CELEX: 62011CJ0071
Direktīva 2004/83/EK
Bēgļa statusa vai alternatīvā aizsardzības statusa piešķiršanas nosacījumu obligātie standarti
2. panta c) punkts
Kvalificēšana par “bēgli”
9. panta 1. punkts
“Vajāšanas darbību” jēdziens
10. panta 1. punkta b) apakšpunkts
Reliģija kā vajāšanas iemesls
Saikne starp šo vajāšanas iemeslu un vajāšanas darbībām
Pakistānas pilsoņi, kuri ir reliģiskās kopienas ahmadiyya locekļi
Pakistānas iestāžu rīcība, lai aizliegtu tiesības publiski paust savu reliģiju
Pietiekami nopietna darbība, lai attiecīgajai personai būtu pamatotas bailes no vajāšanas viņas reliģijas dēļ
Faktu un apstākļu individuāla izvērtēšana
4. pants

Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvas 2004/83/EK par obligātajiem standartiem, lai kvalificētu trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kā bēgļus vai kā personas, kam citādi nepieciešama starptautiska aizsardzība, šādu personu statusu un piešķirtās aizsardzības saturu (
OV L 304, 12. lpp.
; kļūdas labojums –
OV 2005, L 204, 24. lpp.
; turpmāk tekstā – “Direktīva”), 2. panta c) punktu un 9. panta 1. punkta a) apakšpunktu.
Šie lūgumi tika iesniegti tiesvedībās starp
Bundesrepublik Deutschland
[Vācijas Federatīvo Republiku], ko pārstāv
Bundesministerium des Innern
(Federālā Iekšlietu ministrija), kuru pašu pārstāv
Bundesamt für Migration und Flüchtlinge
(Federālais Migrācijas un bēgļu birojs, turpmāk tekstā – “
Bundesamt
”), un
Y
un
Z
, kuri ir Pakistānas pilsoņi, jautājumā par to, ka
Bundesamt
ir noraidījusi
Y
un
Z
iesniegtos pieteikumus par patvērumu un bēgļa statusa piešķiršanu.
Atbilstošās tiesību normas
Starptautiskās tiesības
Konvencija par bēgļa statusu
Konvencija par bēgļa statusu, kas parakstīta 1951. gada 28. jūlijā Ženēvā (
Recueil des traités des Nations unies
, 189. sēj., 150. lpp., Nr. 2545 (1954)), stājās spēkā 1954. gada 22. aprīlī. Šī konvencija tika papildināta ar 1967. gada 31. janvārī Ņujorkā parakstīto Protokolu par bēgļa statusu, kas stājās spēkā 1967. gada 4. oktobrī (turpmāk tekstā – “Ženēvas konvencija”).
Saskaņā ar Ženēvas konvencijas 1. panta A daļas 2. punkta pirmo daļu jēdziens “bēglis” ir attiecināms uz jebkuru personu, kas “sakarā ar labi pamatotām bailēm no vajāšanas pēc rases, reliģijas, tautības, piederības īpašai sociālai grupai pazīmēm vai politiskās pārliecības dēļ atrodas ārpus savas pilsonības valsts un nespēj vai sakarā ar šādām bailēm nevēlas izmantot šīs valsts aizsardzību; personu, kam nav pilsonības un kas, atrodoties ārpus savas iepriekšējās mītnes zemes, šādu notikumu rezultātā nespēj vai šādu baiļu dēļ nevēlas tajā atgriezties”.
Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencija
Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas, kura tika parakstīta 1950. gada 4. novembrī Romā (turpmāk tekstā – “ECPAK”), 9. pantā ar nosaukumu “Domu, pārliecības un ticības brīvība” ir paredzēts:
“1.   Ikvienam cilvēkam ir tiesības uz domu, pārliecības un ticības brīvību; šīs tiesības ietver arī brīvību mainīt savu reliģisko piederību vai ticību un nodoties savai reliģijai vai pārliecībai kā vienatnē, tā kopā ar citiem, publiski vai privāti, pielūdzot, izpildot reliģiskas vai rituālas ceremonijas, ievērojot paražas un sludinot mācību.
2.   Brīvību nodoties savai ticībai vai pārliecībai var ierobežot tikai likumā paredzētajā kārtībā un tiktāl, cik tas ir nepieciešams demokrātiskā sabiedrībā, lai nodrošinātu sabiedrisko drošību, sabiedrisko kārtību, sabiedrības veselību vai tikumību vai aizsargātu citu cilvēku tiesības un brīvības.”
ECPAK 15. pantā ar nosaukumu “Atkāpes ārkārtas stāvokļa laikā” ir noteikts:
“Kara vai cita ārkārtas stāvokļa gadījumā, kas apdraud nācijas dzīvi, jebkura Augstā Līgumslēdzēja Puse var veikt pasākumus, kas atkāpjas no Konvencijas ietvaros uzņemtajām saistībām, tiktāl, cik to nenovēršami prasa situācijas ārkārtas raksturs, ar nosacījumu, ka šie pasākumi nav pretrunā ar citām starptautisko tiesību noteiktajām saistībām.
2.   Iepriekš minētā norma nepieļauj atkāpes no Konvencijas 2. panta [“Tiesības uz dzīvību”], izņemot nāves gadījumus tiesiskas karadarbības rezultātā, un no 3. [panta] [“Spīdzināšanas aizliegums”], 4. [panta] (1.daļas) [“Verdzības un piespiedu darba aizliegums”] un 7. panta [“Sodīšanas nepieļaujamība bez likuma”].
[..]”
Savienības tiesības
Eiropas Savienības Pamattiesību harta
Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 10. panta ar nosaukumu “Domu, pārliecības un ticības brīvība” 1. punkts ir formulēts identiski ECPAK 9. panta 1. punktam.
Tiesības, attiecībā uz kurām nav pieļaujamas atkāpes atbilstoši ECPAK 15. panta 2. punktam, ir ietvertas Hartas 2. pantā, 4. pantā, 5. panta 1. punktā un 49. pantā.
Direktīva
Saskaņā ar Direktīvas preambulas 3. apsvērumu Ženēvas konvencija veido pamatu bēgļu aizsardzības starptautiski tiesiskajam režīmam.
Kā izriet no Direktīvas preambulas 10. apsvēruma, lasot to kopā ar LES 6. panta 1. punktu, šī direktīva respektē Hartā ietvertās tiesības, brīvības un principus. It īpaši šī direktīva cenšas nodrošināt, pamatojoties uz Hartas 1. un 18. pantu, ka pilnībā tiek respektēta cilvēka cieņa un patvēruma meklētāju tiesības uz patvērumu.
Direktīvas preambulas 16. un 17. apsvērums ir formulēti šādi:
“(16)
Jānosaka obligātie standarti bēgļu statusa definēšanai un saturam, lai dotu norādījumu dalībvalstu kompetentajām struktūrām Ženēvas konvencijas piemērošanā.
(17)
Nepieciešams ieviest vienotus kritērijus patvēruma pieteikuma iesniedzēju atzīšanai par bēgļiem Ženēvas konvencijas 1. panta nozīmē.”
Saskaņā ar Direktīvas 1. pantu šīs direktīvas mērķis ir noteikt obligātos standartus saistībā ar, pirmkārt, nosacījumiem, kādi ir jāizpilda trešo valstu valstspiederīgajiem vai bezvalstniekiem, lai viņiem piešķirtu starptautisku aizsardzību, un, otrkārt, piešķirtās aizsardzības saturu.
Saskaņā ar Direktīvas 2. pantu šajā direktīvā:
“a)
“starptautiska aizsardzība” ir bēgļa un alternatīvais aizsardzības statuss, kā noteikts d) un f) apakšpunktā;
[..]
c)
“bēglis” ir trešās valsts valstspiederīgais, kas, pamatoti baidoties no vajāšanas rases, reliģijas, tautības, politisko uzskatu vai piederības kādai noteiktai sociālai grupai dēļ, atrodas ārpus valsts, kuras piederīgais šī persona ir, un nespēj vai šādu baiļu dēļ nevēlas pieņemt minētās valsts aizsardzību [..];
d)
“bēgļa statuss” nozīmē, ka dalībvalsts atzīst trešās valsts valstspiederīgo vai bezvalstnieku par bēgli;
[..].”
Saskaņā ar Direktīvas 3. pantu dalībvalstis var ieviest vai saglabāt labvēlīgākus standartus, lai noteiktu, kas kvalificējams kā bēglis, un starptautiskās aizsardzības saturu, ciktāl šādi standarti savienojami ar šo direktīvu.
Direktīvas II nodaļas ar nosaukumu “Starptautiskās aizsardzības pieteikumu novērtēšana” 4. pantā ir definēti faktu un apstākļu novērtēšanas nosacījumi, un tā 3. punktā ir noteikts:
“Starptautiskās aizsardzības pieteikuma novērtējums jāveic individuāli par katru pieteikuma iesniedzēju, un, to darot, jāņem vērā:
a)
visi būtiskie fakti, kas attiecas uz izcelsmes valsti laikā, kad tiek pieņemts lēmums par pieteikumu; ieskaitot izcelsmes valsts normatīvos aktus un veidu, kādā tie tiek piemēroti;
b)
attiecīgie paziņojumi un dokumentācija, ko iesniedzis pieteikuma iesniedzējs, ieskaitot informāciju par to, vai pieteikuma iesniedzējs bijis vai var tikt pakļauts vajāšanai [..];
c)
pieteikuma iesniedzēja individuālais stāvoklis un personīgie apstākļi, ieskaitot tādus faktorus kā iepriekšējā darbība, dzimums un vecums, lai, pamatojoties uz pieteikuma iesniedzēja personīgajiem apstākļiem, novērtētu, vai darbības, ar kādām pieteikuma iesniedzējam bijis jāsaskaras vai ar kādām tam var nākties saskarties, būtu uzskatāmas par vajāšanu [..];
[..].”
Saskaņā ar Direktīvas 4. panta 4. punktu fakts, ka pieteikuma iesniedzējs jau bijis pakļauts vajāšanai vai tiešiem šādas vajāšanas draudiem, ir “nopietna norāde uz pieteikuma iesniedzēja pamatotajām bailēm no vajāšanas”, ja vien nav dibinātu iemeslu uzskatīt, ka šāda vajāšana netiks atkārtota.
Direktīvas II nodaļas 6. pantā ar nosaukumu “Vajāšanas vai smaga kaitējuma dalībnieki” ir noteikts:
“Vajāšanas vai smaga kaitējuma dalībnieki ir:
a)
valsts;
b)
partijas vai organizācijas, kas kontrolē valsti vai būtisku valsts teritorijas daļu;
c)
nevalstiski dalībnieki, ja var apliecināt, ka a) un b) apakšpunktā minētie dalībnieki, ieskaitot starptautiskās organizācijas, nav spējīgi vai nevēlas nodrošināt aizsardzību pret vajāšanu vai smagu kaitējumu, kā noteikts 7. pantā.”
Direktīvas III nodaļas ar nosaukumu “Kvalificēšana par bēgli” 9. panta 1. un 2. punktā ir definētas vajāšanas darbības, nosakot, ka:
“1.   Vajāšanas darbībām Ženēvas konvencijas 1.A panta nozīmē jābūt:
a)
pietiekami smagām to rakstura vai biežuma dēļ, lai tās veidotu cilvēka pamattiesību smagu pārkāpumu, jo īpaši tādu tiesību, no kuru aizsardzības nevar atkāpties saskaņā ar [ECPAK] 15. panta 2. punktu; vai
b)
vairāku pasākumu, tostarp cilvēktiesību pārkāpumu, akumulācija[i], kas ir pietiekami smagi, lai ietekmētu indivīdu līdzīgā veidā, kā minēts a) apakšpunktā.
2.   Vajāšanas darbības, kas minētas 1. punktā, cita starpā var notikt kā:
a)
fiziskas vai garīgas vardarbības darbības [..];
b)
tiesiski, administratīvi, policijas un/vai tiesu iestāžu pasākumi, kas paši par sevi ir diskriminējoši vai kas tiek īstenoti diskriminējošā veidā;
c)
apsūdzība vai sods, kas ir nesamērīgs vai diskriminējošs;
[..].”
Saskaņā ar Direktīvas 9. panta 3. punktu ir jābūt saiknei starp 10. pantā minētajiem vajāšanas iemesliem un minētajām vajāšanas darbībām.
Direktīvas 10. panta ar nosaukumu “Vajāšanas iemesli”, kas arī ietilpst šīs direktīvas III nodaļā, 1. punktā ir noteikts:
“Novērtējot vajāšanas iemeslus, dalībvalstis ņem vērā šo:
[..]
b)
reliģijas jēdziens jo īpaši ietver teisma, neteisma un ateisma uzskatu esamību, piedalīšanos vai nepiedalīšanos oficiālos privātos vai publiskos dievkalpojumos vienatnē vai kopā ar citiem, citas reliģiskas darbības vai uzskatu izteikšanu vai arī personīgu vai grupas uzvedību, kuras pamatā ir vai kuru izraisa jebkāda reliģiska ticība;
[..].”
Saskaņā ar Direktīvas 13. pantu dalībvalsts piešķir bēgļa statusu pieteikuma iesniedzējam, ja viņš ir izpildījis cita starpā Direktīvas 9. un 10. pantā minētos nosacījumus.
Vācijas tiesības
Pamatlikuma (
Grundgesetz
) 16.a panta 1. punktā ir noteikts:
“Personām, kuras vajā politisku iemeslu dēļ, ir tiesības uz patvērumu.”
Likuma par bēgļa statusa piešķiršanas procedūru (
Asylverfahrensgesetz
) redakcijā, kas publicēta 2008. gada 2. septembrī (
BGBl
. 2008 I, 1798. lpp.; turpmāk tekstā – “
AsylVfG
”), 1. pantā ir noteikts, ka šis likums attiecas uz ārvalstniekiem, kuri lūdz aizsardzību kā personas, kuras tiek vajātas politisku iemeslu dēļ Pamatlikuma 16.a panta 1. punkta izpratnē, vai aizsardzību pret vajāšanu saskaņā ar Ženēvas konvenciju.
AsylVfG
2. pantā ir noteikts, ka patvēruma tiesību saņēmējiem valsts teritorijā ir Ženēvas konvencijā noteiktais statuss.
Sākotnēji bēgļa statuss tika regulēts Likuma par ārvalstnieku ieceļošanu un uzturēšanos federālajā teritorijā (
Gesetz über die Einreise und den Aufenthalt von Ausländern im Bundesgebiet
) 51. pantā.
Ar 2007. gada 19. augusta likumu par Eiropas Savienības direktīvu transponēšanu uzturēšanās un patvēruma tiesību jomā (
Gesetz zur Umsetzung aufenthalts- und asylrechtlicher Richtlinien der Europäischen Union
,
BGBl
. 2007 I, 1970. lpp.), kas stājās spēkā 2007. gada 28. augustā, Vācijas Federatīvā Republika cita starpā transponēja Direktīvu.
Tagad nosacījumi, saskaņā ar kuriem persona tiek uzskatīta par bēgli, ir noteikti
AsylVfG
3. pantā. Saskaņā ar minētā panta 1. punktu:
“Ārvalstnieks ir bēglis [Ženēvas konvencijas] izpratnē, ja viņam viņa pilsonības valstī draud briesmas Likuma [par ārvalstnieku uzturēšanos, nodarbinātību un integrāciju federālajā teritorijā (
Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet
), redakcijā, kas publicēta 2008. gada 25. februārī (
BGBl
. 2008 I, 162. lpp.; turpmāk tekstā – “
Aufenthaltsgesetz
”)] 60. panta 1. punkta izpratnē [..]”.
Aufenthaltsgesetz
60. panta 1. punkta pirmajā un piektajā teikumā ir noteikts:
“Saskaņā ar [Ženēvas] konvenciju ārvalstnieku nevar izraidīt no vienas valsts uz citu valsti, kurā viņa dzīvība vai viņa brīvība ir apdraudēta rases, reliģijas, tautības, piederības kādai sociālai grupai vai politisko uzskatu dēļ. [..] Lai noteiktu, vai notiek vajāšana pirmā teikuma izpratnē, ir papildus [..] jāpiemēro [Direktīvas] [..] 4. panta 4. punkts un 7.–10. pants”.
Pamatlietas un prejudiciālie jautājumi
2004. gada janvārī un 2003. gada augustā attiecīgi
Y
un
Z
ieceļoja Vācijā, kur viņi lūdza patvērumu un aizsardzību kā bēgļi.
Attiecīgo pieteikumu pamatošanai viņi apgalvoja, ka sakarā ar to, ka viņi pieder musulmaņu kopienai
ahmadiyya
, kas ir islama reformu kustība, viņi bija spiesti pamest savu izcelsmes valsti. Šajā ziņā it īpaši
Y
apgalvoja, ka viņa dzimtajā ciematā viņu vairākkārt bija piekāvusi cilvēku grupa un lūgšanai paredzētā vietā viņš esot ticis apmētāts ar akmeņiem. Šīs personas esot draudējušas viņu nogalināt un iesniegušas pret viņu sūdzību policijā par pravieša Muhameda zaimošanu.
Z
apgalvo, ka pret viņu esot slikti izturējušies un viņu esot apcietinājuši reliģiskās pārliecības dēļ.
No lēmumiem par prejudiciālo jautājumu uzdošanu izriet, ka Pakistānas Kriminālkodeksa 298. C pantā ir paredzēts, ka
ahmadiyya
kopienas locekļi ir sodāmi ar brīvības atņemšanu līdz trīs gadiem vai naudas sodu, ja viņi apgalvo, ka ir musulmaņi, kvalificē sevi par piederošiem islama ticībai, sludina vai propagandē savu reliģiju vai aicina citus pieņemt šo reliģiju. Turklāt saskaņā ar šī paša kriminālkodeksa 295. C pantu ikviens, kurš aptraipa pravieša Muhameda vārdu, ir sodāms ar nāves sodu vai mūža ieslodzījumu un naudas sodu.
Ar 2004. gada 4. maija un 8. jūlija lēmumiem
Bundesamt
noraidīja
Y
un
Z
pieteikumus par patvēruma piešķiršanu kā nepamatotus un konstatēja, ka nebija izpildīti nosacījumi bēgļa statusa saņemšanai.
Tāpat šajos lēmumos
Bundesamt
konstatēja, ka piemērojamajās valsts tiesībās nav neviena šķēršļa
Y
un
Z
izraidīšanai uz Pakistānu, un atzina, ka viņi ir izraidāmi uz minēto valsti.
Bundesamt
savus lēmumus pamatoja būtībā ar to, ka nebija pietiekamu pierādījumu, kas apstiprinātu, ka attiecīgie pieteikumu iesniedzēji bija pametuši savu izcelsmes valsti tāpēc, ka viņiem bija pamatotas bailes no vajāšanas.
Y
cēla prasību
Verwaltungsgericht Leipzig
(Leipcigas Administratīvā tiesa), kura ar 2007. gada 18. maija spriedumu atcēla lēmumu, ko pret viņu bija pieņēmusi
Bundesamt
, un pieprasīja šai iestādei konstatēt, ka viņš kā bēglis bija izpildījis nosacījumus aizliegumam izraidīt viņu uz Pakistānu.
Z
apstrīdēja
Bundesamt
lēmumu
Verwaltungsgericht Dresden
(Drēzdenes Administratīvā tiesa). Ar 2007. gada 13. jūlija spriedumu minētā tiesa noraidīja viņa prasību, uzskatot, ka viņš neesot pametis savu izcelsmes valsti pamatotās bailēs no vajāšanas.
Ar 2008. gada 13. novembra spriedumiem
Sächsisches Oberverwaltungsgericht
(Saksijas Augstākā administratīvā tiesa) attiecīgi:
—
noraidīja
Bundesbeauftragter für Asylangelegenheiten
(Federācijas pilnvarotais komisārs bēgļu lietās, turpmāk tekstā – “
Bundesbeauftragter
”) celto apelācijas sūdzību par spriedumu, kas pirmajā instancē tika taisīts attiecībā uz
Y
izskatāmajā lietā, un
—
pēc tam, kad
Z
bija iesniedzis apelācijas sūdzību par pirmajā instancē attiecībā uz viņu taisīto spriedumu, grozīja minēto spriedumu un uzlika
Bundesamt
pienākumu konstatēt, ka
Z
bija izpildījis
Aufenthaltsgesetz
60. panta 1. punktā paredzētos nosacījumus un līdz ar to bija aizliegts viņu kā bēgli izraidīt uz Pakistānu.
Šī tiesa it īpaši uzskatīja, ka tam, ka
Y
un
Z
pirms viņu izbraukšanas no Pakistānas tika personīgi draudēts ar vajāšanu, ir maza nozīme. Svarīgi bija tas, ka viņi kā aktīvi
ahmadi
jebkurā gadījumā Pakistānā būtu pakļauti vajāšanas riskam
Aufenthaltsgesetz
60. panta 1. punkta izpratnē.
Gadījumā, ja viņi atgrieztos Pakistānā, viņi nevarētu turpināt praktizēt savu reliģiju publiski, neesot pakļautiem vajāšanas riskam, kas ir jāņem vērā patvēruma piešķiršanas procedūrā, lai noteiktu, vai viņiem ir piešķirams bēgļu statuss.
2008. gada 13. novembra spriedumos
Sächsisches Oberverwaltungsgericht
uzskatīja, ka dievbijīgam
ahmadi
, kurš Pakistānā dedzīgi praktizē savu reliģiju un kura reliģiskā pārliecība cita starpā paredz nodoties savai ticībai publiski, situācija šajā valstī nozīmē reliģijas brīvības nopietnu pārkāpumu. Ņemot vērā bargos sodus, kādi draud, un vairākus ekstrēmistu grupu netraucēti izdarītus noziedzīgus nodarījumus, veselais saprāts prasītu
ahmadi
atturēties no jebkādas publiskas savas ticības paušanas.
Saskaņā ar
Sächsisches Oberverwaltungsgericht
konstatējumiem
Y
un
Z
ir dziļi nodevušies savai ticībai un Pakistānā viņi to praktizēja ļoti aktīvi. Vācijā viņi turpina praktizēt savu ticību un uzskata, ka viņu reliģijas praktizēšana publiski ir nepieciešama reliģiskās identitātes saglabāšanai.
Bundesamt
un
Bundesbeauftragter
par minētajiem spriedumiem iesniedza “kasācijas sūdzību”
Bundesverwaltungsgericht
(Federālā Administratīvā tiesa), apgalvojot, ka apelācijas tiesa pārāk plaši esot interpretējusi Direktīvas 9. panta un 10. panta 1. punkta b) apakšpunkta piemērošanas jomu.
Atsaucoties uz Vācijā spēkā esošo judikatūru pirms Direktīvas transponēšanas 2007. gadā, saskaņā ar kuru par vajāšanu patvēruma tiesību jomā varēja runāt tikai tad, ja ir tikuši aizskarti reliģijas brīvības “galvenie aspekti”, nevis gadījumos, kad ir ticis aizliegts publiski praktizēt reliģiju,
Bundesamt
un
Bundesbeauftragter
uzskata, ka Pakistānā ierobežojumi, kas noteikti
ahmadi
un kuri attiecas uz viņu ticības publisku praktizēšanu, nav uzskatāmi par šo “galveno aspektu” aizskārumu.
Turklāt saskaņā ar
Bundesamt
un
Bundesbeauftragter
teikto
Sächsisches Oberverwaltungsgericht
konstatējumos nekas nav teikts par to, kā
Y
un
Z
praktizē reliģiju Vācijā, kas ļautu secināt, ka viņi nevar atteikties no noteiktām darbībām, kas nepieder reliģiskās darbības “galvenajiem aspektiem”.
Saskaņā ar iesniedzējtiesas teikto tajā izskatāmās lietas ir par to, kādu konkrētu reliģijas brīvības aizskārumu rezultātā ECPAK 9. panta izpratnē var atzīt bēgļa statusu Direktīvas 2. panta d) punkta izpratnē. Kaut arī tā uzskata, ka negatīvu ietekmi uz reliģijas brīvību var uzskatīt par “cilvēka pamattiesību smagu pārkāpumu” Direktīvas 9. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē, tā šaubas, vai cits reliģijas brīvības aizskārums, kas neskar attiecīgās personas reliģiskās identitātes būtiskus elementus, var būt pamats pieņēmumam par vajāšanu, kas ir atbilstošs, lai piešķirtu bēgļa statusu.
Šādos apstākļos
Bundesverwaltungsgericht
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus, kas abās lietās C-71/11 un C-99/11 ir formulēti gandrīz identiski:
“1)
Vai Direktīvas [..] 9. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ne katrs reliģijas brīvības aizskārums, ar ko tiek pārkāpts ECPAK 9. pants, ir vajāšanas darbība pirmās minētās tiesību normas izpratnē un ka šāds aizskārums, tieši pretēji, ir uzskatāms par reliģijas brīvības kā cilvēka pamattiesību nopietnu pārkāpumu vienīgi tad, ja ir aizskarts reliģijas brīvības kodols?
2)
Ja uz 1) jautājumu tiktu atbildēts apstiprinoši:
a)
vai reliģijas brīvības kodols ietver vienīgi piederību konfesijai un reliģiskām darbībām mājās un tuvākajā apkārtnē, vai arī tomēr vajāšanas darbība Direktīvas [..] 9. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē notiek arī tad, ja publiska reliģijas piekopšana izcelsmes valstī apdraud dzīvību, fizisko integritāti vai personisko brīvību un tāpēc pieteikuma iesniedzējs no tās atsakās?
b)
gadījumā, ja reliģijas brīvības kodols ietver arī konkrētas publiskas reliģiskas darbības:
—
vai nopietna reliģijas brīvības aizskāruma konstatēšanai pietiek ar to, ka pieteikuma iesniedzējs uzskata, ka savas ticības piekopšana viņam ir nepieciešama savas reliģiskās identitātes saglabāšanai;
—
vai arī tomēr ir nepieciešams, lai reliģiskā kopiena, kurai pieder pieteikuma iesniedzējs, šo reliģisko praksi uzskata par savas ticības mācības būtisku sastāvdaļu;
—
vai arī papildu ierobežojumi tomēr var izrietēt no citiem apstākļiem, piemēram, no vispārējās situācijas izcelsmes valstī?
3)
Ja atbilde uz 1) jautājumu ir apstiprinoša:
vai pamatotas bailes no vajāšanas Direktīvas [..] 2. panta c) punkta izpratnē pastāv tad, ja ir skaidrs, ka pēc atgriešanās izcelsmes valstī pieteikuma iesniedzējs veiks reliģiskas darbības (kas nepieder pie reliģijas brīvības galvenajiem aspektiem), lai gan tās apdraudēs viņa dzīvību, fizisko integritāti vai personīgo brīvību, vai tomēr ir saprātīgi sagaidāms, ka pieteikuma iesniedzējs atturēsies no tādām darbībām?”
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2011. gada 24. marta rīkojumu lietas C-71/11 un C-99/11 tika apvienotas rakstveida un mutvārdu procesā, kā arī sprieduma taisīšanai.
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Sākotnējie apsvērumi
No Direktīvas preambulas 3., 16. un 17. apsvēruma izriet, ka Ženēvas konvencija veido pamatu bēgļu aizsardzības starptautiski tiesiskajam režīmam un ka Direktīvas noteikumi attiecībā uz bēgļa statusa piešķiršanas nosacījumiem, kā arī attiecībā uz bēgļa statusa saturu ir pieņemti, lai palīdzētu dalībvalstu kompetentajām iestādēm piemērot šo konvenciju, pamatojoties uz kopīgiem jēdzieniem un kritērijiem (2010. gada 2. marta spriedums apvienotajās lietās
C-175/08, C-176/08, C-178/08 un C-179/08
Salahadin Abdulla
u.c., Krājums, I-1493. lpp.
, 52. punkts, kā arī 2010. gada 17. jūnija spriedums lietā
C-31/09
Bolbol
, Krājums, I-5539. lpp.
, 37. punkts).
Līdz ar to Direktīvas noteikumu interpretācija ir jāveic, ņemot vērā tās vispārējo struktūru un mērķi, ievērojot Ženēvas konvenciju un citus atbilstošos līgumus, kas ir minēti LESD 78. panta 1. punktā. Šī interpretācija, kā izriet no Direktīvas preambulas 10. apsvēruma, ir jāveic, ievērojot arī Hartā atzītās pamattiesības (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
Salahadin Abdulla
u.c., 53. un 54. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā
Bolbol
, 38. punkts, kā arī 2011. gada 21. decembra spriedumu apvienotajās lietās
C-411/10 un C-493/10
N. S
. u.c., Krājums, I-13905. lpp.
, 75. punkts).
Par pirmo un otro prejudiciālo jautājumu
Abās lietās ar diviem pirmajiem jautājumiem, kuri ir jāapskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 9. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ikviens tiesību uz reliģijas brīvību aizskārums, kas pārkāpj Hartas 10. panta 1. punktu, var tikt uzskatīts par “vajāšanas darbību” Direktīvas 9. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē un vai šajā gadījumā ir jānošķir reliģijas brīvības “kodols” no tās publiskas izpausmes.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2. panta c) punktu “bēglis” ir it īpaši trešās valsts valstspiederīgais, kas atrodas ārpus valsts, kuras piederīgais viņš ir, “jo viņš pamatoti baidās no vajāšanas” rases, reliģijas, tautības, politisko uzskatu vai piederības kādai noteiktai sociālai grupai dēļ, un kas nespēj vai “šādu baiļu dēļ” nevēlas pieņemt šīs valsts “aizsardzību”.
Tādējādi attiecīgajam valstspiederīgajam viņa izcelsmes valstī pastāvošo apstākļu un vajātāju aktivitātes dēļ ir jāsastopas ar pamatotām bailēm no vajāšanas, pamatojoties vismaz uz vienu no pieciem iemesliem, kas minēti Direktīvā un Ženēvas konvencijā, no kuriem viens ir viņa “reliģija”.
Saskaņā ar Direktīvas 13. pantu attiecīgā dalībvalsts pieteikuma iesniedzējam piešķir bēgļa statusu tad, ja viņš ir izpildījis tostarp tās 9. un 10. pantā paredzētos nosacījumus.
Direktīvas 9. pantā ir definēti elementi, kas darbības ļauj uzskatīt par vajāšanu. Šajā sakarā Direktīvas 9. panta 1. punkta a) apakšpunktā, uz kuru savos pirmajos divos jautājumos atsaucas iesniedzējtiesa, ir precizēts, ka attiecīgajām darbībām ir jābūt “pietiekami smagām” to rakstura vai biežuma dēļ, lai tās veidotu “cilvēka pamattiesību smagu pārkāpumu”, un it īpaši absolūto tiesību, attiecībā uz kurām nav pieļaujamas nekādas atkāpes saskaņā ar ECPAK 15. panta 2. punktu.
Turklāt Direktīvas 9. panta 1. punkta b) apakšpunktā ir precizēts, ka vairāku pasākumu, tostarp cilvēktiesību pārkāpumu, akumulācija, kas ir “pietiekami smagi”, lai ietekmētu indivīdu “līdzīgā” veidā, kā minēts Direktīvas 9. panta 1. punkta a) apakšpunktā, arī ir jāuzskata par vajāšanu.
Direktīvas 9. panta 3. punktā ir piebilsts, ka ir jābūt saiknei starp Direktīvas 10. panta 1. punkta b) apakšpunktā minētajiem vajāšanas iemesliem, kas ietver “reliģiju”, un vajāšanas darbībām.
Hartas 10. panta 1. punktā ietvertās tiesības uz reliģijas brīvību atbilst ECPAK 9. pantā garantētajām tiesībām.
Reliģijas brīvība ir viens no demokrātiskas sabiedrības pamatiem un cilvēka pamattiesības. Tiesību uz reliģijas brīvību aizskārums var būt tik nopietns, ka to var pielīdzināt gadījumiem, kas minēti ECPAK 15. panta 2. punktā, uz kuru norādes veidā ir atsauce Direktīvas 9. panta 1. punktā, lai noteiktu, kādas darbības it īpaši ir jāuzskata par vajāšanu.
Tomēr tas nekādā ziņā nenozīmē, ka ikviens Hartas 10. panta 1. punktā garantēto tiesību uz reliģijas brīvību aizskārums ir uzskatāms par vajāšanas darbību, kas kompetentajām iestādēm uzliek pienākumu piešķirt bēgļa statusu Direktīvas 2. panta d) punkta izpratnē personai, uz kuru attiecas šis aizskārums.
Turpretim no Direktīvas 9. panta 1. punkta formulējuma izriet, ka minētās brīvības “smaga pārkāpuma” esamība, kam ir būtiska ietekme uz attiecīgo personu, ir nepieciešama, lai attiecīgās darbības varētu uzskatīt par vajāšanu.
Tādējādi automātiski tiek izslēgtas likumā paredzētās darbības, kas Hartas 10. panta 1. punkta izpratnē ir uzskatāmas par pamattiesību uz reliģijas brīvību īstenošanas ierobežojumiem, taču nepārkāpjot šīs tiesības, jo uz šīm darbībām attiecas Hartas 52. panta 1. punkts.
Tāpat arī tādas darbības, kas acīmredzami pārkāpj Hartas 10. panta 1. punktu, bet kuras nopietnības ziņā nav pielīdzināmas cilvēka pamattiesību, attiecībā uz kurām nav iespējamas nekādas atkāpes saskaņā ar ECPAK 15. panta 2. punktu, pārkāpumam, nevar tikt uzskatītas par vajāšanas darbībām Direktīvas 9. panta 1. punkta un Ženēvas konvencijas 1.A panta izpratnē.
Lai precīzi noteiktu, kādas darbības var uzskatīt par vajāšanas darbībām Direktīvas 9. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē, nav nepieciešams nošķirt darbības, kas aizskar pamattiesību uz reliģijas brīvību “kodolu” (“
forum internum
”) un neietver publiskas reliģiskas darbības (“
forum externum
”), un darbības, kas neietekmē šo apgalvoto “kodolu”.
Šāda nošķiršana nav saderīga ar “reliģijas” jēdziena plašu definīciju, kāda ir ietverta Direktīvas 10. panta 1. punkta b) apakšpunktā un kas ietver visus to veidojošos elementus, gan publiskus, gan privātus, gan kolektīvus, gan individuālus. Darbības, kuras var tikt uzskatītas par “smagu pārkāpumu” Direktīvas 9. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē, ietver darbības, kas nopietni aizskar pieteikuma iesniedzēja brīvību ne vien praktizēt savu ticību privātā sabiedrības lokā, bet arī paust to publiski.
Šāda interpretācija var nodrošināt, ka Direktīvas 9. panta 1. punkta piemērošanas joma ir tāda, ka kompetentās iestādes var novērtēt ikvienu darbību, kas aizskar pamattiesības uz reliģijas brīvību, lai noteiktu, vai tās sava rakstura un biežuma dēļ ir pietiekami smagas un tāpēc var tikt uzskatītas par vajāšanas darbībām.
No minētā izriet, ka tas, vai darbības sava smagā rakstura dēļ kopā ar nopietnajām sekām, kādas tās rada skartajai personai, var tikt uzskatītas par vajāšanu, ir jāidentificē, kā to ir norādījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 52. punktā, nevis pamatojoties uz reliģijas brīvības elementu, kas tiek aizskarts, bet uz represijām, kādas tiek piemērotas attiecībā uz konkrēto personu, un šo represiju sekām.
Tādēļ pasākumu un sankciju, kas tiek piemērotas vai var tikt piemērotas attiecībā uz konkrēto personu, smagums ir tas, kas noteiks, vai Hartas 10. panta 1. punktā garantēto tiesību pārkāpums ir uzskatāms par vajāšanu Direktīvas 9. panta 1. punkta izpratnē.
Līdz ar to tiesību uz reliģijas brīvību pārkāpums var tikt uzskatīts par vajāšanu Direktīvas 9. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē tad, ja pastāv reāls risks, ka kāds no Direktīvas 6. pantā paredzētajiem dalībniekiem pret patvēruma pieteikuma iesniedzēju šīs brīvības īstenošanas savā izcelsmes valstī dēļ var īstenot vajāšanu vai piemērot necilvēcīgu vai degradējošu attieksmi vai sodus.
Šajā ziņā jāprecizē, ka gadījumā, kad kompetentā iestāde saskaņā ar Direktīvas 4. panta 3. punktu uzsāk starptautiskās aizsardzības pieteikuma individuālu novērtēšanu, tai ir jāņem vērā visas darbības, kam pieteikuma iesniedzējs tika vai var tikt pakļauts, lai noteiktu, vai, ņemot vērā viņa individuālo situāciju, šīs darbības var tikt uzskatītas par vajāšanu Direktīvas 9. panta 1. punkta izpratnē.
Tā kā Direktīvas 10. panta 1. punkta b) apakšpunktā definētais “reliģijas” jēdziens ietver arī dalību oficiālos publiskos dievkalpojumos vienatnē vai kopā ar citiem, šādas dalības aizliegumu var uzskatīt par pietiekami smagu darbību Direktīvas 9. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē un līdz ar to vajāšanas darbību, ja pastāv reāls risks, ka šīs dalības dēļ kāds no Direktīvas 6. pantā paredzētajiem dalībniekiem pret patvēruma pieteikuma iesniedzēju var īstenot vajāšanu vai piemērot necilvēcīgu vai degradējošu attieksmi vai sodus.
Novērtējot šādu risku, kompetentajai iestādei ir jāņem vērā vairāki elementi, gan objektīvi, gan subjektīvi. Subjektīvs elements, proti, fakts, ka noteiktas reliģiskas prakses piekopšana publiski, uz ko attiecas strīdīgie ierobežojumi, ir īpaši nozīmīga attiecīgajai personai reliģiskās identitātes saglabāšanas nolūkā, ir atbilstošs, novērtējot līmeni riskam, kādam pieteikuma iesniedzējs tiktu pakļauts izcelsmes valstī savas reliģijas dēļ, pat ja šādas reliģiskās prakses piekopšana nav uzskatāma par attiecīgās reliģiskās kopienas centrālo elementu.
No Direktīvas 10. panta 1. punkta b) apakšpunkta formulējuma izriet, ka aizsardzības, kas tiek piešķirta, pamatojoties uz vajāšanu reliģijas dēļ, apjoms aptver gan personīgu, gan grupas uzvedību, ko attiecīgā persona uzskata par sev nepieciešamu, proti, uzvedību, “kuras pamatā ir [..] reliģiska ticība”, un uzvedību, kas ir paredzēta reliģiskā doktrīnā, proti, uzvedību, “[kādu nosaka] reliģiska ticība”.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz abās lietās uzdotajiem pirmajiem diviem jautājumiem ir jāatbild, ka Direktīvas 9. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka:
—
ne katrs tiesību uz reliģijas brīvību aizskārums, kas pārkāpj Hartas 10. panta 1. punktu, var tikt uzskatīts par “vajāšanas darbību” Direktīvas minētās normas izpratnē;
—
vajāšanas darbība var izrietēt no ierobežojuma īstenot minēto brīvību publiski;
—
lai novērtētu, vai tiesību uz reliģijas brīvību aizskārums, kas pārkāpj Hartas 10. panta 1. punktu, var tikt uzskatīts par “vajāšanas darbību”, kompetentajām iestādēm, ņemot vērā attiecīgās personas individuālo situāciju, ir jāpārbauda, vai pastāv reāls risks, ka kāds no Direktīvas 6. pantā paredzētajiem dalībniekiem var īstenot vajāšanu vai piemērot necilvēcīgu vai degradējošu attieksmi vai sodus pret viņu šīs brīvības īstenošanas savā izcelsmes valstī dēļ.
Par trešo jautājumu
Ar abās lietās uzdoto trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2. panta c) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka pieteikuma iesniedzēja bailes no vajāšanas ir pamatotas, ja viņš var izbēgt no vajāšanas savā izcelsmes valstī, atsakoties veikt noteiktas reliģiskas darbības.
Lai atbildētu uz šo jautājumu, ir jānorāda, ka tas attiecas uz situāciju, kurā, kā tas ir pamatlietās, pieteikuma iesniedzējs vēl nav ticis pakļauts vajāšanai vai viņam vēl nav tikuši izteikti tieši vajāšanas draudi viņa reliģijas dēļ.
Šādas “nopietna[s] norāde[s] uz pieteikuma iesniedzēj[u] pamatotajām bailēm” Direktīvas 4. panta 4. punkta izpratnē neesamība ir iemesls, kāpēc iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, cik lielā mērā būtu pieļaujams prasīt – gadījumā, kad pieteikuma iesniedzējs nevar pamatot to, ka viņa bailes ir saistītas ar jau notikušu vajāšanu viņa reliģijas dēļ –, lai, atgriežoties savā izcelsmes valstī, pieteikuma iesniedzējs turpina izvairīties no reāla vajāšanas riska.
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka Direktīvā paredzētajā sistēmā kompetento iestāžu mērķis, saskaņā ar šīs Direktīvas 2. panta c) punktu novērtējot, vai pieteikuma iesniedzējs pamatoti baidās no vajāšanas, ir noskaidrot, vai konstatētie apstākļi ir vai nav uzskatāmi par tādiem draudiem, kas attiecīgajai persona, ņemot vērā viņas individuālo situāciju, liek pamatoti baidīties no faktiskas vajāšanas.
Šis riska lieluma vērtējums, kas katrā konkrētajā gadījumā ir jāveic uzmanīgi un rūpīgi (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās
Salahadin Abdulla
u.c., 90. punkts), ir balstīts vienīgi uz faktu un apstākļu konkrētu izvērtēšanu saskaņā ar normām, it īpaši ar Direktīvas 4. pantā minētajām normām.
Nevienā no šīm normām nav norādīts, ka, novērtējot faktiskas vajāšanas riska lielumu konkrētajā gadījumā, ir jāņem vērā pieteikuma iesniedzēja iespēja no tā izvairīties, atsakoties no attiecīgās reliģiskās prakses un līdz ar to – no aizsardzības, kādu viņam ir paredzēts piešķirt ar Direktīvu, atzīstot bēgļa statusu.
No minētā izriet, ka gadījumā, kad ir konstatēts, ka attiecīgā persona pēc atgriešanās savā izcelsmes valstī piekops reliģisku praksi, kas viņu pakļaus reālam vajāšanas riskam, viņai ir jāpiešķir bēgļa statuss saskaņā ar Direktīvas 13. pantu. Fakts, ka viņa varētu izvairīties no riska, atsakoties veikt noteiktas reliģiskas darbības, principā nav atbilstošs.
Ņemot vērā šos apsvērumus, uz abās lietās uzdoto trešo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2. panta c) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka pieteikuma iesniedzēja bailes no vajāšanas ir pamatotas, ja kompetentās iestādes, ņemot vērā viņa individuālo situāciju, uzskata, ka ir saprātīgi domāt, ka pēc atgriešanās savā izcelsmes valstī viņš īstenos reliģiskas darbības, kas viņu pakļaus reālam vajāšanas riskam. Individuāli izvērtējot pieteikumu par bēgļa statusa piešķiršanu, minētās iestādes nevar saprātīgi sagaidīt, ka pieteikuma iesniedzējs atteiksies īstenot šīs reliģiskās darbības.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:

1)
Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvas 2004/83/EK par obligātajiem standartiem, lai kvalificētu trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kā bēgļus vai kā personas, kam citādi nepieciešama starptautiska aizsardzība, šādu personu statusu un piešķirtās aizsardzības saturu 9. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka:
—
ne katrs tiesību uz reliģijas brīvību aizskārums, kas pārkāpj Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 10. panta 1. punktu, var tikt uzskatīts par “vajāšanas darbību” šīs direktīvas minētās normas izpratnē;
—
vajāšanas darbība var izrietēt no ierobežojuma īstenot minēto brīvību publiski;
—
lai novērtētu, vai tiesību uz reliģijas brīvību aizskārums, kas pārkāpj Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 10. panta 1. punktu, var tikt uzskatīts par “vajāšanas darbību”, kompetentajām iestādēm, ņemot vērā attiecīgās personas individuālo situāciju, ir jāpārbauda, vai pastāv reāls risks, ka kāds no Direktīvas 6. pantā paredzētajiem dalībniekiem var īstenot vajāšanu vai piemērot necilvēcīgu vai degradējošu attieksmi vai sodus pret viņu šīs brīvības īstenošanas savā izcelsmes valstī dēļ;

2)
Direktīvas 2. panta c) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka pieteikuma iesniedzēja bailes no vajāšanas ir pamatotas, ja kompetentās iestādes, ņemot vērā viņa individuālo situāciju, uzskata, ka ir saprātīgi domāt, ka pēc atgriešanās savā izcelsmes valstī viņš īstenos reliģiskas darbības, kas viņu pakļaus reālam vajāšanas riskam. Individuāli izvērtējot pieteikumu par bēgļa statusa piešķiršanu, minētās iestādes nevar saprātīgi sagaidīt, ka pieteikuma iesniedzējs atteiksies īstenot šīs reliģiskās darbības.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.