CELEX: 62013CJ0382
Eelotsusetaotlus
Võõrtöötajate sotsiaalkindlustus
Määrus (EMÜ) nr 1408/71
Artikli 13 lõige 2 ja artikkel 17
Tööandja väljakutsel tehtav töö mõnes muus liikmesriigis kui elukohariik
Kohaldatavad õigusaktid
Elukohariigi otsus keelduda peretoetuste maksmisest ning maksta vähendatud vanaduspensioni

Eelotsusetaotlus käsitleb seda, kuidas tõlgendada nõukogu 14. juuni 1971. aasta määruse (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes, nõukogu 2. detsembri 1996. aasta määrusega (EÜ) nr 118/97 (
EÜT 1997, L 28, lk 1
; ELT eriväljaanne 05/03, lk 3) muudetud ja ajakohastatud redaktsioonis, mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 18. detsembri 2006. aasta määrusega (EÜ) nr 1992/2006 (
EÜT L 392, lk 1
, edaspidi „määrus nr 1408/71”), artikli 13 lõiget 2 ja artiklit 17 ning ELTL artikleid 20, 21 ja 45.
Taotlus on esitatud kolme kohtuvaidluse raames, mille osalised on ühelt poolt vastavalt C. E. Franzen, H. D. Giesen ja F. van den Berg ning teiselt poolt Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbank (sotsiaalkindlustusasutuse haldusnõukogu, edaspidi „SVB”) ja mis puudutavad otsuseid, millega SVB keeldus määramast C. E. Franzenile peretoetusi ja vähendas vastavalt H. D. Giesenile ja F. van den Bergile määratud pensionilisa abikaasa eest ja vanaduspensioni.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Määruse nr 1408/71 artiklis 1 on sätestatud:
„Käesolevas määruses kasutatakse järgmisi mõisteid:
a)
töötaja ja füüsilisest isikust ettevõtja:
i)
isik, kes on kohustuslikult või vabatahtlikult jätkuvalt kindlustatud ühe või mitme riski suhtes, mida hõlmavad töötajate või füüsilisest isikust ettevõtjate sotsiaalkindlustusskeemide liigid või avalike teenistujate eriskeem;
ii)
isik, kes on kohustuslikult kindlustatud ühe või mitme riski suhtes, mida hõlmavad käesolevas määruses käsitletud sotsiaalkindlustuse liigid käesolevas määruses käsitletud sotsiaalkindlustuse alusel, kõigi elanike või kogu töötava elanikkonna jaoks mõeldud sotsiaalkindlustusskeemi alusel, kui selline isik:
—
võib olla töötaja või füüsilisest isikust ettevõtja sellise kindlustusskeemi haldamis‑ või rahastamisviisi põhjal, või
—
sellise kriteeriumi puudumisel on kohustuslikult või vabatahtlikult jätkuvalt kindlustatud mõne teise I lisas nimetatud riski suhtes töötajatele või füüsilisest isikust ettevõtjatele mõeldud kindlustusskeemi alusel või alapunktis iii osutatud kindlustusskeemi alusel või kui asjaomases liikmesriigis selline kindlustusskeem puudub, vastab I lisas esitatud määratlusele;
[...]”
Nimetatud määruse artikli 2 „Isikud, kelle suhtes määrus on kohaldatav” lõikes 1 on ette nähtud:
„Käesolevat määrust kohaldatakse töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja õpilaste suhtes, kelle suhtes kehtivad või on kehtinud ühe või mitme liikmesriigi õigusaktid ning kes on mõne liikmesriigi kodanikud või mõne liikmesriigi territooriumil elavad kodakondsuseta isikud või pagulased, samuti nende pereliikmete ja nende ülalpidamisel olnud isikute suhtes.”
Määruse nr 1408/71 II jaotisesse „Kohaldatava õiguse kindlaksmääramine” kuuluvas artiklis 13 on ette nähtud:
„1.   Vastavalt artiklitele 14c ja 14f alluvad isikud, kelle suhtes käesolevat määrust kohaldatakse, ainult ühe liikmesriigi õigusaktidele. Kõnealused õigusaktid määratakse kindlaks vastavalt käesoleva jaotise sätetele.
2.   Arvestades artikleid 14–17:
a)
liikmesriigi territooriumil töötava isiku suhtes kehtivad selle riigi õigusaktid, seda ka juhul, kui ta elab teise liikmesriigi territooriumil või kui tema tööandjaks oleva ettevõtja või isiku registrisse kantud asukoht või peamine tegevuskoht asub teise liikmesriigi territooriumil;
[...]
f)
isik, kelle suhtes liikmesriigi õigusaktid ei ole enam kohaldatavad, ilma et teise liikmesriigi õigusaktid oleksid muutunud tema suhtes kohaldatavaks vastavalt mõnele eelmistes punktides sätestatud reeglile või vastavalt artiklites 14–17 ette nähtud erisätetele, allub oma elukohajärgse liikmesriigi õigusaktidele üksnes nimetatud õigusaktide sätete kohaselt.”
Määruse artiklis 17 „Erandid artiklitest 13–16” on sätestatud:
„Kaks või enam liikmesriiki, nende pädevad võimuorganid või selliste võimuorganite määratud organid võivad ühisel kokkuleppel sätestada teatavate isikukategooriate või teatavate isikute huvides erandid artiklite 13–16 sätetest.”
Hollandi õigus
Üldine vanaduskindlustuse seadus
Üldise vanaduskindlustuse seaduse (Algemene Ouderdomswet, edaspidi „AOW”) artikli 2 kohaselt on „resident” kõnealuse seaduse tähenduses isik, kelle elukoht on Madalmaades.
AOW artikli 3 lõike 1 kohaselt määratakse isiku elukoht juhtumi asjaolude põhjal.
Vastavalt AOW artikli 6 lõike 1 punktile a on selle seaduse sätete kohaselt kindlustatud isik, kes ei ole jõudnud pensioniikka ja kes on resident. Kõnealuse artikli 6 lõikes 3 on täpsustatud, et erandina sama artikli lõigetes 1 ja 2 ette nähtust võib sotsiaalkindlustusega hõlmatud isikute ringi riigi haldusasutuse üldaktiga laiendada või piirata.
29. aprilli 1998. aasta seadusega (
Staatsblad
, edaspidi „
Stb
.” 1998, nr 267) lisati AOW‑sse artikkel 6a, mis on tagasiulatuvalt kohaldatav 1. jaanuarist 1989 ning mis sätestab:
„Erandina AOW artiklist 6 ja sellel põhinevatest sätetest
a)
on kindlustatud isik, kellel on käesolevas seaduses ette nähtud kindlustus tulenevalt rahvusvahelise lepingu või rahvusvahelise organisatsiooni otsuse sätete kohaldamisest;
b)
ei ole kindlustatud isik, kelle suhtes on rahvusvahelise lepingu või rahvusvahelise organisatsiooni otsuse alusel kohaldatavad mõne muu riigi õigusnormid.”
AOW artikli 13 lõike 1 punkti a kohaselt vähendatakse pensionisummat 2% iga kalendriaasta kohta, mil pensioniõiguslik isik ei ole olnud kindlustatud ajavahemikul 15. eluaasta täitumisest kuni 65. eluaasta täitumiseni.
Sama artikli lõike 2 punktis a on ette nähtud, et pensionilisa brutosummat vähendatakse 2% iga kalendriaasta kohta, mille jooksul pensioniõigusliku isiku abikaasa ei ole olnud kindlustatud ajavahemikul mainitud pensioniõigusliku isiku 15. eluaasta täitumisest kuni 65. eluaasta täitumiseni.
AOW artikli 45 lõike 1 esimene lause 1. aprillil 1985 jõustunud redaktsioonis sätestab, et kindlustatutel ja endistel kindlustatutel on riigi haldusasutuse üldaktiga kindlaksmääratavatel juhtudel, tingimustel ja tariifi alusel õigus teha sissemakseid ajavahemikul alates 15. eluaasta täitumisest kuni 65. eluaasta täitumiseni, mille vältel nad ei ole või ei ole olnud kindlustatud.
Sama säte 1. jaanuaril 1990 jõustunud redaktsioonis näeb ette, et kindlustatud ja endised kindlustatud võivad riigi haldusasutuse üldaktiga kindlaksmääratavatel juhtudel, tingimustel ja tariifi alusel sõlmida vabatahtliku kindlustuse ajavahemike kohta pärast 15. eluaasta täitumist kuni 65. eluaasta täitumiseni, mille vältel nad ei ole või ei ole olnud kindlustatud.
Üldine peretoetuste seadus
Üldise peretoetuste seaduse (Algemene kinderbijslagwet; edaspidi „AKW”) artikkel 2 ja artikli 3 lõige 1 on sisult identsed AOW artikli 2 ja artikli 3 lõikega 1.
AKW artikli 6 lõike 1 punkti a kohaselt on kõnealuse seaduse sätete kohaselt kindlustatud isik, kes on Madalmaade resident.
AKW artikli 6a punktis b on ette nähtud, et erandina AKW artiklist 6 ja sellel põhinevatest sätetest ei ole kindlustatud isik, kelle suhtes on rahvusvahelise lepingu või rahvusvahelise organisatsiooni otsuse alusel kohaldatavad mõne muu riigi õigusnormid.
Sotsiaalkindlustusega hõlmatud isikute ringi laiendamist ja piiramist käsitlev dekreet
Põhikohtuasjades käsitletaval ajavahemikul võeti AOW artikli 6 lõike 3 ja AKW artikli 6 lõike 3 alusel vastu terve rida järjestikusi dekreete, mis reguleerisid sotsiaalkindlustusega hõlmatud isikute ringi laiendamist ja piiramist (Besluit uitbreiding en beperking kring verzekerden volksverzekeringen, edaspidi „BUB”). Niisiis olid põhikohtuasjades käsitletavate asjaolude suhtes järjestikku kohaldatavad 19. oktoobri 1976. aasta dekreet (
Stb
. 557, edaspidi „BUB 1976”), 3. mai 1989. aasta dekreet (
Stb
. 164, edaspidi „BUB 1989”) ja 24. detsembri 1998. aasta dekreet (
Stb
. 746, edaspidi „BUB 1999”).
BUB 1976 artikli 2 lõike 1 punkti a kohaselt ei ole eelkõige AOW‑s mõistetud tähenduses kindlustatud resident, kellel on töösuhe väljaspool Madalmaade Kuningriiki ja kes on sellest tulenevalt kindlustatud välisriigis ehk tema töökohariigis kehtivate vanadus‑ ja toitjakaotuspensione ning peretoetusi reguleerivate õigusnormide alusel.
BUB 1976 asendati BUB 1989‑ga, mille artikli 10 lõige 1 nägi selle 1. juulist 1989 kuni 1. jaanuarini 1992 kehtinud redaktsioonis ette, et „sotsiaalkindlustusega ei ole kaetud Madalmaade resident, kes töötab üksnes väljaspool Madalmaid”. Sellesama BUB 1989 sätte 1. jaanuarist 1992 kuni 1. jaanuarini 1997 kehtinud redaktsioon nägi ette, et „sotsiaalkindlustusega ei ole kaetud Madalmaade resident, kes töötab vähemalt kolme kuu pikkusel katkestusteta ajavahemikul üksnes väljaspool Madalmaid”. 1. jaanuarist 1997 kuni 1. jaanuarini 1999 kohaldatavas redaktsioonis nägi BUB 1989 artikli 10 lõige 1 ette, et „sotsiaalkindlustusega ei ole kaetud Madalmaade resident, kes töötab vähemalt kolme kuu pikkusel katkestusteta ajavahemikul üksnes väljaspool Madalmaid, välja arvatud juhul, kui kõnealune töötamine põhineb Madalmaades elu- või asukohta omava tööandjaga sõlmitud töösuhtel”.
Alates 1. jaanuarist 1999 vahetas BUB 1989 välja BUB 1999. Viimati mainitud akti artiklis 12 on ette nähud, et „sotsiaalkindlustusega ei ole kaetud Madalmaade resident, kes töötab vähemalt kolme kuu pikkusel katkestusteta ajavahemikul üksnes väljaspool Madalmaid, välja arvatud juhul, kui kõnealune töötamine põhineb Madalmaades elava või asuva tööandjaga sõlmitud töösuhtel”.
Nii BUB 1989 kui ka BUB 1999 sisaldasid vastavalt artiklis 25 ja artiklis 24 n‑ö õigluseklauslit, millele tuginedes võib SVB BUB 1989 kohaldamisel teatavatel juhtudel kalduda kõrvale selle dekreedi muudest sätetest, et kõrvaldada suur ebaõiglus, mis võib tuleneda kas selles dekreedis ette nähtud kindlustuskohustusest või väljaarvamisjuhtudest, või BUB 1999 puhul jätta selle dekreedi sätted kohaldamata või teha neist erandeid, kui nende kohaldamine tooks kindlustatud isikute ringi laiendamise või piiramise ulatust arvestades kaasa suure ebaõigluse, mis tuleneb eranditult selles dekreedis ette nähtud kindlustuskohustusest või väljaarvamisjuhtudest.
Põhikohtuasjad ja eelotsuse küsimused
Põhikohtuasjade kaebajad on kõik Madalmaade kodanikud ja elavad Madalmaades.
C. E. Franzeni kohtuasi
C. E. Franzenile, kes on sündinud 1965. aastal, maksti Madalmaades AKW alusel peretoetust tema 1995. aastal sündinud tütre eest, keda ta kasvatas üksi. 2002. aasta novembris teatas C. E. Franzen SVB‑le, et alates 1. jaanuarist 2001 töötas ta Saksamaal juuksurina 20 tundi nädalas. Kuna C. E. Franzenile selle töö eest makstud töötasu ei olnud kuigi suur, oli ta kindlustatud üksnes Saksamaa kohustuslikus tööõnnetuskindlustuse skeemis (Unfallversicherung); muus osas tal Saksa sotsiaalkindlustussüsteemile juurdepääs puudus. SVB lõpetas 25. veebruari 2003. aasta otsusega talle peretoetuse maksmise tagasiulatuvalt alates 1. oktoobrist 2002.
SVB täpsustab Euroopa Kohtule esitatud seisukohtades, et C. E. Franzen esitas 21. septembri 2003. aasta kirjas BUB 1999 artikli 24 alusel taotluse, milles palus tühistada otsuse tema sotsiaalkindlustuse alt väljajätmise kohta. SVB jättis 15. märtsi 2004. aasta otsusega selle taotluse rahuldamata, tuues põhjenduseks, et C. E. Franzen ei ole kindlustatud ei liidu õiguse ega Madalmaade õigusnormide alusel. SVB märgib siiski, et tegi 15. märtsi 2004. aasta otsust teatavaks tehes C. E. Franzenile ettepaneku taotleda pädevalt Saksamaa ametisutuselt, et tema suhtes kohaldataks vastavalt määruse nr 1408/71 artiklile 17 ainult Madalmaade õigusnorme. C. E. Franzen ei järginud seda ettepanekut.
30. jaanuaril 2006 esitas C. E. Franzen uue peretoetuse taotluse, mille SVB rahuldas 27. märtsi 2006. aasta otsusega, määrates peretoetuse maksmise alates 2006. aasta esimesest kvartalist.
5. juunil 2007 sai SVB C. E. Franzeni nimel taotluse maksta talle peretoetust alates 2002. aasta neljandast kvartalist. SVB tõdes 5. juuli 2007. aasta otsuses, et C. E. Franzenil ei olnud alates 2006. aasta esimesest kvartalist enam õigust peretoetusele, kuid et SVB on otsustanud, et alusetult makstud summat ei hakata tagasi nõudma. C. E. Franzeni vaie selle otsuse peale jäeti 16. novembri 2007. aasta otsusega põhjendamatuse tõttu rahuldamata ning rahuldamata jäeti ka 5. juunil 2007 kohtule selle kohta esitatud kaebus.
6. veebruaril 2008, mil 5. juuli 2007. aasta otsuse peale esitatud kaebuse menetlemine oli veel pooleli, tegi SVB uue otsuse, millega muutis 16. novembri 2007. aasta otsuse põhjendust, märkides, et peretoetuse taotlused jäeti rahuldamata põhjusel, et vastavalt määruse nr 1408/71 artikli 13 lõikele 2 olid C. E. Franzeni suhtes kohaldatavad üksnes Saksamaa õigusnormid, mis seega välistab tema suhtes Madalmaade sotsiaalkindlustuse kohaldatavuse.
Rechtbank Maastricht (Maastrichti esimese astme kohus) jättis 5. augusti 2008. aasta otsusega põhjendamatuse tõttu rahuldamata kaebused, mis olid esitatud 16. novembri 2007. aasta otsuse ja 6. veebruari 2008. aasta otsuse peale. C. E. Franzen kaebas selle kohtuotsuse edasi Centrale Raad van Beroepile; põhikohtuasja poolte vahel on selle kohtu ees vaidlus küsimuses, kas C. E. Franzen oli alates 1. oktoobrist 2002 AKW alusel oma Madalmaade residentsusest tulenevalt kindlustatud või mitte.
H. D. Gieseni kohtuasi
H. D. Gieseni 1947. aastal sündinud abikaasa töötas Saksamaal esmalt 1970. aasta jooksul ning uuesti ajavahemikul 19. maist 1988 kuni 12. maini 1993„geringfügig Beschäftigte” staatuses ehk väikesemahulist tööd tegeva töötajana. Ta oli nimelt asendusmüüja riidekaupluses teatud piiratud arvu tunde kuus väljakutsel töötamiseks sõlmitud lepingu alusel, kuusjuures töötatud aeg ei ületanud kahte või kolme päeva kuus.
22. septembril 2006 taotles H. D. Giesen AOW alusel vanaduspensioni ja pensionilisa abikaasa eest; SVB rahuldas taotluse 3. oktoobri 2007. aasta otsusega. Abikaasa eest makstavat pensionilisa vähendati siiski 16% võrra põhjendusega, et ajavahemikul, mil H. D. Giesen Saksamaal töötas, oli tema abikaasa Madalmaades sotsiaalkindlustusega kindlustamata. H. D. Giesen esitas selle otsuse peale vaide osas, milles otsus puudutas pensionilisa vähendamist. 20. mai 2008. aasta otsusega jäeti vaie põhjendamatuse tõttu rahuldamata.
Rechtbank Roermond (esimese astme kohus) jättis 20. mai 2008. aasta otsuse peale esitatud kaebuse 13. oktoobri 2008. aasta otsusega põhjendamatuse tõttu rahuldamata. Kohus asus seisukohale, et H. D. Gieseni abikaasa suhtes ei ole kohaldatavad Madalmaade õigusnormid, kuna ei olnud tõendatud, et ta oleks Saksamaal töötanud rohkem kui kolm kuud. Eelotsusetaotluse esitanud kohtus, kuhu H. D. Giesen edasi kaebas, on poolte vahel vaidlus selles, kas H. D. Gieseni abikaasa oli ajavahemikul 19. maist 1988 kuni 31. detsembrini 1992 Madalmaades elukoha omamise tõttu AOW alusel kindlustatud.
F. van den Bergi kohtuasi
F. van den Berg, kes on sündinud 1943. aastal, töötas ajavahemikel 25. juunist kuni 24. juulini 1972 ja 1. jaanuarist 1990 kuni 31. detsembrini 1994 Saksamaal. Eelotsusetaotlusest ilmneb, et ta ei teinud seda tööd iga päev, vaid ainult lühikeste ajavahemike vältel. Kuna tema tulu oli liiga väike, ei pidanud ta Saksamaal sotsiaalkindlustusmakseid tasuma. 17. jaanuaril 2008 taotles F. van den Berg vanaduspensioni AOW alusel. SVB määras 1. augusti 2008. aasta otsusega talle pensioni, kuid vähendas seda 14% võrra põhjendusega, et F. van den Bergil puudus Madalmaades rohkem kui seitsme aasta jooksul kindlustus. Vaie, mille ta selle otsuse peale esitas, tunnistati 25. novembri 2008. aasta otsusega osaliselt põhjendatuks ja pensioni vähendamise määraks määrati 10%.
Rechtbank Maastricht jättis 25. novembri 2008. aasta otsuse peale esitatud kaebuse 19. oktoobri 2009. aasta otsusega põhjendamatuse tõttu rahuldamata. F. van den Berg esitas selle otsuse peale apellatsioonkaebuse eelotsusetaotluse esitanud kohtule, kus põhikohtuasja pooled vaidlevad selle üle, kas F. van den Berg oli ajavahemikul 1. jaanuarist 1990 kuni 31. detsembrini 1994 AOW alusel kindlustatud tulenevalt asjaolust, et tema elukoht oli Madalmaades.
Kõiki kolme kohtuasja puudutavad kaalutlused
Centrale Raad van Beroep (Madalmaade kõrgem sotsiaalasjade kohus) on seisukohal, et põhikohtuasjade huvitatud isikuid saab vaidlusaluste ajavahemike osas käsitada töötajatena määruse nr 1408/71 artikli 2 mõttes, kui tõlgendada seda sätet koostoimes sama määruse artikli 1 punktiga a, ning et AOW ja AKW kuuluvad selle määruse esemelisse kohaldamisalasse.
Sellegipoolest on tekkinud küsimus, kas vaidlusalustel ajavahemikel kehtisid huvitatud isikute suhtes vastavalt määruse nr 1408/71 artikli 13 lõike 2 sissejuhatavale lausele ja punktile a Saksamaa õigusaktid, ja kui jah, siis kas kõnealuste õigusaktide välistav toime toob kaasa selle, et Madalmaade õigusaktid ei olnud kohaldatavad. Selles kontekstis viitab eelotsusetaotluse esitanud kohus kohtuotsusele Kits van Heijningen (C‑2/89,
EU:C:1990:183
), mis käsitleb osalise tööajaga töötamist, ning soovib selgust küsimuses, kas sellest kohtupraktikast tuleb lähtuda ka väljakutsel töötamist käsitleva töölepingu korral.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus nendib, et käsitletavates kohtuasjades ei ole vaidlust selle üle, et kui tööõnnetuskindlustus välja arvata, ei olnud huvitatud isikud tehtava töö eripärast tulenevalt Saksamaa õiguse alusel kindlustatud, nii et neil ei tekkinud õigust vastavalt kas vanaduspensionile või peretoetustele. Lisaks märgib nimetatud kohus, et 1. juulist 1989 kuni 31. detsembrini 1992 kulgeva ajavahemiku osas tuleb H. D. Gieseni abikaasat ning samuti F. van den Bergi ja C. E. Franzenit vastavalt neid puudutavate vaidlusaluste ajavahemike osas käsitada kui isikuid, kes ei ole Madalmaade õiguses AOW ja AKW alusel kindlustatud. Selleks et otsustada, kas niisugune välistamine on liidu õigusega vastuolus, tuleb tõlgendada liidu õigusnorme, mis käsitlevad nii töötajate kui ka liidu kodanike liikumisvabadust, ehk esiteks ELTL artiklit 45 ja teiseks ELTL artikleid 20 ja 21.
Neil asjaoludel otsustas Centrale Raad van Beroep menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
a)
Kas määruse nr 1408/71 artikli 13 lõike 2 sissejuhatavat lauset ja punkti a tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi residentide suhtes, kes kuuluvad selle määruse kohaldamisalasse ja teevad tööandja väljakutsel töötamist käsitleva töölepingu alusel mitte rohkem kui kahel või kolmel päeval kuus palgalist tööd mõne teise liikmesriigi territooriumil, on sellest asjaolust tulenevalt kohaldatavad töökohariigi sotsiaalkindlustust reguleerivad õigusnormid?
b)
Kas juhul, kui vastus [esimese küsimuse punktile a] on jaatav, on kõnealustele liikmesriigi residentidele töökohariigi sotsiaalkindlustust reguleerivad õigusnormid kohaldatavad nii nendel päevadel, mil isik töötas, kui ka nendel päevadel, mil isik ei töötanud, ja kui jah, siis kui kaua pärast seda, kui isik viimast korda tegelikult töötas, on nimetatud õigusnormid kohaldatavad?
2.
Kas määruse nr 1408/71 artikli 13 lõike 2 sissejuhatava lause ja punktiga a koosmõjus artikli 13 lõikega 1 on vastuolus, et võõrtöötajat, kelle suhtes on kohaldatavad töökohariigi sotsiaalkindlustust reguleerivad õigusnormid, käsitatakse elukohariigi siseriiklike õigusnormide kohaselt elukohariigis AOW alusel kindlustatuna?
3.
a)
Kas liidu õigust, eeskätt töötajate ja/või liidu kodanike vaba liikumise õigust käsitlevaid sätteid tuleb tõlgendada nii, et nendega on käesolevates asjades kujunenud asjaoludel vastuolus kohaldada sellist siseriiklikku õigusnormi nagu AOW ja/või AKW artikkel 6a, mille kohaselt on Madalmaades elav võõrtöötaja Madalmaades AOW‑st ja/või AKW‑st tuleneva kindlustuskaitse alt välja arvatud seetõttu, et tema suhtes on kohaldatavad üksnes Saksamaa sotsiaalkindlustust reguleerivad õigusnormid, ja seda isegi siis, kui kõnealune töötaja, kes on „geringfügig Beschäftigte” [väikesemahulist tööd tegev töötaja] staatuses, ei ole Saksamaal kaetud „Altersrente”‑ga [vanaduspensioni kindlustus] ja tal puudub õigus „Kindergeld”‑ile [peretoetus]?
b)
Kas kolmanda küsimuse punktile a vastamisel on veel oluline, et oli olemas võimalus sõlmida vabatahtlik kindlustus AOW alusel või paluda SVB‑l [sotsiaalkindlustusasutus] jõuda kokkuleppele määruse nr 1408/71 artikli 17 tähenduses?”
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimene küsimus
Esimese küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitust selle kohta, kas määruse nr 1408/71 artikli 13 lõike 2 punkti a tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigis elava isiku suhtes, kes kuulub selle määruse kohaldamisalasse ja teeb tööandja väljakutsel töötamist käsitleva töölepingu alusel mõnel päeval kuus tööd teise liikmesriigi territooriumil, on kohaldatavad töökoha liikmesriigi sotsiaalkindlustust reguleerivad õigusnormid, ja kas jaatava vastuse korral hõlmab see kindlustus ka päevi, mil isik ei töötanud.
Olgu meelde tuletatud, et määrus nr°1408/71 kehtestab riiklike sotsiaalkindlustusskeemide koordineerimise süsteemi ning määruse II jaotises on ette nähtud sätted liidusiseselt liikuvatele töötajatele kohaldatava õiguse kindlaksmääramise kohta (vt selle kohta eelkõige kohtuotsus Wencel, C‑589/10,
EU:C:2013:303
, punkt 45).
Nimetatud II jaotise sätetega soovitakse eelkõige tagada, et huvitatud isikud kuuluksid üksnes ühe liikmesriigi sotsiaalkindlustusskeemi alla, et vältida eri riikide õigusaktide üheaegset kohaldatavust ning raskusi, mis võivad sellest tuleneda (vt kohtuotsused Ten Holder, 302/84,
EU:C:1986:242
, punkt 19; Luijten, 60/85,
EU:C:1986:307
, punkt 12; Bosmann, C‑352/06,
EU:C:2008:290
, punkt 16, ning Hudzinski ja Wawrzyniak, C‑611/10 ja C‑612/10,
EU:C:2012:339
, punkt 41).
Seda põhimõtet väljendab eelkõige määruse nr 1408/71 artikli 13 lõige 1, milles on sätestatud, et töötaja, kelle suhtes kõnealust määrust kohaldatakse, allub üksnes ühe liikmesriigi õigusaktidele (vt kohtuotsused Ten Holder, 302/84,
EU:C:1986:242
, punkt 20; Luijten, 60/85,
EU:C:1986:307
, punkt 13, ja Bosmann, C‑352/06,
EU:C:2008:290
, punkt 16).
Määruse nr 1408/71 artikli 13 lõike 2 punktis a on sätestatud, et liikmesriigi territooriumil töötava isiku suhtes kehtivad selle riigi õigusaktid, seda ka juhul, kui ta elab teise liikmesriigi territooriumil. Selle sätte alusel ühe liikmesriigi õigusaktide määratlemine töötajale kohaldatavate õigusaktidena tähendab seda, et töötajale kehtivad vaid selle liikmesriigi õigusaktid (vt kohtuotsused Ten Holder, 302/84,
EU:C:1986:242
, punkt 23; ja Bosmann, C‑352/06,
EU:C:2008:290
, punkt 17).
Kohtuotsuses Kits van Heijningen (C‑2/89,
EU:C:1990:183
, punkt 10), mis käsitles osalise tööajaga töötamist kahel päeval nädalas, kummalgi päeval kahe tunni jooksul, tõdes Euroopa Kohus, et miski määruse nr°1408/71 artikli 1 punkti a ega artikli 2 lõike 1 sõnastuses ei võimalda selle määruse kohaldamisalast välistada teatavaid isikute kategooriaid lähtuvalt ajast, mis nad töötamisele kulutavad. Seetõttu tuleb isikut juhul, kui ta vastab nimetatud määruse artikli 1 punkti a ja artikli 2 lõike 1 sätete koostoimes kehtivatele tingimustele, käsitada selle määruse kohaldamisalasse kuuluvana.
Esimese küsimuse punktiga a soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus välja selgitada, kas kohtuotsuses Kits van Heijningen (C‑2/89,
EU:C:1990:183
) väljakujundatud kohtupraktika on kohaldatav niisugusele olukorrale nagu olukord, milles on H. D. Gieseni abikaasa, kes on Saksamaal töötanud üksnes kaks või kolm päeva kuus. Mis puudutab C. E. Franzeni ja F. van den Bergi olukorda, siis nimetatud kohus peab tõendatuks asjaolu, et nende tegevus Saksamaal kujutab endast töötamist ja et Saksamaa Liitvabariik oli vaidlusalusel ajavahemikul nende kahe isiku suhtes pädev riik.
Kuna käesoleva kohtuotsuse punktis 44 viidatud kohtupraktikast tuleneb, et töötamisele kulutatud ajal ei ole tähtsust selle üle otsustamise, kas määrus nr°1408/71 on puudutatud isiku suhtes kohaldatav, siis tuleb sellega seoses asuda seisukohale, et isik, kes töötab kaks või kolm päeva kuus ja kes vastab määruse nr 1408/71 artikli 1 punkti a ja artikli 2 lõike 1 sätete koostoimes kehtivatele tingimustele, st kellele tema töötaja staatusest tulenevalt on kohaldatavad ühe või mitme liikmesriigi õigusnormid ja kes on neist liikmesriikidest ühe kodanik, kuulub selle määruse kohaldamisalasse. Vastavalt kõnealuse määruse artikli 13 lõike 2 punktile a kohaldatakse niisugusele isikule selle liikmesriigi õigusnorme, kelle territooriumil see isik töötab.
Lisaks palub eelotsusetaotluse esitanud kohus selgitada, kas tulenevalt nimetatud artikli 13 lõike 2 punktist a on töökoha liikmesriigi õigusnormid kohaldatavad lisaks päevadele, mil isik töötas, kohaldatavad ka päevadel, mil isik ei töötanud.
Vastus nimetatud küsimusele tuleneb samuti kohtuotsusest Kits van Heijningen (C‑2/89,
EU:C:1990:183
). Euroopa Kohus leidis selle kohtuotsuse punktis 14 nimelt, et määruse nr 1408/71 artikli 13 lõike 2 punktis a ei tehta mingit vahet lähtuvalt sellest, kas tegemist on täistööajaga või osalise tööajaga töötamisega. Lisaks ei oleks selle sättega taotletavat eesmärki võimalik saavutada, kui tuleks leida, et liikmesriigi õigusnormide kohaldatavus oleks piiratud ajavahemikega, mil isik töötas, ja ajavahemikud, mil isik ei töötanud, tuleks välistada.
Euroopa Kohus järeldas sellest, et määruse nr°1408/71 artikli 13 lõike 2 punkti a tuleb tõlgendada nii, et selle määruse kohaldamisalasse kuuluvale isikule, kes töötab liikmesriigi territooriumil, on kohaldatavad selle liikmesriigi õigusnormid nii nende päevade jooksul, mil isik seda tööd teeb, kui ka päevade jooksul, mil ta seda tööd ei tee (kohtuotsus Kits van Heijningen, C‑2/89,
EU:C:1990:183
, punkt 15).
Samad kaalutlused kehtivad ka niisuguse, tööandja väljakutsel toimuva töötamise puhul, nagu on käsitluse all põhikohtuasjas. Sellega seoses tuleb täpsustada, et töökoha liikmesriigi õigusnormid jäävad kohaldatavaks niikaua, kuni asjaomane isik töötab selle liikmesriigi territooriumil. Sellest seisukohast ei ole tähtsust töösuhte olemasolul ega töö liigil ehk sellel, kas tegemist on osalise tööajaga või tööandja väljakutsel töötamisega, ega töötaja töötundide arvul.
Seda seisukohta ei väära ka määruse nr 1408/71 artikli 13 lõike 2 punkti f käsitlev kohtupraktika, mille kohaselt on see säte, mis allutab isiku selles ette nähtud tingimustel tema elukoha liikmesriigi õigusnormidele, kohaldatav nii isikutele, kes on mis tahes töötamise lõplikult lõpetanud, kui ka isikutele, kes on töötamise lõpetanud ajutiselt (kohtuotsused Kuusijärvi, C‑275/96,
EU:C:1998:279
, punktid 39 ja 40, ning Adanez-Vega, C‑372/02,
EU:C:2004:705
, punkt 24).
Nimelt, nagu SVB õigesti märgib, ei saa ajavahemikku, mille jooksul tööandja väljakutsel töötamise raames tööd ei tehta, käsitada töötamise ajutise lõpetamisega. Sellega seoses ilmneb Euroopa Kohtule esitatud toimikust, et H. D. Gieseni ja tema tööandja töösuhe kestis katkematult viis aastat. Seetõttu olid talle selle ajavahemiku jooksul vastavalt määruse nr 1408/71 artikli 13 lõike 2 punktile a kohaldatavad töökoha liikmesriigi õigusnormid, ehk käesoleval juhul Saksamaa õigusnormid.
Seetõttu tuleb esimesele küsimusele vastata, et määruse nr 1408/71 artikli 13 lõike 2 punkti a tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigis elava isiku suhtes, kes kuulub selle määruse kohaldamisalasse ja teeb tööandja väljakutsel töötamist käsitleva töölepingu alusel mõnel päeval kuus tööd teise liikmesriigi territooriumil, on kohaldatavad töökohariigi sotsiaalkindlustust reguleerivad õigusnormid nii päevadel, mil isik töötas, kui ka päevadel, mil ta ei töötanud.
Teine küsimus
Teise küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitust selle kohta, kas määruse nr 1408/71 artikli 13 lõike 2 punkti a tuleb selle koosmõjus viidatud artikli lõikega 1 tõlgendada nii, et niisugustel asjaoludel nagu põhikohtuasjas on selle sättega vastuolus see, kui võõrtöötaja, kelle suhtes on kohaldatavad töökohaliikmesriigi sotsiaalkindlustust reguleerivad õigusnormid, saab elukohaliikmesriigi õigusnormide alusel viimati nimetatud riigis vanaduskindlustuse skeemile vastavaid hüvitisi või peretoetusi.
See küsimus viitab konkreetsetele asjaoludele, mis on käsitluse all põhikohtuasjades, kus töökoha liikmesriigi õigusnormide kohaldamine ei toonud kaasa huvitatud isikute liitumist selle liikmesriigi sotsiaalkindlustusskeemiga peretoetusi ja vanaduspensioni puudutavas osas.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus selgitab, et kuigi põhikohtuasjas vaidluse all oleva elukohajärgse liikmesriigi õiguse kohaselt on niisugused võõrtöötajad nagu põhikohtuasjade huvitatud isikud AKW ja AOW artikli 6a punktis b ette nähtud välistamisklausli kohaldamise tõttu selle liikmesriigi vanaduskindlustusskeemist välistatud, peab nimetatud kohus selle välistamisklausli kohaldamata jätma ja kohaldama BUB 1989‑s ja BUB 1999‑s ette nähtud õigluseklauslit, et kõrvaldada suur ebaõiglus, mis tuleneks kindlustuskohustusest või kindlustuse alt väljaarvamise juhtudest.
See on kontekst, milles tõusetub küsimus, kas määruse nr 1408/71 artikliga 13 on vastuolus niisuguste toetuste maksmine elukoha liikmesriigi poolt.
Sellega seoses tuleb meelde tuletada, et Euroopa Kohus on kohtuotsustes Bosmann (C‑352/06,
EU:C:2008:290
) ning Hudzinski ja Wawrzyniak (C‑611/10 ja C‑612/10,
EU:C:2012:339
) heaks kiitnud erandid ühe riigi õigusaktide kohaldatavuse põhimõttest ning on tunnustanud niisuguse liikmesriigi, kes ei ole määruse nr°1408/71 II jaotise sätete kohaselt pädev riik, õigust maksta võõrtöötajale teatavatel tingimustel oma siseriikliku õiguse alusel peretoetusi.
Nõnda tõdes Euroopa Kohus kohtuasjas Bosmann (C‑352/06,
EU:C:2008:290
) seoses olukorraga, kus vaatamata kahe liikmesriigi õigusaktide üheaegsele kohaldamisele ei olnud tegemist samaliigiliste perehüvitiste kattumisega, et kuigi liidu õigus ei kohustanud pädevaid ametiasutusi B. Bosmannile kõnealust perehüvitist maksma, ei saanud sellise hüvitise maksmise võimalust siiski ka välistada, kui kõnealune isik võis niisuguseid toetusi saada pelgalt asjaolu tõttu, et tema elukoht oli selles liikmesriigis (vt selle kohta kohtuotsus Bosmann, C‑352/06,
EU:C:2008:290
, punktid 25, 27 ja 28).
Täpsemalt leidis Euroopa Kohus mainitud kohtuotsuse Bosmann (C‑352/06,
EU:C:2008:290
) punktis 31, et selle kohtuotsuse tegemise aluseks olnud asjaoludel ei tohi elukoha liikmesriigilt võtta võimalust anda tema territooriumil elavatele isikutele peretoetusi. Täpsemalt, kuigi määruse nr 1408/71 artikli 13 lõike 2 punkti a kohaselt kehtivad liikmesriigi territooriumil töötava isiku suhtes selle riigi õigusaktid, isegi kui ta elab teise liikmesriigi territooriumil, ei ole kõnealuse määruse eesmärk siiski takistada elukohariiki maksmast siseriiklikke õigusakte kohaldades asjaomasele isikule peretoetusi.
Analoogset erandit määruse nr 1408/71 artikli 13 lõikes 1 ette nähtud ainult ühe liikmesriigi õigusaktide kohaldamise põhimõttest lubati ka kohtuotsuses Hudzinski ja Wawrzyniak (C‑611/10 ja C‑612/10,
EU:C:2012:339
), kus Euroopa Kohus tunnustas niisuguse liikmesriigi, kes ei ole määruse nr°1408/71 II jaotise sätete kohaselt pädev riik, kuid kelle territooriumil võõrtöötaja ajutiselt töötab ja kus sellel töötajal on üldine tulumaksukohustus, õigust maksta peretoetusi lisaks elukoha liikmesriigi makstavatele peretoetustele.
Samas tuleb kõigepealt seoses peretoetuste ja C. E. Franzeni olukorraga tõdeda, et ühest küljest ei sea Madalmaade õigusnormid sarnaselt Saksamaa õigusnormidele B. Bosmanni juhtumile sarnanevas olukorras peretoetuste saamise õiguse tingimuseks töötamist või kindlustuse olemasolu. Nõnda piisab peretoetuste saamiseks vaid Madalmaades elukoha omamisest, kui jätta kõrvale AKW ja AOW artikli 6a punktis b ette nähtud välistamisklausel, mille eesmärk on võtta liikmesriigi õigusesse üle ühe liikmesriigi õigusaktide kohaldatavuse põhimõte. Teisest küljest ei tekkinud C. E. Franzenil hoolimata töökoha liikmesriigi õigusnormide formaalsest kohaldamisest õigust saada vaidlusaluseid sotsiaaltoetusi, sest tema töötundide arv oli väike ja selle riigi territooriumil töötamise eest saadud tulu tagasihoidlik. Seetõttu ei ole sarnaselt kohtuasjale, milles tehti kohtuotsus Bosmann (C‑352/06,
EU:C:2008:290
), C. E. Franzeni kohtuasja asjaoludel tegemist sama kindlustusperioodiga seotud samaliigiliste perehüvitiste kattumisega.
Mis teiseks puudutab F. van der Bergi ja H. D. Gieseni kohtuasjades vaidluse all olevat vanaduspensioni ja pensionilisa abikaasa eest, siis näib, et elukoha liikmesriigi õiguses ette nähtud sisulised tingimused niisuguste hüvitiste andmiseks on täidetud ja nende hüvitiste maksmine ei tooks elukoha liikmesriigi ja töökoha liikmesriigi õiguse samaaegsel kohaldamisel kaasa sama kindlustusperioodiga seotud samaliigiliste perehüvitiste kattumist.
Euroopa Kohtus toimunud kohtuistungil kinnitati nimelt, et Madalmaade riikliku pensionikindlustussüsteemi alla kuulumiseks piisab elukoha tingimuse täitmisest, isegi kui isik teatava aja jooksul ei tööta. Põhikohtuasjades kaotasid huvitatud isikud Madalmaade kindlustuskaitse põhjusel, et nad olid teinud Saksamaal tööandja väljakutsel tehtavat tööd, samas kui nad ei olnud kindlustatud Saksamaa vanaduskindlustusskeemis, sest nende teenitud tulu oli väike.
Seetõttu tuleb analoogselt kohtuotsusega Bosmann (C‑352/06,
EU:C:2008:290
) asuda seisukohale, et määruse nr 1408/71 artikli 13 lõike 2 punktiga a, tõlgendatuna sama määruse artikli 13 lõike 1 alusel, ei ole niisugustel asjaoludel, nagu on arutluse all põhikohtuasjas, vastuolus see, kui võõrtöötajat, kelle suhtes on kohaldatavad töökoha liikmesriigi sotsiaalkindlustust reguleerivad õigusnormid, kelle puhul on täidetud elukoha liikmesriigi õiguses ette nähtud sisulised tingimused niisuguste hüvitiste andmiseks ja kelle olukord ei tooks nende hüvitiste maksmine elukoha liikmesriigi ja töökoha liikmesriigi õiguse samaaegsel kohaldamisel kaasa sama kindlustusperioodiga seotud samaliigiliste hüvitiste kattumist, saab viimati nimetatud liikmesriigis pere‑ ja vanadushüvitisi.
Eelnenud kaalutlustest tuleneb, et teisele küsimusele tuleb vastata, et määruse nr 1408/71 artikli 13 lõike 2 punkti a tuleb selle koosmõjus viidatud artikli lõikega 1 tõlgendada nii, et niisugustel asjaoludel nagu põhikohtuasjas ei ole selle sättega vastuolus see, kui võõrtöötaja, kelle suhtes on kohaldatavad töökoha liikmesriigi sotsiaalkindlustust reguleerivad õigusnormid, saab elukoha liikmesriigi õigusnormide alusel viimati nimetatud riigis vanaduskindlustuse skeemile vastavaid hüvitisi ja peretoetusi.
Kolmas küsimus
Arvestades teisele küsimusele antud vastust ja eriti asjaolu, et nähtuvalt käesoleva kohtuotsuse punktist 56 kavatses eelotsusetaotluse esitanud kohus jätta välistamisklausli kohaldamata juhul, kui teisele küsimusele vastatakse eitavalt, ei ole kolmandale küsimusele vaja vastata.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:

1.
Nõukogu 14. juuni 1971. aasta määruse (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes, nõukogu 2. detsembri 1996. aasta määrusega (EÜ) nr 118/97 muudetud ja ajakohastatud redaktsioonis, mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 18.detsembri 2006. aasta määrusega (EÜ) nr 1992/2006, artikli 13 lõike 2 punkti a tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigis elava isiku suhtes, kes kuulub selle määruse kohaldamisalasse ja teeb tööandja väljakutsel töötamist käsitleva töölepingu alusel mõnel päeval kuus tööd teise liikmesriigi territooriumil, on kohaldatavad töökohariigi sotsiaalkindlustust reguleerivad õigusnormid nii päevadel, mil isik töötas, kui ka päevadel, mil ta ei töötanud.

2.
Määruse nr 1408/71 – määrusega nr 118/97 muudetud ja ajakohastatud redaktsioonis, mida on muudetud määrusega nr 1992/2006 – artikli 13 lõike 2 punkti a tuleb selle koosmõjus viidatud artikli lõikega 1 tõlgendada nii, et niisugustel asjaoludel nagu põhikohtuasjas ei ole selle sättega vastuolus see, kui võõrtöötaja, kelle suhtes on kohaldatavad töökoha liikmesriigi sotsiaalkindlustust reguleerivad õigusnormid, saab elukoha liikmesriigi õigusnormide alusel viimati nimetatud riigis vanaduskindlustuse skeemile vastavaid hüvitisi ja peretoetusi.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: hollandi.