CELEX: 62009CJ0096
Apellatsioonkaebus
Ühenduse kaubamärk
Määrus (EÜ) nr 40/94
Artikli 8 lõige 4
Sõna- ja kujutismärgi BUD registreerimise taotlus
Vastulause
Geograafiline päritolutähis "bud"
Lissaboni kokkuleppe ja kahe liikmesriigi vaheliste kahepoolsete kokkulepetega antav kaitse
Kaubanduses kasutamine
Ulatuslikuma kui üksnes kohaliku tähtsusega tähis

Anheuser-Busch Inc. (edaspidi „Anheuser-Busch”) palub oma apellatsioonkaebuses tühistada Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu
16. detsembri 2008. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑225/06, T‑255/06, T‑257/06 ja T‑309/06: Budějovický Budvar
vs.
Siseturu Ühtlustamise Amet – Anheuser-Busch (BUD) (EKL 2008, lk II‑3555; edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”), millega kohus
rahuldas Budějovický Budvar, národní podniku (edaspidi „Budvar”) tühistamishagid Siseturu Ühtlustamise Ameti (kaubamärgid
ja tööstusdisainilahendused) (edaspidi „ühtlustamisamet”) teise apellatsioonikoja 14. juuni 2006. aasta (asi R 234/2005-2),
28. juuni 2006. aasta (asjad R 241/2005-2 ja R 802/2004-2) ning 1. septembri 2006. aasta (asi R 305/2005-2) otsuste peale
(edaspidi „vaidlusalused otsused”), mis käsitlevad vastulausemenetlusi seoses Anheuser-Buschi taotlustega registreerida tähis
„BUD” ühenduse kaubamärgina.

Õiguslik raamistik

Rahvusvaheline õigus
Päritolunimetuste kaitse ja nende rahvusvahelise registreerimise Lissaboni kokkulepe (edaspidi „Lissaboni kokkulepe”), mis
on sõlmitud 31. oktoobril 1958, täiendatud 14. juulil 1967 Stockholmis ja muudetud 28. septembril 1979 (
Recueil des traités des Nations unies
, kd 828, nr 13172, lk 205, edaspidi „Lissaboni kokkulepe”) artiklid 1–5 sätestavad:
„Artikkel 1
1)      Riigid, mille suhtes käesolev kokkulepe kehtib, moodustavad tööstusomandi kaitse Pariisi Liidu raames eriliidu.
2)      Riigid kohustuvad käesoleva kokkuleppe kohaselt oma territooriumil kaitsma eriliidu teiste osalisriikide kaupade päritolunimetusi,
mida tunnustatakse ja kaitstakse päritolunimetustena päritoluriigis ning mis on registreeritud Ülemaailmse Intellektuaalse
Omandi Organisatsiooni [WIPO] asutamise konventsioonis viidatud […] Rahvusvahelises Büroos.
Artikkel 2
1)      Käesoleva kokkuleppe tähenduses tuleb mõista päritolunimetuse all riigi, piirkonna või koha geograafilist tähist, millega
tähistatakse sealt pärinevat kaupa, ja mille kvaliteet või omadused tulenevad eranditult või valdavalt asjaomasest geograafilisest
piirkonnast koos selle looduslike ja inimfaktoritega.
2)      Päritoluriik on riik, mille nimi või milles asuva piirkonna või koha nimi on päritolunimetus, mis on muutnud asjaomase kauba
üldtuntuks.
Artikkel 3
Tuleb tagada kaitse igasuguse väärkasutuse ja jäljendamise eest, isegi kui on viidatud toote tegelikule päritolule või kui
kaitstud nimetus on tõlgitud või sellele on lisatud väljend „viis”, „tüüp”, „toodetud nagu”, „imitatsioon” või muu samalaadne
väljend.
Artikkel 4
Käesoleva kokkuleppe sätted ei välista eriliidu igas osalisriigis teiste rahvusvaheliste õigusaktide nagu 20. märtsi 1883. aasta
tööstusomandi kaitse Pariisi konventsioon ja selle hilisemad muudatused ning 14. aprilli 1891. aasta Madridi kokkulepe kaupade
väärate või eksitavate päritolutähiste registreerimise tõkestamise kohta ja selle hilisemad muudatused või siseriikliku õiguse
või kohtupraktika alusel kehtivat kaitset.
Artikkel 5
1)      Päritolunimetuste registreerimine toimub Rahvusvahelises Büroos eriliidu osalisriigi ametiasutuste taotlusel sellise füüsilise
isiku või avalik-õigusliku või eraõigusliku juriidilise isiku nimel, kes on nende nimetuste kasutusõiguse omanik siseriikliku
õiguse alusel.
2)      Rahvusvaheline Büroo teavitab viivitamatult eriliidu osalisriikide ametiasutusi registreeringutest ning avaldab need perioodiliselt
ilmuvates kogumikes.
3)      Riikide ametiasutused võivad teatada, et ei saa tagada kaitset päritolunimetusele, mille registreeringust neid on teavitatud,
kuid üksnes siis, kui nende teade koos põhjendustega on teatavaks tehtud Rahvusvahelisele Büroole ühe aasta jooksul registreerimisteatise
kättesaamisest, ilma et see teade võiks asjaomases riigis kahjustada nimetuse kaitse teisi vorme, millele nende omanik võib
eespool nimetatud artikli 4 alusel tugineda.
[…]”.
Lissaboni kokkuleppe rakendusmääruse 1. aprillil 2002 jõustunud redaktsiooni eeskirjad 9 ja 16 näevad ette:
„Eeskiri 9
Keeldumisteade
1)      Keeldumisteate esitava osalisriigi pädev ametiasutus peab Rahvusvahelisele Büroole esitama kõik keeldumise põhjendused ja
see pädev ametiasutus peab kõnealuse teate allkirjastama.
[…]
Eeskiri 16
Tühistamine
1)      Kui rahvusvahelise registreeringu mõju osalisriigis tühistatakse ning seda tühistamist ei ole võimalik enam edasi kaevata,
siis tuleb osalisriigi pädeval ametiasutusel Rahvusvahelist Bürood sellest tühistamisest teavitada. […]
[…]”.
Päritolunimetus „Bud” registreeriti WIPO juures 10. märtsil 1975 Lissaboni kokkuleppe alusel numbri 598 all õlle jaoks.

Kahepoolsed lepingud
Kahepoolne leping
Austria Vabariik ja Tšehhoslovakkia Sotsialistlik Vabariik sõlmisid 11. juunil 1976 lepingu põllumajandus‑ ja tööstustoodete
päritolutähiste, päritolunimetuste ning muude päritolule viitavate nimetuste kaitse kohta (edaspidi „kahepoolne leping”).
Pärast kahepoolse lepingu heakskiitmist ja ratifitseerimist avaldati see 19. veebruaril 1981 väljaandes
Bundesgesetzblatt für die Republik Österreich
(
BGBl.
75/1981). Vastavalt selle artikli 16 lõikele 2 jõustus asjaomane leping 26. veebruaril 1981 määramata ajaks.
Kahepoolse lepingu artikkel 1 sätestab:
„Lepingupooled kohustuvad võtma kõik vajalikud meetmed selleks, et tõhusalt kaitsta kõlvatu konkurentsi eest kaubanduses põllumajandus-
ja tööstustoodete päritolutähiseid, päritolunimetusi ja muid päritolule viitavaid nimetusi, mis kuuluvad artiklis 5 käsitletud
liikidesse ning mida täpsustatakse artiklis 6 ette nähtud kokkuleppes, ning artiklites 3 ja 4 ning artikli 8 lõikes 2 toodud
nimesid ja illustratsioone.”
Kahepoolse lepingu artikli 2 kohaselt:
„Käesoleva lepingu tähenduses on päritolutähised, päritolunimetused ning muud päritolule viitavad nimetused kõik tähised,
mis on otseselt või kaudselt seotud kauba päritoluga. Selline tähis koosneb tavaliselt geograafilisest nimetusest. Siiski
võib tähis koosneda ka muudest märgetest, kui päritoluriigi sihtgrupp näeb asjaomase nimetusega tähistatavate kaupadega seoses
selles nimetuses tootjariigi tähist. Kõnealused nimetused võivad sisaldada peale teatava geograafilise päritoluterritooriumi
tähise märkusi asjaomase kauba kvaliteedi kohta. Asjaomaste kaupade eriomadused tulenevad ainuüksi või põhiliselt geograafilisest
või inimmõjust.”
Kahepoolse lepingu artikli 3 lõige 1 sätestab:
„[...] artikli 6 alusel sõlmitud lepingus loetletud Tšehhoslovakkia nimetusi võib Austria Vabariigis kasutada ainult Tšehhoslovakkia
toodete kohta.”
Kahepoolse lepingu artikli 5 lõike 1 B osa punktis 2 nimetatakse selle lepinguga kehtestatud kaitse alla võetud Tšehhi kaubaliikide
seas õlut.
Kahepoolse lepingu artikli 6 kohaselt:
„Artiklites 2 ja 5 sätestatud tingimustele vastavad kaupade nimetused, mida kaitstakse lepinguga ja mis ei ole seega üldnimetused,
loetletakse lepinguosaliste riikide valitsuste vahel sõlmitavas kokkuleppes.”
Kahepoolne rakendusleping
Kahepoolse lepingu artikli 6 alusel sõlmiti 7. juunil 1979 selle lepingu rakendusleping (edaspidi „kahepoolne rakendusleping”
ja koos kahepoolse lepinguga „kõnealused kahepoolsed lepingud”).
Kahepoolse rakenduslepingu B lisa sätestab:
„Tšehhoslovakkia nimetused põllumajandus‑ ja tööstustoodetele
[...]
B Toit ja põllumajandus (v.a vein)
[...]
2.      Õlu
Tšehhi Sotsialistlik Vabariik
[...]
Bud
[...]”

Liidu õigus
Nõukogu 20. detsembri 1993. aasta määrus (EÜ) nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta (EÜT 1994, L 11, lk 1; ELT eriväljaanne 17/01,
lk 146) tunnistati kehtetuks ja asendati nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määrusega (EÜ) nr 207/2009 ühenduse kaubamärgi
kohta (ELT L 78, lk 1). Siiski tuleb käesolevale vaidlusele kohaldada määrust (EÜ) nr 40/94 redaktsioonis, mis tuleneb nõukogu
19. veebruari 2004. aasta määrusest (EÜ) nr 422/2004 (EÜT L 70, lk 1; ELT eriväljaanne 17/02, lk 3; edaspidi „määrus nr 40/94”).
Määruse nr 40/94 artikkel 8 „Suhtelised keeldumispõhjused” sätestab lõikes 4:
„Registreerimata kaubamärgi või mõne muu ulatuslikumalt kui kohaliku tähtsusega kaubanduses kasutatava tähise omaniku vastuseisu
korral ei registreerita taotletavat kaubamärki, kui selle tähise suhtes kohaldatavate ühenduse või liikmesriigi õigusaktide
kohaselt ja nendega ettenähtud ulatuses:
a)      on õigused kõnealusele tähisele omandatud enne ühenduse kaubamärgi registreerimise taotluse kuupäeva või ühenduse kaubamärgi
registreerimise taotluses nõutud prioriteedikuupäeva;
b)      annab kõnealune tähis omanikule õiguse keelata hilisema kaubamärgi kasutamine.”
Sama määruse artikli 43 lõiked 2 ja 3 sätestavad:
„2.      Taotleja nõudmisel peab vastulause esitanud varasema ühenduse kaubamärgi omanik tõendama, et varasemat ühenduse kaubamärki
on ühenduses tegelikult kasutatud kaupade või teenuste puhul, mille jaoks see on registreeritud, viie aasta jooksul enne ühenduse
kaubamärgi taotluse avaldamist ning et see on vastulause aluseks või et mittekasutamine on õigustatud, tingimusel, et varasem
ühenduse kaubamärk on selleks kuupäevaks olnud registreeritud vähemalt viis aastat. Selliste tõendite puudumise korral lükatakse
vastulause tagasi. Kui varasemat ühenduse kaubamärki on kasutatud vaid osa kaupade või teenuste puhul, mille jaoks see on
registreeritud, loetakse see vastulause menetlemisel ainult nende kaupade või teenuste jaoks registreerituks.
3.      Lõiget 2 kohaldatakse ka artikli 8 lõike 2 punktis a osutatud varasemate siseriiklike kaubamärkide suhtes, asendades kasutuse
ühenduses kasutusega liikmesriigis, kus varasem kaubamärk on kaitstud.”
Määruse nr 40/94 artikli 74 lõige 1 sätestab:
„Asju menetledes kontrollib amet fakte omal algatusel; registreerimisest keeldumise suhteliste põhjustega seotud menetlustes
piirdub amet siiski kontrollimisel osaliste esitatud faktide, tõendite ja väidetega ning esitatud nõudmistega.”

Vaidluse taust
Üldkohtule esitatud vaidluse tausta, nagu see on kirjeldatud vaidlustatud kohtuotsuses, võib võtta kokku järgmiselt.
Anheuser-Busch esitas 1. aprillil 1996, 28. juulil 1999, 11. aprillil 2000 ja 4. juulil 2000 ühtlustamisametile neli taotlust
registreerida kujutis- ja sõnamärk BUD ühenduse kaubamärgina teatavatele kaubaliikidele, mis kuuluvad 15. juuni 1957. aasta
märkide registreerimisel kasutatava kaupade ja teenuste rahvusvahelise klassifikatsiooni Nizza kokkuleppe (uuesti läbi vaadatud
ja parandatud kujul) klassidesse 16, 21, 25, 32, 33, 35, 38, 41 ja 42, sh õllele.
Budvar esitas 5. märtsil 1999, 1. augustil 2000, 22. mail ja 5. juunil 2001 määruse nr 40/94 artikli 42 alusel registreerimistaotluste
suhtes vastulaused seoses kõigi registreerimistaotluses osutatud kaupadega.
Vastulausete toetuseks tugines Budvar esiteks määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 1 punkti b alusel varasemale kaubamärgile,
nimelt rahvusvahelisele kujutismärgile Bud (nr 361 566), mis on Austrias, Beneluxi riikides ja Itaalias registreeritud õllele.
Teiseks tugines Budvar määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 4 alusel nimetusele „bud”, mida ühelt poolt kaitstakse Lissaboni kokkuleppe
alusel Prantsusmaal, Itaalias ja Portugalis ning teiselt poolt kõnealuste kahepoolsete lepingute alusel Austrias.
Ühtlustamisameti vastulausete osakond rahuldas 16. juuli 2004. aasta otsusega taotletava kujutismärgi registreerimise peale
esitatud vastulause osas, mis puudutab 4. juuli 2000. aasta registreerimistaotluses osutatud „restorani-, baari- ja kõrtsiteenuseid”
(klass 42), leides eelkõige, et Budvar on Prantsusmaal, Itaalias ja Portugalis päritolunimetusele „bud” kehtivat õigust tõendanud.
Vastulausete osakond lükkas 23. detsembri 2004. aasta ja 26. jaanuari 2005. aasta otsustega tagasi vastulaused kolme muu registreerimistaotluse
esemeks olevate kaubamärkide registreerimise peale, leides sisuliselt, et ei ole esitatud tõendeid selle kohta, et päritolunimetus
„bud” on Prantsusmaal, Itaalias, Austrias ja Portugalis ulatuslikumalt kui üksnes kohaliku tähtsusega kaubanduses kasutatav
tähis.
Sellele järeldusele jõudmiseks leidis vastulausete osakond, et tuleb kohaldada samu kriteeriume, mis on ette nähtud määruse
nr 40/94 artikli 43 lõikes 2, koostoimes komisjoni 13. detsembri 1995. aasta määruse (EÜ) nr 2868/95, millega rakendatakse
nõukogu määrus (EÜ) 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta (EÜT L 303, lk 1; ELT eriväljaanne 17/01, lk 189), muudetud komisjoni
29. juuni 2005. aasta määrusega (EÜ) nr 1041/2005 (ELT L 172, lk 4, edaspidi „määrus nr 2868/95”) eeskirja 22 lõigetega 2
ja 3, sest need kriteeriumid puudutavad tõendeid vastulause aluseks olevate varasemate kaubamärkide „tegeliku kasutamise”
kohta.
Seejärel esitas Budvar kolm kaebust ühtlustamisameti vastulausete osakonna 23. detsembri 2004. aasta, 26. jaanuari 2005. aasta
ning 16. juuli 2004. aasta otsuste peale, kuivõrd vastulausete osakond lükkas vastulause klassidesse 35, 38, 41 ja 42 kuuluvate
muude teenuste osas tagasi.
Anheuser-Busch aga esitas kaebuse ühtlustamisameti vastulausete osakonna 16. juuli 2004. aasta otsuse peale niivõrd, kuivõrd
vastulausete osakond Budvari vastulause osaliselt rahuldas.
Ühtlustamisameti teine apellatsioonikoda jättis ühtlustamisameti vastulausete osakonna 23. detsembri 2004. aasta ja 26. jaanuari
2005. aasta otsuste peale esitatud Budvari kaebused 14. juuni 2006. aasta, 28. juuni 2006. aasta ja 1. septembri 2006. aasta
otsustega rahuldamata. Apellatsioonikoda rahuldas ühtlustamisameti vastulausete osakonna 16. juuli 2004. aasta otsuse peale
esitatud Anheuser-Buschi kaebuse 28. juuni 2006. aasta otsusega ja lükkas Budvari esitatud vastulause tervikuna tagasi.
Apellatsioonikoda märkis vaidlusalustes otsustes kõigepealt, et vastulauses ei tundunud Budvar enam põhinevat rahvusvahelisele
kujutismärgile nr 361 566, vaid üksnes päritolunimetusele „bud”.
Teiseks märkis apellatsioonikoda sisuliselt, et tähist „BUD” on raske pidada päritolunimetuseks või geograafilise päritolu
isegi kaudseks tähiseks. Apellatsioonikoda järeldas sellest, et vastulauset ei saa määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 4 alusel
rahuldada sellise õiguse põhjal, mida esitletakse päritolunimetusena, kuid mis tegelikult ei ole päritolunimetus.
Kolmandaks leidis apellatsioonikoda määruse nr 40/94 artikli 43 lõikeid 2 ja 3 ning määruse nr 2868/95 eeskirja 22 sätteid
analoogia alusel kohaldades, et Budvari esitatud tõendid päritolunimetuse „bud” kasutamise kohta Prantsusmaal, Itaalias, Austrias
ja Portugalis ei ole piisavad.
Lõpuks leidis apellatsioonikoda, et vastulause tuleb jätta rahuldamata ka sel põhjusel, et Budvar ei ole tõendanud, et asjaomane
päritolunimetus annab talle õiguse keelata sõna „bud” kaubamärgina kasutamine Prantsusmaal ja Austrias.

Üldkohtu menetlus ja vaidlustatud kohtuotsus
Budvar esitas 26. augustil (kohtuasi T‑225/06), 15. septembril (liidetud kohtuasjad T‑255/06 ja T‑257/06) ja 14. novembril
2006 (kohtuasi T‑309/06) Üldkohtule vaidlusaluste otsuste peale tühistamishagid.
Budvar esitas sisuliselt ühe väite, milles viitas määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 4 rikkumisele ning mis koosnes kahest osast.
Esimeses osas seadis Budvar kahtluse alla apellatsioonikoja järelduse, mille kohaselt ei saa tähist „BUD” päritolunimetuseks
pidada. Teises osas vaidlustas Budvar apellatsioonikoja hinnangu, mille kohaselt ei ole määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 4
kohaldamise tingimused käesoleval juhul täidetud.
Kõnealuse väite esimese osa kohta märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 82, et vaidlusaluste otsuste kontrollimisel
tuleb eristada Lissaboni kokkuleppe alusel registreeritud päritolutähist „bud” kahepoolse lepingu alusel kaitstavast nimetusest
„bud ”.
Esiteks, mis puutub Lissaboni kokkuleppe alusel registreeritud päritolutähist „bud”, siis märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse
punktis 87 kõigepealt järgmist:
„Käesoleval juhul registreeriti päritolunimetus „bud” (nr 598) 10. märtsil 1975. Prantsusmaa ei teinud ühe aasta jooksul registreerimisteatise
kättesaamisest teatavaks, et ta ei saa kõnealusele päritolunimetusele kaitset tagada. Peale selle oli [vaidlusaluste] otsuste
tegemise ajaks tunnistatud asjaomase päritolunimetuse mõju Tribunal de grande instance de Strasbourg’i [Prantsusmaa] 30. juuni
2004. aasta otsusega kehtetuks. Nagu vaidluse käigus esitatud tõenditest tuleneb, on Budvar aga esitanud selle otsuse peale
apellatsioonkaebuse, millel on otsuse täitmist peatav toime. Sellest tuleneb, et [vaidlusaluste] otsuste tegemise ajaks ei
olnud Prantsusmaal päritolunimetuse mõju vaidlustamatu otsusega kehtetuks tunnistatud.”
Seejärel tuletas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 88 meelde oma kohtupraktikat, mille kohaselt liidu kaubamärgiõigus
ei asenda kaubamärke käsitlevaid liikmesriikide õigusnorme ning siseriikliku kaubamärgi kehtivust ei saa ühenduse kaubamärgi
registreerimise menetluses vaidlustada.
Üldkohus järeldas kõnealuse kohtuotsuse punktis 89 sellest, et määrusega nr 40/94 kehtestatud kord eeldab varasemate, siseriiklikult
kaitstud õiguste olemasolu arvessevõtmist ühtlustamisameti poolt.
Üldkohus jõudis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 90 selle põhjal järeldusele, et:
„Kuna Prantsusmaal ei ole päritolunimetuse „bud” mõju lõplikult kehtetuks tunnistatud, pidi apellatsioonikoda määruse nr 40/94
artikli 8 lõike 4 alusel võtma arvesse asjakohast siseriiklikku õigust ning Lissaboni kokkuleppe alusel tehtud registreeringut,
omamata seejuures õigust seada kahtluse alla asjaolu, et viidatud varasema õiguse puhul on tegemist „päritolunimetusega”.”
Üldkohus lisas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 91, et kui apellatsioonikoda oleks tõsiselt kahelnud varasema õiguse kui „päritolunimetuse”
määratluses ning seega kaitses, mida siseriiklik õigus sellele annab, oli apellatsioonikojal olukorras, kus see küsimus oli
just Prantsusmaal toimuva kohtumenetluse esemeks, määruse nr 2868/95 eeskirja 20 lõike 7 punkti c alusel võimalik vastulausemenetlus
peatada, kuni tehakse lõplik sellekohane otsus.
Seetõttu leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 92, et apellatsioonikoda rikkus määruse nr 40/94 artikli 8 lõiget 4,
kui ta leidis esiteks, et viidatud varasem õigus, mis on Lissaboni kokkuleppe alusel registreeritud, ei ole „päritolunimetus”,
teiseks, et küsimus, kas tähist „BUD” käsitletakse Prantsusmaal kaitstud päritolunimetusena, on „teisejärguline”, ning kolmandaks,
et vastulauset ei saa selle põhjal rahuldada.
Teiseks, mis puutub kõnealuste kahepoolsete lepingutega kaitstud nimetusse „bud”, siis märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse
punktis 93, et nimetatud lepingutest ei tulene, et tähisele „BUD” viidati konkreetselt kui „päritolunimetusele”.
Üldkohus märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 94, et kahepoolse lepingu artikli 2 kohaselt põhineb kahepoolne leping apellatsioonikoja
asjaomasest käsitlusest laiemal määratlusel, kuna selleks, et olla kahepoolses rakenduslepingus loetletud ning saada kahepoolse
lepinguga ettenähtud kaitset, piisab, kui asjaomased tähised või nimetused on otseselt või kaudselt seotud kauba päritoluga.
Selles osas märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 95, et apellatsioonikoda tegi kaks viga, esiteks leidis ta vääralt,
et nimetust „BUD” kaitstakse kahepoolse lepingu alusel konkreetselt kui „päritolunimetust”, ning teiseks, et igal juhul kohaldas
ta sellist „päritolunimetuse” määratlust, mis ei vasta asjaomaste lepingute alusel kaitstavate tähiste määratlusele.
Seejärel leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 96, et asjaolu, et Budvar osutas asjaomasele õigusele kui „päritolunimetusele”,
ei takista apellatsioonikoda andmast esitatud faktidele ja tõenditele täielikku hinnangut, kuna ühtlustamisameti kontrolli
faktilise aluse piiramine ei välista, et ühtlustamisamet võiks vastulausemenetluse poolte selgelt esitatud faktide kõrval
arvesse võtta üldtuntud fakte, s.o fakte, mis on kõigile teada või mida võib teada saada üldiselt kättesaadavatest allikatest.
Üldkohus järeldas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 97 sellest, et apellatsioonikoda rikkus määruse nr 40/94 artikli 8 lõiget 4,
kui ta leidis kõigepealt, et viidatud varasem õigus, mis on kahepoolse lepingu alusel kaitstud, ei ole apellatsioonikoja määratluse
kohaselt „päritolunimetus”, teiseks, et küsimus, kas tähist „BUD” käsitatakse Austrias kaitstud päritolunimetusena, on „teisejärguline”,
ning kolmandaks, et vastulauset ei saa selle põhjal rahuldada.
Üldkohus märkis kõnealuse kohtuotsuse punktis 98, et lisaks on kahepoolsed lepingud Austrias nimetust „bud” puudutavas osas
jõus, kuivõrd Austrias pooleliolevad kohtuvaidlused ei ole jõustunud kohtuotsuse vastuvõtmisega lõppenud. Seetõttu leidis
Üldkohus, et apellatsioonikoda pidi võtma Budvari viidatud varasemat õigust määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 4 alusel arvesse
ilma selle õiguse määratlust kui sellist kahtluse alla seadmata.
Nii järeldas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 99, et ainsa väite esimene osa, milles viidatakse määruse nr 40/94
artikli 8 lõike 4 rikkumisele, on põhjendatud.
Seoses selle väite teise osaga, milles käsitletakse määruse nr 40/94 artikli 8 lõikes 4 nimetatud tingimuste kohaldamist,
kontrollis Üldkohus kõigepealt väidet, mis käsitleb sellise tähise kaubanduses kasutamise tingimusi, mille tähtsus on ulatuslikum
kui üksnes kohalik tähtsus.
Esiteks, mis puutub tingimusse, et tähist „BUD” oleks kaubanduses kasutatud, siis meenutas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse
punktis 160 kõigepealt, et vaidlusalustes otsustes oli apellatsioonikoda kohaldanud analoogia alusel määruse nr 40/94 artikli 43
lõikeid 2 ja 3 ning asjaomases lõikes 2 sätestatud nõuet tõendada varasema õiguse „tegelikku” kasutamist.
Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 163 seejärel, et varasema kaubamärgi tegeliku kasutamise tõendite eesmärgid
ja nende suhtes kehtivad tingimused erinevad määruse nr 40/94 artikli 8 lõikes 4 sätestatud tähise kaubanduses kasutamise
tõendite eesmärkidest ja tingimustest eriti osas, mis puudutab Lissaboni kokkuleppe või kõnealuste kahepoolsete lepingute
alusel registreeritud päritolunimetusi, millega on tegemist ka käesoleval juhul.
Selles osas märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 164–167, et:
–        määruse nr 40/94 artikli 8 lõikes 4 ei ole vastulause toetuseks viidatud tähise „tegeliku” kasutamise nõuet sätestatud;
–        määruse nr 40/94 artikli 9 lõike 1 ning nõukogu 21. detsembri 1988. aasta esimese direktiivi 89/104/EMÜ kaubamärke käsitlevate
liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT 1989, L 40, lk 1; ELT eriväljaanne 17/01, lk 92) artikli 5 lõike 1 ja artikli 6
lõike 1 raames on Euroopa Kohus ja Üldkohus korduvalt leidnud, et tähise kasutamine toimub „kaubanduses”, kui seda kasutatakse
kaubandustegevuses majandusliku kasu teenimise eesmärgil ja mitte erasfääris (vt eelkõige Euroopa Kohtu 12. novembri 2002. aasta
otsus kohtuasjas C‑206/01: Arsenal Football Club, EKL 2002, lk I‑10273, punkt 40);
–        määruse nr 40/94 artikli 43 lõigete 2 ja 3 sätete kohaldamine analoogia alusel viiks artikli 8 lõikes 4 käsitletud tähistele
selliste tingimuste kohaldamiseni, mis on seotud konkreetselt kaubamärkide ning nende kaitse ulatusega. Viimati nimetatud
säte sisaldab ka täiendavat nõuet – mida sama määruse artikli 8 lõike 1 punktis b ei ole ette nähtud – tõendada, et kõnealune
tähis annab talle kohaldatava liikmesriigi õiguse kohaselt õiguse keelata hilisema kaubamärgi kasutamine;
–        kõnealuse artikli 43 lõigete 2 ja 3 analoogia alusel kohaldamisel analüüsis apellatsioonikoda asjaomase tähise kasutamist
vaid Prantsusmaal, Itaalias, Austrias ja Portugalis eraldi, st iga territooriumi osas, kus Budvari sõnul on päritolunimetus
„bud” kaitstud ning seega ei võtnud apellatsioonikoda arvesse tõendeid, mida Budvar oli esitanud seoses asjaomaste nimetuste
kasutamisega Beneluxi riikides, Hispaanias ja Ühendkuningriigis. Üldkohus märkis, et kuna määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 4
sõnastusest ei ilmne, et asjaomast tähist peab kasutama sellel territooriumil, millel kehtivale õigusele on asjaomase tähise
kaitse toetuseks tuginetud, siis võivad need olla teataval territooriumil kaitstud ka siis, kui neid ei ole sellel konkreetsel
territooriumil kasutatud.
Lõpuks leidis Üldkohus neid asjaolusid arvesse võttes vaidlustatud kohtuotsuse punktis 168, et apellatsioonikoda rikkus õigusnormi
niivõrd, kuivõrd ta otsustas kohaldada analoogia alusel varasema kaubamärgi „tegelikku” kasutamist puudutavaid liidu õigusnorme.
Üldkohtu sõnul oleks apellatsioonikoda pidanud kontrollima, kas haldusmenetluse jooksul Budvari esitatud tõendid näitasid,
et asjaomaseid tähiseid kasutatakse kaubandustegevuses majandusliku kasu teenimise eesmärgil ja mitte erasfääris, ning seda
olenemata territooriumist, kus tähist kasutatakse.
Üldkohus lisas asjaomases punktis 168, et siiski õigustaks apellatsioonikoja kasutatud meetodi osas tehtud viga vaidlusaluste
otsuste tühistamist vaid juhul, kui Budvar oleks tõendanud, et asjaomaseid tähiseid kasutatakse kaubanduses.
Selles osas rõhutas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 169, et määruse nr 40/94 artikli 8 lõikest 4 ei tulene, et vastulause
esitaja peab tõendama, et asjaomast tähist on kasutatud enne ühenduse kaubamärgi taotluse esitamist, kuid et varasemate kaubamärkide
osas kehtivate tingimuste eeskujul võib nõuda – ning seda selleks, et vältida varasemate õiguste kasutamist üksnes vastulause
esitamise eesmärgil –, et asjaomast tähist oleks kasutatud enne kaubamärgitaotluse avaldamist väljaandes
Bulletin des marques communautaires
.
Üldkohus kontrollis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 170–172 Budvari esitatud dokumente ning pärast seda, kui oli nentinud,
et need käsitlevad tähise kasutamist enne ajaomase kaubamärgi registreerimise taotluse avaldamist, järeldas kohtuotsuse punktis 173,
et need dokumendid võivad – eeldusel, et neil on tõenduslik väärtus – tõendada, et asjaomane tähis on kaubanduses „kasutatav”.
Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 175 sisuliste küsimuste osas, et kauba geograafilisele päritolule osutavat
nimetust võib nagu kaubamärkigi kasutada kaubanduses, mis ei tähenda aga, et asjaomast nimetust kasutatakse „kui kaubamärki”
ning see kaotab seetõttu oma esmase ülesande.
Lisaks leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 176, et tasuta kohaletoimetamist puudutavate dokumentide tõenduslikku
jõudu ei saa vaidlustada, kuna need kohaletoimetamise juhud võisid leida aset kaubandustegevuses majandusliku kasu teenimise
eesmärgil, ehk selleks et luua uusi turustusvõimalusi.
Seetõttu nõustus Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 178 Budvari etteheitega tingimuse kohta, et kõnealust tähist on
kaubanduses kasutatud, mis tuleneb määruse nr 40/94 artikli 8 lõikest 4.
Teiseks, mis puutub kõnealuse tähise tähtsuse tingimusse, siis meenutas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 179, et
apellatsioonikoja arvates olid tähise Prantsusmaal kasutamise kohta esitatud tõendid ebapiisavad, et tõendada ulatuslikuma
kui üksnes kohaliku tähtsusega õigust.
Selles osas leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 180 ja 181, et apellatsioonikoda rikkus õigusnormi ka niivõrd,
kuivõrd kõnealune tingimus käsitleb asjaomase tähise tähtsust, st tähise kaitse geograafilist ulatust, mitte kasutamise määra.
Üldkohus märkis selles osas, et asjaomased varasemad õigused ei ole üksnes kohaliku tähtsusega, kuna nende kaitse ulatub Lissaboni
kokkuleppe ja kahepoolsete lepingute alusel nende õiguste päritoluterritooriumist kaugemale.
Üldkohus järeldas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 182, et ainsa väite teise osa esimene etteheide on põhjendatud.
Mis puutub ainsa väite teise osa teise etteheitesse seoses küsimusega, kas Budvar on tõendanud, et asjaomased tähised annavad
talle õiguse keelata hilisema kaubamärgi kasutamine määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 4 punkti b tähenduses, siis sedastas
Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 185, et ka kõnealuse määruse artiklit 74 arvestades lasub tõendamiskoormis vastulause
esitajal.
Budvari vastulause toetuseks osutatud siseriiklike õiguste osas, millega ta soovis tõendada sellise õiguse olemasolu, mille
alusel ta saab keelata sõna „BUD” kaubamärgina kasutamise Prantsusmaal või Austrias, leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse
punktis 192 esiteks, et apellatsioonikoda ei saanud oma otsuse põhjendamisel tugineda üksnes teatavatele nendes liikmesriikides
tehtud kohtuotsustele, järeldades, et Budvar ei ole tõendanud, et asjaomane tähis annab talle õiguse keelata hilisema kaubamärgi
kasutamine, kuna ükski nimetatud kohtuotsus ei olnud jõustunud.
Üldkohus lisas samas punktis 192, et selle kontrollimiseks, kas asjaomane tõend on esitatud, oleks apellatsioonikoda pidanud
võtma arvesse ka siseriikliku õiguse sätteid, millele Budvar tugines, sh Lissaboni kokkulepet ja kahepoolset lepingut, Prantsusmaad
puudutavas osas mitmeid code rurali (maaseadustik), code de la consommationi (tarbijakaitse seadustik) ja code de la propriété
intellectuelle’i (intellektuaalomandi seadustik) sätteid ning Austriat puudutavas osas hagiavaldustele siseriikliku õiguse
alusel lisatud õiguslikku põhjendust, st kahepoolse lepingu artiklit 9 ning Austria õigusnormide sätteid, mis käsitlevad kaubamärke
ning kõlvatut konkurentsi.
Teiseks meenutas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 193 Austriat puudutavas osas, et apellatsioonikoda oli märkinud,
et Oberlandesgericht Wieni (Austria) 21. aprilli 2005. aasta otsuse kohaselt ei ole sõna „bud” kohanimi ning Tšehhi tarbijad
ei saa sellest aru kui Česke Budějovice linnas valmistatud õllest ning et apellatsioonikoja sõnul rajaneb see kohtuotsus faktilistel
asjaoludel, mille läbivaatamine viimase astme kohtu poolt on vähetõenäoline.
Üldkohus märkis samas punktis 193, et esitatud tõendite kohaselt Oberlandesgericht Wieni (Austria) otsus tühistatigi ning
seda tehti Oberster Gerichtshofi (Austria) 29. novembri 2005. aasta otsusega ehk enne vaidlusaluste otsuste tegemist põhjendusega,
et otsuses oli nenditud üksnes seda, et nimetust „BUD” ei seostata Tšehhi Vabariigis ühegi konkreetse piirkonna või kohaga,
olgugi et tuli kontrollida, kas Tšehhi tarbijad tõlgendavad seda õllega seotud nimetust kui koha- või piirkonna tähist.
Üldkohus märkis samas punktis 193, et kuna Budvar esitas apellatsioonikojale esitatud repliigis Oberster Gerichtshofile esitatud
kaebuse ärakirja, siis oli apellatsioonikojal võimalus küsida pooltelt või saada teada muudest allikatest, milline oli sellele
siseriiklikule kohtule esitatud kaebuse tulemus.
Üldkohus meenutas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 193 ka seda, et ühtlustamisamet peab omal algatusel ja vahenditega, mis
talle tunduvad sel eesmärgil kohased, koguma teavet asjaomase liikmesriigi siseriikliku õiguse kohta, kui selline teave on
vajalik asjasse puutuva registreerimisest keeldumise aluse kohaldamise tingimuse seisukohalt, eelkõige esitatud faktide tõesuse
või tõendite kaalukuse osas. Üldkohtu sõnul ei välista ühtlustamisameti kontrolli faktilise aluse piiramine seda, et ühtlustamisamet
võiks vastulausemenetluse poolte selgelt esitatud faktide kõrval arvesse võtta üldtuntud fakte, s.o fakte, mis on kõigile
teada või mida võib teada saada üldiselt kättesaadavatest allikatest.
Kolmandaks märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 195 Prantsusmaad puudutavas osas, et vastupidi apellatsioonikoja
otsusele ei ilmne määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 4 punkti b sõnastusest, et vastulause esitaja peab tõendama, et ta on tõesti
juba suutnud hilisema kaubamärgi kasutamise keelata, mida Budvar ei olnud suutnud teha, vaid vastulause esitaja peab üksnes
tõendama, et tal on selleks õigus.
Üldkohus lisas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 196, et vastupidi apellatsioonikoja väidetele ei ole Tribunal de grande instance
de Strasbourg 30. juuni 2004. aasta otsusega Lissaboni kokkuleppe alusel registreeritud päritolunimetust „bud” kehtetuks tunnistanud,
kuna nimetatud kohtu otsusest nähtub selgesti, et nimetatud kokkuleppe asjakohaste sätete alusel tunnistati kehtetuks üksnes
päritolunimetuse „bud” „mõju” Prantsusmaa territooriumil. Üldkohus meenutas ka, et asjaomase otsuse peale on edasi kaevatud
ning sel kaebusel on otsuse täitmist peatav toime.
Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 199, et apellatsioonikoda tegi vea, kui ta selle kindlakstegemiseks, kas
asjaomase liikmesriigi õigus annab Budvarile määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 4 punkti b tähenduses õiguse keelata hilisema
kaubamärgi kasutamine, ei võtnud arvesse kõiki faktilisi ja õiguslikke asjakohaseid asjaolusid.
Üldkohus järeldas sellest vaidlustatud kohtuotsuse punktis 201, et ainsa väite teine osa ja seega kogu ainus väide on põhjendatud
ning sellest lähtudes rahuldas ta hagi tervikuna.
Seetõttu tühistas ta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 202 vaidlusalused otsused.

Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded
Anheuser-Busch palub oma apellatsioonkaebuses Euroopa Kohtul:
–        tühistada vaidlustatud kohtuotsus, v.a selle resolutsiooni punkt 1;
–        esimese võimalusena teha vaidluse kohta lõplik otsus, jättes esimeses kohtuastmes esitatud hagi rahuldamata, või teise võimalusena
suunata kohtuasi tagasi Üldkohtule;
–        mõista kohtukulud välja Budvarilt.
Budvar palub Euroopa Kohtul:
–        jätta apellatsioonkaebus rahuldamata;
–        mõista kohtukulud välja Anheuser-Buschilt.
Ühtlustamisamet palub Euroopa Kohtul:
–        tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
–        mõista kohtukulud välja Budvarilt.

Apellatsioonkaebus
Anheuser-Busch esitab oma apellatsioonkaebuse toetuseks kaks väidet. Esimeses väites, mis jaguneb kolmeks osaks, viitab ta
määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 4 rikkumisele. Teine väide puudutab selle määruse artikli 8 lõike 4 ja artikli 74 lõike 1
rikkumist nende sätete koostoimes.
Ühtlustamisamet väidab, et ta toetab apellatsioonikaebust ning esitab kaks väidet, milles viitab kõnealuse määruse vastavalt
artikli 8 lõike 4 ning artikli 74 lõike 1 rikkumisele.

Esimene väide, milles viidatakse määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 4 rikkumisele
Esimese väite esimene osa
–       Poolte argumendid
Anheuser-Buschi esimese väite kohaselt rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta asus seisukohale, et apellatsioonikoda ei olnud
pädev kindlaks tegema, kas Budvar oli tõendanud nende varasemate õiguste kehtivust, millele ta määruse nr 40/94 artikli 8
lõike 4 alusel tugines, olgugi et seda kehtivust võidi põhjendatult kahtluse alla seada.
Ühtlustamisamet peab määruse nr 40/94 artikli 8 lõikes 4 sätestatud „õigustel” põhineva vastulausemenetluse raames tegema
kindlaks, kas nimetatud õigused on tegelikult olemas, kas need on kohaldatavad ning kas nendele saab asjaomase kaubamärgi
registreerimise taotluse suhtes tugineda, mida apellatsioonikoda põhjendatult tegi.
Nende tingimuste täitmise tõendamiskoormis lasub pealegi vastulause esitajal, mida kinnitavad määruse nr 40/94 artikli 43
lõige 5 ja artikkel 45.
Käesoleval juhul põhistas apellatsioonikoda oma otsust mitme kohtuotsusega, mis on Itaalia Vabariigi ja Portugali Vabariigi
osas jõustunud ning Prantsuse Vabariigi ja Austria Vabariigi osas pole veel jõustunud, ja millest kahe esimese liikmesriigi
osas tuleneb, et asjaomane nimetus on tühistatud ning millest kahe ülejäänud liikmesriigi osas tuleneb, et asjaomane varasem
õigus ei ole kohaldatav.
Mis puutub kahes viimases liikmesriigis tehtud otsustesse, siis on Anheuser-Busch esitanud mitu tõendit selle kohta, et asjaomast
nimetust ei saa päritolunimetusena või geograafilise tähisena käsitada, mis lükkab ümber varasema õiguse registreerimisest
tuleneva varasema õiguse olemasolu eelduse. Seetõttu lasus kohustus tõendada Budvari osutatud siseriiklike õiguste olemasolu
seejärel temal. Apellatsioonikoda leidis pärast seda, kui ta oli kontrollinud Budvari esitatud tõendeid, et viimane ei olnud
asjaomast tõendit esitanud.
Lõpuks heidab Anheuser-Busch Üldkohtule ette seda, et viimane oli tuginenud määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 4 ja sama artikli
lõike 1 analoogiale, kusjuures viimane puudutab varasemal kaubamärgil põhinevat vastulauset ning selle raames ei kontrolli
ühtlustamisamet Üldkohtu väljakujunenud kohtupraktika põhjal varasema kaubamärgi kehtivust.
Selline analoogia ei ole aga tema sõnul põhjendatud. Kaks kõnealust sätet hõlmavad tegelikult iseseisvaid ja üksteisest erinevaid
suhtelisi keeldumispõhjuseid. Siseriiklik kaubamärk kujutab ainuüksi registreeringu olemasolu tõttu endast keeldumispõhjust,
kuna liikmesriikide õigusnormid on direktiiviga 89/104 ühtlustatud. See ei ole aga nii seoses määruse nr 40/94 artikli 8 lõikes 4
osutatud „õigustega”, kuna viimaseid ei ole ühtlustatud.
Budvar tuletab meelde, et määrus nr 40/94 ei anna ühtlustamisametile kui Euroopa Liidu asutusele õigust registreerida või
tunnistada kehtetuks siseriiklikke kaubamärke. Nagu tuleneb ka kõnealuse määruse põhjendusest 11, saab ühtlustamisametile
omistada pädevusi üksnes sõnaselge volituse alusel teiseses õiguses ning tingimusel, et selline volitus on EÜ asutamislepinguga
lubatud.
Seega keeldus Üldkohus õigesti tunnistamast ühtlustamisameti pädevust otsustada vastulause toetuseks osutatud siseriikliku
kaubamärgi kehtivuse üle. See põhimõte, mida käsitletakse ka määruse nr 40/94 põhjenduses 5, on täielikult kohaldatav vastulause
esitaja asjaomase määruse artikli 8 lõikes 4 osutatud õigustele.
–       Euroopa Kohtu hinnang
Anheuser-Busch väidab sisuliselt, et Üldkohus tegi vea, kui leidis, et apellatsioonikoda rikkus määruse nr 40/94 artikli 8
lõiget 4, kuivõrd viimane järeldas, et geograafilist päritolutähist „Bud”, mida kaitstakse Lissaboni kokkuleppe ja kõnealuste
kahepoolsete lepingutega, ei saa kvalifitseerida päritolunimetuseks või geograafilise päritolu kaudseks tähiseks ning et vastulauset
ei saa selle sätte alusel rahuldada varasemate õiguste põhjal, millele on tuginetud kui päritolunimetustele, kuid mis tegelikult
ei ole päritolunimetused.
Üldkohus märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 87 ja 98 selles osas, et vaidlusaluste otsuste tegemise ajal Prantsusmaal
ja Austrias pooleliolevad kohtumenetlused, mis käsitlesid vastavalt Lissaboni kokkuleppega Prantsusmaal kaitstava päritolutähise
„bud” ning Austrias kõnealuste kahepoolsete lepingutega kaitstava nimetuse „bud” kehtivust, ei olnud jõustunud ning edasikaebamatu
otsusega lõppenud.
Olles nentinud, et osutatud varasemate õiguste mõju ei olnud neis kahes liikmesriigis veel lõplikult kehtivust kaotanud ning
et need õigused olid vaidlusaluste otsuste tegemise ajal jätkuvalt kehtivad, järeldas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 90
ja 98 sellest, et apellatsioonikoda pidi varasemaid osutatud õigusi arvesse võtma, ilma et ta oleks saanud nende õiguste määratlust
kui sellist kahtluse alla seada.
Nimetatud järeldusele jõudes ei rikkunud Üldkohus oma otsuses õigusnormi.
Selleks et vastulause esitaja saaks määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 4 alusel ühenduse kaubamärgi registreerimist takistada,
peab ajal, mil ühtlustamisamet kontrollib vastulause kõigi tingimuste täitmist, saama tugineda varasema õiguse olemasolule,
mida ei ole jõustunud kohtuotsusega tunnistatud kehtetuks, ja sellele tuginemisest piisab.
Neil asjaoludel peab ühtlustamisamet ajal, mil ta teeb otsuse asjaomase artikli 8 lõikel 4 põhineva vastulause kohta, võtma
arvesse asjaomaste liikmesriikide kohtute otsuseid, mis käsitlevad osutatud varasemate õiguste kehtivust või määratlemist,
et teha kindlaks, kas nimetatud õigustel on endiselt selle sättega nõutav mõju, ning ühtlustamisamet ei saa seejuures võtta
pädevate siseriiklike kohtute rolli ja anda oma hinnangut, kuna määrus nr 40/94 ei anna talle selleks volitusi.
Nagu Üldkohus leidis, võis apellatsioonikoda Budvari esitatud vastulausete kohta otsuse tegemisel käesoleval juhul järeldada,
et määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 4 alusel osutatud varasemad õigused ei olnud jõustunud kohtuotsustega kehtivust kaotanud.
Nimetust „BUD” puudutavate varasemate Budvari osutatud õiguste olemasolu võis apellatsioonikoda hõlpsasti tuvastada ka ajal,
mil ta tegi otsuse asjaomaste vastulausete kohta, kuna seda olemasolu tõendas asjaomase nimetuse registreering Lissaboni kokkuleppe
alusel, mis kehtis muu hulgas Prantsusmaal, ning Austrias kehtivas kahepoolses rakenduslepingus esitatud asjaomaste nimetuste
loetellu kandmine. Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 58 märkis, piisab sel kuupäeval registreeringu olemasolust ja asjaomases
loetelus esinemisest selleks, et tuvastada asjaomaste varasemate õiguste kehtivus apellatsioonikoja menetluses.
Mis puutub küsimusse, kas osutatud varasemad õigused, nimelt Prantsusmaal Lissaboni kokkuleppe alusel kaitstud päritolunimetust
„bud” ja Austrias kõnealuste kahepoolsete lepingute alusel kaitstud sama nimetust puudutavad õigused on tähised, millele saab
määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 4 alusel vastulauses tugineda, siis arvestades Euroopa Kohtu järeldusi 8. septembri 2009. aasta
kohtuasjas C‑478/07: Budejovický Budvar (EKL 2009, lk I‑7721), mille kohaselt nõukogu 20. märtsi 2006. aasta määruses (EÜ)
nr 510/2006 põllumajandustoodete ja toidu geograafiliste tähiste ja päritolunimetuste kaitse kohta (ELT L 93, lk 12) ette
nähtud kaitsekord on ammendav, tuleb märkida, et selle küsimuse üle ei ole Üldkohtus vaieldud.
Seetõttu tuleb esimese väite esimene osa tagasi lükata.
Esimese väite teine ja kolmas osa
–       Poolte argumendid
Anheuser-Busch heidab esimese väite teises osas Üldkohtule esiteks ette seda, et tähise kasutamise kvantiteedi ja kvaliteedi
kohta sedastas Üldkohus, et määruse nr 40/94 artikli 8 lõikes 4 ette nähtud tingimust, mille kohaselt „muu tähis” peab selle
sätte tähenduses olema „kaubanduses kasutatav”, tuleb mõista nii, et sellega soovitakse hõlmata igasugust, ka vähest kaubanduses
kasutamist, kui see ei toimu üksnes erasfääris, sh geograafilise tähise kasutamine kaubamärgina ning isegi kasutamine tasuta
kohaletoimetamisel.
Anheuser-Buschi väitel leidis apellatsioonikoda põhjendatult, et nimetatud tingimust tuleb pidada vähemalt võrdväärseks määruse
nr 40/94 artikli 15 ja artikli 43 lõigetes 2 ja 3 nimetatud tegeliku kasutamise tingimusega, mida tuleb mõista nii, et sellega
nõutakse kaubamärgi tegelikku turul kasutamist kaubamärgiga kaitstud kaupade ja teenuste jaoks, ning tõelist kaubanduslikku
kasutamist, mis erineb sise- või sümboolsest kasutusest, mille eesmärk on üksnes säilitada kaubamärgiga kaasnevaid õigusi,
kusjuures tegelik kasutamine peab toimuma kaubamärgi peamist ülesannet järgides, milleks on tagada tarbijale või lõppkasutajale
kaupade ja teenuste päritolu identsus.
Kui see tingimus ei kuuluks liidu õiguses iseseisva „kaubanduses kasutatava” tähise tingimuse tõttu määruse nr 40/94 artikli 8
lõike 4 raames kohaldamisele, kehtestaks määrus varasema ühenduse kaubamärgi kasutamise suhtes nõudeid, mille esinemisel saab
kõnealuse määruse artikli 8 lõike 1 alusel esitatud kaubamärgitaotluse registreerimist takistada, mis on rangemad selle artikli
lõikes 4 osutatud varasema õiguse kohta ette nähtud nõuetest, samas kui erinevalt kaubamärgiõigusest ei ole sellist õigust
ühtlustatud.
Vastupidi ühtlustamisametile ei arvestanud Üldkohus õigusaktist tuleneva kasutamist puudutava tingimuse eesmärgiga. Ometi
peaksid kasutamist puudutavad nõuded määruse nr 40/94 artikli 9 lõike 1 rikkumise tuvastamiseks olema väiksemad kui kõnealuse
määruse artikli 15 ja artikli 43 lõigetes 2 ja 3 osutatud kaubamärkide säilitamiseks. Kõige rangemaid nõudeid peaks kohaldama
sellise õiguse tekkimisele nagu vastulause esitamise õigus, mis on ette nähtud asjaomase määruse artikli 8 lõikes 4, kuna
nimetatud õigus võib õigustada ühenduse kaubamärgi registreerimisest keeldumist.
Anheuser-Busch heidab Üldkohtule ette ka seda, et ta võttis arvesse Budvari kaupade väga väikeses koguses ja tasuta kohaletoimetamist
nelja-aastase ajavahemiku jooksul. Kohaletoimetamist ei saa pidada tegelikuks kasutamiseks asjaomast kasutamistingimust käsitleva
kohtupraktika tähenduses (vt 15. jaanuari 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑495/07: Silberquelle, EKL 2009, lk I‑137).
Anheuser-Busch heidab Üldkohtule ette ka seisukohta, et määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 4 tähenduses ei ole oluline teada,
kas tähist on kasutatud kaubamärgina, päritolunimetusena või geograafilise tähisena.
Nii nagu kaubamärgi kasutamine peab selleks, et saaks tuvastada tegeliku kasutamise, toimuma kooskõlas kaubamärgi peamise
ülesandega, peab ka kõnealuse artikli 8 lõike 4 tähenduses varasema kaubamärgina osutatud päritolunimetust või geograafilist
tähist olema kasutatud kooskõlas nende tähiste peamise ülesandega, milleks on tagada tarbijatele kaupade geograafiline päritolu
ja nende olemusest tulenevad eriomadused.
Budvar väidab vastupidi, et määruse nr 40/94 artikli 8 lõikes 4 osutatud mõiste „kaubanduses kasutamine” ei sisalda viidet
tegelikule kasutamisele ning seda tuleb käsitada kui kvalitatiivset, mitte kvantitatiivset kriteeriumi, kuna asjaomane mõiste,
mis esineb ka kõnealuse määruse artiklites 9 ja 12 ning direktiivi 89/104 artiklites 5 ja 6, määrab kindlaks tegevused, millega
seoses kaubamärki kaitstakse, vastupidi nendele, millega seoses seda ei kaitsta.
Üldkohus kinnitas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 165 põhjendatult kasutamise mõiste tõlgendust, mis tuleneb Euroopa Kohtu
ja Üldkohtu väljakujunenud kohtupraktikast, nimelt tõlgendust, mille kohaselt kasutamine peab toimuma „üksnes kaubandustegevuses
majandusliku kasu teenimise eesmärgil ja mitte erasfääris”. Õiguskindluse tagamiseks peab erinevates sätetes esinevat sama
mõistet tõlgendama samamoodi.
Määruse nr 40/94 artikli 8 lõikes 4, ja väga sarnaselt direktiivi 89/104 artikli 4 lõike 4 punktis b osutatud muud varasemad
õigused peale kaubamärkide, on niivõrd erisugused, et ei ole võimalik määrata kindlaks minimaalseid omadusi, millele need
õigused peavad vastama, et neile saaks hilisema kaubamärgi registreerimisele vastulause esitamiseks tugineda. Seetõttu on
asjaomastes sätetes lisatud täiendav tingimus, mille kohaselt registreerimata kaubamärgi või tähise omanik peab tõendama,
et ta saab õiguse alusel, millele ta tugineb, keelata hilisema kaubamärgi kasutamise.
Mis aga puutub õlle nimetuse „BUD” all tasuta kohaletoimetamist Prantsusmaal, siis väidab Budvar, et eespool viidatud kohtuotsust
Silberquelle ei saa käesoleva kohtuasja asjaoludele üle kanda, kuna see kohtuotsus käsitleb mitte tingimust kasutada tähist
„kaubanduses”, vaid „tegelikku kasutamist” direktiivi 89/104 artikli 10 lõike 1 ja artikli 12 lõike 1 tähenduses.
Mis puutub argumenti, et Üldkohus oleks pidanud tegema kindlaks, kas Budvar on tõendanud asjaomase tähise kasutamist päritolunimetuse
või geograafilise tähisena, mitte kaubamärgina, siis leiab Budvar, et määruse nr 40/94 artikli 8 lõige 4 ei sea tulemuslikuks
varasemale õigusele tuginemiseks sellist tingimust, ning palub selles osas vaidlustatud kohtuotsuse punktide 174 ja 175 kinnitamist.
Igal juhul on küsimus, kas Budvar on käesoleval juhul kasutanud seda tähist kui päritolunimetust või kui kaubamärki, faktilisi
asjaolusid puudutav küsimus, mida saab hinnata vaid Üldkohus.
Teiseks väidab Anheuser‑Busch esimese väite teises osas, et kaubanduses kasutamise tõendamisel asjakohase territooriumi osas
rikkus Üldkohus territoriaalsuse põhimõtet ning tõlgendas määruse nr 40/94 artikli 8 lõiget 4 ebaõigelt, märkides vaidlustatud
kohtuotsuse punktis 167, et tõendeid liikmesriikide territooriumide kohta peale selle, kus nimetatud sätte alusel õigusele
tuginetakse, võib kaubanduses kasutamise tuvastamiseks arvesse võtta.
Selline tingimus saab puudutada vaid tähise kasutamist territooriumil, millega seoses kaubamärgi kaitsmisele tuginetakse.
See tuleneb eelkõige territoriaalsuspõhimõttest, mis on intellektuaalomandi õiguse aluspõhimõte. Seetõttu peavad varasema
tähise kasutamist tõendavad dokumendid pärinema konkreetsetelt asjaomastelt kohtutelt, käesoleval juhul Prantsuse Vabariigi
või Austria Vabariigi kohtutelt ning neid tuleb iga kohtu osas eraldi kontrollida.
Vastupidisel juhul koheldaks määruse nr 40/94 artikli 8 lõikes 4 osutatud ühtlustamata õigusi paremini kui ühtlustatud õigusi,
kuna vaieldamatult võimaldavad viimased takistada ühenduse kaubamärgi registreerimist üksnes juhul, kui neid tegelikult kasutatakse
liikmesriigi territooriumil, kus need on kaitstud, arvestades, et kasutamist muus liikmesriigis ei saa arvesse võtta.
Selles osas on ühtlustamisamet samal seisukohal ehk viimase arvates on ainus territoorium, millel kasutamise kohta on tõendi
esitamine selle sätte mõttes asjakohane, see territoorium, millel kaitsmist käsitletakse, käesoleval juhul Prantsusmaal ja
Austrias. See ilmneb määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 4 sõnastusest, kuna samas lauses viidatakse sõnastuses nii „kaubanduses
kasutatavale tähisele” kui ka „selle tähise suhtes kohaldatavale […] õigusele”.
Üldkohus võttis ühtlustamisameti väitel õige seisukoha 24. märtsi 2009. aasta otsuse liidetud kohtuasjades T‑318/06–T‑321/06:
Moreira da Fonseca
vs.
Siseturu Ühtlustamise Amet – General Óptica (GENERAL OPTICA) (EKL 2009, lk II‑649) punktis 40, mille kohaselt omab ainuõiguste
ulatuse uurimisel tähtsust territoorium, millel kohaldatavad õigusnormid on ainuõiguse aluseks.
Budvari väitel aga leidis Üldkohus põhjendatult, et määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 4 raames ei ole vajalik tõendada varasema
õiguse tegelikku kasutamist selle liikmesriigi territooriumil, kus varasemat õigust kaitstakse, kuivõrd selles sättes osutatud
õigusi võib asjaomasel territooriumil kaitsta ilma, et neid oleks seal kunagi kasutatud.
Nimetatud säte ei kohusta tõendama asjaomase tähise tegelikku kasutamist ega selle tähise kasutamist territooriumil, kus seda
kaitstakse.
Kolmandaks väidab Anheuser‑Busch esimese väite teises osas ajavahemiku kohta, millega seoses varasemate kaubamärkide kasutamist
tuleb tõendada, et Üldkohus tõlgendas määruse nr 40/94 artikli 8 lõiget 4 vääralt, kuivõrd ta keeldus käsitamast kaubamärgitaotluste
esitamise kuupäeva kuupäevana, mille seisuga tuleb kasutamine kaubanduses tuvastada, ning kuivõrd ta sedastas vaidlustatud
kohtuotsuse punktis 169, et piisab, kui kasutamine on tõendatud enne kaubamärgitaotluse avaldamist väljaandes
Bulletin des marques communautaires
.
Anheuser-Busch väidab selles osas, et kõik tingimused, mis on esitatud selleks, et määruse nr 40/94 artiklis 8 ette nähtud
suhtelise keeldumispõhjuse raames saaks tugineda varasemale õigusele, peavad olema täidetud vastulause esemeks oleva registreeringu
taotlemise kuupäeval, sh selle artikli lõike 4 osas kaubanduses kasutamise tingimus. Seetõttu peab tõend sellise kasutamise
kohta olema asjaomase taotluse esitamisest või selle prioriteedikuupäevast varasem.
Sellist tõlgendust toetab sarnases kontekstis kohtupraktika, mille kohaselt määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 5 alusel vastulause
esitaja osutatud varasema kaubamärgi maine peab olema olemas vastulause esemeks oleva ühenduse kaubamärgi taotluse esitamise
ajal või nõutud prioriteedikuupäeval (vt eelkõige 17. aprilli 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑108/07 P: Ferrero Deutschland
vs.
Siseturu Ühtlustamise Amet, EKL 2008, lk I‑61, punkt 35), olgugi et see säte viitab üksnes asjaolule, et kaubamärk on varasem,
ega nõua sõnaselgelt, et ka maine oleks varasem.
See kohtupraktika põhineb prioriteedipõhimõttel, mis on üldiselt, sh intellektuaalomandi valdkonna aluslepingutes tunnustatud
intellektuaalomandi õiguse aluspõhimõte, mis käsitleb varasema ainuõiguse ülimuslikkust hiljem tekkinud õiguste üle ning mille
kohaselt saab kaubamärgitaotlust vaidlustada üksnes varasemate õiguste alusel.
Anheuser-Busch heidab Üldkohtule ette seda, et viimane on ebaõigelt analoogia alusel kohaldanud määruse nr 40/94 artikli 43
lõikeid 2 ja 3, seostades asjaolu, et tähis on varasem, kaubamärgitaotluse väljaandes
Bulletin des marques communautaires
avaldamise kuupäevaga. See on liiatigi vastuolus vaidlustatud kohtuotsuse punktiga 166, milles Üldkohus ei kiitnud niisugust
analoogia alusel kohaldamist heaks.
Peale selle sisaldavad määruse nr 40/94 artikli 43 lõiked 2 ja 3 erandlikku prioriteedieeskirja, mis on eriomane varasema
kaubamärgi säilitamisele ja mida ei saa mis tahes muus, nt määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 4 kontekstis kohaldada.
Lõpuks on mõiste „ulatuslikuma kui üksnes kohaliku tähtsusega tähise kasutamine” Anheuser-Buschi väitel liidu õiguse iseseisev
tingimus, mis peab olema täidetud nagu muud määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 4 punktides a ja b nimetatud ning üldisemalt
kõik artiklis 8 loetletud tingimused: „enne ühenduse kaubamärgi registreerimise taotluse kuupäeva või ühenduse kaubamärgi
registreerimise taotluses nõutud prioriteedikuupäeva”.
Ka ühtlustamisameti sõnul tuleb kaubamärgi registreerimise taotluste kuupäeva käsitada kuupäevana, mille seisuga tuleb kaubanduses
kasutamist tuvastada. Seda põhimõtet kohaldati õigesti eespool viidatud kohtuotsuse Moreira da Fonseca
vs
. Siseturu Ühtlustamise Amet – General Óptica (GENERAL OPTICA) punktis 44.
Budvar väidab seevastu, et Üldkohtu analüüsiga tuleb nõustuda.
Esiteks ei ole Euroopa Kohtu praktika määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 5 kohta ülekantav sama artikli lõikele 4. Seda kohtupraktikat
õigustab mainekate kaubamärkide eriline olemus, kuna on väga tõenäoline, et hilisema kaubamärgi taotluse esitaja on sellest
mainest taotluse esitamise ajal teadlik. Seevastu avalikustatakse kõnealuses artiklis 8 osutatud muude vastulause liikide
osas taotlus alles selle avaldamisel ning alles sellest ajast jõustub see kolmandate isikute suhtes.
Teiseks ei ole vaidlustatud kohtuotsus selles osas vastuolus prioriteedipõhimõttega. Nimetatud põhimõte, mis on sätestatud
määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 4 punktis a, näeb ette, et vastulause esitaja peab täitma ühe lisatingimuse, nimelt tõendama,
et vastulause toetuseks viidatud õigus oli olemas enne kaubamärgitaotluse esitamise kuupäeva. Siiski ei kohusta see põhimõte
vastulause esitajat tõendama, et asjaomast õigust kasutati kaubanduses enne seda kuupäeva.
Anheuser-Busch väidab esimese väite kolmandas osas, et Üldkohus rikkus ka määruse nr 40/94 artikli 8 lõiget 4, kui ta tõlgendas
kõnealuses sättes esitatud sõnu „ulatuslikuma kui kohaliku tähtsusega” vaidlustatud kohtuotsuse punktides 179–183 ebaõigelt.
Anheuser-Busch väidab eelkõige, et tähise „tähtsust” määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 4 tähenduses tuleb hinnata seoses tähise
kaitse territooriumiga, käesoleval juhul Prantsuse Vabariigi ja Austria Vabariigi territooriumiga.
Tähisel saab selle sätte tähenduses olla tähtsus üksnes juhul, kui seda kasutatakse liikmesriikide turgudel kooskõlas õigusega,
mille alusel neid kaitstakse. Seevastu ei saa asjaomane tähtsus tuleneda ainuüksi asjaolust, et tähist kaitstakse kahe või
enama liikmesriigi õigusnormidega.
Anheuser-Busch järeldab sellest, et sõnu „ulatuslikuma kui kohaliku tähtsusega” tuleb tõlgendada kui liidu õiguse iseseisvat
tingimust, mis ei saa sõltuda siseriiklikust õigusest, vaid peab tulenema asjaomase tähise kasutamisest nende liikmesriikide
turul, mille territooriumil neid kaitstakse.
Ühtlustamisamet väidab, et seostades vaidlustatud kohtuotsuse punktis 180 tähise „tähtsust” asjaomase siseriikliku õigusega
tunnustatud kaitse geograafilise ulatusega, jättis Üldkohus arvestamata asjaoluga, et määruse nr 40/94 artikli 8 lõikes 4
ette nähtud tingimus, mille kohaselt peab tähise tähtsus olema ulatuslikum kui üksnes kohalik tähtsus, on liidu õigusest tulenev
nõue ning seda ei saa hinnata siseriikliku õiguse alusel.
Üldkohus rikkus õigusnormi, kui sedastas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 181, et varasemate õiguste tähtsus on asjaomase
artikli 8 lõike 4 tähenduses ulatuslikum kui üksnes kohalik tähtsus vaid seetõttu, et nende kaitse ulatub nende päritoluterritooriumist
kaugemale.
Ühtlustamisameti sõnul on „tähtsuse” kriteeriumiga soovitud määrata kindlaks tegelik piir kõigi võimalike tähiste ja nende
kaubamärkide vahel, millele saab ühenduse kaubamärgi registreeritavuse vaidlustamiseks tugineda. Seetõttu saab nimetatud mõiste
puudutada vaid „kaubanduses kasutatavuse” majanduslikku tähtsust ning geograafilist ulatust.
Selles osas viitab ühtlustamisamet eespool viidatud kohtuotsuse Moreira da Fonseca
vs
. Siseturu Ühtlustamise Amet – General Óptica (GENERAL OPTICA) punktidele 36–39, milles anti nimetatud tõlgendus.
Budvar väidab aga, et määruse nr 40/94 artikli 8 lõikes 4 esitatud väljend „ulatuslikuma kui üksnes kohaliku tähtsusega” viitab
asjaomase tähise geograafilisele ulatusele ja kaitsele, st territooriumile, millel vastulause esitaja saab oma varasemale
õigusele tugineda, ning mis käesoleval juhul on kogu Prantsusmaa ja Austria territoorium, millel asjaomased osutatud õigused
on vastavalt Lissaboni kokkuleppele ja kõnealustele kahepoolsetele lepingutele kaitstud.
Seega hõlmab nimetatud väljend territooriumi, kus tähist kaitstakse, mitte seda, kus tähist kasutatakse. Vastupidine tõlgendus
läheks vastuollu määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 4 sõnastusega ning tähendaks seda, et vastulause esitaja peab täitma lisatingimust,
mis ei oleks ka kooskõlas sama määruse artikliga 107, milles on varasema õiguse kohaldamise kriteeriumina ette nähtud kasutamist
territooriumil, kus see õigus on kaitstud, mitte territooriumil, kus seda kasutatakse.
–       Euroopa Kohtu hinnang
Anheuser-Busch heidab esimese väite teise ja kolmanda osaga, mida tuleb kontrollida koos, Üldkohtule ette määruse nr 40/94
artikli 8 lõike 4 rikkumist, väites, et viimane tõlgendas ebaõigelt tingimust, mille kohaselt vastulause toetuseks esitatud
varasema õiguse ese peab olema „ulatuslikumalt kui kohaliku tähtsusega kaubanduses kasutatav tähis”.
Vaidlustatud kohtuotsuses ei ole õigusnormi rikutud esimese punkti osas, mis puudutab küsimust, kas sõnu „kaubanduses kasutatav”
tuleb mõista nii, nagu leidis Üldkohus, et need osutavad varasema õiguse kasutamisele kaubandustegevuses majandusliku kasu
teenimise eesmärgil ja mitte erasfääris, või nii, et nendega viidatakse analoogia alusel tegelikule kasutamisele, mis on ette
nähtud määruse nr 40/94 artikli 43 lõigetes 2 ja 3 vastulause toetuseks esitatud varasemate kaubamärkide suhtes.
Määruse nr 40/94 artikli 8 lõikes 4 ei ole vastulause toetuseks viidatud tähise „tegeliku” kasutamise nõuet sätestatud ning
selle määruse artikli 43 lõigete 2 ja 3 sõnastuses ei viita miski sellele, et vastava tähise suhtes tuleb kohaldada tegeliku
kasutamise tõendamise nõuet.
Kuigi määruse nr 40/94 artikli 8 lõikes 4 esitatud sõnu „kaubanduses kasutatav” ei tuleks tõesti tingimata tõlgendada samamoodi
kui selle määruse artikli 9 lõiget 1 või direktiivi 89/104 artikli 5 lõiget 1 ja artikli 6 lõiget 1, kuna tuleb arvestada
nende sätete vastava eesmärgiga, on siiski selge, et nende sõnade sisuline tõlgendus, mille kohaselt peab tähist kasutama
kaubanduslikul eesmärgil, vastab tavalisele arusaamale nendest.
Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 166 põhjendatult ka seda, et kui määruse nr 40/94 artikli 8 lõikes 4 osutatud
tähistele kehtiks tegeliku kasutamise nõue samadel tingimustel kui asjaomase määruse artikli 43 lõigetes 2 ja 3 nimetatud
tingimused, siis tooks selline tõlgendus nende tähiste suhtes kaasa niisuguste tingimuste seadmise, mis on omased varasematele
kaubamärkidele tuginevatele vastulausetele ning et erinevalt sellistest vastulausetest peab vastulause esitaja kõnealuse artikli 8
lõike 4 raames tõendama ka seda, et asjaomane tähis annab talle asjaomase liikmesriigi õiguse kohaselt õiguse keelata hilisema
kaubamärgi kasutamine.
Lisaks läheks see, kui määruse nr 40/94 artikli 8 lõikes 4 osutatud varasemate õiguste suhtes kohaldataks analoogia alusel
varasemate kaubamärkide jaoks ette nähtud tegeliku kasutamise tingimust, vastuollu ka asjaomase suhtelise keeldumispõhjuse
põhimõtteliselt iseseisva olemusega, mis – nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 69–71 märkis – ilmneb eritingimustest
ja mida tuleb mõista ka seoses selle põhjusega hõlmatavate varasemate õiguste suure erisugususega.
Teiseks, mis puutub küsimusse, kas sõnad „kaubanduses kasutatav” tähendavad seda, et määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 4 alusel
osutatud geograafilise tähise kasutamine peab olema toimunud vastavalt tähise peamisele ülesandele, milleks on tagada tarbijatele
kaupade geograafiline päritolu ning nende olemusest tulenevad eriomadused, samas kui käesoleval juhul kasutati asjaomast tähist
kaubamärgina, siis ka selles osas ei ole Üldkohtu otsuses õigusnormi rikutud.
Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 175, et määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 4 kohaldamiseks piisab selle nentimisest,
et vastulause toetuseks esitatud tähist kasutatakse kaubanduses, ning asjaolu, et see tähis on identne teatava kaubamärgiga,
ei tähenda veel, et seda nimetatud eesmärgil kasutatakse.
Mis puutub ülesandesse, mida tähise kasutamine peab täitma, siis peab seda kasutama eristava osana selles mõttes, et sellega
identifitseeritakse omaniku majandustegevust, mille üle käesoleval juhul ei vaielda.
Muu hulgas lisas Üldkohus asjaomases punktis 175, et Üldkohtu menetluse käigus ei ole selgesti täpsustatud, miks tähist „BUD”
on kasutatud „kaubamärgina”, ning et miski ei näita, et asjaomastele kaupadele kantud nimetus viitab pigem kaupade kaubanduslikule
kui geograafilisele päritolule.
Sellest tuleneb, et nimetatud etteheide tuleb tagasi lükata, kuna Üldkohtu otsuses ei ole selles osas õigusnormi rikutud ning
kuna pealegi ei ole apellatsioonimenetluses Euroopa Kohtu ülesandeks kontrollida Üldkohtu poolt faktilistele asjaoludele antud
hinnangut, kui Anheuser‑Busch ei ole Euroopa Kohtu menetluses tuginenud asjaolude moonutamisele.
Kolmandaks võis Üldkohus vastupidi Anheuser‑Buschi väidetele vaidlustatud kohtuotsuse punktis 176 põhjendatult leida, et tasuta
kohaletoimetamist võib arvestada, et kontrollida, kas on täidetud osutatud varasema õiguse kaubanduses kasutamise tingimus,
kuna kaubad võidi kätte toimetada kaubandustegevuses eesmärgiga teenida majanduslikku kasu ehk luua uusi turustusvõimalusi.
Enne kaubanduses kasutamist käsitleva tingimuse asjaomast ajavahemikku ja territooriumi puudutavate Anheuser-Buschi esimese
väite teise osa raames esitatud muude etteheidete ja ühtlustamisameti esimese väite raames esitatud etteheidete kontrollimist
tuleb kõigepealt analüüsida Anheuser-Buschi esimese väite kolmandat osa ja ühtlustamisameti esimest väidet seoses nõudega,
et osutatud tähise tähtsus peab olema ulatuslikum kui üksnes kohalik tähtsus, mis on teine määruse nr 40/94 artikli 8 lõikes 4
nimetatud tingimus.
Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 180 ühelt poolt, et määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 4 sõnastusest tulenevalt
käsitleb see säte asjaomase tähise, mitte selle kasutamise tähtsust, ning et teiselt poolt peab tähise tähtsus hõlmama selle
kaitse geograafilist ulatust, mis ei või olla ainult kohaliku tähtsusega.
Selles osas on vaidlustatud kohtuotsuses rikutud õigusnormi.
Tähist, mille kaitse geograafiline ulatus on üksnes kohalik, tuleb tõepoolest pidada üksnes kohaliku tähtsusega tähiseks.
Siiski ei tulene sellest, et asjaomase artikli 8 lõikes 4 esitatud tingimus on täidetud kõigil juhtudel ainuüksi seetõttu,
et asjaomase tähise kaitse laieneb territooriumile, mida ei saa pidada vaid kohalikuks, kuna käesoleval juhul kaitsega hõlmatav
territoorium ulatub päritoluterritooriumist kaugemale.
Määruse nr 40/94 artikli 8 lõikes 4 esitatud kahe tingimuse ühine eesmärk on piirata tähiste vahelisi vastandumisi, hoides
ära selle, et varasem kaubamärgiõigus, mis ei ole piisavalt tugev, st oluline ja märkimisväärne kaubandustegevuses, võiks
takistada uue ühenduse kaubamärgi registreerimist. Selline võimalus peab jääma vaid tähistele, mis on asjaomasel turul tegelikult
ja märkimisväärselt esindatud.
Seetõttu ei sõltu tähise tähtsus üksnes selle kaitse geograafilisest ulatusest, kuna vastupidisel juhul võib tähis, mille
kaitse on ulatuslikum kui kohalik, juba ainuüksi seetõttu takistada ühenduse kaubamärgi registreerimist ning seda hoolimata
asjaolust, et tähist kasutatakse kaubandustegevuses üksnes marginaalselt.
Sellest tuleneb, et uue tähise registreerimise takistamiseks peab tähist, millele vastulause esitamisel tuginetakse, kaubanduses
tegelikult ja piisavalt märkimisväärselt kasutatama, ning sellel tähisel peab olema geograafiline ulatus, mis ei ole vaid
kohaliku tähtsusega, mis tähendab, et kui tähise kaitse territooriumi saab pidada ulatuslikumaks kui üksnes kohaliku tähtsusega,
toimub kasutamine asjaomase territooriumi suurel osal.
Selleks et teha kindlaks, kas see on käesoleval juhul nii, tuleb võtta arvesse tähise kui eristava osa kasutamise kestust
ja intensiivsust asjaomase tähise adressaatide silmis, kelleks on nii ostjad ja tarbijad kui tarnijad ja konkurendid. Selles
osas on eelkõige asjakohane tähise kasutamine reklaamis ja ärikirjavahetuses.
Kuna, nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 159, kontrollida tuleb asjaomase tähise kasutamist kaubanduses kaitse
territooriumi sellisel osal, mis ei ole üksnes kohaliku tähtsusega, siis rikkus Üldkohus õigusnormi, nagu väidavad nii Anheuser-Busch
oma esimese väite teises osas kui ka ühtlustamisamet oma esimese väite raames, leides ka vaidlustatud kohtuotsuse punktis 167,
et määruse nr 40/94 artikli 8 lõige 4 ei nõua, et asjaomast tähist kasutataks selle kaitse territooriumil ning et kasutamisest
muul kui kaitsega hõlmataval territooriumil võib piisata, sh juhul, kui kaitse territooriumil tähist üldse ei kasutata.
Kohaldatav õigus annab nimelt vaid tähise kaitse territooriumil, olgu see siis territooriumil tervikuna või selle ühel osal,
tähisele ainuõigused, mis võivad sattuda ühenduse kaubamärgiga vastuollu.
Peale selle tuleb kaubandustegevuses kasutamise tingimust hinnata eraldi iga territooriumi suhtes, kus vastulause toetuseks
esitatud õigus on kaitstud. Seetõttu ei saa tähise tähtsust käesoleval juhul tuletada tähise kasutamise kumulatiivsest hinnangust
kahe asjaomase territooriumi kohta, milleks on Austria territoorium kõnealuste kahepoolsete lepingute kohase kaitse puhul
ning Prantsuse territoorium Lissaboni kokkuleppe kohase kaitse puhul.
Nagu Anheuser-Busch ja ühtlustamisamet märgivad, rikkus Üldkohus oma otsuses õigusnormi ka niivõrd, kuivõrd ta leidis vaidlustatud
kohtuotsuse punktis 169, et asjaomase tähise kasutamist kaubanduses tuleb tõendada üksnes asjaomase kaubamärgi registreerimise
taotluse avaldamiseelse seisuga, mitte hiljemalt selle taotluse esitamise kuupäeva seisuga.
Selles osas sisaldab vaidlustatud kohtuotsus vähemalt ühte ebakõla, kuna asjaomase otsuse punktis 169 viitas Üldkohus analoogia
alusel sellele, mis on nõutud vastulause toetuseks osutatud varasemate kaubamärkide puhul, samas kui asjaomase kohtuotsuse
punktis 166 ei kiitnud Üldkohus põhjendatult heaks, nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 142, varasematele kaubamärkidele
kehtestatud tegeliku kasutamise tingimuse kohaldamist analoogia alusel määruse nr 40/94 artikli 8 lõikes 4 osutatud varasemate
õiguste suhtes.
Lisaks, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 120 märkis, tuleb kohaldada vastulause toetuseks esitatud tähise kaubanduses
kasutamise tingimusele sama ajakriteeriumi, mis on sõnaselgelt ette nähtud määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 4 punktis a osas,
mis puudutab asjaomasele tähisele õiguse omandamist, ehk lähtuda ühenduse kaubamärgi registreerimistaotluse esitamise kuupäevast.
Mis puutub märkimisväärsesse ajavahemikku, mis võib jääda registreerimistaotluse esitamise ja selle avaldamise kuupäeva vahele,
siis tagab nimetatud kriteeriumi kohaldamine paremini, et asjaomase tähise vastav kasutamine on tegelik, mitte üksnes praktika,
mille eesmärk on vaid takistada uue kaubamärgi registreerimist.
Lisaks ei ole asjaomase tähise kasutamine üksnes või suures osas ajavahemiku jooksul, mis jääb ühenduse kaubamärgi registreerimistaotluse
esitamise ja selle taotluse avaldamise vahele, üldiselt piisav tuvastamaks, et asjaomast tähist on kaubanduses kasutatud,
mis tõendaks selle piisavat tähtsust.
Eeltoodust tuleneb, et kuigi Anheuser-Buschi etteheited mõistete „tegelik kasutamine”, „kaubanduses kasutamine” ja „tasuta
kohaletoimetamine” kohta tuleb tagasi lükata, on Anheuser-Buschi esimese väite teine ja kolmas osa ning ühtlustamisameti esimene
väide põhjendatud, kuna vaidlustatud kohtuotsuses on määruse nr 40/94 artikli 8 lõikes 4 nimetatud tingimuste hindamisel rikutud
õigusnormi. Üldkohus leidis ekslikult kõigepealt seda, et asjaomase tähise tähtsust, mis on ulatuslikum kui üksnes kohalik
tähtsus, tuleb hinnata ainult asjaomase tähise kaitse territooriumi ulatusest lähtuvalt, arvestamata tähise kasutamisega sellel
territooriumil, ja seda, et kõnealuse tähise kasutamise hindamisel ei ole asjakohane territoorium tingimata tähise kaitse
territoorium, ning lõpuks, et sama tähise kasutamine ei pea tingimata toimuma enne ühenduse kaubamärgi registreerimistaotluse
esitamise kuupäeva.

Teine väide, milles viidatakse määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 4 ja artikli 74 lõike 1 rikkumisele nende sätete koostoimes
–       Poolte argumendid
Anheuser-Busch heidab teises väites Üldkohtule ette määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 4 ja artikli 74 lõike 1 rikkumist nende
sätete koostoimes, kuivõrd Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 199, et apellatsioonikoda oli rikkunud õigusnormi,
jättes arvestamata kõigi asjakohaste faktiliste ja õiguslike asjaoludega selle kindlakstegemisel, kas asjaomase liikmesriigi
kaubamärgiõigus, millele kõnealuse artikli 8 lõike 4 alusel tugineti, annab Budvarile õiguse keelata hilisema kaubamärgi kasutamine.
Anheuser-Busch heidab Üldkohtule ette seda, et viimane rikkus määruse nr 40/94 artikli 74 lõiget 1, kui leidis vaidlustatud
kohtuotsuse punktis 193, et apellatsioonikoda oli kohustatud omal algatusel ning vahenditega, mis talle tunduvad sel eesmärgil
kohased, koguma teavet asjaomase liikmesriigi siseriikliku õiguse, sh asjaomase liikmesriigi kohtute praktika kohta, kuna
siseriiklikku õigust võib käsitada üldtuntud asjaolu või laialt levinud teabena, ning et peale tõendite, mille pooled on selle
kohta esitanud, oleks ta pidanud küsima pooltelt või koguma muude vahenditega teavet selle kohta, kuidas menetlused kõnealustes
kohtutes olid lõppenud.
Üldkohus rikkus sellist järeldust tehes vastulausemenetluse protsessuaalse võrdsuse põhimõtet, kuna tema võetud seisukoht
tähendab seda, et ühenduse kaubamärgi taotluse esitaja peab juhul, kui vastulause esitaja üksnes osutab määruse nr 40/94 artikli 8
lõike 4 alusel siseriiklikule õigusele, uurima asjaomast siseriiklikku õigust ja kohtupraktikat.
Eelkõige on vaidlustatud kohtuotsus selles osas vastuolus määruse nr 40/94 artiklis 74 nimetatud põhimõttega, mille kohaselt
lasub sama määruse artikli 8 lõikel 4 põhineva vastulause korral tõendamiskoormis vastulause esitajal, kes peab tõendama,
et asjaomane tähis annab vastulause esitajale õiguse keelata hilisema kaubamärgi kasutamine.
Kõnealuse artikli 74 lõikest 1 tuleneb, et vastulausemenetluses piirdub ühtlustamisamet kontrollimisel osaliste esitatud faktidega
ega pea fakte omal algatusel tuvastama.
Siseriiklik õigus, sh asjaomaste liikmesriikide kohtute praktika, mis käesoleval juhul puudutab küsimust, kas geograafilist
tähist saab kohtulikult kaitsta, on aga faktiline asjaolu, mis ei ole üldtuntud ning mille osas ei ole ühtlustamisametil kohustust
omal algatusel uurimist läbi viia.
Anheuser-Buschi väitel lähtus Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 195 väärast kriteeriumist selle hindamisel, kas vastulause
esitaja on piisavalt tõendanud, et osutatud tähis annab omanikule õiguse keelata hilisema kaubamärgi kasutamine, st näidanud
selliste siseriiklike õigusnormide olemasolu kui sellist, mis võivad olla aluseks õigusele takistada hilisema tähise kasutamist.
Anheuser-Buschi sõnul oli apellatsioonikoda sellises olukorras nagu käesolevas asjas pädev tema esitatud mitme tõendi alusel,
millest nähtus, et asjaomane tähis ei saaks Prantsusmaal ega Austrias kohtulikku kaitset, tuvastama, et vastupidi põhimõttele,
mille kohaselt lasub tõendamiskoormis vastulause esitajal, ei ole Budvar tõendanud, et tal on õigus keelata hilisema kaubamärgi
kasutamine. Selline otsus ei kahjusta lõplikult vastulause esitaja õigusi, kuna viimane võib kaubamärgi pärast selle registreerimist
endiselt vaidlustada tühistamismenetluses.
Ühtlustamisamet heidab oma teises väites Üldkohtule ette määruse nr 40/94 artikli 74 lõike 1 rikkumist. Vaidlustatud kohtuotsuse
punktis 193 on tema sõnul selles osas rikutud õigusnormi.
Ühtlustamisamet väidab, et Üldkohus on vaidlustatud kohtuotsusele eelnenud kohtupraktikas leidnud, et siseriiklike kohtute
otsused ei ole „üldtuntud asjaolud”, mida ühtlustamisamet saab omal algatusel kontrollida.
Ühtlustamisamet leiab, et määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 4 konkreetses kontekstis kujutavad siseriiklike kohtute otsused
endast asjaolusid, mis võivad tõendada „õiguste […] kaitse ulatust” määruse nr 2868/95 eeskirja 19 lõike 2 punkti d tähenduses,
kusjuures nimetatud eeskirja kohaselt peab seda tõendama vastulause esitaja.
Kui ühenduse kaubamärgi taotleja – nagu Anheuser-Busch – edastab siseriiklike kohtute otsused selle kohta, et määruse nr 40/94
artikli 8 lõikes 4 nimetatud õiguste alusel ei ole hilisema kaubamärgi registreerimise suhtes esitatud vastulauset rahuldatud,
siis peab vastulause esitaja tõendama vastupidist, näidates, et need otsused on tühistatud, et tõendada tema osutatud õiguste
kaitse tegelikku ulatust.
Ühtlustamisamet väidab, et sellises olukorras ei saa Üldkohus nõuda selle tõendi kontrollimist omal algatusel, nagu Üldkohus
vaidlustatud kohtuotsuse punktis 193 seda tegi, viimata poolte menetlusõigusi ja -kohustusi välja tasakaalust, mis on loodud
määruse nr 40/94 artikli 76 lõikes 1.
Budvar leiab, et Üldkohus ei rikkunud määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 4 punkti b ja artikli 74 lõiget 1, kui ta nägi ette
ühtlustamisameti kohustuse koguda omal algatusel teavet asjaomase liikmesriigi siseriikliku õiguse kohta.
Selline kohustus on mõõdukas ning pealegi kooskõlas määruse nr 40/94 artikli 76 lõikega 1, mis annab ühtlustamisametile teatavate
menetlustoimingute tegemise pädevuse.
Budvar väidab ka seda, et Anheuser‑Buschi teise väite raames esitatud analüüs on tegelikult seotud tema esimese väitega, mille
kohaselt ühtlustamisamet on pädev hindama vastulause toetuseks esitatud varasemate õiguste kehtivust. Budvar leiab samadel
põhjustel, mis ta esitas esimesele väitele vastates, et teine väide tuleb tagasi lükata.
–       Euroopa Kohtu hinnang
Teise väitega, mis puudutab vaidlustatud kohtuotsuse punkte 184–199, märgivad Anheuser-Busch ja ühtlustamisamet, et Üldkohus
leidis ebaõigelt, et apellatsioonikoda rikkus õigusnormi, kui ta ei võtnud arvesse kõiki asjakohaseid faktilisi ja õiguslikke
asjaolusid, et teha kindlaks, kas määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 4 alusel annab asjaomase liikmesriigi õigus Budvarile õiguse
keelata hilisema kaubamärgi kasutamine.
See väide on suunatud eelkõige vaidlustatud kohtuotsuse punkti 193 vastu, kuivõrd Üldkohus leidis selles ebaõigelt, et apellatsioonikoda
oli käesoleval juhul kohustatud koguma omal algatusel teavet Budvari poolt Oberster Gerichtshofis (Austria kõrgeim kohus)
sellise kohtuotsuse suhtes algatatud kohtumenetluse tulemuse kohta, millest tuleneb, et Budvar ei saanud kõnealuste kahepoolsete
lepingutega kaitstava nimetuse „Bud” olemasolu alusel keelata hilisema kaubamärgi kasutamist.
Selles osas tuleb meenutada, et kõnealuse määruse artikli 8 lõike 4 punkt b sätestab tingimuse, mille alusel selle sätte kohaselt
osutatud tähisele kohaldatava liikmesriigi õiguse järgi annab see tähis omanikule õiguse keelata hilisema kaubamärgi kasutamine.
Lisaks lasub määruse nr 40/94 artikli 74 lõike 1 kohaselt selle tõendamise koormis, et vastav tingimus on täidetud, ühtlustamisameti
menetluses vastulause esitajal.
Selles kontekstis ja seoses käesoleval juhul osutatud varasemate õigustega leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 187
põhjendatult, et arvesse tuleb muu hulgas võtta vastulause toetuseks esitatud siseriiklikku õigusnormi ning asjaomases liikmesriigis
tehtud kohtuotsuseid, ning et nende alusel peab vastulause esitaja tõendama, et asjaomane tähis kuulub vastava liikmesriigi
õiguse kohaldamisalasse ning võimaldab hilisema kaubamärgi kasutamise keelata.
Sellest tuleneb, et vastupidi Anheuser-Buschi teise väite raames esitatud märkustele leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse
punktis 195 põhjendatult, et vastulause esitaja peab üksnes tõendama, et tal on õigus keelata hilisema kaubamärgi kasutamine
ning et temalt ei saa nõuda nimetatud õiguse kasutamise tõendamist, näidates, et vastulause esitajal on tegelikult olnud võimalik
sellise kasutamise keelamine saavutada.
Selles osas ei ole Anheuser-Buschi apellatsioonkaebuse toeks esitatud teine väide seega põhjendatud.
Sellest tuleneb ka, et Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 195 põhjendatult, et mis puutub Lissaboni kokkuleppe
alusel registreeritud päritolunimetatuse „bud” kaitsesse Prantsusmaal, siis ei saanud apellatsioonikoda tugineda asjaolule,
et selles liikmesriigis tehtud kohtuotsusest tulenevalt ei olnud Budvaril sel ajal õigust takistada Anheuser-Buschi toodete
edasimüüjal müümast asjaomast õlut Prantsusmaal kaubamärgi BUD all, et järeldada, et Budvar ei ole tõendanud selle tingimuse
täitmist, mille kohaselt tal on osutatud tähise alusel õigus keelata hilisema kaubamärgi kasutamine.
Juba sellest põhjendusest üksinda piisab järeldamaks, et selles osas on vaidlusalused otsused asjaomast varasemat õigust ehk
kaitset Lissaboni kokkuleppe alusel puudutavas osas kehtetud.
Lisaks märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 192, et apellatsioonikoda oli viidanud üksnes Austrias ja Prantsusmaal
tehtud kohtuotsustele, kui ta järeldas, et Budvar ei ole tõendanud, et asjaomane tähis annab talle õiguse keelata hilisema
kaubamärgi kasutamine.
Nentides, et ükski nimetatud otsus ei olnud jõustunud, leidis Üldkohus samas punktis 192, et apellatsioonikoda ei saanud asjaomase
otsuse põhistamiseks tugineda üksnes neile otsustele ning oleks pidanud võtma arvesse ka vastulausemenetluses Budvari osutatud
siseriikliku õiguse sätteid, et kontrollida, kas nende sätete alusel on Budvaril osutatud tähise alusel õigus keelata hilisema
kaubamärgi kasutamine.
Selles osas leidis Üldkohus põhjendatult, et vaidlusalustes otsustes on rikutud õigusnormi.
Siinkohal tuleb märkida, et nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 192 ja 193 märkis, tugines apellatsioonikoda
hoolimata sellest, et ta oli teadlik asjaolust, et Anheuser-Buschi osutatud kohtuotsused ei ole jõustunud, kuna nende peale
oli siseriiklikule kõrgeimale kohtule esitatud kaebus, siiski üksnes nendele otsustele, kui ta järeldas, et määruse nr 40/94
artikli 8 lõike 4 punktis b ette nähtud tingimus ei ole täidetud, kuna ühelt poolt põhineb Austrias tehtud otsus asjaolude
tuvastamisel, mille läbivaatamine viimase astme kohtu poolt on „ebatõenäoline” ning et teiselt poolt näitab Prantsuse kohtu
otsus seda, et Budvaril „ei olnud sel ajal õigust takistada Anheuser-Buschi toodete edasimüüjat müümast õlut Prantsusmaal
kaubamärgi BUD all”.
Nii nähtub vaidlusalustest otsustest, et apellatsioonikoda tugines vääratele põhjendustele, kui ta järeldas, et Budvar ei
ole tõendanud määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 4 punktis b ette nähtud tingimuse täitmist.
Mis ühelt poolt puutub Prantsuse kohtu otsusesse, siis on käesoleva kohtuotsuse punktis 193 juba märgitud, et apellatsioonikoja
esitatud põhjendus tugineb nõudele, mis ei tulene kõnealusest sättest ning et see muudab vaidlusalused otsused õigusvastaseks.
Mis teiselt poolt puutub Austria kohtu otsusesse, siis kui apellatsioonikoda oleks leidnud, et nimetatud kohtuotsus on ebapiisav
tõendamaks, et määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 4 punktis b ettenähtud tingimus on täidetud, oleks ta pidanud seda ebapiisavust
nentima ning sellest järeldama, et kuna Budvar ei olnud ühtlustamisametis esitanud Oberster Gerichtshofi otsust, milles kinnitatakse,
et sellel äriühingul on õigus keelata hilisema kaubamärgi kasutamine, siis ei olnud viimane vastupidi kõnealuse määruse artikli 74
lõike 1 nõuetele tõendanud, et nimetatud tingimus oli täidetud.
Siiski tuleb märkida, nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktsides 192 ja 193 tegi, et apellatsioonikoda tegutses teistmoodi.
On selge, et apellatsioonikoda viitas üksnes Anheuser-Buschi osutatud Austria kohtu otsusele, kui ta järeldas, et Budvaril
ei ole hilisema kaubamärgi kasutamise keelamise õigust, kuna see otsus põhineb asjaolude tuvastamisel, mille puhul on „ebatõenäoline”,
et viimase astme kohus seab selle kahtluse alla.
Nagu apellatsioonikoda ei saanud määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 4 alusel osutatud varasemate kaubamärkide kehtivuse kohta
antud pädevate siseriiklike kohtute hinnangut asendada oma hinnanguga, nagu käesoleva kohtuotsuse punktis 95 juba märgitud,
ei saanud ta ka jätta arvestamata Oberster Gerichtshofi tulevase otsuse mõjuga küsimuses, kas kõnealuse määruse artikli 8
lõike 4 punktis b ette nähtud tingimus on täidetud, ning seda olukorras, kus Budvar oli teda teavitanud, et ta on esitanud
nimetatud siseriiklikule kohtule kõnealuse otsuse peale kaebuse, kusjuures sellise mõjuga jättis apellatsioonikoda arvestamata
oma hinnangu alusel kõnealuse otsuse vaidlustamise tõenäosuse kohta.
Kuigi on selge – nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 96 Anheuser-Buschi esimese väite kontrollimise raames, mis
on, nagu Budvar põhjendatult märgib, lähedaselt seotud teise väitega –, et kuna viimase poolt Austrias kehtivate kahepoolsete
lepingute alusel osutatud varasem õigus ei olnud apellatsioonikoja vaidlusaluste otsuste tegemise ajal sellise kohtuotsusega,
mis ei kuulu edasikaebamisele, kehtetuks tunnistatud, siis ei saanud apellatsioonikoda tugineda üksnes kohtuotsusele, mis
ei olnud veel jõustunud ja mille peale oli esitatud kaebus, kui ta järeldas, et Budvaril ei ole kõnealuse varasema õiguse
alusel õigust kaubamärgi Bud kasutamist keelata.
Ainus sellest kohtuotsusest tehtav järeldus on, et asjaomast varasemat õigust on tõesti vaidlustatud, kuid see ei tähenda
veel, et ta ei oleks kehtiv.
Kuna varasem õigus oli endiselt kehtiv, siis küsimus, kas see andis vastulause esitajale õiguse keelata hilisema kaubamärgi
kasutamine määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 4 punkti b tähenduses, oleks pidanud nii, nagu käesoleva kohtuotsuse punktis 190
märgitud, viima selle kontrollimiseni, kas nimetatud vastulause esitaja on tõendanud, et asjaomane tähis kuulub osutatud liikmesriigi
õiguse kohaldamisalasse ning kas see võimaldab keelata hilisema kaubamärgi kasutamise.
Üldkohus märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 192 selle kohta, et Budvar tugines apellatsioonikojas mitte üksnes kõnealuste
kahepoolsete lepingute sätetele, vaid ka Austria õiguse sätetele, mis vastulause esitaja sõnul võivad toetada tema õigust
keelata hilisema kaubamärgi Bud kasutamine. Nagu Üldkohus samas punktis 192 märkis, ei ole apellatsioonikoda siiski võtnud
arvesse neid sätteid ega näidanud, milliste asjaolude alusel on nende sätete kohaldatavus käesolevas asjas vaieldav.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 192 ja 195 nimetatud kaalutlused õigustavad järeldust, millele Üldkohus jõudis vaidlustatud
kohtuotsuse punktis 199 ning mille kohaselt tegi apellatsioonikoda vea, kui ta ei võtnud arvesse kõiki asjakohaseid faktilisi
ja õiguslikke asjaolusid selle kindlakstegemiseks, kas määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 4 alusel annab asjaomase liikmesriigi
õigus Budvarile õiguse hilisema kaubamärgi kasutamine keelata.
Sellest tuleneb, et kuigi Üldkohus lisas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 193 sisuliselt, et ühtlustamisameti ülesanne koguda
omal algatusel teavet üldtuntud asjaolude, sh asjaomase liikmesriigi siseriikliku õiguse kohta, tähendab, et käesoleval juhul
oli apellatsioonikojal „võimalik” koguda pooltelt või muude vahenditega teavet Oberster Gerichtshofis algatatud menetluse
tulemuse kohta, siis see põhjus, isegi kui eeldada, et see tähendab apellatsioonikoja tegelikku kohustust koguda omal algatusel
teavet niisuguse menetluse kohta, ning et seega on selles rikutud õigusnormi, nagu väidavad Anheuser-Busch ja ühtlustamisamet,
ei lükka ümber Üldkohtu järeldust vaidlusaluste otsuste õigusvastasuse kohta, kuivõrd need puudutavad määruse nr 40/94 artikli 8
lõike 4 punktis b ette nähtud tingimuse kontrollimist.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei saa Üldkohtu otsuse täiendavate põhjenduste kohta esitatud väited tuua kaasa kohtuotsuse
tühistamist ja on seega ainetud (vt eelkõige 28. juuni 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P
ja C‑213/02 P: Dansk Rørindustri jt
vs.
komisjon, EKL 2005, lk I‑5425, punkt 148).
Küsimust, kas apellatsioonikoda pidi koguma teavet kõnealuse kohtumenetluse tulemuse kohta omal algatusel või võis seda teha,
kontrollis Üldkohus täiendavalt, kuna nagu käesoleva kohtuotsuse punktis 204 meenutatud, märkis Üldkohus, et apellatsioonikoda
leidis omaenda hinnangu alusel kõnealuse kohtuotsuse muutmise tõenäosuse kohta, et ei ole vaja koguda teavet selle asjaolu
kohta ning et tal on kogu vajalik teave kontrollimaks, kas määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 4 punktis b ette nähtud tingimus
on täidetud ning järeldada, et käesoleval juhul ei ole see nii.
Sellest nähtub, et Anheuser-Buschi ja ühtlustamisameti teine väide, kuivõrd see puudutab vaidlustatud kohtuotsuse punkti 193,
on suunatud kõnealuse kohtuotsuse täiendava põhjenduse vastu ning seetõttu ei saa see tuua kaasa kohtuotsuse tühistamist,
isegi kui eeldada, et asjaomane väide on põhjendatud.
Seetõttu tuleb lükata tagasi Anheuser-Buschi apellatsioonkaebuse toetuseks esitatud teine väide osaliselt põhjendamatuse ja
osaliselt ainetuse tõttu ning ühtlustamisameti teine väide ainetuse tõttu.
Neil tingimustel tuleb vaidlustatud kohtuotsus tühistada, kuivõrd Üldkohus leidis määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 4 osas
ebaõigelt kõigepealt, et asjaomase tähise tähtsust, mis on ulatuslikum kui üksnes kohalik tähtsus, tuleb hinnata vaid selle
alusel, milline on asjaomase tähise kaitse territooriumi ulatus, võtmata arvesse tähise kasutamist sellel territooriumil,
seejärel, et kõnealuse tähise kasutamise hindamisel ei ole asjakohane territoorium tingimata tähise kaitse territoorium, ning
lõpuks, et asjaomast tähist ei pea tingimata olema kasutatud enne ühenduse kaubamärgi registreerimise taotluse esitamise kuupäeva.

Üldkohtule esitatud hagi
Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 61 esimesest lõigust tuleneb, et kui apellatsioonkaebus on põhjendatud, võib Euroopa
Kohus juhul, kui menetlusstaadium seda lubab, teha ise asja suhtes lõpliku otsuse või suunata asja tagasi Üldkohtusse otsustamiseks.
Käesoleval juhul tunnistas Üldkohus õigeks Budvari ainsa väite esimeses osas esitatud etteheite, millega viimane vaidlustas
selle, kuidas apellatsioonikoda oli kohaldanud määruse nr 40/94 artikli 8 lõikes 4 ette nähtud tingimust ulatuslikuma kui
üksnes kohaliku tähtsusega tähise kaubanduses kasutamise kohta.
Käesoleva kohtuotsuse punktis 215 on aga tuvastatud, et selle tingimuse kohaldamise osas on vaidlustatud kohtuotsuses rikutud
kolme õigusnormi.
Selleks et hinnata Budvari väidet, mis puudutab seda, kuidas apellatsioonikoda on kohaldanud tingimust ulatuslikuma kui üksnes
kohaliku tähtsusega tähise kaubanduses kasutamise kohta, tuleb kontrollida nende faktiliste asjaolude tõenduslikku väärtust,
mis võivad näidata, et kõnealusel juhul on see tingimus täidetud käesolevas otsuses antud vastava tingimuse määratluse alusel,
kusjuures asjaomaste faktiliste asjaolude hulka kuuluvad eelkõige Budvari esitatud dokumendid, mis on nimetatud vaidlustatud
kohtuotsuse punktides 171 ja 172.
Siit järeldub, et vaidlus ei ole menetlusstaadiumis, mis lubaks Euroopa Kohtul asjas otsust teha, ning seetõttu tuleb suunata
kohtuasi nende kahe väite osas otsuse tegemiseks tagasi Üldkohtusse.

Kohtukulud
Kuna kohtuasi suunatakse tagasi Üldkohtusse, tehakse käesoleva apellatsioonimenetlusega seotud kohtukulude osas otsus hiljem.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (suurkoda) otsustab:
1.
Tühistada Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 16. detsembri 2008. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑225/06, T‑255/06,
T‑257/06 ja T‑309/06: Budějovický Budvar
vs.
Siseturu Ühtlustamise Amet – Anheuser-Busch (BUD), kuivõrd Üldkohus kõigepealt järeldas nõukogu 20. detsembri 1993. aasta
määruse (EÜ) nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta (muudetud nõukogu 19. veebruari 2004. aasta määrusega (EÜ) nr 422/2004) artikli 8
lõike 4 tõlgenduse osas kõigepealt ebaõigelt seda, et asjaomase tähise tähtsust, mis on ulatuslikum kui kohalik tähtsus, tuleb
hinnata üksnes asjaomase tähise kaitse territooriumi ulatusest lähtuvalt, arvestamata tähise kasutamisega sellel territooriumil,
ja seda, et kõnealuse tähise kasutamise hindamisel ei ole asjakohane territoorium tingimata tähise kaitse territoorium, ning
lõpuks, et sama tähise kasutamine ei pea tingimata toimuma enne ühenduse kaubamärgi registreerimistaotluse esitamise kuupäeva.
2.
Jätta apellatsioonkaebus ülejäänud osas rahuldamata.
3.
Suunata liidetud kohtuasjad T‑225/06, T‑255/06, T‑257/06 ja T‑309/06 tagasi Euroopa Liidu Üldkohtusse.
4.
Kohtukulude kandmine otsustatakse edaspidi.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: inglise.