CELEX: 62010CJ0371
Yhtiön tosiasiallisen johdon siirtäminen muuhun jäsenvaltioon kuin yhtiön perustamisjäsenvaltioon
Sijoittautumisvapaus
SEUT 49 artikla
Kotipaikkansa jäsenvaltiosta toiseen siirtävän yhtiön varojen piilevien arvonnousujen verotus
Veron määrän määrittäminen kotipaikan siirtohetkellä
Veron välitön kantaminen
Oikeasuhteisuus

Ennakkoratkaisupyyntö koskee SEUT 49 artiklan tulkintaa.
Pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat National Grid Indus BV (jäljempänä National Grid Indus), Alankomaiden
oikeuden mukaan perustettu yhtiö, jonka sääntömääräinen kotipaikka sijaitsee Alankomaissa, ja Inspecteur van de Belastingdienst
Rijnmond/kantoor Rotterdam (Rijnmondin verotarkastaja/Rotterdamin toimisto, jäljempänä verotarkastaja) ja jossa on kyse mainitun
yhtiön varojen piilevien arvonnousujen verotuksesta silloin, kun yhtiön tosiasiallinen johto siirretään Yhdistyneeseen kuningaskuntaan.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Kaksinkertaisen verotuksen välttämiseksi ja veronkierron estämiseksi tehty sopimus
Alankomaiden kuningaskunta sekä Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta ovat tehneet sopimuksen kaksinkertaisen
verotuksen välttämiseksi ja veron kiertämisen estämiseksi tuloverojen alalla (jäljempänä verosopimus).
Verosopimuksen 4 artiklassa määrätään seuraavaa:
”1.      Tässä sopimuksessa ilmaisulla ’sopimusvaltiossa asuva henkilö’ tarkoitetaan kaikkia henkilöitä, jotka tämän valtion lainsäädännön
mukaan ovat siellä verovelvollisia kotipaikan, asuinpaikan, johdon sijaintipaikan tai muun sen kaltaisen perusteen nojalla
– –
– –
3.      Milloin muu kuin luonnollinen henkilö 1 kappaleen määräysten mukaan asuu molemmissa sopimusvaltioissa, sen katsotaan asuvan
vain siinä valtiossa, jossa sen tosiasiallinen johto sijaitsee.”
Verosopimuksen 7 artiklan 1 kappaleen mukaan ”tulosta, jonka sopimusvaltiossa oleva yritys saa, voidaan verottaa vain siinä
valtiossa, jollei yritys harjoita liiketoimintaa toisessa sopimusvaltiossa siellä olevasta kiinteästä toimipaikasta. Jos yritys
harjoittaa liiketoimintaa tällä tavalla, voidaan toisessa valtiossa verottaa yrityksen saamasta tulosta, mutta vain siitä
tulon osasta, joka on luettava kiinteään toimipaikkaan kuuluvaksi”.
Verosopimuksen 13 artiklassa määrätään seuraavaa:
”1.      Voitosta, jonka sopimusvaltiossa asuva henkilö saa – – toisessa sopimusvaltiossa olevan kiinteän omaisuuden luovutuksesta,
voidaan verottaa tässä toisessa valtiossa.
2.      Voitosta, joka saadaan sopimusvaltiossa olevan yrityksen toisessa sopimusvaltiossa olevan kiinteän toimipaikan liikeomaisuuteen
kuuluvan irtaimen omaisuuden – – luovutuksesta, mukaan lukien voitto, joka saadaan kyseisen kiinteän toimipaikan luovutuksesta
(erillisenä tai koko yrityksen mukana) – –, voidaan verottaa tässä toisessa valtiossa.
3.      Voitosta, joka saadaan kansainvälisessä liikenteessä käytetyn laivan tai ilma-aluksen – – luovutuksesta, voidaan verottaa
vain siinä sopimusvaltiossa, jossa yrityksen tosiasiallinen johto sijaitsee.
4.      Voitosta, joka saadaan muun kuin 1, 2 ja 3 kappaleessa tarkoitetun omaisuuden luovutuksesta, voidaan verottaa vain siinä sopimusvaltiossa,
jossa luovuttaja asuu.”

Alankomaiden lainsäädäntö
Vuoden 1964 tuloverolain (Wet op de inkomstenbelasting 1964) 16 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Yrityksen tulot, joita ei vielä ole kirjattu – –, luetaan sen kalenterivuoden voittoon, jolloin se, jonka lukuun yritystoimintaa
harjoitetaan, lakkaa saamasta kyseisestä yrityksestä veronalaista voittoa Alankomaissa – –.”
Vuoden 1969 yhteisöverolain (Wet op de vennootschapsbelasting 1969) 8 §:n mukaan yhteisöveron kantamiseen sovelletaan analogisesti
vuoden 1964 tuloverolain 16 §:ää.
Vuoden 1969 yhteisöverolain 2 §:n 4 momentissa säädetään, että ”jos yhteisö on perustettu Alankomaiden oikeuden mukaan, kyseisen
yhteisön katsotaan tätä lakia sovellettaessa yhä sijoittautuneen Alankomaihin – –”.

Pääasian tosiseikat ja ennakkoratkaisukysymykset
National Grid Indus on Alankomaiden oikeuden mukaan perustettu rajavastuuyhtiö. Yhtiön tosiasiallinen johto sijaitsi 15.12.2000
saakka Alankomaissa.
Kyseisellä yhtiöllä on 10.6.1996 lähtien ollut 33 113 000 Englannin punnan (GBP) suuruinen saatava Yhdistyneeseen kuningaskuntaan
sijoittautuneelta National Grid Company plc -nimiseltä yhtiöltä.
Koska Englannin punnan kurssi vahvistui Alankomaiden guldeniin (NLG) verrattuna, kyseiselle saatavalle syntyi realisoitumaton
valuuttakurssivoitto. Tämä valuuttakurssivoitto oli 22 128 160 NLG:n suuruinen 15.12.2000.
Kyseisenä päivänä National Grid Indus siirsi tosiasiallisen johtonsa Yhdistyneeseen kuningaskuntaan. Vuoden 1969 yhteisöverolain
2 §:n 4 momentin mukaisesti National Grid Indus pysyi periaatteessa yleisesti verovelvollisena Alankomaissa, koska se oli
perustettu Alankomaiden oikeuden mukaan. Kansalliseen oikeuteen nähden etusijalla olevan verosopimuksen 4 artiklan 3 kappaleen
mukaan National Grid Indusin oli kuitenkin tosiasiallisen johtonsa siirron jälkeen katsottava asuvan Yhdistyneessä kuningaskunnassa.
Koska National Grid Indusilla ei kotipaikan siirtämisen jälkeen enää ollut verosopimuksessa tarkoitettua kiinteää toimipaikkaa
Alankomaissa, ainoastaan Yhdistyneellä kuningaskunnalla oli siirron jälkeen oikeus verottaa yhtiön liiketoiminnan voittoa
ja luovutusvoittoja verosopimuksen 7 artiklan 1 kappaleen ja 13 artiklan 4 kappaleen mukaisesti.
Verosopimuksen soveltamisen seurauksena National Grid Indus on lakannut saamasta vuoden 1964 tuloverolain 16 §:ssä tarkoitettua
Alankomaissa veronalaista voittoa, joten kyseisen säännöksen, luettuna yhdessä vuoden 1969 yhteisöverolain 8 §:n kanssa, mukaan
on määrättävä yrityksen kotipaikan siirtohetkellä olemassa oleviin piileviin arvonnousuihin kohdistuva maastapoistumisvero
(exit-vero). Niinpä verotarkastaja päätti, että National Grid Indusia on muun muassa verotettava tämän tuomion 12 kohdassa
mainitusta valuuttakurssivoitosta.
National Grid Indus nosti verotarkastajan päätöksestä kanteen rechtbank Haarlemissa, joka pysytti mainitun päätöksen 17.12.2007
antamallaan tuomiolla.
National Grid Indus valitti rechtbank Haarlemin tuomiosta Gerechtshof Amsterdamiin.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo ensinnäkin, että National Grid Indus voi vedota sijoittautumisvapauteen riitauttaakseen
ne veroseuraamukset, jotka Alankomaat lähtöjäsenvaltiona liittää siihen, että kyseinen yhtiö siirtää tosiasiallisen johtonsa
toiseen jäsenvaltioon. Koska kyseinen kansallinen lainsäädäntö ei vaikuta yhtiön olemassaoloon eikä toimintaan Alankomaiden
oikeuden mukaan perustettuna yhtiönä, nyt käsiteltävä pääasia eroaa niistä, jotka johtivat asiassa 81/87, Daily Mail and General
Trust, 27.9.1988 annettuun tuomioon (Kok., s. 5483, Kok. Ep. IX, s. 713) ja asiassa C-210/06, Cartesio, 16.12.2008 annettuun
tuomioon (Kok., s. I-9641). Asiasta on kuitenkin epäilyksiä.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo tämän jälkeen, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen verotus muodostaa sijoittautumisvapauden
rajoituksen. Verotuksen taustalla oleva kansallinen toimenpide voi kuitenkin osoittautua perustelluksi tavoitteella varmistaa
verotusvallan tasapainoinen jakautuminen jäsenvaltioiden välillä verotuksen alueperiaatteen, johon liittyy ajallinen osatekijä,
mukaisesti. Kyseinen tuomioistuin selittää tähän liittyen, että vuoden 1964 tuloverolain 16 § perustuu ajatukselle siitä,
että kaikkea Alankomaissa asuvan yhtiön saamaa voittoa on verotettava Alankomaissa. Kun verovelvollisuus Alankomaissa lakkaa
kyseisen yhtiön tosiasiallisen johdon siirron seurauksena, yhtiön varoihin liittyvät piilevät arvonnousut, joita ei ole vielä
verotettu Alankomaissa, on katsottava realisoituneiksi voitoiksi, ja niitä on näin ollen verotettava.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo kuitenkin, että on mahdollista, että asiassa C-9/02, de Lasteyrie du Saillant,
11.3.2004 annetusta tuomiosta (Kok., s.  I-2409) ja asiassa C-470/04, N, 7.9.2006 annetusta tuomiosta (Kok., s. I-7409) johtuvan
oikeuskäytännön mukaan maastapoistumisverotus, sellaisena kuin siitä säädetään pääasiassa kyseessä olevassa lainsäädännössä,
voidaan katsoa suhteettomaksi, koska siitä aiheutuu välittömästi täytäntöönpanokelpoinen verovelka eikä siinä oteta huomioon
kyseisen yrityksen kotipaikan siirron jälkeen realisoituneita arvonalentumisia. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo,
että myös tästä on epäilyksiä. Se lisää tässä yhteydessä, että verotuksen lykkääminen arvonnousujen tosiasialliseen realisoitumishetkeen
saakka voisi aiheuttaa ylitsepääsemättömiä käytännön ongelmia.
Lopuksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin korostaa, että nyt käsiteltävässä asiassa arvonalentumisia ei voi realisoitua
National Grid Indusin tosiasiallisen johdon siirron jälkeen, koska siirto aiheutti Englannin punnan määräisen saatavan valuuttakurssiriskin
häviämisen. Kyseisen siirron jälkeen yhtiön oli nimittäin laskettava veronalainen voittonsa kyseisenä valuuttana.
Gerechtshof Amsterdam päätti tässä tilanteessa lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)       Jos jäsenvaltio määrää kyseisen jäsenvaltion oikeuden mukaan perustetulle yhtiölle, joka siirtää tosiasiallisen johtonsa tästä
jäsenvaltiosta toiseen jäsenvaltioon, tämän tosiasiallisen johdon siirron vuoksi maastapoistumisveron, voiko yhtiö yhteisön
oikeuden nykytilassa vedota asiassa EY 43 artiklaan (josta on tullut SEUT 49 artikla) kyseistä jäsenvaltiota vastaan?
2)      Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi, onko kyseessä olevan kaltainen maastapoistumisvero, joka kannetaan yhtiön
lähtöjäsenvaltiosta vastaanottavaan jäsenvaltioon siirrettyjen omaisuuserien arvonnousuista, sellaisina kuin ne olivat kotipaikan
siirtohetkellä, ilman lykkäystä ja ilman mahdollisuutta myöhempien arvonalentumisten huomioon ottamiseen, ristiriidassa EY
43 artiklan (josta on tullut SEUT 49 artikla) kanssa siten, että tällaista maastapoistumisveroa ei voida perustella tarpeella
jakaa verotusvalta jäsenvaltioiden kesken?
3)      Riippuuko edellisen kysymyksen vastaus myös siitä, että kyseinen maastapoistumisvero koskee Alankomaiden verotusvallan piirissä
syntynyttä (valuuttakurssi)voittoa, joka ei voi ilmetä vastaanottavassa valtiossa siellä voimassa olevan verojärjestelmän
mukaan?”

Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu

Ensimmäinen kysymys
Ensimmäisellä kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy pääasiallisesti, voiko jäsenvaltion oikeuden mukaan
perustettu yhtiö, joka siirtää tosiasiallisen johtonsa toiseen jäsenvaltioon ja jota verotetaan ensiksi mainitussa jäsenvaltiossa
kyseisen siirron yhteydessä, vedota SEUT 49 artiklaan kyseistä jäsenvaltiota vastaan.
Alankomaiden, Saksan, Italian, Portugalin, Suomen, Ruotsin ja Yhdistyneen kuningaskunnan hallitukset väittävät, että SEUT
49 artikla ei rajoita jäsenvaltioiden toimivaltaa antaa lainsäädäntöä, mukaan lukien verosäännöksiä, jotka koskevat yritysten
kotipaikan siirtoa jäsenvaltiosta toiseen. Yhteisöjen tuomioistuimen kyseiselle artiklalle edellä mainituissa asioissa Daily
Mail and General Trust ja Cartesio antama tulkinta ei koske pelkästään yhtiöiden perustamiselle ja toiminnalle kansallisessa
yhtiöoikeudessa asetettuja edellytyksiä.
Kyseiset hallitukset selittävät tähän liittyen, että National Grid Indus ei tosiasiallisen johtonsa siirron vuoksi kuulunut
enää lähtöjäsenvaltionsa verolainsäädännön piiriin. Alankomaat menettää täysin verotusvallan kyseisen yhtiön toiminnasta saatuihin
tuloihin. Pääasiassa kyseessä oleva verotus liittyy siis läheisesti kansallisen yhtiöoikeuden säännöksiin, joissa määritetään
yhtiöiden sijoittautumisen ja niiden kotipaikan siirron edellytykset, ja kyseinen verotus on näiden säännösten välitön seuraus.
Tässä yhteydessä on huomautettava, että SEUT 54 artiklan mukaan jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti perustetut yhtiöt, joiden
sääntömääräinen kotipaikka, keskushallinto tai päätoimipaikka on unionin alueella, rinnastetaan EUT-sopimuksen sijoittautumisvapautta
koskevia määräyksiä sovellettaessa luonnollisiin henkilöihin, jotka ovat jäsenvaltion kansalaisia.
Koska unionin oikeudesta puuttuu yhdenmukainen määritelmä yhtiöistä, joilla on sijoittautumisoikeus sellaisen yhdenmukaisen
liityntäkriteerin perusteella, jolla määritellään yhtiöön sovellettava kansallinen oikeus, kysymys siitä, sovelletaanko SEUT
49 artiklaa yhtiöön, joka vetoaa tässä artiklassa vahvistettuun perusvapauteen, on – kuten kysymys siitä, onko luonnollinen
henkilö jäsenvaltion kansalainen, jolla tällä perusteella voi olla tämä vapaus – ennakkokysymys, johon unionin oikeuden nykytilassa
voidaan löytää vastaus vain asiassa sovellettavasta kansallisesta oikeudesta. Vain, jos todetaan, että tällä yhtiöllä on tosiasiallisesti
sijoittautumisvapaus SEUT 54 artiklassa mainittujen edellytysten perusteella, herää kysymys siitä, kohdistuuko tähän yhtiöön
SEUT 49 artiklassa tarkoitettu sijoittautumisvapauden rajoitus (ks. em. asia Daily Mail and General Trust, tuomion 19–23 kohta;
asia C-208/00, Überseering, tuomio 5.11.2002, Kok., s. I-9919, 67–70 kohta ja em. asia Cartesio, tuomion 109 kohta).
Jäsenvaltiolla on näin ollen mahdollisuus määritellä sekä se liityntä, jota yhtiöltä vaaditaan, jotta sitä voidaan pitää jäsenvaltion
kansallisen oikeuden mukaan perustettuna yhtiönä, jolla näin ollen voi olla sijoittautumisoikeus, että se liityntä, jota vaaditaan
tämän aseman ylläpitämiseksi myöhemmin (em. asia Cartesio, tuomion 110 kohta). Jäsenvaltiolla on siis mahdollisuus asettaa
oikeusjärjestyksensä nojalla perustetulle yhtiölle rajoituksia, jotka koskevat yhtiön tosiasiallisen johdon siirtämistä jäsenvaltion
ulkopuolelle, jotta yhtiö voi säilyttää oikeushenkilöllisyytensä, joka sillä on kyseisen valtion oikeuden nojalla (em. asia
Überseering, tuomion 70 kohta).
Pääasiassa National Grid Indusin tosiasiallisen johdon siirto Yhdistyneeseen kuningaskuntaan ei kuitenkaan ole vaikuttanut
siihen, että Alankomaiden lainsäädännön mukaan, jossa yhtiöihin sovelletaan perustamisteoriaa, kyseistä yritystä pidetään
edelleen Alankomaiden oikeuden soveltamisalaan kuuluvana yhtiönä.
Alankomaiden, Saksan, Italian, Portugalin, Suomen, Ruotsin ja Yhdistyneen kuningaskunnan hallitukset väittävät kuitenkin,
että jos jäsenvaltio on toimivaltainen vaatimaan maasta muuttavan yhtiön purkamista tai asettamista selvitystilaan, tällä
jäsenvaltiolla on myös katsottava olevan toimivalta asettaa verotuksellisia vaatimuksia, jos se soveltaa sisämarkkinoiden
näkökulmasta edullisempaa järjestelmää, jossa oikeushenkilöllisyys säilyy kotipaikan siirtyessä.
Tämän tuomion 27 kohdassa esitetty mahdollisuus ei kuitenkaan merkitse millään lailla sitä, että EUT-sopimuksen sijoittautumisvapautta
koskevia määräyksiä ei sovelleta yhtiöiden perustamista ja purkamista sääntelevään kansalliseen lainsäädäntöön (ks. em. asia
Cartesio, tuomion 112 kohta).
Pääasiassa kyseessä oleva kansallinen lainsäädäntö ei koske niiden edellytysten määrittämistä, jotka jäsenvaltio asettaa oman
lainsäädäntönsä mukaan perustetulle yhtiölle, jotta tämä voi säilyttää asemansa kyseisen jäsenvaltion oikeuden soveltamisalaan
kuuluvana yhtiönä sen jälkeen, kun se on siirtänyt tosiasiallisen johtonsa toiseen jäsenvaltioon. Kyseisessä lainsäädännössä
päinvastoin ainoastaan liitetään kotipaikan siirtoon jäsenvaltiosta toiseen veroseuraamuksia kansallisen oikeuden mukaan perustetuille
yhtiöille ilman, että tällainen kotipaikan siirto vaikuttaa niiden asemaan kyseisen jäsenvaltion oikeuden soveltamisalaan
kuuluvina yhtiöinä.
Koska National Grid Indusin tosiasiallisen johdon siirto Yhdistyneeseen kuningaskuntaan ei pääasiassa ole vaikuttanut sen
asemaan Alankomaiden oikeuden soveltamisalaan kuuluvana yhtiönä, kyseinen siirto ei ole vaikuttanut yhtiön mahdollisuuteen
vedota SEUT 49 artiklaan. Koska yhtiö on perustettu jäsenvaltion lainsäädännön mukaan ja sen sääntömääräinen kotipaikka ja
keskushallinto sijaitsevat unionissa, yhtiöön sovelletaan SEUT 54 artiklan mukaisesti EUT-sopimuksen sijoittautumisvapautta
koskevia määräyksiä, ja se voi siis vedota SEUT 49 artiklan mukaisiin oikeuksiinsa erityisesti kyseenalaistaakseen sen veron
lainmukaisuuden, jonka kyseinen jäsenvaltio on määrännyt yhtiölle, kun se siirtää tosiasiallisen johtonsa toiseen jäsenvaltioon.
Ensimmäiseen kysymykseen on siis vastattava, että jäsenvaltion oikeuden mukaan perustettu yhtiö, joka siirtää tosiasiallisen
johtonsa toiseen jäsenvaltioon ilman, että kyseinen siirto vaikuttaa sen asemaan ensiksi mainitun jäsenvaltion oikeuden soveltamisalaan
kuuluvana yhtiönä, voi vedota SEUT 49 artiklaan kyseenalaistaakseen sen veron lainmukaisuuden, jonka ensiksi mainittu jäsenvaltio
on määrännyt yhtiölle tosiasiallisen johdon siirron yhteydessä.

Toinen ja kolmas kysymys
Toisella ja kolmannella kysymyksellään, joita on tarkasteltava yhdessä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy pääasiallisesti,
onko SEUT 49 artiklaa tulkittava siten, että se on esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle jäsenvaltion verolainsäädännölle,
jonka mukaan tämän jäsenvaltion oikeuden mukaan perustetun yhtiön, joka siirtää tosiasiallisen johtonsa toiseen jäsenvaltioon,
omaisuuserien piileviä arvonnousuja verotetaan ensiksi mainitussa jäsenvaltiossa kyseisen siirron ajankohtana ilman, että
kyseisessä lainsäädännössä yhtäältä säädettäisiin yhtiölle määrätyn veron maksun lykkäyksestä siihen saakka, kun arvonnousut
tosiasiallisesti realisoituvat, ja toisaalta otettaisiin huomioon arvonalentumisia, jotka saattavat realisoitua tosiasiallisen
johdon siirron jälkeen. Lisäksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee, vaikuttaako SEUT 49 artiklan tulkintaan
se, että verotetut piilevät arvonnousut koskevat valuuttakurssivoittoja, jotka eivät ilmene vastaanottavassa jäsenvaltiossa,
kun otetaan huomioon siellä voimassa oleva verolainsäädäntö.
Sijoittautumisvapauden rajoituksen olemassaolo
SEUT 49 artiklassa asetetaan velvollisuus poistaa sijoittautumisvapauden rajoitukset. Vaikka sijoittautumisvapautta koskevien
EUT-sopimuksen määräysten tarkoituksena on niiden sanamuodon mukaan varmistaa se, että muista jäsenvaltioista tulevia kohdellaan
vastaanottavassa jäsenvaltiossa samalla tavalla kuin sen omia kansalaisia, niiden vastaista on myös se, että lähtöjäsenvaltio
estää omaa kansalaistaan tai oman lainsäädäntönsä mukaisesti perustettua yhtiötä sijoittautumasta toiseen jäsenvaltioon (ks.
asia C-264/96, ICI, tuomio 16.7.1998, Kok., s. I-4695, 21 kohta; asia C-298/05, Columbus Container Services, tuomio 6.12.2007,
Kok., s. I‑10451, 33 kohta; asia C-157/07, Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt, tuomio 23.10.2008, Kok., s.
I-8061, 29 kohta ja asia C‑96/08, CIBA, tuomio 15.4.2010, Kok., s. I-2911, 18 kohta).
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sijoittautumisvapauden rajoituksina on myös pidettävä kaikkia toimia, joilla kielletään
tämän vapauden käyttäminen, haitataan sitä tai tehdään se vähemmän houkuttelevaksi (ks. asia C-442/02, CaixaBank France, tuomio
5.10.2004, Kok., s. I-8961, 11 kohta; em. asia Columbus Container Services, tuomion 34 kohta; em. asia Krankenheim Ruhesitz
am Wannsee-Seniorenheimstatt, tuomion 30 kohta ja em. asia CIBA, tuomion 19 kohta).
Pääasiassa on todettava, että Alankomaiden oikeuden soveltamisalaan kuuluvalle yhtiölle, joka haluaa sille SEUT 49 artiklan
mukaan kuuluvaa oikeutta käyttäen siirtää tosiasiallisen johtonsa pois Alankomaista, aiheutuu kassatilanteeseen vaikuttava
haitta verrattuna vastaavaan yhtiöön, joka säilyttää tosiasiallisen johtonsa Alankomaissa. Pääasiassa kyseessä olevan kansallisen
lainsäädännön mukaan Alankomaiden oikeuden soveltamisalaan kuuluvan yhtiön tosiasiallisen johdon siirto toiseen jäsenvaltioon
nimittäin aiheuttaa sen, että siirrettyjen varojen piilevät arvonnousut verotetaan välittömästi, kun taas tällaisia arvonnousuja
ei veroteta, kun tällainen yhtiö siirtää tällä tavalla kotipaikkansa Alankomaiden alueella. Sellaisen yhtiön varojen arvonnousuja,
joka siirtää kotipaikkansa kyseisen jäsenvaltion sisällä, verotetaan vain silloin ja vain siltä osin kuin ne ovat tosiasiallisesti
realisoituneet. Tämä erilainen kohtelu arvonnousujen verotuksessa on omiaan tekemään Alankomaiden oikeuden soveltamisalaan
kuuluvalle yhtiölle vähemmän houkuttelevaksi sen, että se siirtää kotipaikkansa toiseen jäsenvaltioon (ks. vastaavasti em.
asia de Lasteyrie du Saillant, tuomion 46 kohta ja em. asia N, tuomion 35 kohta).
Näin todettua erilaista kohtelua ei voida selittää sillä, että tilanteet ovat objektiivisesti katsoen erilaisia. Kun on kyse
sellaisesta jäsenvaltion lainsäädännöstä, jonka tarkoituksena on verottaa kyseisen jäsenvaltion alueella syntyneitä arvonnousuja,
tämän jäsenvaltion lainsäädännön mukaan perustetun, kotipaikkansa toiseen jäsenvaltioon siirtävän yhtiön tilanne vastaa nimittäin
myös ensiksi mainitun jäsenvaltion lainsäädännön mukaan perustetun, kotipaikkansa kyseisessä jäsenvaltiossa säilyttävän yhtiön
tilannetta siltä osin kuin on kyse niiden varojen sellaisten arvonnousujen verotuksesta, jotka ovat syntyneet ensiksi mainitussa
jäsenvaltiossa ennen kotipaikan siirtoa.
Espanjan, Ranskan ja Portugalin hallitukset väittävät lisäksi, että pääasian valittajan kaltaiselle yhtiölle ei aiheudu minkäänlaista
haittaa sellaiseen yhtiöön verrattuna, joka on siirtänyt kotipaikkansa jäsenvaltion sisällä.  Kun otetaan huomioon se, että
Englannin punnan määräiseen saatavaan liittyvä valuuttakurssivoitto Alankomaiden guldeneissa on hävinnyt National Grid Indusin
siirtäessä tosiasiallisen johtonsa Yhdistyneeseen kuningaskuntaan, kyseistä yhtiötä on mainittujen hallitusten mukaan verotettu
realisoituneesta arvonnoususta. Kotipaikan siirto kyseisen jäsenvaltion sisällä ei sitä vastoin olisi aiheuttanut arvonnousun
realisoitumista.
Tällainen väite on hylättävä. Pääasiassa kyseessä oleva verotus ei kohdistu realisoituneeseen arvonnousuun. Pääasiassa verotettu
valuuttakurssivoitto nimittäin koskee piilevää arvonnousua, josta ei ole syntynyt National Grid Indusille lainkaan tuloa.
Tällaista piilevää arvonnousua ei olisi verotettu, jos National Grid Indus olisi siirtänyt tosiasiallisen johtonsa Alankomaiden
alueella.
Tästä seuraa, että erilainen kohtelu, jonka kohteeksi Alankomaiden oikeuden soveltamisalaan kuuluvat yhtiöt, jotka siirtävät
tosiasiallisen johtonsa toiseen jäsenvaltioon, joutuvat pääasiassa kyseessä olevien kansallisten säännösten johdosta sellaisiin
Alankomaiden oikeuden soveltamisalaan kuuluviin yhtiöihin verrattuna, jotka siirtävät tosiasiallisen johtonsa Alankomaiden
alueella, muodostaa sijoittautumisvapautta koskevissa EUT-sopimuksen määräyksissä lähtökohtaisesti kielletyn rajoituksen.
Sijoittautumisvapauden rajoituksen oikeuttaminen
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että sijoittautumisvapauden rajoitus voidaan hyväksyä ainoastaan, jos sitä voidaan
pitää perusteltuna yleistä etua koskevista pakottavista syistä. Lisäksi kyseisellä rajoituksella on tällöin voitava taata
kyseessä olevan tavoitteen toteutuminen, eikä sillä saada ylittää sitä, mikä on tarpeen tämän tavoitteen saavuttamiseksi (ks.
asia C-446/03, Marks & Spencer, tuomio 13.12.2005, Kok., s. I-10837, 35 kohta; asia C-196/04, Cadbury Schweppes ja Cadbury
Schweppes Overseas, tuomio 12.9.2006, Kok., s. I-7995, 47 kohta; asia C-524/04, Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation,
tuomio 13.3.2007, Kok., s. I-2107, 64 kohta ja asia C-303/07, Aberdeen Property Fininvest Alpha, tuomio 18.6.2009, Kok., s.
I-5145, 57 kohta).
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan sijoittautumisvapauden rajoitus voi osoittautua perustelluksi tavoitteella
varmistaa verotusvallan tasapainoinen jakautuminen jäsenvaltioiden välillä sen alueperiaatteen mukaisesti, johon liittyy ajallinen
osatekijä. Kyseinen jäsenvaltio käyttää nimittäin verotusvaltaansa vain niihin arvonnousuihin, jotka ovat syntyneet sen alueella
sinä ajanjaksona, jolloin National Grid Indusin verotuksellinen kotipaikka oli siellä.
National Grid Indus katsoo kuitenkin, että tällaisella tavoitteella ei voida perustella todettua rajoitusta, koska pääasiassa
kyseessä oleva verotus ei kohdistu todelliseen voittoon.
Tässä yhteydessä on yhtäältä muistettava, että jäsenvaltioiden välisen verotusvallan jaon säilyttäminen on yhteisöjen tuomioistuimen
tunnustama oikeutettu tavoite (ks. vastaavasti em. asia Marks & Spencer, tuomion 45 kohta; em. asia N, tuomion 42 kohta; asia
C-231/05, Oy AA, tuomio 18.7.2007, Kok., s. I-6373, 51 kohta ja asia C-414/06, Lidl Belgium, tuomio 15.5.2008, Kok., s. I-3601,
31 kohta). Toisaalta vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että unionin yhtenäistämis- tai yhdenmukaistamistoimien puuttuessa
jäsenvaltioilla on edelleen toimivalta sopimuksin tai yksipuolisesti päättää verotusvaltansa jakoperusteista erityisesti kaksinkertaisen
verotuksen poistamiseksi (asia C-540/07, komissio v. Italia, tuomio 19.11.2009, Kok., s. I-10983, 29 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Jäsenvaltion yhtiön tosiasiallisen johdon siirto toiseen jäsenvaltioon ei voi merkitä sitä, että lähtöjäsenvaltion olisi luovuttava
oikeudestaan kantaa veroa arvonnoususta, joka on syntynyt lähtöjäsenvaltion verotusvallan piirissä ennen kyseistä siirtoa
(ks. vastaavasti asia C-374/04, Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, tuomio 12.12.2006, Kok., s.  I-11673,
59 kohta). Oikeuskäytännön mukaan jäsenvaltiolla on verotuksen alueperiaatteen mukaisesti, yhdistettynä ajalliseen osatekijään
eli verovelvollisen verotukselliseen kotipaikkaan Alankomaissa sen ajanjakson aikana, jona piilevät arvonnousut ovat syntyneet,
oikeus verottaa siellä kyseisiä arvonnousuja verovelvollisen maastamuuttohetkellä (ks. em. asia N, tuomion 46 kohta). Tällaisella
toimenpiteellä pyritään nimittäin estämään tilanteita, jotka ovat omiaan vaarantamaan lähtöjäsenvaltion oikeuden käyttää verotusvaltaansa
sen alueella toteutettujen toimintojen osalta, ja se voidaan siis oikeuttaa jäsenvaltioiden välisen verotusvallan jaon säilyttämiseen
liittyvillä syillä (ks. em. asia Marks & Spencer, tuomion 46 kohta; em. asia Oy AA, tuomion 54 kohta ja asia C-311/08, SGI,
tuomio 21.1.2010, Kok., s. I-487, 60 kohta).
Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että verosopimuksen 7 artiklan 1 kappaleen mukaisesti National Grid Indus katsottiin sen
jälkeen, kun se oli siirtänyt tosiasiallisen johtonsa Yhdistyneeseen kuningaskuntaan, viimeksi mainitussa jäsenvaltiossa asuvaksi
yhtiöksi. Kun National Grid Indus lakkasi saamasta veronalaista voittoa Alankomaissa kyseisen siirron vuoksi, vuoden 1964
tuloverolain 16 §:n mukaisesti määrättiin maastapoistumisvero, joka kohdistui yhtiön niiden varojen arvonnousuihin, jotka
olivat olemassa Alankomaissa silloin, kun yhtiö siirsi tosiasiallisen johtonsa Yhdistyneeseen kuningaskuntaan. Kyseisen siirron
jälkeen realisoituneet arvonnousut verotetaan verosopimuksen 13 artiklan 4 kappaleen mukaisesti viimeksi mainitussa jäsenvaltiossa.
Kun otetaan huomioon nämä seikat, pääasiassa kyseessä olevan kaltainen lainsäädäntö on omiaan takaamaan kyseisten jäsenvaltioiden
välisen verotusvallan jaon säilyttämisen. Yhtiön tosiasiallisen johdon siirtohetkellä kannettavalla maastapoistumisverolla
pyritään nimittäin asettamaan lähtöjäsenvaltion tuloveron alaisiksi ne realisoitumattomat arvonnousut, jotka ovat syntyneet
kyseisen jäsenvaltion verotusvallan piirissä ennen tosiasiallisen johdon siirtoa. Taloudellisen hyödykkeen piilevät arvonnousut
verotetaan siten siinä jäsenvaltiossa, jossa ne ovat syntyneet. Kyseisen yhtiön kotipaikan siirron jälkeen realisoituneet
arvonnousut verotetaan pelkästään vastaanottavassa jäsenvaltiossa, jossa ne ovat syntyneet, mikä mahdollistaa niiden kaksinkertaisen
verotuksen välttämisen.
National Grid Indusin väite, jonka mukaan pääasiassa kyseessä olevaa verotusta ei voida oikeuttaa, koska se kohdistuu piilevään
eikä realisoituneeseen arvonnousuun, on hylättävä. Kuten unionin tuomioistuimessa huomautuksia esittäneet eri hallitukset
nimittäin korostavat, jäsenvaltiolla on oikeus verottaa sitä taloudellista arvoa, jonka piilevä arvonnousu on kyseisen jäsenvaltion
alueella kerryttänyt, vaikka kyseinen arvonnousu ei ole vielä tosiasiallisesti realisoitunut.
On myös tutkittava, ylittääkö pääasiassa kyseessä olevan kaltainen lainsäädäntö sen, mikä on tarpeen sillä tavoitellun päämäärän
saavuttamiseksi (asia C-262/09, Meilicke ym., tuomio 30.6.2011, 42 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen, ei vielä julkaistu
oikeustapauskokoelmassa).
Tästä on muistutettava, että pääasiassa kyseessä olevan kansallisen lainsäädännön mukaan sekä verovelan määrän vahvistaminen
että sen periminen tapahtuvat sillä hetkellä, kun kyseinen yhtiö lakkaa saamasta veronalaista voittoa Alankomaissa, tässä
tapauksessa silloin, kun yhtiön tosiasiallinen johto siirretään toiseen jäsenvaltioon. Tällaisen lainsäädännön oikeasuhteisuuden
arvioimiseksi on tehtävä ero veron määrän vahvistamisen ja sen kantamisen välillä.
–       Veron määrän lopullinen vahvistaminen silloin, kun yhtiö siirtää tosiasiallisen johtonsa toiseen jäsenvaltioon
Kuten julkisasiamies on esittänyt ratkaisuehdotuksensa 55 ja 56 kohdassa, veron määrän vahvistaminen yhtiön tosiasiallisen
johdon siirtohetkellä noudattaa suhteellisuusperiaatetta, kun otetaan huomioon pääasiassa kyseessä olevan kansallisen lainsäädännön
tavoite verottaa lähtöjäsenvaltiossa kyseisen jäsenvaltion verotusvallan piirissä syntyneet arvonnousut. On nimittäin oikeasuhteista,
että lähtöjäsenvaltio verotusvaltansa käytön turvaamiseksi määrittää alueellaan syntyneistä piilevistä arvonnousuista maksettavan
veron sillä hetkellä, kun sen verotusvalta kyseiseen yhtiöön nähden lakkaa, tässä tapauksessa silloin, kun yhtiö siirtää tosiasiallisen
johtonsa toiseen jäsenvaltioon.
Euroopan komissio väittää kuitenkin edellä mainittuun asiaan N viitaten, että suhteellisuusperiaatteen kannalta lähtöjäsenvaltion
on otettava huomioon arvonalentumiset, jotka syntyvät yhtiön kotipaikan siirtohetken ja kyseisten omaisuuserien realisoitumisen
välillä, jos näitä arvonalentumisia ei oteta huomioon vastaanottavan jäsenvaltion verolainsäädännössä.
On muistettava, että edellä mainitussa asiassa N, joka koski kansallista lainsäädäntöä, jonka mukaan yksityishenkilöä verotettiin
hänellä yhtiössä olevan merkittävän omistusosuuden piilevistä arvonnousuista silloin, kun hän siirsi verotuksellisen kotipaikkansa
toiseen jäsenvaltioon, yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että oikeasuhteiseksi sen tavoitteen kannalta, että varmistetaan verotusvallan
tasapainoinen jakautuminen jäsenvaltioiden välillä, voidaan katsoa ainoastaan sellainen verojärjestelmä, jossa otetaan täysin
huomioon arvonalentumiset, jotka saattavat realisoitua kyseisen verovelvollisen kotipaikan siirron jälkeen, ellei näitä arvonalentumisia
ole otettu huomioon jo vastaanottavassa jäsenvaltiossa (em. asia N, tuomion 54 kohta).
Vaikka se, että National Grid Indus siirsi tosiasiallisen johtonsa Yhdistyneeseen kuningaskuntaan, aiheutti pääasiassa kyseessä
olevan Englannin punnan määräisen saatavan valuuttakurssiriskin häviämisen, tämän saatavan arvo voi kuitenkin alentua siirron
jälkeen esimerkiksi tilanteessa, jossa velkaa ei makseta kokonaisuudessaan takaisin kyseiselle yhtiölle.
Toisin kuin edellä mainitussa asiassa N, sitä, että nyt käsiteltävässä pääasiassa lähtöjäsenvaltiossa ei oteta huomioon yhtiön
tosiasiallisen johdon siirron jälkeen realisoituneita arvonalentumisia, ei kuitenkaan voida pitää suhteettoman pitkälle menevänä
pääasiassa kyseessä olevalla lainsäädännöllä tavoiteltuun päämäärään nähden.
Yhtiön varoja käytetään nimittäin suoraan voittoa kerryttävään taloudelliseen toimintaan. Lisäksi yhtiön veronalaisen voiton
suuruuteen vaikuttaa osittain varojen arvostaminen yhtiön taseessa, koska poistot alentavat veron perustetta.
Koska pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa tosiasiallisen johtonsa siirtäneen yhtiön voittoja verotetaan kyseisen
siirron jälkeen vain vastaanottavassa jäsenvaltiossa verotuksen alueperiaatteen ja siihen liittyvän ajallisen osatekijän mukaisesti,
vastaanottavan jäsenvaltion asiana on – kun otetaan huomioon edellä mainittu yhteys yhtiön varojen ja sen veronalaisten voittojen
välillä, sekä voittojen verotusoikeuden ja tappioiden vähennysmahdollisuuden välistä symmetriaa koskevista syistä – myös päättää
ottaa verojärjestelmässään huomioon kyseisen yhtiön siitä ajankohdasta lähtien ilmenneet varojen arvonmuutokset, jolloin lähtöjäsenvaltio
menetti kokonaan verotuksellisen liitynnän kyseiseen yhtiöön.
Tässä tilanteessa lähtöjäsenvaltiolla ei ole velvollisuutta, toisin kuin komissio on ehdottanut, ottaa huomioon mahdollisia
valuuttakurssitappioita, jotka ovat syntyneet sen jälkeen, kun National Grid Indus on siirtänyt tosiasiallisen johtonsa Yhdistyneeseen
kuningaskuntaan, siihen saakka, kun kyseisen yhtiön saatava maksetaan takaisin tai luovutetaan. Piilevistä arvonnousuista
maksettava vero nimittäin määritetään silloin, kun lähtöjäsenvaltion verotusvalta kyseiseen yhtiöön lakkaa, eli tässä tapauksessa
yhtiön kotipaikan siirtohetkellä. Se, että lähtöjäsenvaltio ottaa huomioon sekä valuuttakurssivoiton että valuuttakurssitappion,
jotka ovat syntyneet tosiasiallisen johdon siirron jälkeen, saattaisi kyseenalaistaa jäsenvaltioiden välisen verotusvallan
tasapainoisen jakautumisen mutta myös johtaa kaksinkertaiseen verotukseen tai tappioiden vähentämiseen kahteen kertaan. Näin
olisi erityisesti silloin, kun yhtiö, jolla on pääasiassa kyseessä olevan kaltainen Englannin punnan määräinen saatava, siirtää
kotipaikkansa sellaisesta jäsenvaltiosta, jonka valuutta on euro, toiseen euroalueen jäsenvaltioon.
Se, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa yhtiön tosiasiallisen johdon siirto Yhdistyneeseen kuningaskuntaan
aiheutti valuuttakurssiriskin häviämisen, koska Englannin punnan määräinen saatava ilmaistaan yhtiön taseessa tänä valuuttana
myös kyseisen siirron jälkeen, on tältä osin merkityksetöntä. Lähtöjäsenvaltiossa syntynyt arvonnousu nimittäin verotetaan
verotuksen alueperiaatteen mukaisesti, yhdistettynä ajalliseen osatekijään eli verotukselliseen kotipaikkaan Alankomaissa
sen ajanjakson aikana, jona veronalainen voitto on syntynyt, kyseisen yhtiön tosiasiallisen johdon siirtohetkellä.
Kuten tämän tuomion 58 kohdasta lisäksi ilmenee, vastaanottavan jäsenvaltion asiana on periaatteessa ottaa verojärjestelmässään
huomioon kyseisen yrityksen varojen realisoitumishetkellä näiden varojen toteutuneet arvonnousut ja -alentumiset yrityksen
kotipaikan siirrosta lähtien. Se, että vastaanottava jäsenvaltio ei mahdollisesti ota huomioon arvonalentumisia, ei kuitenkaan
velvoita lähtöjäsenvaltiota arvostamaan uudelleen kyseisten varojen realisoitumishetkellä sellaista verovelkaa, joka on määritetty
lopullisesti silloin, kun kyseinen yhtiö on lakannut tosiasiallisen johtonsa siirron vuoksi olemasta verovelvollinen viimeksi
mainitussa jäsenvaltiossa.
Tässä yhteydessä on palautettava mieleen, että EUT-sopimuksessa ei taata SEUT 54 artiklan soveltamisalaan kuuluvalle yhtiölle,
että yhtiön tosiasiallisen johdon siirto toiseen jäsenvaltioon olisi verotuksen kannalta neutraalia. Jäsenvaltioiden asiaa
koskevan sääntelyn välisten eroavuuksien vuoksi tällainen siirto voi tilanteen mukaan olla verotuksen kannalta yhtiölle enemmän
tai vähemmän edullista tai epäedullista (ks. vastaavasti asia C-365/02, Lindfors, tuomio 15.7.2004, Kok., s. I-7183, 34 kohta;
asia C-403/03, Schempp, tuomio 12.7.2005, Kok., s. I-6421, 45 kohta ja asia C-194/06, Orange European Smallcap Fund, tuomio
20.5.2008, Kok., s. I-3747, 37 kohta). Sijoittautumisvapautta ei siis voida ymmärtää siten, että jäsenvaltio olisi pakotettu
laatimaan verosääntönsä jonkin toisen jäsenvaltion verosäännöt huomioon ottaen varmistaakseen kaikissa tilanteissa verotuksen,
joka poistaa kaikki kansallisista verolainsäädännöistä johtuvat eroavuudet (ks. asia C-293/06, Deutsche Shell, tuomio 28.2.2008,
Kok., s. I-1129, 43 kohta).
On vielä korostettava, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen yhtiön, jolla on Englannin punnan määräinen saatava ja joka
siirtää tosiasiallisen johtonsa Alankomaista Yhdistyneeseen kuningaskuntaan, verotuksellinen tilanne ei välttämättä ole epäedullinen
sellaisen yhtiön verotukselliseen tilanteeseen verrattuna, jolla on identtinen saatava mutta joka siirtää kotipaikkansa näistä
jäsenvaltioista ensiksi mainitun alueella.
Edellä esitetystä seuraa, että SEUT 49 artikla ei ole esteenä sellaiselle jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka mukaan yhtiön
omaisuuserien piileviin arvonnousuihin kohdistuvan veron määrä vahvistetaan lopullisesti – ottamatta huomioon mahdollisesti
myöhemmin realisoituvia arvonalentumisia tai arvonnousuja – silloin, kun yhtiö lakkaa saamasta veronalaisia voittoja kyseisessä
jäsenvaltiossa siksi, että se on siirtänyt tosiasiallisen johtonsa toiseen jäsenvaltioon. Tältä osin on merkityksetöntä, että
verotetut piilevät arvonnousut liittyvät valuuttakurssivoittoihin, jotka eivät ilmene vastaanottavassa jäsenvaltiossa, kun
otetaan huomioon siellä voimassa oleva verojärjestelmä.
–       Veron välitön kantaminen silloin, kun yhtiö siirtää tosiasiallisen johtonsa toiseen jäsenvaltioon
National Grid Indusin ja komission mukaan veron välitön kantaminen silloin, kun yhtiö siirtää tosiasiallisen johtonsa toiseen
jäsenvaltioon, on suhteetonta. Veron kantaminen silloin, kun arvonnousut realisoituvat tosiasiallisesti, on pääasiassa kyseessä
olevassa lainsäädännössä säädettyä toimenpidettä vähemmän rajoittava toimenpide, joka ei vaaranna verotusvallan jakautumista
jäsenvaltioiden välillä.
Komissio lisää, että veron kantamisen lykkäämisestä aiheutuva hallinnollinen rasitus ei olisi liiallinen. Vuosittain tehtävä
kyseisen yhtiön allekirjoittama ilmoitus, josta käy ilmi, että siirretyt varat ovat edelleen yhtiön hallussa, yhdessä varojen
tosiasiallisella luovutushetkellä tehdyn ilmoituksen kanssa voisi riittää siihen, että lähtöjäsenvaltio voi kantaa varojen
realisoitumishetkellä piilevistä arvonnousuista maksettavat verot.
Ne kuusi hallitusta, jotka ovat esittäneet unionin tuomioistuimessa huomautuksia, väittävät sitä vastoin, että verovelan välitön
periminen kyseisen yhtiön tosiasiallisen johdon siirtohetkellä on suhteellisuusperiaatteen mukainen. Perimisen lykkääminen
arvonnousujen realisoitumishetkeen ei ole vastaava ja tehokas vaihtoehtoinen ratkaisu, ja se voi vaarantaa sen yleistä etua
koskevan tavoitteen, johon pääasiassa kyseessä olevalla lainsäädännöllä pyritään. Hallitukset painottavat tässä yhteydessä
sitä, että veron lykätty kantaminen edellyttää välttämättä, että vastaanottavassa jäsenvaltiossa pystytään seuraamaan erilaisia
omaisuuseriä, joiden arvonnousu on todettu kyseisen yhtiön kotipaikan siirtohetkellä, niiden realisoitumishetkeen saakka.
Tällaisen seurannan järjestäminen merkitsee kuitenkin liiallista rasitusta sekä kyseiselle yhtiölle että verohallinnolle.
Tässä yhteydessä on todettava, että verovelan perimisellä silloin, kun varat, joiden arvonnousun lähtöjäsenvaltion viranomaiset
ovat todenneet siirrettäessä yhtiön tosiasiallista johtoa vastaanottavaan jäsenvaltioon, tosiasiallisesti realisoituvat vastaanottavassa
jäsenvaltiossa, pyritään välttämään ne kassatilanteeseen vaikuttavat ongelmat, joita piilevistä arvonnousuista maksettavan
veron välitön kantaminen voi aiheuttaa.
Hallinnollisesta rasituksesta, jota tällainen veron lykätty kantaminen voi aiheuttaa, on todettava, että yhtiön tosiasiallisen
johdon siirtoon voi liittyä se, että suuri määrä varoja siirretään. Alankomaiden hallitus korostaa tältä osin, että pääasiassa
kyseessä oleva tilanne ei ole tyypillinen, koska se koskee ainoastaan National Grid Indusin saatavan arvonnousua.
Kuten julkisasiamies on esittänyt ratkaisuehdotuksensa 69 kohdassa, tästä seuraa, että yhtiön varallisuustilanne voi olla
niin monimutkainen, että kaikkien yhtiön käyttö- ja vaihto-omaisuuteen kuuluvien omaisuuserien tarkka rajatylittävä seuranta
niihin sisältyvien piilevien arvonnousujen realisoitumiseen saakka on lähes mahdotonta toteuttaa ja että tällainen seuranta
aiheuttaisi huomattavaa tai jopa liiallista rasitusta kyseiselle yhtiölle.
Ei siis voida sulkea pois sitä, että komission ehdottamasta vuosittaisesta ilmoituksesta aiheutuva hallinnollinen rasitus,
joka koskisi välttämättä jokaista omaisuuserää, jonka piilevä arvonnousu on todettu kyseisen yhtiön tosiasiallisen johdon
siirtohetkellä, aiheuttaa sellaisenaan viimeksi mainitulle sijoittautumisvapauden rajoituksen, joka ei välttämättä rajoittaisi
kyseistä vapautta vähempää kuin tätä arvonnousua vastaavan verovelan välitön periminen.
Muissa tilanteissa sitä vastoin yhtiön varallisuus voi laadultaan ja laajuudeltaan olla sellaista, että kyseiseen varallisuuteen
kuuluvien omaisuuserien, joiden arvonnousu on todettu silloin, kun kyseinen yhtiö siirsi tosiasiallisen johtonsa toiseen jäsenvaltioon,
rajatylittävä seuranta voidaan toteuttaa helposti.
Tässä tilanteessa kansallinen lainsäädäntö, jossa tarjotaan tosiasiallisen johtonsa toiseen jäsenvaltioon siirtävälle yhtiölle
mahdollisuus valita yhtäältä veron määrän välittömän maksamisen, joka aiheuttaa kyseiselle yhtiölle kassatilanteeseen vaikuttavaa
haittaa mutta vapauttaa sen myöhemmästä hallinnollisesta rasituksesta, ja toisaalta kyseisen veron määrän ja sovellettavan
kansallisen lainsäädännön mukaan mahdollisesti kertyvien korkojen lykätyn maksamisen välillä, josta seuraa kyseiselle yhtiölle
välttämättä siirrettyjen varojen seurantaan liittyvä hallinnollinen rasitus, muodostaa toimenpiteen, joka – samalla kun sillä
voidaan taata verotusvallan tasapainoinen jakautuminen jäsenvaltioiden välillä – rajoittaa sijoittautumisvapautta vähemmän
kuin pääasiassa kyseessä oleva toimenpide. Jos yhtiö nimittäin arvioi lykättyyn veron kantamiseen liittyvän hallinnollisen
rasituksen liialliseksi, se voi valita välittömän veronmaksun.
On kuitenkin otettava huomioon myös riski veron kantamatta jäämisestä, joka kasvaa ajan kuluessa. Kyseinen jäsenvaltio voi
ottaa huomioon tämän riskin verovelkojen lykättyyn maksamiseen sovellettavassa kansallisessa lainsäädännössään pankkitakauksen
antamisen kaltaisilla toimenpiteillä.
Huomautuksia unionin tuomioistuimessa esittäneet hallitukset väittävät vielä, että veron lykätty maksaminen aiheuttaa jäsenvaltioiden
veroviranomaisille liiallista rasitusta, joka liittyy yhtiön kaikkien sellaisten omaisuuserien seurantaan, joiden arvonnousu
on todettu yhtiön tosiasiallisen johdon siirtohetkellä.
Tällainen väite on hylättävä.
On muistettava aivan aluksi, että omaisuuserien seuranta koskee vain verovelan perintää eikä sen vahvistamista. Kuten tämän
tuomion 64 kohdasta ilmenee, SEUT 49 artikla ei nimittäin ole esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle jäsenvaltion
lainsäädännölle, jossa säädetään, että sellaisen yhtiön, joka lakkaa saamasta veronalaisia voittoja kyseisessä jäsenvaltiossa
siksi, että se siirtää tosiasiallisen johtonsa toiseen jäsenvaltioon, varojen arvonnousuista maksettavan veron määrä vahvistetaan
lopullisesti tosiasiallisen johdon siirtohetkellä. Jos yhtiö, joka valitsee veron lykätyn maksamisen, välttämättä kuitenkin
katsoo, että niiden omaisuuserien seuranta, joiden arvonnousu on todettu tosiasiallisen johdon siirtohetkellä, ei aiheuta
sille liiallista hallinnollista rasitusta, lähtöjäsenvaltion verohallinnolle aiheutuvaa rasitusta, joka liittyy tällaista
seurantaa koskevien ilmoitusten valvontaan, ei myöskään voida katsoa liialliseksi.
Lisäksi jäsenvaltioiden viranomaisten välisen keskinäisen avunannon mekanismit riittävät – toisin kuin Alankomaiden, Saksan
ja Espanjan hallitukset väittävät – siihen, että lähtöjäsenvaltio voi valvoa kyseisen veron lykätyn maksamisen valinneiden
yhtiöiden ilmoitusten totuudenmukaisuutta. Tältä osin on korostettava, että koska kyseinen vero määritetään lopullisesti silloin,
kun yhtiö lakkaa saamasta veronalaisia voittoja lähtöjäsenvaltiossa siksi, että se on siirtänyt tosiasiallisen johtonsa, vastaanottavan
jäsenvaltion avunanto ei koske veron asianmukaista määrittämistä vaan pelkästään sen kantamista. Keskinäisestä avunannosta
tiettyihin maksuihin, tulleihin, veroihin ja muihin toimenpiteisiin liittyvien saatavien perinnässä 26.5.2008 annetun neuvoston
direktiivin 2008/55/EY (EUVL L 150, s. 28) 4 artiklan 1 kohdassa säädetään kuitenkin, että ”viranomaisen, jolle pyyntö osoitetaan,
on toimitettava avunantoa pyytävälle viranomaiselle tämän pyynnöstä saatavan perintään tarvittavat tiedot”. Direktiivi mahdollistaa
siis sen, että lähtöjäsenvaltio voi saada vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltaiselta viranomaiselta tietoja, jotka liittyvät
siihen, onko yhtiön, joka on siirtänyt tosiasiallisen johtonsa viimeksi mainittuun jäsenvaltioon, tietyt omaisuuserät realisoituneet
vai eivät, siltä osin kuin ne ovat tarpeen sitä varten, että lähtöjäsenvaltio voi periä tosiasiallisen johdon siirtohetkellä
syntyneen verosaatavan. Lisäksi direktiivi 2008/55, erityisesti sen 5 ja 9 artikla, tarjoaa lähtöjäsenvaltion viranomaisille
yhteistyön ja avunannon puitteet, jotka mahdollistavat verovelan tehokkaan perimisen vastaanottavassa jäsenvaltiossa.
Lisäksi Saksan ja Italian hallitukset väittävät, että pääasiassa kyseessä oleva kansallinen lainsäädäntö on perusteltavissa
vaatimuksella säilyttää kansallisen verojärjestelmän johdonmukaisuus. Piilevien arvonnousujen verotus silloin, kun kyseisen
yhtiön tosiasiallinen johto siirretään toiseen jäsenvaltioon, täydentää johdonmukaisesti mainituille arvonnousuille aiemmin
myönnettyä verovapautusta.
Kuten julkisasiamies toteaa ratkaisuehdotuksensa 99 kohdassa, verotuksen johdonmukaisuuteen ja verotusvallan tasapainoiseen
jakautumiseen liittyvät vaatimukset kattavat toinen toisensa.
Vaikka katsottaisiinkin, että pääasiassa kyseessä oleva kansallinen lainsäädäntö mahdollistaa verotuksen johdonmukaisuuden
säilyttämiseen liittyvän tavoitteen saavuttamisen, on kuitenkin todettava, että vain veron määrän määrittäminen yhtiön tosiasiallisen
johdon siirtohetkellä eikä sen välitön kantaminen on katsottava sellaiseksi, ettei sillä ylitetä sitä, mikä on tarpeen tällaisen
tavoitteen saavuttamiseksi.
Kyseisen veron lykätty kantaminen ei nimittäin kyseenalaista Alankomaiden lainsäädännössä olevaa yhteyttä yhtäältä veroedun
eli sen vapautuksen, joka myönnetään omaisuuserien piileville arvonnousuille niin kauan kuin yhtiö saa veronalaisia voittoja
kyseisessä jäsenvaltiossa, ja toisaalta sen välillä, että kyseinen etu kompensoidaan kantamalla vero, joka määritetään silloin,
kun kyseinen yhtiö lakkaa saamasta tällaisia voittoja.
Lopuksi Saksan, Espanjan, Portugalin, Suomen, Ruotsin ja Yhdistyneen kuningaskunnan hallitukset vetoavat kyseessä olevan kansallisen
lainsäädännön perustelemiseksi veronkierron vaaraan.
Pelkästään sen perusteella, että yhtiö siirtää kotipaikkansa toiseen jäsenvaltioon, ei kuitenkaan voida soveltaa yleistä veropetoksen
olettamaa ja perustella toimenpidettä, joka haittaa EUT-sopimuksessa taatun perusvapauden käyttämistä (ks. vastaavasti em.
asia ICI, tuomion 26 kohta; asia C‑478/98, komissio v. Belgia, tuomio 26.9.2000, Kok., s. I‑7587, 45 kohta; asia C-436/00,
X ja Y, tuomio 21.11.2002, Kok., s. I-10829, 62 kohta; asia C‑334/02, komissio v. Ranska, tuomio 4.3.2004, Kok., s. I‑2229,
27 kohta ja em. asia Cadbury Schweppes ja Cadbury Schweppes Overseas, tuomion 50 kohta).
Edellä esitetystä siis seuraa, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen jäsenvaltion lainsäädäntö, jossa säädetään tosiasiallisen
johtonsa toiseen jäsenvaltioon siirtävän yhtiön omaisuuserien piileviin arvonnousuihin kohdistuvan veron välittömästä kantamisesta
kyseisen siirron hetkellä, on suhteeton.
Näin ollen toiseen ja kolmanteen kysymykseen on vastattava, että SEUT 49 artiklaa on tulkittava siten, että
–        se ei ole esteenä sellaiselle jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka mukaan yhtiön omaisuuserien piileviin arvonnousuihin kohdistuvan
veron määrä vahvistetaan lopullisesti – ottamatta huomioon mahdollisesti myöhemmin realisoituvia arvonalentumisia tai arvonnousuja
– silloin, kun yhtiö lakkaa saamasta veronalaisia voittoja kyseisessä jäsenvaltiossa siksi, että se on siirtänyt tosiasiallisen
johtonsa toiseen jäsenvaltioon. Tältä osin on merkityksetöntä, että verotetut piilevät arvonnousut liittyvät valuuttakurssivoittoihin,
jotka eivät ilmene vastaanottavassa jäsenvaltiossa, kun otetaan huomioon siellä voimassa oleva verojärjestelmä
–        se on esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jossa säädetään tosiasiallisen johtonsa toiseen jäsenvaltioon siirtävän yhtiön
omaisuuserien piileviin arvonnousuihin kohdistuvan veron välittömästä kantamisesta kyseisen siirron hetkellä.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (suuri jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Jäsenvaltion oikeuden mukaan perustettu yhtiö, joka siirtää tosiasiallisen johtonsa toiseen jäsenvaltioon ilman, että kyseinen
siirto vaikuttaa sen asemaan ensiksi mainitun jäsenvaltion oikeuden soveltamisalaan kuuluvana yhtiönä, voi vedota SEUT 49
artiklaan kyseenalaistaakseen sen veron lainmukaisuuden, jonka ensiksi mainittu jäsenvaltio on määrännyt yhtiölle tosiasiallisen
johdon siirron yhteydessä.
2)
SEUT 49 artiklaa on tulkittava siten, että
–
se ei ole esteenä sellaiselle jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka mukaan yhtiön omaisuuserien piileviin arvonnousuihin kohdistuvan
veron määrä vahvistetaan lopullisesti – ottamatta huomioon mahdollisesti myöhemmin realisoituvia arvonalentumisia tai arvonnousuja
– silloin, kun yhtiö lakkaa saamasta veronalaisia voittoja kyseisessä jäsenvaltiossa siksi, että se on siirtänyt tosiasiallisen
johtonsa toiseen jäsenvaltioon. Tältä osin on merkityksetöntä, että verotetut piilevät arvonnousut liittyvät valuuttakurssivoittoihin,
jotka eivät ilmene vastaanottavassa jäsenvaltiossa, kun otetaan huomioon siellä voimassa oleva verojärjestelmä
–
se on esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jossa säädetään tosiasiallisen johtonsa toiseen jäsenvaltioon siirtävän yhtiön
omaisuuserien piileviin arvonnousuihin kohdistuvan veron välittömästä kantamisesta kyseisen siirron hetkellä.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: hollanti.