstybės narės, kurioje buvo mokamos tiek darbdavio, tiek
darbuotojų socialinio draudimo įmokos, institucija.
Dėl šių veiksnių prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, pirma, kad įmonės, kurioje dirbo C. Defossez,
buveinė buvo Prancūzijoje. Antra, iš bylos medžiagos matyti, kad įmokos, kuriomis galima padengti potencialius darbuotojų
reikalavimus, susijusius su darbo užmokesčiu, buvo mokamos toje pačioje valstybėje narėje, o darbdavys neturėjo jokios buveinės
Belgijoje.
Šiomis aplinkybėmis reikia pažymėti, kad pagrindinės bylos aplinkybės neatitinka nagrinėjamųjų byloje, kurioje buvo priimtas
minėtas Sprendimas
Everson ir Barrass
. Tačiau panašumų yra tarp pagrindinės bylos ir bylos, kurioje priimtas minėtas Sprendimas
Mosbæk
, aplinkybių.
Iš to išplaukia, kad jei įmonė, kurioje dirba darbuotojas, neturi buveinės valstybėje narėje, kurioje šis vykdo veiklą, ir
ši įmonė moka socialines įmokas kaip darbdavys savo buveinės valstybėje narėje, garantijų institucija, pagal Direktyvos 80/987
3 straipsnį kompetentinga užtikrinti darbuotojo reikalavimų, jo darbdaviui tapus nemokiam, apmokėjimą, yra valstybės narės
institucija, kurios teritorijoje buvo nurodyta pradėti darbdavio bankroto procedūrą.
Reikia pridurti, kad nors pagal Direktyvą 80/987 darbuotojui nesuteikiama galimybė pasirinkti iš skirtingų institucijų, pagal
šią direktyvą iš jo neatimama galimybė pasirinkti kitos institucijos garantiją, nei nustatyta remiantis jo pareiškimu, jei
ji palankesnė ir numatyta pagal nacionalinę teisę.
Iš tiesų Direktyva 80/987 skirta būtinai darbuotojų apsaugai Europos Sąjungos lygiu užtikrinti jų darbdaviui tapus nemokiam
(žr., be kita ko, 1991 m. lapkričio 19 d. Sprendimo
Francovich ir kt.
, C‑6/90 ir C‑9/90, Rink. p. I‑5357, 3 punktą ir 2009 m. liepos 16 d. Sprendimo
Visciano
, C‑69/08, Rink. p. I‑6741, 27 punktą), nepažeidžiant valstybių narių taikomų arba priimtų darbuotojams palankesnių teisės
aktų, kaip numatyta jos 9 straipsnyje (šiuo klausimu žr. 2003 m. gegužės 15 d. Sprendimo
Mau
, C‑160/01, Rink. p. I‑4791, 32 punktą ir 2007 m. sausio 25 d. Sprendimo
Robins ir kt
., C‑278/05, Rink. p. I‑1053, 40 punktą).
Tad pagal Direktyvą 80/987 nedraudžiama, kad valstybės narės teisės aktuose būtų numatyta, jog darbuotojas gali pasinaudoti
nacionalinės institucijos teikiama darbo užmokesčio garantija pagal šios valstybės narės teisę papildomai arba vietoj tos,
kurią siūlo nustatyta pagal šią direktyvą kompetentinga institucija, jeigu šia garantija užtikrinama aukštesnio lygio darbuotojo
apsauga.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti:
–        Direktyvos 80/987 3 straipsnio redakcija, galiojusi prieš Direktyva 2002/74 padarant pakeitimus, turi būti aiškinama taip,
kad darbuotojo, paprastai vykdžiusio profesinę veiklą kitoje valstybėje narėje nei jo darbdavio, kuris paskelbtas nemokiu
prieš 2005 m. spalio 8 d., buveinės valstybė, kai šis darbdavys nėra įsisteigęs šioje kitoje valstybėje narėje ir vykdo savo
pareigą mokėti įmokas savo buveinės valstybės narės garantijų institucijai, nesumokėtų reikalavimų apmokėjimą turi užtikrinti
būtent ši už šiame straipsnyje apibrėžtų pareigų įvykdymą atsakinga institucija.
–        Pagal Direktyvą 80/987 nedraudžiama, kad nacionalinės teisės aktuose būtų numatyta, jog darbuotojas gali pasinaudoti nacionalinės
institucijos teikiama darbo užmokesčio garantija pagal šios valstybės narės teisę papildomai arba vietoj tos, kurią siūlo
nustatyta pagal šią direktyvą kompetentinga institucija, jeigu šia garantija užtikrinama aukštesnio lygio darbuotojo apsauga.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
1980 m. spalio 20 d. Tarybos direktyvos 80/987/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su darbuotojų apsauga jų darbdaviui
tapus nemokiam, suderinimo 3 straipsnio redakcija, galiojusi prieš Direktyva 2002/74/EB padarant pakeitimus, turi būti aiškinama
taip, kad darbuotojo, paprastai vykdžiusio profesinę veiklą kitoje valstybėje narėje nei jo darbdavio, kuris paskelbtas nemokiu
prieš 2005 m. spalio 8 d., buveinės valstybė, kai šis darbdavys nėra įsisteigęs šioje kitoje valstybėje narėje ir vykdo savo
pareigą mokėti įmokas savo buveinės valstybės narės garantijų institucijai, nesumokėtų reikalavimų apmokėjimą turi užtikrinti
būtent ši už šiame straipsnyje apibrėžtų pareigų įvykdymą atsakinga institucija.
Pagal Direktyvą 80/987 nedraudžiama, kad nacionalinės teisės aktuose būtų numatyta, jog darbuotojas gali pasinaudoti nacionalinės
institucijos teikiama darbo užmokesčio garantija pagal šios valstybės narės teisę papildomai arba vietoj tos, kurią siūlo
nustatyta pagal šią direktyvą kompetentinga institucija, jeigu šia garantija užtikrinama aukštesnio lygio darbuotojo apsauga.
Parašai.
*
Proceso kalba: prancūzų.