CELEX: 62008TJ0508
Közösségi védjegy
Közösségi térbeli védjegy bejelentése
Hangszóró ábrázolása
Az OHIM egyik fellebbezési tanácsa által hozott határozatot hatályon kívül helyező ítélet OHIM által történő végrehajtása
A 40/94/EK rendelet 63. cikkének (6) bekezdése (jelenleg a 207/2009/EK rendelet 65. cikkének (6) bekezdése)
Feltétlen kizáró ok
Kizárólag olyan formából álló megjelölés, amely az áru értékének a lényegét hordozza
A 40/94/EK rendelet 7. cikke (1) bekezdése e) pontjának iii. alpontja (jelenleg a 207/2009/EK rendelet 7. cikke (1) bekezdése e) pontjának iii. alpontja)

A jogvita előzményei
2003. szeptember 17‑én a felperes, a Bang & Olufsen A/S, a közösségi védjegyről szóló, 1993. december 20‑i 40/94/EK módosított
tanácsi rendelet (HL 1994. L 11., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 146. o.) (helyébe lépett a közösségi
védjegyről szóló, 2009. február 26‑i 207/2009/EK tanácsi rendelet [HL L 78., 1. o.]) alapján közösségi védjegybejelentést
tett a Belső Piaci Harmonizációs Hivatalnál (védjegyek és formatervezési minták) (a továbbiakban: OHIM).
A lajstromoztatni kívánt védjegy a következő térbeli megjelölés volt:
A bejelentést a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított,
1957. június 15‑i Nizzai Megállapodás szerinti 9. és 20. osztályba tartozó áruk vonatkozásában tették, amelyek az egyes osztályok
tekintetében a következő leírásnak felelnek meg:
–        9. osztály: akusztikai jelek analóg, digitális vagy optikai felvételére, feldolgozására, ismétlésére, szabályozására vagy
elosztására szolgáló elektromos és elektronikus készülékek és eszközök, hangszórók;
–        20. osztály: hifitornyok.
2005. március 1‑jei határozatával az elbíráló a 40/94 rendelet 38. cikke (jelenleg a 207/2009 rendelet 37. cikke) alapján
a közösségi védjegybejelentést az előző pontban felsorolt valamennyi áru tekintetében elutasította, miután úgy ítélte meg,
hogy a lajstromoztatni kívánt védjegy a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontjában (jelenleg a 207/2009 rendelet
7. cikke (1) bekezdésének b) pontja) foglalt kizáró ok hatálya alá esik. Az elbíráló lényegében úgy vélte, hogy a lajstromoztatni
kívánt védjegy nem rendelkezik megkülönböztető képességgel, és használat révén nem szerzett megkülönböztető képességet a 40/94
rendelet 7. cikke (3) bekezdésének (jelenleg a 207/2009 rendelet 7. cikkének (3) bekezdése) megfelelően.
2005. április 27‑én a felperes az elbíráló határozatával szemben fellebbezést nyújtott be az OHIM‑hoz a 40/94 rendelet 57–62. cikke
(jelenleg a 207/2009 rendelet 58–64. cikke) alapján.
Az OHIM első fellebbezési tanácsa 2005. szeptember 22‑i határozatával azzal az indokolással utasította el a fellebbezést,
hogy a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja alapján nem lajstromozható a szóban forgó megjelölés, mivel önmagában
nem rendelkezik megkülönböztető képességgel. A fellebbezési tanács megállapította, hogy bár a bejelentett védjegyet alkotó
és alapvetően esztétikai szempontok ihlette áruforma szokatlan jegyeket mutat, a felperes nem igazolta, hogy a védjegy megkülönböztetésre
alkalmas, és ezáltal a célközönség számára betölti a védjegy rendeltetését.
A Törvényszék Hivatalához 2005. december 29‑én benyújtott keresetlevelével a felperes keresetet indított, amelyet a T‑460/05. számon
iktattak. A kereset az említett határozat hatályon kívül helyezésére irányult és két jogalapra, a 40/94 rendelet 7. cikke
(1) bekezdése b) pontjának, illetve 7. cikke (3) bekezdésének megsértésére hivatkozott. A felperes többek között azt emelte
ki, hogy a fellebbezési tanács nem vizsgálta meg a védjegybejelentést a 40/94 rendelet cikkének (3) bekezdése alapján.
2006. február 24‑i határozatában a fellebbezési tanács kijavította a 2005. szeptember 22‑i határozatát. Közölte, hogy nyilvánvalóan
tévedett, amikor elmulasztotta megvizsgálni a védjegybejelentést a 40/94 rendelet 7. cikkének (3) bekezdése alapján. Úgy ítélte
meg, hogy az ilyen hiba a közösségi védjegyről szóló 40/94/EK tanácsi rendelet végrehajtásáról szóló, 1995. december 13‑i
2868/95 bizottsági rendelet (HL L 303., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 189. o.) 53. szabályának hatálya
alá tartozik, és ezen szabály alapján vizsgálta meg az említett védjegybejelentést. Ez alapján a fellebbezési tanács oly módon
javította ki a 2005. szeptember 22‑i határozatát, hogy a 40/94 rendelet 7. cikkének (3) bekezdése alapján is elutasította
a védjegybejelentést azzal az indokolással, hogy a bemutatott bizonyítékok nem elegendők annak igazolására, hogy a bejelentett
védjegy használata révén megszerezte a megkülönböztető képességet.
A felperes a Törvényszék Hivatalához 2006. május 3‑án benyújtott beadványában előterjesztette a kijavítással kapcsolatos észrevételeit.
A T‑460/05. sz., Bang & Olufsen kontra OHIM [hangszóró formája] ügyben 2007. október 10‑én hozott ítéletében (EBHT 2007.,
II‑4207. o.) a Törvényszék helyt adott a felperes keresetének a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának megsértésére
alapított jogalap alapján.
Először is a Törvényszék emlékeztetett a felek által előadott érvekre, és ennek során ítélete 24. pontjában hivatkozott arra,
hogy az OHIM úgy ítéli meg, hogy nem bizonyos, hogy a fellebbezési tanács álláspontja helyes, és e tekintetben az OHIM azt
kérdezte a Törvényszéktől, hogy betöltheti‑e a védjegy rendeltetését az olyan forma, amelyet lényegében esztétikai szempontok
határoznak meg – de amely nem hordozza az áru értékének a lényegét a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése e) pontjának iii. alpontja
értelmében –, és amely jelentősen különbözik a forgalomban általánosan használt formától.
Másodszor a Törvényszék értékelése során ítéletének 40–45. pontjában a következőképpen ítélte meg:
„40      A bejelentett védjegyre vonatkozó, fent ismertetett leírás valamennyi elemének vizsgálatából arra lehet következtetni, hogy
a védjegynek valóban egyedi formája van, és semmi esetre sem tekinthető szokásosnak. A hangszóró formája így egy ceruzára
vagy orgonasípra emlékeztető kúpból áll, amelynek a csúcsa egy négyzetes alaphoz ér hozzá. Ennek a kúpnak az egyik oldalán
továbbá egy hosszú szögletes lap található, amely azt a benyomást erősíti, hogy az egész hangszóró súlyát csupán a kúpnak
a négyzetes alapot éppen csak érintő csúcsa tartja. Ez az egész így figyelemreméltó és könnyen megjegyezhető formát alkot.
41      Mindezen tulajdonságok miatt a bejelentett védjegy igen eltér az ugyanebbe az árucsoportba tartozó áruknak a forgalomban általában
megtalálható, szokásos formáitól, amelyeket rendszerint szabályos derékszögű vonalak jellemeznek. E tekintetben egyébként
a [2005. szeptember 22‑i határozat] 14. pontjában megállapításra kerül, hogy »nem kétséges, hogy a bejelentett védjegy bizonyos
szempontból figyelemreméltó«. Ezt követően a következő pontosítások kerülnek kifejtésre:
» […] a rendes hangszóróhoz képest rendkívül magas és keskeny. A hangszóró közepe továbbá szokatlan módon egy csőből áll,
amelyhez egy fordított kúp kapcsolódik. A kúp hegye egy négyzetes alaphoz ér hozzá.«
42      Ennélfogva meg kell állapítani, hogy a bejelentett védjegy jelentősen eltér az ágazati szokásoktól. Olyan megfelelően egyedi
és tetszőlegesen választott tulajdonságokkal rendelkezik, amelyek felhívják magukra az átlagfogyasztó figyelmét, és fogékonnyá
teszik őket a felperes áruinak formája iránt. Tehát nem az érintett ágazatban szokásos áruformáról vagy annak egyszerű változatáról
van szó, hanem olyan, különleges megjelenésű formáról, amely az esztétikai végeredményt tekintve képes felhívni magára az
érintett vásárlóközönség figyelmét, és lehetővé teszi számára, hogy megkülönböztesse a védjegybejelentésben szereplő árukat
a más kereskedelmi származású áruktól […].
43      Ugyanis még ha a különleges vagy eredeti tulajdonságok megléte nem is elengedhetetlen feltétele a lajstromozásnak, a jelenlétük
akkor is megteremtheti a védjegy megkülönböztető képességének szükséges mértékét, ha egyébként a védjegy nem rendelkezne azzal.
44      A fellebbezési tanács azon érvelésével kapcsolatban, miszerint a bejelentett védjegyet alkotó áruforma az érintett fogyasztók
számára nem képes betöltetni a védjegy rendeltetését, mivel a védjegyet elsősorban esztétikai szempontok határozzák meg […],
meg kell állapítani, hogy mivel az érintett vásárlóközönség a megjelölést az adott áru vagy szolgáltatás kereskedelmi származására
vonatkozó utalásként fogja fel, nincs jelentősége a megkülönböztető képesség szempontjából annak a körülménynek, hogy a megjelölés
egyúttal más funkciót is betölt‑e a kereskedelmi eredetre utaláson kívül […].
45      A fenti megfontolások fényében azt kell megállapítani, hogy a fellebbezési tanács tévesen alkalmazta a 40/94 rendelet 7. cikke
(1) bekezdésének b) pontját, amikor azt állapította meg, hogy a bejelentett védjegy nem rendelkezik megkülönböztető képességgel,
ebből a rendelkezésből ugyanis az következik, hogy a megkülönböztető képesség minimális foka is elegendő ahhoz, hogy az e
rendelkezésben foglalt kizáró ok ne legyen alkalmazható […].”
2007. november 19‑én az OHIM fellebbezési tanácsainak elnöksége az ügyet az első fellebbezési tanács elé utalta.
2008. február 26‑i és április 22‑i levelében a fellebbezési tanács a felperest a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése e) pontja
iii. alpontjának alkalmazásával kapcsolatos észrevételei előadására hívta fel, és megjegyezte, hogy a lajstromozásra bejelentett
megjelölés kizárólag olyan formából álló megjelölésnek tekinthető, amely az áru értékének a lényegét hordozza.
2008. március 31‑i és május 28‑i levelében a felperes előterjesztette az észrevételeit, és úgy ítélte meg, hogy a fellebbezési
tanács nem rendelkezik új feltétlen kizáró okok vizsgálatára vonatkozó hatáskörrel attól kezdve, hogy az ügyet a Törvényszék
a fellebbezési tanácsnak visszautalta. Ezenkívül úgy ítélte meg, hogy a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése e) pontjának
iii. alpontja csupán azokra az esetekre alkalmazandó, amelyekben az áru formája kizárólag az értékét határozza meg, és nem
feltétlenül tekinthető eredetre való utalásként vagy egyszerűen a fogyasztó választását befolyásolni képes számos tulajdonság
egyikeként.
2008. szeptember 10‑i határozatában (a továbbiakban: megtámadott határozat) az OHIM első fellebbezési tanácsa hatályon kívül
helyezte az elbíráló 2005. március 1‑jei határozatát annyiban, amennyiben az megállapította, hogy a lajstromoztatni kívánt
védjegy a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében nem rendelkezik megkülönböztető képességgel. Ezzel
szemben a fellebbezési tanács egyrészt úgy vélte, hogy a szóban forgó megjelölésre vonatkozó védjegybejelentés vizsgálatára
más feltétlen kizáró okok alapján is hatáskörrel rendelkezik, mint amelyet a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja
szabályoz, és másrészt, elutasította az említett védjegybejelentést, úgy ítélve meg, hogy a szóban forgó megjelölés kizárólag
olyan formából áll, amely az áru értékének a lényegét hordozza a 40/94 rendelet (1) bekezdése e) pontja iii. alpontjának értelmében.

A felek kérelmei és az eljárás
A felperes azt kéri, hogy a Törvényszék:
–        helyezze hatályon kívül a megtámadott határozat rendelkező részének 2. pontját;
–        az OHIM‑ot kötelezze a költségek viselésére.
Az OHIM azt kéri, hogy a Törvényszék:
–        utasítsa el a keresetet;
–        a felperest kötelezze a költségek viselésére.
A 2011. április 7‑i tárgyaláson a felperes az OHIM által három ügyben hozott határozatokat ismertetett, amelyek közül kettőt
már a keresetlevélben megemlített, és térbeli megjelölésekre vonatkozó közösségi védjegybejelentésekre vonatkoznak. A felperes
jelezte, hogy kérelme szemléltetése érdekében e határozatokra kíván hivatkozni. A felperes ismertette egy intézet közösségi
védjegyjogokra vonatkozó tanulmányának kivonatát is. Az OHIM – az említett iratok ismertetésével kapcsolatos észrevételek
megtételére történő felhívása után – a tárgyaláson azt jelezte, hogy nem ellenzi ezen iratoknak az ügy aktájában való elhelyezését.

Indokolás
Elöljáróban meg kell jegyezni, hogy az intézet tanulmányának kivonata, amelyet a felperes első ízben a Törvényszék előtt mutatott
be, amint ezt a fenti 19. pontban jeleztük, az említett intézet által a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése e) pontja iii. alpontjának
jövőbeni módosítására vonatkozóan megfogalmazott javaslatokat tartalmaz. Anélkül, hogy szükséges lenne határozni egy ilyen
irat elfogadhatóságáról, elegendő megállapítani azt, hogy a jelen ügy szempontjából teljesen irreleváns.
Az OHIM egyébként arra hivatkozik, hogy a keresetlevél A. melléklete, egy harmadik személy által készített, a 40/94 rendelet
7. cikke (1) bekezdése e) pontja iii. alpontjának alkalmazásáról szóló jogi vélemény elfogadhatatlan, mivel nem nyújtották
be már a fellebbezési tanács előtti eljárás során.
Ezt az iratot, amelyet első ízben a Törvényszék előtt nyújtottak be, nem lehet tekintetbe venni. Ugyanis a 40/94 rendelet
63. cikke (jelenleg a 207/2009 rendelet 65. cikke) értelmében a Törvényszékhez benyújtott keresetek az OHIM fellebbezési tanácsai
által hozott határozatok jogszerűségének vizsgálatára irányulnak, így a Törvényszéknek nem az a feladata, hogy az első ízben
előtte benyújtott bizonyítékok fényében újból megvizsgálja a tényállási elemeket. A fenti iratot tehát – mint elfogadhatatlant –
el kell utasítani, anélkül hogy szükséges lenne bizonyító erejének vizsgálata (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑346/04. sz.,
Sadas kontra OHIM – LTJ Diffusion [ARTHUR ET FELICIE] ügyben 2005. november 24‑én hozott ítéletének [EBHT 2005., II‑4891. o.]
19. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
A keresetlevélben a felperes két, a 40/94 rendelet 63. cikke (6) bekezdésének (jelenleg a 207/2009 rendelet 65. cikkének (6) bekezdése),
illetve a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése e) pontja iii. alpontjának megsértésére alapított jogalapra hivatkozik.

A 40/94 rendelet 63. cikke (6) bekezdésének megsértésére alapított jogalapról
A felek érvei
A felperes arra hivatkozik, hogy az elbíráló 2005. március 1‑jei és a fellebbezési tanács 2005. szeptember 22‑i határozatában,
valamint a fenti 10. pontban hivatkozott hangszóró formája ügyben hozott ítéletben már megállapításra került, hogy a 40/94
rendelet 7. cikke (1) bekezdése e) pontjának iii.  alpontja nem alkalmazható a lajstromoztatni kívánt védjegy esetében. E
tekintetben a felperes többek között úgy véli, hogy az említett ítéletben a Törvényszék megállapította, hogy az esztétikai
szempontok távol állnak a lajstromoztatni kívánt védjegy megkülönböztető képességétől. A felperes arra is hivatkozik, hogy
a fent hivatkozott „hangszóró formája”‑ügyben hozott ítélet alapjául szolgáló eljárás során az OHIM egyértelműen úgy vélte,
hogy a szóban forgó megjelölés esztétikai szempontok által alapvetően ihletett formából áll, de ez a forma nem hordozza az
áru értékének a lényegét a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése e) pontjának iii. alpontja értelmében. A fellebbezési tanács
tehát nem folytathatott volna le újabb vizsgálatot egy ilyen rendelkezésre tekintettel. A felperes máskülönben arra hivatkozik,
hogy az OHIM már engedélyezte egy bizonyos külső megjelenéssel rendelkező térbeli megjelölések közösségi védjegyként történő
lajstromozását.
Másodlagosan, abban az esetben, ha a Törvényszék úgy vélné, hogy sem az OHIM, sem a Törvényszék nem döntött már a 40/94 rendelet
7. cikke (1) bekezdése e) pontja iii. alpontjának a jelen ügyben való alkalmazhatóságáról, a felperes úgy ítéli meg, hogy
a fellebbezési tanácsnak a fenti 10. pontban hivatkozott „hangszóró formája”‑ügyben hozott ítéletet kellett volna alkalmaznia
kizárólag a bejelentett védjegy lajstromozása érdekében eljárva, más feltétlen kizáró okra történő hivatkozás lehetősége nélkül.
Egyetlen rendeleti rendelkezés sem írja elő azt, hogy a jelen ügyhöz hasonló esetben a fellebbezési tanács új feltétlen kizáró
okok alapján újból megvizsgálhatja a védjegybejelentést. Egy ilyen vizsgálat az ítélkezési gyakorlat fényében már nem lehetséges,
és a megtámadott határozatban hivatkozott ítélkezési gyakorlat nem a 40/94 rendelet 63. cikke (6) bekezdésének alkalmazására
vonatkozik. A 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése e) pontjának iii. alpontjára alapított feltétlen kizáró okra az eljárás
kezdetén kellett volna hivatkozni, a többi feltétlen kizáró okhoz hasonlóan. Érvelése alátámasztására a felperes a 2004. december
6‑i 2082/2004/EK bizottsági rendelettel (HL L 360., 8. o.) módosított, a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési
minták) (OHIM) fellebbezési tanácsainak eljárási szabályzatáról szóló, 1996. február 5‑i 216/96/EK bizottsági rendelet (HL L 28.,
11. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 221. o.) 1d. cikkének (1) bekezdésére is hivatkozik.
Végül a Bíróság C‑299/99. sz. Philips‑ügyben 2002. június 18‑án hozott ítéletére (EBHT 2002., I‑5475. o.), valamint C‑53/01–C/55/01. sz.,
Linde és társai ügyben 2003. április 8‑án hozott ítéletére (EBHT 2003., I‑3161. o.) történő hivatkozással a felperes hozzáteszi
azt, hogy mivel a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése e) pontjának iii. alpontjában előírt kizáró ok olyan előzetes akadályt
képezhet, amely megakadályozhatja egy megjelölés lajstromozását, és mivel előzőleg erre a kizáró okra nem hivatkoztak az említett
rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontjában foglalt kizáró oknak a védjegybejelentésre vonatkozó vizsgálata során, már
nem vizsgálható és nem hozható fel az említett védjegybejelentéssel szemben.
Az OHIM vitatja a felperes által előterjesztett jogalap megalapozottságát.
A Törvényszék álláspontja
Először is meg kell jegyezni, hogy sem az elbíráló 2005. március 1‑jei határozatában, sem a fellebbezési tanács 2005. szeptember
22‑i határozatában nem döntött a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése e) pontja iii. alpontjának a bejelentett védjegyre
vonatkozó alkalmazásáról. Hasonlóan a fenti 10. pontban hivatkozott „hangszóró formája”‑ügyben hozott ítéletben, többek között
az ítélet 40–45. pontjában a Törvényszék kizárólag a szóban forgó megjelölésnek a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének
b) pontja értelmében vett megkülönböztető képességéről határozott. A Törvényszék nem döntött a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése
e) pontja iii. alpontjának az említett megjelölésre vonatkozó alkalmazásáról.
A felperes azon érve, miszerint a fellebbezési tanács a bejelentett védjegyet egy ilyen rendelkezés alapján nem vizsgálhatta
volna amiatt, hogy az említett ítélet már eldöntötte e rendelkezésnek az említett védjegyre történő alkalmazásának kérdését,
nem megalapozott.
Emlékeztetni kell arra, hogy az uniós bíróság előtt az OHIM egyik fellebbezési tanácsának határozata ellen benyújtott kereset
keretében az OHIM az EK 233. cikk, valamint a 40/94 rendelet 63. cikkének (6) bekezdése szerint köteles megtenni az uniós
bíróság esetleges hatályon kívül helyező ítéletének végrehajtásához szükséges intézkedéseket.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Törvényszék nem utasíthatja az OHIM‑ot, és ez utóbbinak kötelessége a Törvényszék
ítéleteinek rendelkező részéből és indokolásából levonni a következtetéseket (a Törvényszék T‑331/99. sz., Mitsubishi HiTec
Paper Bielefeld kontra OHIM [Giroform] ügyben 2001. január 31‑én hozott ítéletének [EBHT 2001., II‑433. o.] 33. pontja, valamint
T‑441/05. sz., IVG Immobilien kontra OHIM [I] ügyben 2007. június 13‑án hozott ítéletének [EBHT 2007., II‑1937. o.] 13. pontja).
Ilyen körülmények között a módosított 216/96 rendelet 1d. cikkének (1) bekezdése az ügynek az uniós bíróság ítéletét követő
visszautalását illetően előírja, hogy ha a 40/94 rendelet 63. cikkének (6) bekezdése ételmében az uniós bíróságnak az OHIM
egyik fellebbezési tanácsa vagy a Nagytanács határozatát teljes egészében vagy részben hatályon kívül helyező ítéletének végrehajtásához
szükséges intézkedések magukban foglalják a határozat tárgyát képező ügynek a fellebbezési tanácsok által történő újbóli megvizsgálását,
az Elnökség dönt az ügynek a határozatot meghozó tanács, egy másik tanács vagy a Nagytanács elé utalásáról.
E tekintetben, feltéve hogy egy közösségi védjegybejelentés tárgyát képező megjelölést a Törvényszék az OHIM határozatával
ellentétben úgy ítél meg, mint amely nem esik a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésében szabályozott egyik feltétlen lajstromozást
kizáró ok hatálya alá, az OHIM‑nak az említett védjegy lajstromozását megtagadó határozatának Törvényszék általi hatályon
kívül helyezése szükségszerűen azt eredményezné, hogy az OHIM, amelynek kötelessége az Törvényszék ítéleteinek rendelkező
részéből és indokolásából levonni a következtetéseket, újra megindítja a szóban forgó védjegybejelentés vizsgálatára vonatkozó
eljárást, és elutasítja azt, amennyiben úgy véli, hogy az érintett megjelölés az ugyanezen rendelkezés által előírt másik
feltétlen kizáró ok hatálya alá esik (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑28/05. sz., Ekabe International kontra OHIM
– Ebro Puleva [OMEGA3] ügyben 2007. október 18‑án hozott ítéletének [EBHT 2007., II‑4307. o.] 50. pontját).
A 40/94 rendelet 74. cikke (1) bekezdésének (jelenleg a 207/2009 rendelet 76. cikkének (1) bekezdése) értelmében ugyanis a
feltétlen kizáró okok vizsgálatakor az OHIM‑nak azokat a tényeket kell hivatalból vizsgálnia, amelyek a feltétlen kizáró ok
alkalmazását eredményezhetik. Ha az OHIM megállapítja valamely feltétlen kizáró ok meglétét, akkor erről értesítenie kell
a bejelentőt, és lehetőséget kell adnia arra, hogy a bejelentő visszavonja vagy módosítsa bejelentését, illetve a 40/94 rendelet
38. cikke (3) bekezdésének (jelenleg a 207/2009 rendelet 37. cikkének (3) bekezdése) értelmében előterjessze észrevételeit
(a Törvényszék T‑129/04. sz., Develey kontra OHIM [műanyagflakon formája] ügyben 2006. március 15‑én hozott ítéletének [EBHT 2006.,
II‑811. o.] 16. és 17. pontja, valamint T‑302/06. sz., Hartmann kontra OHIM [E] ügyben 2008. július 9‑én hozott ítéletének
[az EBHT‑ban nem tették közzé] 42. pontja).
Megjegyzendő még, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat alapján valamely megjelölés már abban az esetben sem lajstromozható
közösségi védjegyként, ha a 40/94 rendelet 7. cikkének (1) bekezdésében szabályozott feltétlen kizáró okoknak csak egyike
áll fenn (lásd a Bíróság C‑104/00. P. sz., DKV kontra OHIM ügyben 2002. szeptember 19‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., I‑7561. o.]
29. pontját, valamint a Törvényszék T‑28/06. sz., RheinfelsQuellen H. Hövelmann kontra OHIM [VOM URSPRUNG HER VOLLKOMMEN]
ügyben 2007. november 6‑án hozott ítéletének [EBHT 2007., II‑4413. o.] 43. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
A jelen esetben a fenti 10. pontban hivatkozott hangszóró formája ügyben hozott ítéletben a Törvényszék hatályon kívül helyezte
a 2005. szeptember 22‑i határozatot a jelen ítélet 12. pontjában ismertetett indokok alapján. Azáltal, hogy levonta a következtetéseket
az említett ítéletből, a fellebbezési tanács a megtámadott határozat rendelkező részének 1. pontjában hatályon kívül helyezte
az elbíráló 2005. március 1‑jei határozatát annyiban, amennyiben az megállapította, hogy a lajstromoztatni kívánt védjegy
a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében nem rendelkezik megkülönböztető képességgel.
Ezenkívül mivel úgy ítélte meg, hogy fennáll annak a veszélye, hogy a felperes által tett védjegybejelentés a 40/94 rendelet
7. cikke (1) bekezdésében szabályozott más feltétlen kizáró ok hatálya alá esik, a fellebbezési tanács helyesen járt el ezen
védjegybejelentés újbóli vizsgálatával.
A felperes mindazonáltal azt állítja, hogy a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése e) pontja iii. alpontjára alapított feltétlen
kizáró ok az OHIM által lefolytatott újbóli vizsgálat keretében már nem alkalmazható, amennyiben e kizáró okot a felperes
álláspontja szerint az eljárás kezdetétől vizsgálni kellett volna, a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontjában
szabályozott kizáró ok vizsgálatát megelőzően.
E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a 40/94 rendelet 7. cikkének (1) bekezdése a védjegybejelentéssel szemben felhozható
különböző feltétlen kizáró okokat szabályoz, anélkül hogy meghatározná azt a sorrendet, amely szerint ezen okokat vizsgálni
kellene.
Ezenkívül azzal szemben, amit a felperes állít, a fenti 26. pontban hivatkozott Philips‑, valamint Linde és társai ügyben
hozott ítéletből nem következik az, hogy a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése e) pontjának iii. alpontjában előírt feltétlen
kizáró ok olyan kizáró okot képez, amelyet az említett rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontjában szabályozott kizáró
okot megelőzően kellene vizsgálni.
A fenti 26. pontban hivatkozott Linde és társai ügyben hozott ítélet 67. pontjában a Bíróság többek között hangsúlyozta azt,
hogy a védjegyekre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1988. december 21‑i első tanácsi irányelv 3. cikkének
(1) bekezdéséből (HL 1989., L 40., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 92. o.; a 40/94 rendelet 7. cikke
(1) bekezdésével lényegében azonos rendelkezés) világosan kitűnik, hogy az e rendelkezés által szabályozott valamennyi kizáró
ok független a többitől, és külön vizsgálatot igényel.
A fenti 26. pontban hivatkozott Linde és társai ügyben hozott ítéletben a Bíróság kimondta, hogy a 89/104 irányelv 3. cikke
(1) bekezdésének e) pontja előzetes akadályt képezhet, amely megakadályozhatja egy kizárólag az áru formájából álló megjelölés
lajstromozását, és ebből az következik, hogy ha az e rendelkezésben említett feltételek közül csak az egyik is teljesül, egy
ilyen megjelölés védjegyként nem lajstromozható (a fent hivatkozott Linde és társai ügyben hozott ítélet 44. pontja). A Bíróság
hozzátette, hogy egy ilyen megjelölés használata révén soha nem szerezhet megkülönböztető képességet az említett rendelkezés
(3) bekezdése értelmében (a fenti 26. pontban hivatkozott Philips‑ügyben hozott ítélet 74–76. pontja, valamint a fenti 26. pontban
hivatkozott Linde és társai ügyben hozott ítélet 44. pontja).
Mivel a 89/104 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének e) pontja és (3) bekezdése lényegében azonos a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének
e) pontjával és (3) bekezdésével, a fenti 26. pontban hivatkozott Philips‑, valamint Linde és társai ügyben hozott ítéletből
az következik, hogy a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése e) pontjának hatálya alá tartozó megjelölés soha nem is szerezhet
használata révén megkülönböztető képességet ugyanezen rendelet 7. cikkének (3) bekezdése értelmében, még ha ez a lehetőség
ez utóbbi rendelkezés értelmében fenn is állna a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontjában, valamint ugyanezen
rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) és d) pontjában (jelenleg a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) és d) pontja)
szabályozott kizáró okok hatálya alá tartozó megjelölések esetében.
Következésképpen amennyiben egy megjelölésnek a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének e) pontja alapján történő vizsgálata
arra a megállapításra vezet, hogy az e rendelkezésben említett egyik feltétel teljesül, ez felment az említett megjelölésnek
az ugyanezen rendelet 7. cikkének (3) bekezdése alapján történő vizsgálata alól, mivel ebben az esetben az említett megjelölés
lajstromozásának lehetetlensége egyértelmű (lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑371/06. sz. Benetton Group ügyben 2007. szeptember
20‑án hozott ítéletének [EBHT 2007., I‑7709. o.] 26. pontját). Ez a felmentés indokolja a megjelölésnek a 40/94 rendelet 7. cikke
(1) bekezdésének e) pontja alapján történő előzetes vizsgálatának lefolytatásához fűződő érdeket abban az esetben, amikor
az említett (1) bekezdésben előírt feltétlen kizáró okok közül többnek az alkalmazása is lehetséges anélkül, hogy egy ilyen
felmentést mindazonáltal úgy lehetne értelmezni, mint amely maga után vonja az említett megjelölésnek a 40/94 rendelet 7. cikke
(1) bekezdésének e) pontja alapján történő előzetes vizsgálatára vonatkozó kötelezettséget.
Márpedig a jelen esetben az a kérdés, hogy a szóban forgó hangszóró formája használata révén szerezhet‑e megkülönböztető képességet,
bár vitatott volt a 2005. szeptember 22‑i határozat, valamint a fenti 10. pontban hivatkozott „hangszóró formája”‑ügyben hozott
ítélet alapjául szolgáló ügy időszakában, a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának alkalmazhatóságára vonatkozó
vizsgálat keretében, a jelen eljárásnak nem tárgya.
Ilyen körülmények között nem áll fenn olyan indok, amely megakadályozná, hogy a fellebbezési tanács a 40/94 rendelet 7. cikke
(1) bekezdése e) pontjának iii. alpontjára alapított kizáró ok vizsgálatát az ugyanezen rendelet 7. cikke (1) bekezdésének
b) pontjára alapított kizáró ok vizsgálatát követően folytassa le, emlékeztetve továbbra is arra, hogy ezen új vizsgálat irreleváns
abból a szempontból, hogy a szóban forgó hangszóró formája használata révén szerezhet‑e megkülönböztető képességet.
A fellebbezési tanács tehát nem alkalmazta tévesen a jogot azzal, hogy miután úgy ítélte meg, hogy a jelen esetben egy újabb
feltétlen kizáró ok alkalmazható, a megjelölést a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése e) pontja iii. alpontjára alapított
kizáró ok tekintetében megvizsgálta.
A felperes azon érvét illetően, amely szerint az OHIM már engedélyezte bizonyos külső megjelenést tartalmazó térbeli megjelölések
közösségi védjegyként történő lajstromozását, a felperes a fenti 19. pontban említettek szerint bemutatott az OHIM által hozott
határozatokat, de érvelésének nem lehet helyt adni.
Emlékeztetni kell ugyanis arra, hogy a fellebbezési tanácsoknak a megjelölés közösségi védjegyként történő lajstromozására
vonatkozó, a 40/94 rendelet alapján meghozandó határozatai nem diszkrecionális jogkörben, hanem mérlegelést nem engedő hatáskörben
hozott határozatok. Ennek megfelelően egy megjelölés közösségi védjegyként történő lajstromozhatóságát kizárólag az uniós
bíróság által értelmezett ezen rendelet alapján lehet értékelni, és nem az OHIM korábbi határozathozatali gyakorlata alapján
(lásd a Törvényszék T‑304/06. sz., Reber kontra OHIM – Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli [Mozart] ügyben 2008. július 9‑én
hozott ítéletének [EBHT 2008., II‑1927. o.] 45. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Végül azt az érvet illetően, amely szerint az OHIM a Törvényszék előtt a fenti 10. pontban hivatkozott „hangszóró formája”‑ügyben
hozott ítélet alapjául szolgáló ügyben már elismerte, hogy a jelen esetben szóban forgó megjelölés nem tartozhat a 40/94 rendelet
7. cikke (1) bekezdése e) pontja iii. alpontjának hatálya alá, emlékeztetni kell arra, hogy az OHIM elnökének és fellebbezési
tanácsai tagjainak a 40/94 rendelet 131. cikkének (4) bekezdésében (jelenleg a 207/2009 rendelet 136. cikkének (4) bekezdése)
előírt függetlenségére tekintettel nem köti őket az OHIM által valamely, uniós bíróság előtti eljárásban elfogadott álláspont
(a Törvényszék T‑402/07. sz., Kaul kontra OHIM – Bayer [ARCOL] ügyben 2009. március 25‑én hozott ítélet [EBHT 2009., II‑737. o.]
99. pontja).
Következésképpen a fellebbezési tanács az OHIM által a Törvényszék előtt a jelen esetben szóban forgó forma esztétikai jellemzői
tárgyában tett nyilatkozathoz nem volt kötve, amint azt a fenti 10. pontban hivatkozott „hangszóró formája”‑ügyben hozott
ítélet 24. pontja megállapította. A fellebbezési tanácsnak tehát a megtámadott határozatban nem kellett bemutatnia azon indokokat,
amelyek alapján ettől eltekintett (lásd analógiaként a fenti 50. pontban hivatkozott ARCOL ügyben hozott ítélet 100. pontját).
A fentiekből következik, hogy a 40/94 rendelet 63. cikke (6) bekezdésének megsértésére alapított jogalap nem megalapozott,
és el kell utasítani.

A 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése e) pontja iii. alpontjának megsértésére alapított jogalapról
A felek érvei
A felperes emlékeztet a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése e) pontjának eredetére, és a Bíróság ítélkezési gyakorlatára,
amelynek értelmében az e rendelkezésben szereplő kizáró okok célja annak elkerülése, hogy a védjegyoltalom a jogosult számára
monopóliumot nyújtson műszaki megoldásokra vagy az áru használati jellemzőire, amelyeket a fogyasztó a versenytársak áruiban
is kereshet (a fenti 26. pontban hivatkozott Philips ügyben hozott ítélet 78. pontja). A felperes szerint ezen ítélkezési
gyakorlat nem vonatkozik az említett rendelet 7. cikke (1) bekezdése e) pontja iii. alpontjának hatálya alá tartozó formákra.
A felperes azt állítja, hogy az említett rendelkezést szigorúan kell értelmezni, mivel az a „kizárólag” szót használja. A
felperes szerint az áru értékének a lényegét az áru formája valamennyi alkotóelemének kell eredményeznie, és ha az áru értékét
a formáján kívül más elemek is hordozzák, ezen elemeket figyelembe kell venni. Az, hogy az említett forma egyedi, sajátos
megjelenést mutat, amely esetlegesen hozzájárulhat az áru vonzóbbá és értékesebbé tételéhez a fogyasztók számára, nem elegendő
a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése e) pontja iii. alpontjának alkalmazásához.
A szóban forgó áru értékét illetően a felperes mindenekelőtt hangsúlyozza, hogy az érintett tevékenységi ágazatban a formán
kívüli más elemeket – úgymint az áru funkcionális jellemzőit, márkanevét és reklámozását ‑ a fogyasztó figyelembe veszi. A
felperes e tekintetben vitatja a megtámadott határozatot annyiban, amennyiben annak 27. és 28. pontjában a fellebbezési tanács
megállapította, hogy a szóban forgó hangszóró hangminőségének, értékesítési módjának és a gyártó imázsának az ismerete nem
volt különösen meghatározó.
Az áru értéke továbbá nem vonatkozik minden olyan formára, amelynek figyelemreméltó megjelenése van, amely magára vonja a
figyelmet, vagy amelyet esztétikai szempontok határoznak meg, mivel ilyen esetben közösségi védjegyként csak a hétköznapi
formával rendelkező áruk lennének közösségi védjegyként lajstromozhatók. A 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése e) pontjának
iii. alpontja olyan formákra vonatkozik, mint amilyenek az ékszerek, szobrok vagy más műalkotások, amelyek esetében az áru
értékét nagymértékben a formája határozza meg.
Végül pusztán az, hogy egy áru, például egy hangfal formája egy vagy több tagállamban formatervezési mintaként van lajstromozva,
és az Európai Unióban a szerzői jog védi, irreleváns abból a szempontból, hogy az említett forma védjegyként is oltalom alatt
állhat‑e.
Ami a jelen ügyben szóban forgó áru formáját illeti, a felperes hangsúlyozza, hogy az érintett fogyasztónak útmutatást ad
az áru működése vagy teljesítménye, úgymint a hangfalak műszaki jellemzői, a Bang & Olufsen védjegy hírneve és luxusjellege,
az áru kereskedelmi reklámja, valamint külső megjelenése.
Az OHIM vitatja a felperes jogalapjának megalapozottságát.
A Törvényszék álláspontja
Egy áru formája egyike az olyan megjelöléseknek, amelyek védjegyoltalom tárgyai lehetnek. Közösségi védjegy tekintetében ez
következik a 40/94 rendelet 4. cikkéből (jelenleg a 207/2009 rendelet 4. cikke), amelynek értelmében közösségi védjegyoltalom
tárgya lehet minden grafikailag ábrázolható megjelölés, így különösen szó, ábra, az áru formája vagy csomagolása, ha e megjelölés
alkalmas arra, hogy valamely vállalkozás áruit vagy szolgáltatásait megkülönböztesse más vállalkozások áruitól vagy szolgáltatásaitól
(lásd a Bíróság C‑48/09. P. sz., Lego Juris kontra OHIM ügyben 2010. szeptember 14‑én hozott ítéletének [az EBHT‑ban még nem
tették közzé] 39. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
A 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének e) pontja értelmében azonban a megjelölés nem részesülhet védjegyoltalomban, ha
kizárólag olyan formából áll, amely az áru jellegéből következik, vagy az áru értékének a lényegét hordozza, vagy a célzott
műszaki hatás eléréséhez szükséges, vagy az áru értékének a lényegét hordozza.
Az ítélkezési gyakorlat szerint a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése e) pontjában felsorolt lajstromozást kizáró okokat
a mindegyikük mögött meghúzódó közérdek tükrében kell értelmezni (lásd a fenti 60. pontban hivatkozott Lego Juris kontra OHIM
ügyben hozott ítélet 43. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Következésképpen bizonyos – az áru formájából álló és a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése e) pontjának ii. alpontja (jelenleg
a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdése e) pontjának ii. alpontja) hatálya alá tartozó ‑ térbeli megjelölések vonatkozásában
az uniós bíróság már megállapította, hogy az e rendelkezésben szereplő kizáró okok célja annak elkerülése, hogy a védjegyoltalom
a jogosult számára monopóliumot nyújtson műszaki megoldásokra vagy az áru használati jellemzőire, amelyeket a fogyasztó a
versenytársak áruiban is kereshet (a fenti 26. pontban hivatkozott Philips ügyben hozott ítélet 78. pontja, a fenti 26. pontban
hivatkozott Linde és társai ügyben hozott ítélet 72. pontja, valamint a fenti 60. pontban hivatkozott Lego Juris kontra OHIM
ügyben hozott ítélet 43. pontja), és megjegyezte, hogy a szóban forgó formák lajstromozása lehetővé teheti e védjegy jogosultja
számára, hogy megtiltsa a többi vállalkozás számára nem csupán minden azonos forma, de a hasonló formák használatát is (lásd
ebben az értelemben a fent hivatkozott Lego Juris kontra OHIM ügyben hozott ítélet 56. pontját).
Először is a felperes arra hivatkozik, hogy az említett cél a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése e) pontja iii. alpontjának
hatálya alá tartozó formákra nem vonatkozik. A felperes állításával ellentétben azonban semmi nem indokolja azt a megállapítást,
hogy az említett rendelkezésben előírt lajstromozást kizáró ok célja eltérő természetű lenne attól, mint amelyet az ítélkezési
gyakorlat az ugyanezen 7. cikk (1) bekezdése e) pontjának ii. alpontjában szabályozott kizáró okkal kapcsolatban tartalmaz.
E tekintetben, amint azt D. Ruiz‑Jarabo Colomer főtanácsnok a fenti 26. pontban hivatkozott Philips‑ügyben ismertetett indítványának
(EBHT 2002., I‑5478. o.) 30. és 31. pontjában a 89/104 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének e) pontjával kapcsolatban – amely
lényegében azonos a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének e) pontjával – hangsúlyozta, a pusztán funkcionális vagy az áru
értékének lényegét hordozó formák lajstromozása tilalmának közvetlen célja annak elkerülése, hogy a védjegy által nyújtott
kizárólagos és állandó jog olyan más jogok időkorlátozás nélküli fenntartását eredményezze, amelyek fennmaradásának időtartamát
a jogalkotó korlátozni kívánta.
A célzott műszaki hatás eléréséhez szükséges formára vonatkozó lajstromozást kizáró okhoz hasonlóan az a kizáró ok, amely
kizárja a védjegyoltalomból azokat a megjelöléseket, amelyek kizárólag olyan formából állnak, amely az áru értékének a lényegét
hordozza, az ilyen formák feletti monopólium létrejöttének elkerülését célozza.
Másodszor, a felperes arra hivatkozik, hogy a szóban forgó forma nem tartozhat a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése e) pontja
iii. alpontjának hatálya alá.
Márpedig egyrészt a szóban forgó megjelölés valóban kizárólag abból a formából áll, amely a jelen ítélet 2. pontjában szerepel.
Amint az a fenti 10. pontban hivatkozott „hangszóró formája”‑ügyben hozott ítélet 40. pontjában nem vitatottan már megállapításra
került, amelyet nem vitattak, az említett forma egy hangszóró formája, amely egy ceruzára vagy orgonasípra emlékeztető kúpból
áll, amelynek a csúcsa egy négyzetes alaphoz ér hozzá, és ennek a kúpnak az egyik oldalán egy hosszú szögletes lapból áll,
amely azt a benyomást erősíti, hogy az egész hangszóró súlyát csupán a kúpnak a négyzetes alapot éppen csak érintő csúcsa
tartja úgy, hogy ez az egész figyelemreméltó és könnyen megjegyezhető formát alkot.
Másrészt azt az érvet illetően, amely szerint a fellebbezési tanácsnak figyelembe kellett volna vennie a formán kívüli más
elemeket, többek között a szóban forgó áru műszaki jellemzőit, és meg kellett volna állapítania, hogy a forma nem hordozza
ezen áru értékének a lényegét, meg kell jegyezni mindenekelőtt, hogy a Bíróság már döntött az érintett vásárlóközönség általi
észlelés figyelembevételéről egy, a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése e) pontja ii. alpontjának alkalmazására vonatkozó
ügyben.
E tekintetben a Bíróság úgy ítélte meg, hogy a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja által érintett esettel szemben,
ahol az érintett vásárlóközönség észlelését kötelező jelleggel tekintetbe kell venni, mivel alapvető fontosságú annak meghatározásához,
hogy a védjegyként történő lajstromozás céljából benyújtott megjelölés lehetővé teszi‑e az érintett áruk vagy szolgáltatások
egy meghatározott vállalkozástól származóként történő megkülönböztetését, az említett cikk (1) bekezdésének e) pontja nem
ír elő ilyen kötelezettséget (lásd a fenti 60. pontban hivatkozott Lego Juris kontra OHIM ügyben hozott ítélet 75. pontját
és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
A Bíróság megállapította, hogy a megjelölésnek az átlagos fogyasztó általi, feltételezett észlelése nem döntő tényező a 40/94
rendelet 7. cikke (1) bekezdése e) pontjának ii. alpontjában foglalt kizáró ok alkalmazása keretében, az legfeljebb az értékelés
hasznos eleméül szolgálhat az illetékes hatóság számára a megjelölés alapvető jellemzőinek meghatározása során (lásd a fenti
60. pontban hivatkozott Lego Juris kontra OHIM ügyben hozott ítélet 76. pontját).
A jelen esetben a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése e) pontja iii. alpontjának alkalmazását illetően meg kell jegyezni,
hogy a szóban forgó áru külső megjelenése nagyon fontos tényező a fogyasztó választásában még akkor is, ha a fogyasztó a szóban
forgó áru más tulajdonságait is figyelembe veszi.
A lajstromoztatni kívánt forma ugyanis sajátos megjelenést mutat, és a felperes maga elismeri többek között a keresetlevél
92. pontjában, hogy ez a külső megjelenés védjegystratégiája lényeges elemét képezi, valamint növeli a szóban forgó áru vonzóerejét,
azaz értékét.
Ezenkívül a megtámadott határozat 33. pontjában foglalt körülményekből, úgymint a forgalmazók internetes oldalainak kivonataiból,
valamint az árverési értékesítésre és a használt áruk értékesítésére vonatkozó internetes oldalak kivonataiból kitűnik, hogy
e forma esztétikai jellemzői elsődlegesen ki vannak emelve, és ezt a formát a zene megjelenítésének egyfajta tiszta, karcsú
és időtlen szobraként észlelik, amely észlelés e formát az értékesítés reklámozása érveként lényeges tényezővé avatja.
Nem tűnik úgy tehát, hogy a jelen esetben a fellebbezési tanács tévedett azzal, hogy a szóban forgó áru más jellemzőitől függetlenül
megállapította, hogy a lajstromoztatni kívánt forma az említett áru értékének a lényegét hordozza.
Hozzá kell tenni máskülönben, hogy az a megállapítás, hogy a forma az áru értékének a lényegét hordozza, nem zárja ki azt,
hogy az áru más tulajdonságai, mint például a jelen esetben a műszaki jellemzői, a szóban forgó árunak szintén fontos értékét
hordozzák.
A fellebbezési tanács tehát helyesen juthatott arra a megállapításra, hogy a szóban forgó megjelölés a 40/94 rendelet 7. cikke
(1) bekezdése e) pontja iii. alpontjának hatálya alá esik.
Következésképpen a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése e) pontja iii. alpontjának megsértésére alapított jogalap nem megalapozott,
és el kell utasítani.
A fentiekre tekintettel a keresetet el kell utasítani.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a
pernyertes fél ezt kérte. Mivel a felperes pervesztes lett, az OHIM kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.
A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (nyolcadik tanács)
a következőképpen határozott:
1)
A Törvényszék a keresetet elutasítja.
2)
A Törvényszék a Bang & Olufsen A/S‑t kötelezi a költségek viselésére.
Truchot
Martins Ribeiro
Kanninen
Kihirdetve Luxembourgban, a 2011. október 6‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: angol.