CELEX: 62012CJ0417
Apelācija
ELVGF
Platību atstāšana atmatā
Pārbaudes no attāluma
Atmatā atstāto platību zaļā atmata
Finanšu korekcijas

Savā apelācijas sūdzībā Dānijas Karaliste lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas spriedumu Dānija/Komisija (T-212/09, EU:T:2012:335; turpmāk tekstā - “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru tā ir noraidījusi tās prasību daļēji atcelt Komisijas 2009. gada 19. marta Lēmumu 2009/253/EK, ar ko no Kopienas finansējuma izslēdz atsevišķus dalībvalstu izdevumus, kurus tās attiecinājušas uz Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda (ELVGF) Garantiju nodaļu un uz Eiropas Lauksaimniecības garantiju fondu (ELGF) (
OV L 75, 15. lpp.
; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), ciktāl ar šo lēmumu no Kopienas finansējuma ir izslēgti atsevišķi Dānijas Karalistes izdevumi saistībā ar platību atstāšanu atmatā.
Atbilstošās tiesību normas
Regula (EK) Nr. 1258/1999
Padomes 1999. gada 17. maija Regulas (EK) Nr. 1258/1999 par kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu (
OV L 160, 103. lpp.
), kas ir piemērojama pamatlietas faktisko apstākļu rašanās dienā, 7. panta 4. punkta pirmajā daļā bija paredzēts:
“Komisija pieņem lēmumu par izdevumiem, [kas] ir jāizslēdz no 2. un 3. pantā minētā Kopienas finansējuma, ja tā atklāj, ka izdevumi nav veikti atbilstoši Kopienas noteikumiem.”
Regula (EK) Nr. 2316/1999
Komisijas 1999. gada 22. oktobra Regulas (EK) Nr. 2316/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus, lai piemērotu Padomes Regulu (EK) Nr. 1251/1999, ar kuru izveido atbalsta sistēmu noteiktu laukaugu audzētājiem (
OV L 280, 43. lpp.
), kas ir piemērojama pamatlietas faktisko apstākļu rašanās dienā, 19. pantā bija noteikts:
“1.   Platībām, kas saskaņā ar šo iedaļu atstātas atmatā, jāaptver platība, kas ir vismaz 0,3 ha liela un vismaz 20 m plata.
Dalībvalstis var pieņemt:
a)
mazākas platības, kas ietver veselus zemes gabalus ar pastāvīgām robežām, piemēram, sienām, dzīvžogiem vai ūdenstilpēm;
[..]
4.   Dalībvalstis ievieš piemērotus pasākumus, kas atbilst konkrētajai situācijai saistībā ar atmatā atstātajām platībām, lai nodrošinātu, ka tās tiek saglabātas un ka tiek aizsargāta apkārtējā vide. Šādiem pasākumiem var pieskaitīt arī zaļo atmatu, šajā gadījumā jānodrošina, lai pasākumi garantētu to, ka zaļo atmatu nevar izmantot sēklu audzēšanai un ka nekādos apstākļos to nevar izmantot lauksaimnieciskiem mērķiem līdz 31. augustam vai turpmāk līdz 15. janvārim, lai laukaugus audzētu pārdošanai.
[..]”
Regula (EK) Nr. 2419/2001
Komisijas 2001. gada 11. decembra Regulas (EK) Nr. 2419/2001, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus integrētās administrācijas un kontroles sistēmas piemērošanai konkrētām Kopienas atbalsta shēmām, kas izveidotas ar Padomes Regulu (EEK) Nr. 3508/92 (
OV L 327, 11. lpp.
), 15. pantā bija paredzēts:
“Administratīvās pārbaudes un pārbaudes uz vietas veic tā, lai nodrošinātu efektīvu atbilstības pārbaudi noteikumiem, saskaņā ar kuriem piešķir atbalstu.”
Saskaņā ar minētās regulas 22. panta 1. punktu, kas attiecas uz lauksaimniecībā izmantojamo zemes gabalu platības noteikšanu:
“Lauksaimniecībā izmantojamo zemes gabalu platības nosaka, izmantojot visus atbilstīgos līdzekļus, ko noteikusi kompetentā iestāde un kas nodrošina tādu mērījumu precizitāti, kura ir vismaz līdzvērtīga tai, ko prasa oficiāli mērījumi saskaņā ar valsts noteikumiem. Kompetentā iestāde nosaka pielaides robežu, ņemot vērā izmantoto mērīšanas metodi, pieejamo oficiālo dokumentu precizitāti, vietējos faktorus, piemēram, zemes gabala slīpumu un formu, un 2. punkta noteikumus.”
Šīs pašas regulas 23. pantā bija noteikta kārtība, kādā tiek veiktas pārbaudes no attāluma.
Regula (EK) Nr. 1290/2005
Padomes 2005. gada 21. jūnija Regulas (EK) Nr. 1290/2005 par kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu (
OV L 209, 1. lpp.
) 31. panta “Atbilstības pārbaude” 1.–3. punktā ir paredzēts:
“1.   Ja Komisijas konstatē, ka 3. panta 1. punktā un 4. pantā paredzētie izdevumi nav veikti saskaņā ar Kopienas noteikumiem, tā pieņem lēmumu par to, kādas summas nav jāatmaksā no Kopienas finansējuma, saskaņā ar 41. panta 3. punktā paredzēto procedūru.
2.   Komisija novērtē summas, kas nav jāatmaksā, ņemot vērā jo īpaši konstatētās neatbilstības nopietnību. Komisija attiecīgi ņem vērā pārkāpuma būtību un nopietnību, kā arī Kopienai nodarīto finansiālo kaitējumu.
3.   Pirms pieņem lēmumu atteikt finansējumu, Komisijas pārbaužu rezultātus un attiecīgās dalībvalsts atbildes paziņo rakstiski, un pēc tam abas puses cenšas panākt vienošanos par veicamajiem pasākumiem.
Ja puses nevar vienoties, dalībvalsts var lūgt sākt procedūru, kuras mērķis ir četros mēnešos saskaņot pušu pozīcijas un kuras iznākums tiek atspoguļots ziņojumā, ko nosūta Komisijai un ko Komisija izskata, pirms tā pieņem lēmumu par iespējamu finansējuma atteikumu.”
Pamatnostādnes
Komisijas 1997. gada 23. decembra Dokumentā Nr. VI/5330/97 “Pamatnostādnes attiecībā uz finansiālo seku aprēķinu ELVGF Garantiju nodaļas grāmatojumu noskaidrošanas lēmuma sagatavošanas ietvaros” (turpmāk tekstā – “pamatnostādnes”) ir aprakstīta vienotas likmes finanšu korekciju piemērošanas metode. Tajā tostarp ir paredzēts, ka:
“Finanšu korekcijas ir jāparedz tad, ja Komisija konstatē, ka pārbaudes pasākums, kas regulā ir tieši pieprasīts vai kas ir netieši vajadzīgs skaidri izteiktas normas ievērošanai (piemēram, atbalsta ierobežojums zināmas kvalitātes precei), nav veikts pienācīgā veidā.
Ja pārbaudes tiek veiktas, bet tās tiek veiktas nepilnīgi, ir jānovērtē nepilnības smagums. Faktiski visas pārbaudes procedūras ir uzlabojamas, un viens no Komisijas pārbaudes veicēju uzdevumiem ir sagatavot ieteikumus, kuru mērķis ir uzlabot procedūras un veikt papildu pārbaudes, kas, kaut arī likumdevējs tās nav paredzējis, sniedz papildu garantiju saistībā ar izdevumu likumību attiecīgajai dalībvalstij raksturīgajos apstākļos. Tomēr ar to vien, ka pārbaudes procedūra ir uzlabojama, nepietiek, lai pamatotu finanšu korekciju. Ir jāpastāv būtiskai bezdarbībai, nepiemērojot skaidri izteiktas Kopienu tiesību normas, un šādai bezdarbībai ir jārada [Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fondam (ELVGF)] reāls zaudējumu vai pārkāpumu risks.”
Pamatnostādnēs ir paredzēti nosacījumi, kas ir jāizpilda, lai piemērotu vienotas likmes finanšu korekciju 2 %, 5 %, 10 % vai 25 % apmērā no paziņotajiem izdevumiem.
Tiesvedības rašanās fakti un apstrīdētais lēmums
Pēc tam, kad 2004. gada oktobrī un decembrī tika veikta izmeklēšana uz vietas saistībā ar nosacījumiem, ar kādiem Dānijas iestādes 2002.–2004. tirdzniecības gadā ir piemērojušas integrēto administrācijas un kontroles sistēmu laukaugiem, Eiropas Komisija informēja Dānijas Karalisti, ka šīs iestādes nav ievērojušas Padomes 1999. gada 17. maija Regulas (EK) Nr. 1251/1999, ar kuru izveido atbalsta sistēmu noteiktu laukaugu audzētājiem (
OV L 160, 1. lpp.
), un Padomes 1992. gada 27. novembra Regulas (EK) Nr. 3508/92, ar ko izveido integrētu administrācijas un kontroles sistēmu konkrētām Kopienas atbalsta shēmām (
OV L 355, 1. lpp.
), noteikumus.
Pēc savu secinājumu paziņošanas Dānijas Karalistei 2006. gada 27. jūnija vēstulē saskaņā ar Komisijas 1995. gada 7. jūlija Regulas (EK) Nr. 1663/95, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus par to, kā piemērot Regulu (EEK) Nr. 729/70 attiecībā uz ELVGF Garantiju nodaļas grāmatojumu noskaidrošanas procedūru (
OV L 158, 6. lpp.
), kas grozīta ar Komisijas 1999. gada 22. oktobra Regulu (EK) Nr. 2245/1999 (
OV L 273, 5. lpp.
), 8. panta 1. punktu un pēc vēstuļu apmaiņas Komisija šai dalībvalstij adresētajā 2008. gada 21. februāra vēstulē norādīja, ka finanšu korekcijas 5 % un 10 % apmērā ir jāpiemēro atsevišķiem izdevumiem, kas ir radušies 2002.–2004. tirdzniecības gadā. Šo korekciju summa ir 750 miljoni Dānijas kronu (DKK).
Tā kā Dānijas Karaliste šo korekciju uzskatīja par nepamatotu, tā vērsās pie samierināšanas iestādes.
Pēdējā minētā savā 2008. gada 9. septembra ziņojumā secināja, ka abu pretējo pušu viedokļi nav samierināmi, un aicināja Komisiju pārskatīt priekšlikumu piemērot korekcijas 5 % un 10 % apmērā visiem attiecīgajiem izdevumiem.
Kā Komisija to ir izklāstījusi Lauksaimniecības un lauku attīstības ģenerāldirektorāta (ĢD) 2009. gada 6. janvāra kopsavilkuma ziņojumā par Komisijas veikto pārbaužu rezultātiem ELVGF Garantiju nodaļas grāmatojumu noskaidrošanas procedūras kontekstā saskaņā ar Regulas Nr. 1258/1999 7. panta 4. punktu un Regulas Nr. 1290/2005 31. pantu (turpmāk tekstā – “kopsavilkuma ziņojums”), tā ar apstrīdēto lēmumu piemēroja vienotas likmes finanšu korekcijas, kas attiecīgi bija 2 %, 5 % vai 10 % no Dānijas Karalistes izdevumiem, ņemot vērā trūkumus, kuri tika konstatēti, veicot platību pārbaudes no attāluma un pārbaudot, vai ir ievērotas ar atmatā atstātajām platībām saistītās tiesību aktu prasības.
Pirmkārt, atbalstam, kas bija izmaksāts 2003. un 2004. tirdzniecības gadā, Komisija piemēroja vienotas likmes korekciju 2 % apmērā, ņemot vērā ELVGF radīto finansiālo kaitējumu, jo Dānijas Karaliste pārbaužu no attāluma ietvaros nebija veikusi koriģējošus pasākumus, ja platības bija mērītas, izmantojot augstas izšķirtspējas attēlus (turpmāk tekstā – “AI attēli”).
Otrkārt, Komisija, konstatējusi vairākus pārkāpumus saistībā ar atmatā atstātajām platībām, kas var pamatot atsevišķu izdevumu izslēgšanu no ELVGF finansējuma, secināja, ka galvenās šo platību pārbaudes nebija veiktas vai bija veiktas tik slikti, ka tās bija pilnībā neefektīvas. Tādējādi tā atbalstam, kas izmaksāts 2002.–2004. tirdzniecības gadā, atbilstoši konkrētajai situācijai piemēroja vienotas likmes fiksētu korekciju 5 % vai 10 % apmērā, lai atlīdzinātu ELVGF nodarīto finansiālo kaitējumu.
Pārsūdzētais spriedums
Pirmkārt, runājot par noteikumiem, kas attiecas uz pārbaudēm no attāluma, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 48.–50. punktā norādīja, ka Dānijas Karalistei esot bijusi jāizmanto alternatīva metode, lai pārliecinātos par zemes gabalu mērījumu, kas veikti, izmantojot AI attēlus, pareizību, vēl jo vairāk tāpēc, ka šīs dalībvalsts iestādes kopš 2002. gada decembra bija informētas, ka Komisija neiesaka izmantot šādu mērīšanas metodi.
Turklāt pārsūdzētā sprieduma 52. punktā Vispārējā tiesa saskaņā ar Regulas Nr. 2419/2001 22. panta 1. punktu Komisijai ir atzinusi brīvību izmantot ikvienu atbilstošu līdzekli, lai pārliecinātos par pārbaudīto zemes gabalu platību.
Otrkārt, runājot par noteikumiem, kas attiecas uz atmatā atstāto platību pārbaudēm, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 69.–85. punktā veica, pirmkārt, Regulas Nr. 2316/1999 19. panta 4. punkta interpretāciju, pretēji Komisijas nostājai atzīstot, ka zaļās atmatas saglabāšana atmatā atstātajā platībā ir pasākums, kas ir piemērots tās saglabāšanai un vides aizsardzībai. Pārsūdzētā sprieduma 106. punktā Vispārējā tiesa tomēr norādīja, ka, ja Komisija, lai attaisnotu būtiskas un pamatotas šaubas, pamatojas uz vairākiem savā starpā neatkarīgiem pierādījumiem, pietiek, ka kaut vai tikai viens no šiem pierādījumiem ir apstiprināts, lai secinātu, ka pārbaužu veikšanas kārtība ir bijusi nepietiekama. Tādējādi tā turpināja pārbaudīt citus Komisijas iesniegtos pierādījumus.
Atgādinājusi par dalībvalstu pienākumu saglabāt atmatā atstātās platības, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 93. un 94. punktā atzina, ka saskaņā ar minēto tiesību normu zaļā atmata, kas atstāta šajās platībās, bija jāsaglabā, lai aizsargātu šo platību agronomiskos apstākļus.
Otrkārt, runājot par jēdzienu “pastāvīgas robežas” Regulas Nr. 2316/1999 19. panta 1. punkta otrās daļas a) apakšpunkta izpratnē, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 101. punktā atzina, ka par šajā tiesību normā paredzētajām platībām platībatkarīgo maksājumu var saņemt tikai tad, ja tās ir fiziski norobežotas. Tādējādi tā noraidīja Dānijas Karalistes interpretāciju, saskaņā ar kuru kadastrālās robežas atbilstot minētajā tiesību normā paredzētajām prasībām.
Runājot par to apstākļu iespējamo prettiesiskumu, kādos Komisija konstatēja atsevišķus pārkāpumus, kas skar atmatā atstātās platības, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 122. punktā atzina, ka Dānijas Karaliste nevar šaubas interpretēt par labu atbalsta pieprasītājam, ja pārbaudes uz vietas, kas tikušas veiktas pēc atmatā atstāšanas laikposma beigām, ļauj konstatēt, ka attiecīgajās platībās atrodas uzkrātas siena ķīpas vai celtniecības atkritumi.
Pārsūdzētā sprieduma 123. punktā Vispārējā tiesa atzina, ka Komisija pamatoti bija secinājusi, ka pastāv būtiskas un pamatotas šaubas par Dānijas Karalistes veikto pārbaužu pietiekamo raksturu jautājumā par platībām, kurās bija konstatēti daži pārkāpumi, un šī dalībvalsts nebija paudusi argumentus, kas varētu kliedēt šīs šaubas.
Treškārt, runājot par iespējamu būtisku procedūras noteikumu pārkāpumu, Vispārējā tiesa noraidīja visus minētās dalībvalsts paustos argumentus.
Ceturtkārt, runājot par noteikumiem, kas attiecas uz finanšu korekcijām, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 168. punktā uzskatīja, ka Komisija saprātīgi varēja secināt, ka ELVGF pastāvēja būtisks zaudējumu risks un tas pamatoja vienotas likmes korekciju 5 % vai 10 % apmērā.
Tādējādi Vispārējā tiesa noraidīja Dānijas Karalistes iesniegto prasību atcelt tiesību aktu.
Lietas dalībnieku prasījumi
Ar savu apelācijas sūdzību Dānijas Karaliste lūdz Tiesu atcelt pārsūdzēto spriedumu un apmierināt tās pirmajā instancē izvirzītos prasījumus vai pakārtoti – nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai.
Eiropas Komisija lūdz apelācijas sūdzību noraidīt un piespriest Dānijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Par apelācijas sūdzību
Savas apelācijas sūdzības pamatojumam Dānijas Karaliste izvirza četrus pamatus, kas attiecīgi ir balstīti uz nepareizu Regulas Nr. 2419/2001 15. panta interpretāciju, nepareizu Regulas Nr. 2316/1999 19. panta 4. punkta interpretāciju un kļūdām tiesību piemērošanā, kas ir pieļautas, piemērojot, pirmkārt, noteikumus par pierādīšanas pienākumu un, otrkārt, noteikumus par finanšu korekcijām.
Komisija uzskata, ka visi pamati, kas ir izvirzīti apelācijas sūdzības pamatošanai, ir jānoraida kā nepieņemami vai katrā ziņā kā nepamatoti.
Tādējādi vispirms ir jāizvērtē Komisijas izvirzītā vispārējā iebilde par nepieņemamību.
Par vispārējo iebildi par nepieņemamību
Kaut arī Komisija ir atbildējusi uz katru no Dānijas Karalistes izvirzītajiem pamatiem, tā galvenokārt atsaucas uz apelācijas sūdzības nepieņemamību kopumā, jo tās mērķis esot panākt, ka no jauna tiek pārbaudīti lietas faktiskie apstākļi, un tajā galvenokārt esot tikai atkārtoti pirmajā instancē paustie argumenti.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar LESD 256. panta 1. punktu un Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmo daļu apelācijas sūdzības iesniedz tikai par tiesību jautājumiem.
Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja viens no lietas dalībniekiem apstrīd Vispārējās tiesas veikto Savienības tiesību interpretāciju vai piemērošanu, apelācijas tiesvedībā var no jauna izskatīt pirmajā instancē pārbaudītos tiesību jautājumus. Ja lietas dalībnieks nevarētu šādā veidā pamatot savu apelācijas sūdzību ar pamatiem un argumentiem, kas jau tikuši izmantoti Vispārējā tiesā, apelācijas tiesvedība daļēji zaudētu savu jēgu (spriedums Francija/Komisija, C‑601/11 P,
EU:C:2013:465
, 71. punkts).
Runājot par šo apelācijas sūdzību, pietiek konstatēt, kā izriet it īpaši no šī sprieduma 29. punkta un pretēji tam, ko apgalvo Komisija, ka Dānijas Karaliste necenšas vispārējā veidā apšaubīt Vispārējās tiesas īstenoto faktu vērtējumu, atkārtojot tajā izvirzītos pamatus un argumentus. Prasītāja tieši pretēji izvirza tiesību jautājumus, kas var būt apelācijas priekšmets.
Līdz ar to Komisijas celtā vispārējā iebilde par nepieņemamību ir jānoraida.
Ņemot to vērā un tā kā Komisija precīzāk atsaucas uz konkrētu apelācijas sūdzības pamatu nepieņemamību, šī iebilde par nepieņemamību ir jāizskata, izvērtējot attiecīgos pamatus.
Par pirmo pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Dānijas Karaliste kā pirmo pamatu min kļūdu, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi, interpretējot Regulas Nr. 2419/2001 15. pantu, kurš aplūkots kopā ar tās 23. pantu, ciktāl pārskati, kas ir iegūti, izmantojot globālās pozicionēšanas sistēmu (GPS), nevar tikt izmantoti, lai novērtētu attālos mērījumus, jo abas metodes noteikti sniedz atšķirīgus rezultātus.
Turklāt Vispārējā tiesa neesot patiesi atspoguļojusi faktus, ne arī paudusi nostāju par detalizētiem dokumentiem, kas pierāda, ka Dānijas iestādes ir veikušas papildu koriģējošas pārbaudes.
Francijas Republika apgalvo, ka Vispārējai tiesai bija jāpārbauda, vai attālie mērījumi nodrošina tādu precizitātes pakāpi, kas ir vismaz līdzvērtīga tai, kāda ir prasīta oficiālajiem mērījumiem saskaņā ar valsts tiesību normām. Katrā ziņā valsts mērījumi būtu jānovērtē ar zināmu pielaidi.
Komisija apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 120. punktā Vispārējā tiesa ir konstatējusi Dānijas pārbaudes sistēmas trūkumus. Izvirzīto pamatu veidojot tikai šī faktu vērtējuma apstrīdēšana.
Tiesas vērtējums
Kā Vispārējā tiesa to pamatoti ir atgādinājusi pārsūdzētā sprieduma 37.–41. punktā, dalībvalstīm saskaņā ar Regulas Nr. 2419/2001 15. pantu un 22. panta 1. punktu ir jāveic pasākumi, ko tās uzskata par piemērotiem, lai nodrošinātu pārbaužu efektivitāti un tādējādi attālo mērījumu precizitāti.
Kaut arī no šīm tiesību normām izriet, ka dalībvalstis var brīvi izvēlēties lauksaimniecībā izmantojamo zemes gabalu platības mērīšanas līdzekļus, tomēr ir jāsecina, ka šiem līdzekļiem ir jāatbilst precizitātes prasībai.
Šajā kontekstā Vispārējai tiesai nevar pārmest, ka tā ir atzinusi, ka, pārbaudot Dānijas iestāžu veiktos to zemes gabalu mērījumus, uz kuriem ir attiecināms atmatā atstāšanas režīms, Komisija varēja balstīties uz metodi, kura atšķīrās no tās, ko bija izvēlējušās šīs iestādes.
Pirmkārt, pārbaudot, vai ir ievērota dalībvalstij noteiktā precizitātes prasība, Komisija nevar būt spiesta izmantot tikai to metodi, ko ir izvēlējusies šī valsts, it īpaši tad, ja tā uzskata, ka atšķirīga metode sniedz lielākas precizitātes garantijas.
Otrkārt, ja Komisijai būtu pienākums šajā ziņā izmantot attiecīgās dalībvalsts iestāžu izvēlēto mērīšanas metodi, tas varētu izraisīt ar Regulu Nr. 2419/2001 ieviestās divu līmeņu pārbaužu sistēmas pasliktināšanos.
Tādējādi tikai tad, ja Komisija var brīvi izvēlēties valsts iestāžu veikto pasākumu pārbaudes metodi, kas tai šķiet vispiemērotākā precizitātes ziņā, tā var efektīvi pārbaudīt valsts pārbaudes sistēmu uzticamību.
Runājot par citiem iebildumiem, ir jāatgādina, ka Vispārējās tiesas veiktais faktu vērtējums, izņemot faktu sagrozīšanas gadījumu, nav tiesību jautājums, kas ir jāizskata Tiesai apelācijas tiesvedībā.
Apstrīdot Vispārējās tiesas veikto faktu vērtējumu, kas izriet no pārsūdzētā sprieduma 50. un 120. punkta, Dānijas Karaliste lūdz Tiesu veikt jaunu faktu vērtējumu, nenorādot nevienu pierādījumu, kas ļautu secināt, ka ir notikusi šāda faktu sagrozīšana.
Līdz ar to pirmais pamats ir jānoraida kā daļēji nepamatots un daļēji nepieņemams.
Par otro pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Lai pamatotu otro pamatu, kas attiecas uz kļūdu, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi, interpretējot Regulas Nr. 2316/1999 19. panta 4. punktu, Dānijas Karaliste apgalvo, ka nav nekāda pienākuma atmatā atstātajā platībā nopļaut zaļo atmatu, ka šajā tiesību normā paredzētais saglabāšanas pienākums neattiecas uz zaļo atmatu un ka Vispārējā tiesa nav paskaidrojusi, ko tā saprot ar atmatā atstāto platību “agronomisko apstākļu aizsardzību”.
Dānijas Karaliste piebilst, ka to pārkāpumu nebūtiskais raksturs, ko Komisija ir minējusi apstrīdētajā lēmumā, nevar pamatot piemērotās finanšu korekcijas.
Turklāt Vispārējā tiesa neesot lēmusi par pārējiem Komisijas konstatētajiem pārkāpumiem, kas pamatojot apstrīdēto lēmumu. Šī pamatojuma nenorādīšana pārsūdzētajā spriedumā esot liegusi prasītājai pareizi novērtēt apstrīdētā lēmuma likumību.
Turklāt Vispārējā tiesa neesot lēmusi par tiem Dānijas Karalistes iesniegtajiem pamatiem un pierādījumiem, kas ļauj pamatot Dānijas pārbaužu sistēmas uzticamību.
Francijas Republika apgalvo, pirmkārt, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, neatceļot apstrīdēto lēmumu, kaut arī tā konstatēja šajā lēmumā pieļautu nelikumību, un, otrkārt, ka saglabāšanas pienākums attiecas nevis uz zaļo atmatu, bet uz pašām atmatā atstātajām platībām.
Somijas Republika piebilst, ka interpretācija, ko Vispārējā tiesa ir sniegusi Regulas Nr. 2316/1999 19. panta 4. punktam, neizriet no šīs tiesību normas formulējuma.
Komisija atgādina, ka Vispārējā tiesa ir konstatējusi pārkāpumus, kuru esamību Dānijas Karaliste nav apstrīdējusi un kuri attiecas uz nosacījumiem, ar kādiem atbalsta shēma ir piemērojama atsevišķiem zemes gabaliem. Ciktāl Dānijas pārbaužu sistēmas trūkumi izriet no tā, ka Dānijas Karaliste ir nepareizi interpretējusi Savienības tiesisko regulējumu, Vispārējā tiesa neesot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
Runājot par pārkāpumu nozīmīgumu, Komisija norāda, ka uz vietas veiktās pārbaudes ļāva uzskatīt, ka ar tiem saistītie gadījumi nebija ne mazsvarīgi, ne nebūtiski.
Tiesas vērtējums
Ar savu pirmo iebildumu Dānijas Karaliste pārmet Vispārējai tiesai, ka tā Regulas Nr. 2316/1999 19. panta 4. punkta pirmo teikumu ir interpretējusi tādējādi, ka tas paredz netiešu pienākumu nopļaut zaļo atmatu.
Jākonstatē, ka šāds pārmetums ir pamatots ar nepareizu pārsūdzētā sprieduma izpratni.
Vispirms Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 88. punktā ir atgādinājusi, ka, lai gan dalībvalstis var izvēlēties atmatā atstātajās platībās saglabāt zaļo atmatu, tām saskaņā ar Regulas Nr. 2316/1999 19. panta 4. punktu ir jāveic piemēroti pasākumi, kas nodrošina šo platību saglabāšanu, zinot, ka, ja tiek izvēlēta zaļā atmata, tā ir jāsaglabā.
Pēc tam tā minētā sprieduma 93. punktā pamatoti ir piebildusi, ka atmatā atstātajās platībās saglabātās zaļās atmatas pienācīgas saglabāšanas mērķis ir aizsargāt to agronomiskos apstākļus.
Šajā ziņā Vispārējā tiesa tā paša sprieduma 92. punktā norādīja, ka Dānijas Karaliste pati bija apgalvojusi, ka noteicošais kritērijs ir tas, vai atmatā atstātās platības atmatas saglabāšanas laikposmā joprojām ir aramzeme.
Visbeidzot pārsūdzētā sprieduma 94. punktā Vispārējā tiesa ir atzinusi, ka, runājot par atmatā atstātajām platībām, zaļās atmatas saglabāšana nebija izņēmums salīdzinājumā ar dalībvalstu veiktiem atbilstošiem pasākumiem saskaņā ar Regulas Nr. 2316/1999 19. panta 4. punkta noteikumiem.
Tādējādi Vispārējā tiesa, atgādinot tikai par vajadzību saglabāt atmatā atstātās platības, kā tas ir paredzēts minētās regulas 19. panta 4. punkta pirmajā teikumā, nav atsaukusies uz netiešu pienākumu nopļaut zaļo atmatu pretēji tam, ko apgalvo Dānijas Karaliste.
Tomēr zaļās atmatas esamība kā atbilstošs pasākums, lai nodrošinātu atmatā atstātās platības saglabāšanu, nevar atbrīvot attiecīgo dalībvalsti no pienākuma pārbaudīt, vai pati minētā atmata ir saglabāta. Atmatā atstātās platības saglabāšanas mērķa sasniegšana būtu apdraudēta, ja uz pašu zaļo atmatu neattiektos minētā saglabāšana.
Ar savu otro iebildumu Dānijas Karaliste pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav atcēlusi apstrīdēto lēmumu, uzskatot, ka, lai gan Komisija bija pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, zaļās atmatas saglabāšanu neatzīstot par atbilstošu pasākumu, ar Komisijas konstatētajiem pārkāpumiem, kas nav šī saglabāšana, pietiek, lai pamatotu šajā lēmumā paredzētās finanšu korekcijas.
Vispārējās tiesas norādītie pārkāpumi neesot tik nozīmīgi, lai tie pamatotu piemērotās korekcijas.
Pirmkārt, ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru Komisijai ir jāiesniedz pierādījumi par būtiskām un pamatotām šaubām, kas tai ir radušās attiecībā uz valsts iestāžu veikto pārbaužu efektivitāti, lai pamatotu finanšu korekciju (šajā ziņā skat. spriedumu Grieķija/Komisija, C‑300/02,
EU:C:2005:103
, 34. punkts).
Tādējādi, tā kā saistībā ar Dānijas Karalisti Komisija ir iesniegusi šādus pierādījumus, kas nav tie, kurus ir noraidījusi Vispārējā tiesa, pēdējā minētā nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, paturot spēkā apstrīdēto lēmumu, ciktāl šie pierādījumi nav apstrīdēti.
Šajā ziņā pārsūdzētā sprieduma 112. punktā Vispārējā tiesa ir konstatējusi, ka Dānijas Karaliste nav apstrīdējusi Komisijas konstatēto faktu esamību, kas raksturo pārkāpumus un kas veido šos pārējos pierādījumus, jo šī dalībvalsts ir apstrīdējusi tikai laikposmu, kurā šie pārkāpumi tika konstatēti.
Otrkārt, ir svarīgi norādīt, ka, kritizējot Vispārējo tiesu, ka tā pārāk lielu nozīmi ir piešķīrusi pārkāpumiem, attiecībā uz kuriem tā uzskatīja, ka tie pamato būtiskas un pamatotas Komisijas šaubas, Dānijas Karaliste lūdz Tiesu no jauna pārbaudīt faktus, ko iepriekš ir novērtējusi Vispārējā tiesa. Kā tas ir atgādināts šī sprieduma 48. punktā, šāds lūgums nav pieņemams apelācijas tiesvedībā.
Runājot par trešo iebildumu, ka Vispārējā tiesa neesot lēmusi par atsevišķiem Dānijas Karalistes iesniegtajiem pierādījumiem, Vispārējā tiesa, atzinusi, ka Komisija bija iesniegusi pierādījumus, kas pamato būtiskas un pamatotas šaubas saistībā ar Dānijas pārbaužu sistēmas efektivitāti, un ka Dānijas Karaliste šīs šaubas nebija kliedējusi, pārsūdzētā sprieduma 125. punktā pamatoti varēja nepārbaudīt šīs dalībvalsts paustos argumentus saistībā ar citiem Komisijas izvirzītajiem pierādījumiem par pārkāpumiem.
Turklāt no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka Vispārējās tiesas pienākums norādīt pamatojumu neliek tai sniegt izklāstu, kurā izsmeļoši un pa vienam būtu aplūkoti visi lietas dalībnieku paustie argumenti, un pamatojums līdz ar to var būt netiešs, ar nosacījumu, ka tas ļauj ieinteresētajām personām saprast, kādu iemeslu dēļ Vispārējā tiesa nav apstiprinājusi to argumentus, un Tiesai iegūt pietiekami daudz informācijas, lai īstenotu savu pārbaudi (spriedums
Edwin
/ITSB, C‑263/09 P,
EU:C:2011:452
, 64. punkts un tajā minētā judikatūra).
Līdz ar to otrais pamats ir jānoraida daļēji kā nepamatots un daļēji kā nepieņemams.
Par trešo pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Dānijas Karaliste, neapšaubot principus, kas attiecas uz pierādīšanas pienākumu finanšu korekciju jomā, kas veiktas ELVGF grāmatojumu noskaidrošanas laikā, apstrīd to piemērošanu Vispārējā tiesā. Pirmkārt, pārkāpumiem, ko Komisija ir konstatējusi izmeklēšanā uz vietas, kura veikta, ņemot paraugus atmatā atstāšanas laikposma beigās, neesot pierādījuma spēka. Otrkārt, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pieprasot, lai šī dalībvalsts pierāda, ka nevienā no zemes gabaliem, uz kuriem attiecās atmatā atstāšanas pasākums, nebija pieļauti nekādi pārkāpumi.
Francijas Republika, Nīderlandes Karaliste un Zviedrijas Karaliste šajā ziņā norāda, ka Dānijas Karalistei bija jāpierāda nevis tas, ka nevienā atmatā atstātajā platībā nebija izdarīts nekāds pārkāpums, bet gan bija jāpierāda, ka Komisijas konstatētie fakti neatspoguļoja valsts pārbaužu kvalitāti.
Komisija atgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru uz to attiecas atvieglotas prasības par pierādījumu sniegšanu. Tādējādi tai neesot jāpierāda, ka pastāv būtiskas nepilnības Savienības tiesību normu piemērošanā.
Tiesas vērtējums
Vispirms ir svarīgi norādīt, ka ELVGF grāmatojumu noskaidrošanas ietvaros dalībvalstīm ir noteicoša loma, jo tām ir jānodrošina, ka ELVGF finansē tikai tās darbības, kas ir īstenotas saskaņā ar Savienības tiesību normām lauksaimniecības tirgu kopīgās organizācijas ietvaros.
Faktiski tieši dalībvalsts ir visizdevīgākajā situācijā, lai apkopotu un pārbaudītu ELVGF grāmatojumu noskaidrošanai vajadzīgo informāciju (spriedums Grieķija/Komisija,
EU:C:2005:103
, 36. punkts).
Kā Vispārējā tiesa to ir atgādinājusi pārsūdzētā sprieduma 57. punktā, Komisijai, lai pierādītu lauksaimniecības tirgu kopīgās organizācijas noteikumu pārkāpumu, nav izsmeļoši jāpierāda valsts iestāžu veikto pārbaužu nepilnība vai kļūdas to iesniegtajos aprēķinos, bet tai ir jāsniedz pierādījumi par savām būtiskajām un pamatotajām šaubām attiecībā uz šīm pārbaudēm vai aprēķiniem (skat. spriedumus Vācija/Komisija, C‑54/95,
EU:C:1999:11
, 35. punkts, un Grieķija/Komisija,
EU:C:2005:103
, 34. punkts).
Savukārt attiecīgā dalībvalsts var apstrīdēt Komisijas konstatēto tikai tad, ja tā pamato savus apgalvojumus ar pierādījumiem par ticamas un operatīvas kontroles sistēmas pastāvēšanu. Ja tai neizdodas pierādīt, ka Komisijas konstatējumi ir neprecīzi, tad šie konstatējumi var būt pamats būtiskām šaubām par to, vai ir tikuši veikti atbilstoši un efektīvi pārraudzības un kontroles pasākumi (spriedumi Itālija/Komisija, C‑253/97,
EU:C:1999:527
, 7. punkts, un Grieķija/Komisija,
EU:C:2005:103
, 35. punkts).
Līdz ar to dalībvalstij ir pienākums iesniegt vissīkākos un vispilnīgākos pierādījumus par šo kontroļu faktisko norisi vai šiem aprēķiniem un – attiecīgā gadījumā – par Komisijas apgalvojumu neprecizitātēm (spriedums Grieķija/Komisija,
EU:C:2005:103
, 36. punkts).
Šajā ziņā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 107. punktā ir norādījusi, ka Komisija, kā tas izriet no tās kopsavilkuma ziņojuma, bija konstatējusi vairākus pārkāpumus saistībā ar atmatā atstāto platību pārbaužu veikšanas apstākļiem, kas pamato tās būtiskas un pamatotas šaubas attiecībā uz valsts pārbaužu sistēmu.
Nolūkā noraidīt Dānijas Karalistes argumentus konstatējot, ka pēdējā minētā tikai bija iesniegusi pierādījumus saistībā ar konkrētiem konstatējumiem, ko Komisija bija izdarījusi izmeklēšanā, kuras rezultātā tika sagatavots tās kopsavilkuma ziņojums, izmantojot no attiecīgām platībām ņemtos paraugus, un nebija iesniegusi pierādījumus attiecībā uz visām atmatā atstātajām platībām kopumā, Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
Faktiski, pirmkārt, ņemot vērā dalībvalstu noteicošo lomu ELVGF grāmatojumu noskaidrošanā un to, ka Komisija fiziski nevar pārbaudīt visas katrā dalībvalstī atmatā atstātās platības, pārbaužu sistēma, kas ir ieviesta šīs noskaidrošanas ietvaros, ļauj pēdējai minētajai savu vērtējumu pamatot ar pierādījumu par būtiskām un pamatotām šaubām attiecībā uz valsts iestāžu pārbaužu uzticamību, izmantojot izmeklēšanu uz vietas, kas veikta, ņemot paraugus.
Otrkārt, šajā gadījumā tas, ka atsevišķi pārkāpumi, piemēram, siena ķīpu un celtniecības atkritumu esamība atmatā atstātajās platībās, ir tikuši konstatēti pēc atmatā atstāšanas laikposma beigām, nevar atspēkot šo pārkāpumu pierādījuma spēku, ciktāl nevarēja izslēgt, ka minētie pārkāpumi varēja tikt izdarīti šo platību atmatā atstāšanas laikposmā. Katrā ziņā tā brīža apstrīdēšana, kurā tika dokumentēti atsevišķi pārkāpumi, nevar tikt uzskatīta par pierādījumu Dānijas pārbaužu sistēmas uzticamībai.
Tādējādi Vispārējā tiesa pamatoti, nesagrozot sniegtos pierādījumus, uzskatīja, ka šie pārkāpumi ļauj Komisijai rasties būtiskām un pamatotām šaubām par Dānijas iestāžu ieviestās atmatā atstāto platību pārbaužu sistēmas uzticamību.
Šajā kontekstā Dānijas Karalistei bija jāsniedz pierādījumi, kas konkrēti ļauj kliedēt šīs šaubas un kas var pierādīt pārkāpumu faktisku neesamību vai to, ka konstatētie pārkāpumi bija tikai atsevišķi gadījumi, kuri neļauj apšaubīt minētās sistēmas uzticamību kopumā.
Tomēr, pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 119. un 120. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka Dānijas Karaliste nebija veikusi koriģējošas darbības gadījumā, ja bija izmantoti tikai AI attēli, piemēram, pastiprinātas pārbaudes uz vietas pirms atmatā atstāšanas laikposma beigām. Šajā kontekstā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 164. punktā ir norādījusi, ka Dānijas Karaliste pati atzina, ka tās veiktās pārbaudes no attāluma ir neprecīzas.
Otrkārt, pārsūdzētā sprieduma 121. un 122. punktā Vispārējā tiesa atzina, ka Dānijas iestāžu izmantotā metode, saskaņā ar kuru šaubas tiek interpretētas par labu atbalsta pieprasītājam, uzskatot, ka pārkāpumi, kas konstatēti pārbaudēs, kuras tās veikušas uz vietas pēc atmatā atstāšanas laikposma beigām, neattiecas uz šo pēdējo minēto laikposmu, tādējādi šaubas interpretējot par labu atbalsta pieprasītājam, neatbilda noteikumiem par pārbaudi, kas ļauj nodrošināt sistēmas uzticamību.
Šajos apstākļos Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, atzīstot, ka Komisija varēja atsaukties uz būtiskām un pamatotām šaubām attiecībā uz Dānijas pārbaužu sistēmas uzticamību, ņemot vērā tās sniegtos pierādījumus un Dānijas Karalistes bezdarbību pierādījumu sniegšanā par tās pārbaužu faktisku norisi vai par tās aprēķiniem, iesniedzot pietiekami detalizētus un pilnīgus pierādījumus.
Tādējādi trešais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Par ceturto pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Saskaņā ar ceturto pamatu, kas attiecas uz vienotas likmes finanšu korekciju piemērošanas nosacījumiem, Dānijas Karaliste norāda, pirmkārt, ka Savienības tiesībās skaidri nav paredzēts pienākums nopļaut atmatā atstātās platības. Otrkārt, apstrīdētajā lēmumā norādītās novirzes, ņemot vērā to nebūtisko raksturu, neradot ELVGF reālu zaudējumu risku.
Dānijas Karaliste saistībā ar vienotas likmes finanšu korekciju apmēru piebilst, ka Vispārējā tiesa nepareizi izklāstīja savu argumentāciju un nepamatoti apstiprināja korekcijas, kas apstrīdētajā lēmumā noteiktas, pamatojoties uz tik nebūtiskiem pārkāpumiem.
Francijas Republika un Zviedrijas Karaliste norāda, ka Vispārējai tiesai esot bijis jāsecina, ka vienotas likmes korekcija, kas tika piemērota pārkāpumiem, kuri ir saistīti ar pienākumu saglabāt atmatā atstātās platības, bija nepamatota. Turklāt Vispārējai tiesai esot bijis jālemj par apstrīdētajā lēmumā minētajiem papildu pārkāpumiem. Katrā ziņā Somijas Republika uzskata, ka piemērotās finanšu korekcijas neesot samērīgas ar konstatētajiem pārkāpumiem.
Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa pamatoti konstatēja, ka Dānijas Karaliste nebija izpildījusi savu pienākumu aizsargāt Eiropas Savienības finanšu intereses, kas tādējādi pamatoja vienotas likmes finanšu korekciju piemērošanu.
Tiesas vērtējums
Pirmkārt, Vispārējā tiesa pamatoti atzina, ka Komisijai pamatoti varēja būt būtiskas un pamatotas šaubas par Dānijas pārbaužu sistēmas uzticamību, ņemot vērā tās konstatētos pārkāpumus un Dānijas Karalistes nespēju kliedēt šīs šaubas.
Kā tas izriet no šī sprieduma 79. punkta, dalībvalstīm ir jānodrošina, ka ELVGF finansē tikai tās darbības, kas ir īstenotas saskaņā ar Savienības tiesību normām lauksaimniecības tirgu kopīgās organizācijas ietvaros. Šajā kontekstā dalībvalstis ir atbildīgas par galvenajām pārbaudēm, kas tiek veiktas uz vietas.
Šajā gadījumā šī sprieduma 87. punktā atgādinātie pārkāpumi lika Komisijai uzskatīt, ka ar platību atstāšanu atmatā saistītie nosacījumi joprojām nebija izpildīti un ka Dānijas iestāžu veiktās pārbaudes bija nepilnīgas.
Otrkārt, kā tas izriet no šī sprieduma 82. punkta, Komisijai nav jāveic visu atmatā atstāto platību pārbaude.
Tādējādi ir likumīgi, ka tā pamatojas uz pierādījumiem, kas ir iegūti pēc izmeklēšanas, kura ir veikta, ņemot paraugus.
Tomēr Dānijas Karaliste nevar no pierādījumiem, kas ir iegūti, izmantojot šo metodi, secināt, cik lieli ir ELVGF ciestie zaudējumi, lai apšaubītu vienotas likmes korekcijas, kas ir paredzētas apstrīdētajā lēmumā.
Pirmkārt, Komisijas konstatētie pārkāpumi, lai arī cik nebūtiski tie būtu, varēja pamatot Komisijas būtiskas un pamatotas šaubas par Dānijas pārbaužu sistēmas uzticamību kopumā un saskaņā ar pamatnostādnēm pamatot vienotas likmes korekcijas, kas ir paredzētas apstrīdētajā lēmumā.
Otrkārt, ņemot vērā pamatnostādnes, ir jāatgādina, ka, ja nav iespējams precīzi novērtēt Savienības ciestos zaudējumus, Komisija var paredzēt vienotas likmes korekciju (spriedums Beļģija/Komisija, C‑418/06 P,
EU:C:2008:247
, 136. punkts).
Tādējādi, ciktāl Dānijas Karaliste nav iesniegusi pierādījumus, ka Komisijas konstatētie pārkāpumi attiecas tikai uz atsevišķiem gadījumiem, kas neļauj apšaubīt Dānijas pārbaužu sistēmas uzticamību kopumā, šī dalībvalsts nevar apgalvot, ka piemērotās vienotas likmes korekcijas ir nesamērīgas salīdzinājumā ar konstatētajiem pārkāpumiem.
Līdz ar to ceturtais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka apelācijas sūdzība ir jānoraida kopumā kā daļēji nepieņemama un daļēji nepamatota.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 138. panta 1. punktam, kas ir piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz tā 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Dānijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai šis spriedums ir nelabvēlīgs, jāpiespriež Dānijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Atbilstošo šī paša reglamenta 140. panta 1. punktam, saskaņā ar kuru dalībvalstis un iestādes, kas ir iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas, ir jānolemj, ka Francijas Republika, Nīderlandes Karaliste, Somijas Republika un Zviedrijas Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

1)
apelācijas sūdzību noraidīt;

2)
Dānijas Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus;

3)
Francijas Republika, Nīderlandes Karaliste, Somijas Republika un Zviedrijas Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

[Paraksti]
(
*1
)   Tiesvedības valoda – dāņu.