CELEX: 62011CJ0247
Apelācija
Konkurence
Aizliegta vienošanās
Projektu, kas saistīti ar gāzes izolācijas slēgiekārtām, tirgus
Mātesuzņēmumu vainojamība meitasuzņēmumu pārkāpjošā rīcībā
Pienākums norādīt pamatojumu
Solidāra atbildība par naudas soda samaksu
Uzņēmuma jēdziens
Tā sauktā “faktiskā” solidaritāte
Tiesiskās noteiktības un sodu un sankciju individualitātes principi
Samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principi

Savās apelācijas sūdzībās
Areva SA
(turpmāk tekstā – “
Areva
”),
Alstom SA
(turpmāk tekstā – “
Alstom
”),
T&D Holding SA
,
Alstom Grid

SAS
un
Alstom Grid AG
(turpmāk tekstā šīs četras pēdējās minētās sabiedrības kopā – “grupas
Alstom
sabiedrības” un šīs piecas sabiedrības kopā – “apelācijas sūdzības iesniedzējas sabiedrības”) lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2011. gada 3. marta spriedumu apvienotajās lietās
T-117/07 un T-121/07
Areva
u.c./Komisija (Krājums, II-633. lpp.
; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ciktāl ar minēto spriedumu Vispārējā tiesa ir noraidījusi to prasības galvenokārt daļēji atcelt Komisijas 2007. gada 24. janvāra Lēmumu C(2006) 6762, galīgā redakcija, par [EKL 81.] panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru (Lieta COMP/F/38.899 – Gāzes izolācijas slēgiekārtas), kura kopsavilkums ir publicēts
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
(
OV 2008, C 5, 7. lpp.
; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), un pakārtoti samazināt naudas soda apmēru, kas tām bija noteikts minētajā lēmumā.
I –

Atbilstošās tiesību normas
Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā (
OV 2003, L 1, 1. lpp.
), 23. pantā “Soda naudas [Naudas sodi]” ir paredzēts:
“[..]
2.   Komisija ar lēmumu var uzlikt soda naudas [naudas sodus] uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām, ja tās tīši vai nolaidības dēļ:
a)
pārkāpj [EKL] 81. vai 82. pantu [..]
[..]
3.   Nosakot soda naudas [naudas soda] apmēru, ņem vērā pārkāpuma smagumu un ilgumu.
[..]”
Saskaņā ar šīs regulas 31. pantu “Pārskatīšana Eiropas Kopienu Tiesā”:
“Eiropas Kopienu Tiesai ir neierobežota jurisdikcija pārskatīt lēmumus, ar kuriem Komisija noteikusi soda naudu [naudas sodu] vai periodiska soda naudu [kavējuma naudu]. Tā var atcelt, samazināt vai palielināt uzliktos naudas sodus vai periodiskos kavējuma maksājumus [kavējuma naudu].”
II –

Tiesvedības priekšvēsture un apstrīdētais lēmums
Šīs lietas rašanās faktus, kas ir izklāstīti pārsūdzētā sprieduma 1.–35. punktā, var apkopot šādi.
Strīds attiecas uz aizliegtu vienošanos par tādu gāzes izolācijas slēgiekārtu (turpmāk tekstā – “GIS”) pārdošanu, ko izmanto, lai kontrolētu enerģijas plūsmu elektrotīklos. Runa ir par smagu elektrisku iekārtu, kas tiek izmantota kā galvenā sastāvdaļa ekspluatācijai gatavās elektriskajās apakšstacijās.
Pārsūdzētā sprieduma 6.–9. punktā dažādas šajā strīdā iesaistītās sabiedrības ir aprakstītas šādi:
“6
Alstom
(agrākais nosaukums –
Alsthom
), akciju sabiedrība, kas dibināta saskaņā ar Francijas tiesībām un kurai ir valde, ir mātes sabiedrība sabiedrību grupai (turpmāk tekstā – “
Alstom
grupa”). Periodā no 1988. gada 15. aprīļa līdz 2004. gada 8. janvārim
Alstom
grupa darbojās elektroenerģijas piegādes un izplatīšanas jomā (turpmāk tekstā – “P & I nozare”), un it īpaši GIS jomā.
Darbību GIS jomā
Alstom
grupas ietvaros Francijā vadīja
Alsthom SA
(Francija) līdz 1989. gadam, kad tā tika pārdēvēta par
GEC Alsthom SA
, kura pilnībā piederēja
GEC Alsthom NV
. 1992. gada 16. novembrī tika izveidota
Kléber Eylau SA
, un tai tika piešķirtas Francijā veiktās darbības GIS jomā ar nolīgumu, kas stājās spēkā 1992. gada 7. decembrī.
Kléber Eylau
99,76 % apmērā piederēja
GEC Alsthom SA
un 0,04 % apmērā –
Étoile Kléber
. 1993. gada jūnijā
Kléber Eylau
kļuva par
GEC Alsthom T&D SA
, kas 1998. gada jūnijā savukārt kļuva par
Alstom T&D SA
. Šī pēdējā minētā sabiedrība pilnībā piederēja
Alstom Holdings
(Francija), kura pati pilnībā piederēja
Alstom
.
No 1986. gada janvāra
Alstom
grupas darbības GIS jomā notika paralēli Šveicē un Francijā, kad
Sprecher Energie AG
kļuva par meitas sabiedrību, kas pilnībā pieder
Alsthom
. 1993. gada novembrī
Sprecher Energie
kļuva par
GEC Alsthom T&D AG
, kas 1997. gada jūlijā kļuva par
GEC Alsthom AG
un 1998. gada jūnijā – par
Alstom AG
(turpmāk tekstā – “
Alstom
(Šveice)”). 2000. gada 22. decembrī šo pēdējo minēto sabiedrību iegādājās
Alstom Power (Schweiz) AG
. Jaunā vienība tika nosaukta par
Alstom (Schweiz) AG
. 2002. gada novembrī tika izveidota jauna juridiska vienība
Alstom
grupas ietvaros, kurai tika nodotas darbības P & I nozarē Šveicē. Iesākumā nosaukta par
Alstom (Schweiz) Services AG
, šī jaunā vienība pēc tam tika pārdēvēta par
Alstom T&D AG
.
Visas
Alstom
grupas darbības P & I nozarē 2004. gada 8. janvārī tika nodotas grupai, kuras mātes sabiedrība ir
Areva
, akciju sabiedrība, kas nodibināta saskaņā ar Francijas tiesībām, ar direktoru un uzraudzības padomi (turpmāk tekstā – “
Areva
grupa”). Periodā no 2004. gada 9. janvāra līdz 11. maijam
Areva
grupas darbības GIS jomā vadīja
Areva T&D SA
un
Areva T&D AG
, meitas sabiedrības, kas pilnībā pieder
Areva T&D Holding SA
, kura pati pilnībā pieder
Areva
(turpmāk tekstā kopā – “
Areva
grupas sabiedrības”).”
2004. gada 3. martā
ABB Ltd
(turpmāk tekstā – “
ABB
”) paziņoja Komisijai par aizliegtas vienošanās esamību GIS nozarē un pauda mutvārdu lūgumu par atbrīvošanu no naudas sodiem saskaņā ar Komisijas Paziņojumu par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu [aizliegtu vienošanos] gadījumos (
OV 2002, C 45, 3. lpp.
; turpmāk tekstā – “paziņojums par sadarbību”). 2004. gada 25. aprīlī Komisija piešķīra
ABB
nosacītu atbrīvojumu.
Pamatojoties uz
ABB
paziņojumiem, Komisija sāka izmeklēšanu un 2004. gada 11. un 12. maijā veica negaidītas pārbaudes
Areva T&D SA
telpās. 2006. gada 20. aprīlī Komisija pieņēma paziņojumu par iebildumiem, kas papildus
Alstom
un
Areva
grupas sabiedrībām bija adresēts
ABB
,
Fuji Electric Holdings Co. Ltd
un
Fuji Electric Systems Co. Ltd
,
Hitachi Ltd
un
Hitachi Europe Ltd
,
Japan AE Power Systems

Corp
.,
Mitsubishi Electric System Corp
.,
Nuova Magrini Galileo SpA
,
Schneider Electric SA
,
Siemens AG
,
Toshiba Corp
., kā arī piecām tās grupas sabiedrībām, kuru mātesuzņēmums bija
VA Technologie AG
un starp kurām bija pati
VA Technologie AG
.
2007. gada 24. janvārī Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu, kas tika paziņots 20 sabiedrībām, kurām bija adresēts paziņojums par iebildumiem.
Pārsūdzētā sprieduma 29.–31. punktā attiecīgās aizliegtās vienošanās īpašības, kas bija konstatētas apstrīdētajā lēmumā, īsumā ir izklāstītas šādi:
“29
[Apstrīdētā] lēmuma preambulas 113.–123. apsvērumā Komisija ir norādījusi, ka dažādie uzņēmumi, kas ir bijuši aizliegtās vienošanās dalībnieki, koordinēja GIS projektu piešķiršanu pasaules mērogā, izņemot noteiktus tirgus, saskaņā ar norunātajiem noteikumiem, lai it īpaši paturētu spēkā kvotas, kas lielā mērā atspoguļo to vēsturisko tirgu aplēstās daļas. Tā ir precizējusi, ka GIS projektu piešķiršana tika veikta, pamatojoties uz apvienoto “Japānas” kvotu un apvienoto “Eiropas” kvotu, kas pēc tam bija savā starpā jāsadala attiecīgi starp Japānas ražotājiem un Eiropas ražotājiem. Nolīgumā, kas parakstīts Vīnē [(Austrija)] 1988. gada 15. aprīlī (turpmāk tekstā – “
GQ
nolīgums”), tika paredzēti noteikumi piešķirt GIS projektus gan Japānas ražotājiem, gan Eiropas ražotājiem, un noteikt to vērtību atbilstoši kvotai. Turklāt [apstrīdētā] lēmuma 124.–132. apsvērumā Komisija ir precizējusi, ka dažādie uzņēmumi, kas bijuši aizliegtās vienošanās dalībnieki, bija vienojušies par nerakstītu nolīgumu [..], saskaņā ar kuru GIS projekti Japānā, no vienas puses, un aizliegtās vienošanās Eiropas dalībnieku valstīs, no otras puses, tika kopā apzīmētas kā GIS projektu “mītnes valstis”, bija vienīgi paredzēti attiecīgi karteļa Japānas dalībniekiem un Eiropas dalībniekiem. Saistībā ar GIS projektiem “mītnes valstīs” nenotika informācijas apmaiņa starp abām grupām un šie projekti netika ieskaitīti attiecīgajās kvotās.
GQ
nolīgumā arī bija ietverti noteikumi par informācijas apmaiņu, kas nepieciešama karteļa funkcionēšanai starp abām ražotāju grupām un kuru it īpaši nodrošināja šo grupu sekretāri, saistībā ar attiecīgo konkursu manipulēšanu un cenu noteikšanu GIS projektiem, kas nevarēja tikt piešķirti. Saskaņā ar
GQ
nolīguma 2. pielikumu šis nolīgums attiecās uz visu pasauli, izņemot ASV, Kanādu, Japānu un 17 Rietumeiropas valstis. Turklāt saskaņā ar nolīgumu GIS projekti Eiropas valstīs, kas nav “mītnes valstis”, bija arī rezervēti Eiropas grupai, Japānas ražotājiem apņemoties neiesniegt savus piedāvājumus par GIS projektiem Eiropā.
Komisija uzskata, ka GIS projektu sadalīšana starp Eiropas ražotājiem bija regulēta ar nolīgumu, kas arī tika parakstīts Vīnē 1988. gada 15. aprīlī un kura nosaukums ir “E‑Group Operation Agreement for GQ‑Agreement” (E grupas nolīgums par
GQ
nolīguma īstenošanu [..]). Tā norādīja, ka GIS projektu piešķiršana Eiropā notika saskaņā ar tādiem pašiem noteikumiem un procedūrām kā tie, ar kuriem notiek GIS projektu piešķiršana citās valstīs. Konkrētāk, GIS projekti Eiropā arī bija jāpaziņo, jāizklāsta, jāpiešķir, par tiem jāvienojas, vai tie bija saņēmuši minimālās cenas līmeni.”
Pēc faktu konstatācijas un juridiskā vērtējuma veikšanas Komisija apstrīdētajā lēmumā secināja, ka iesaistītie uzņēmumi bija pārkāpuši EKL 81. pantu un 1992. gada 2. maija Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (
OV 1994, L 1, 3. lpp.
; turpmāk tekstā – “EEZ līgums”) 53. pantu, un noteica tiem naudas sodus, kuru apmērs tika aprēķināts, piemērojot metodoloģiju, kas ir izklāstīta Pamatnostādnēs sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu (
OV 1998, C 9, 3. lpp.
; turpmāk tekstā – “pamatnostādnes”), un paziņojumu par sadarbību.
Komisija nolēma, ka atbilstoši paziņojumam par sadarbību bija jāapmierina
ABB
lūgums atbrīvot to no naudas soda, bet pieteikumi iecietības programmas piemērošanai, ko bija iesniegušas citas sabiedrības, kuru vidū bija
Areva
, bija jānoraida.
Apstrīdētā lēmuma 1. un 2. pantā ir noteikts:
“
1. pants
Šie uzņēmumi ir pārkāpuši [EKL 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu], minētajos laikposmos piedaloties nolīgumos un saskaņotās darbībās [GIS] nozarē [Eiropas Ekonomikas zonā (EEZ)]:
[..]
b)
[
Alstom
] – no 1988. gada 15. aprīļa līdz 2004. gada 8. janvārim;
c)
[
Areva
] – no 2004. gada 9. janvāra līdz 2004. gada 11. maijam;
d)
Areva T&D AG
– no 2003. gada 22. decembra līdz 2004. gada 11. maijam;
e)
Areva T&D Holding
[..] – no 2004. gada 9. janvāra līdz 2004. gada 11. maijam;
f)
Areva T&D SA
– no 1992. gada 7. decembra līdz 2004. gada 11. maijam;
[..]
2. pants
Par 1. pantā minētajiem pārkāpumiem ir uzlikti šādi naudas sodi:
[..]
b)
[
Alstom
]: EUR 11 475 000;
c)
[
Alstom
] kopīgi un solidāri ar
Areva T&D SA
: EUR 53 550 000. No summas, kas noteikta
Areva T&D SA
(EUR 53 550 000),
Areva
[..],
Areva T&D Holding
[..] un
Areva T&D AG
kopīgi un solidāri ar
Areva T&D SA
: EUR 25 500 000;
[..].”
No apelācijas sūdzību iesniedzēju sabiedrību sniegtajām norādēm izriet, ka 2010. gada 7. jūnijā
Areva
nodeva visas savas darbības P & I nozarē.
Alstom
pārņēma īpaši pārvades darbības. Pēc tam
Areva T&D Holding
ieguva nosaukumu
T&D Holding SA
,
Areva T&D SA
kļuva par
Alstom Grid SAS
un
Areva T&D AG
šobrīd ir pazīstama ar nosaukumu
Alstom Grid AG
.
III –

Prasības Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
No pārsūdzētā sprieduma 50. punkta izriet, ka savu prasījumu par tiesību akta atcelšanu pamatojumam
Areva
grupas sabiedrības ir izvirzījušas septiņus pamatus, ko Vispārējā tiesa ir īsumā izklāstījusi šādi:
“Pirmais pamats izriet no EKL 253. pantā paredzētā pienākuma norādīt pamatojumu neizpildes. Otrais pamats būtībā ir saistīts ar noteikumu par atzīšanu par vainojamu pārkāpumā, kuri izriet no EKL 81. panta 1. punkta un EEZ līguma 53. panta 1. punkta, pārkāpumu, kā arī tiesiskās drošības un atpakaļejoša spēka aizlieguma vispārējo principu pārkāpumu. Trešais pamats būtībā izriet no noteikumu par atzīšanu par vainojamu pārkāpumā, kuri izriet no EKL 81. panta 1. punkta un EEZ līguma 53. panta 1. punkta, pārkāpuma. Ceturtais pamats būtībā izriet no noteikumu par atzīšanu par vainojamu pārkāpumā un par solidaritātes noteikšanu par naudas sodu samaksu, kuri izriet no EKL 81. panta 1. punkta un EEZ līguma 53. panta 1. punkta, pārkāpuma, EKL 7. panta pārkāpuma, kā arī vienlīdzīgas attieksmes, tiesiskās drošības, atpakaļejoša spēka aizlieguma un efektīvas tiesību aizsardzības tiesā vispārējo principu pārkāpuma. Piektais pamats izriet no solidaritātes par naudas sodu samaksu noteikumu, kuri izriet no EKL 81. panta 1. punkta un EEZ līguma 53. panta 1. punkta, pārkāpuma. Sestais pamats būtībā izriet no 23. panta 2. punkta a) apakšpunkta pārkāpuma [Regulā Nr. 1/2003] un 2. punkta pārkāpuma [pamatnostādnēs], no kļūdas vērtējumā, kā arī vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma vispārējo principu pārkāpuma. Visbeidzot septītais pamats būtībā ir balstīts uz kļūdu vērtējumā un EKL 81. panta, EEZ līguma 53. panta 1. punkta, kā arī paziņojuma par sadarbību pārkāpumu.”
Pārsūdzētā sprieduma 51. punktā Vispārējā tiesa šādi īsumā ir izklāstījusi astoņus pamatus, ko
Alstom
ir norādījusi savu prasījumu pamatojumam:
“Pirmais pamats izriet no tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību pārkāpuma. Otrais pamats būtībā ir saistīts solidaritātes par naudas sodu samaksu noteikumu, kuri izriet no EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta, pārkāpumu, tiesiskās drošības un sodu individuālā rakstura vispārējo principu pārkāpumu, kā arī pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi. Trešais pamats izriet no EKL 253. pantā paredzētā pienākuma norādīt pamatojumu neizpildes. Ceturtais pamats ir saistīts ar prioritāru noteikumu par atzīšanu par vainojamu pārkāpumā, kuri izriet no EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta, pārkāpumu, kā arī kļūdu tiesību piemērošanā un pakārtoti – Regulas Nr. 1/2003 25. panta pārkāpumu. Piektais pamats būtībā ir saistīts ar kļūdu vērtējumā, pamatnostādņu pārkāpumu, vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principu pārkāpumu, kā arī pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi. Sestais pamats būtībā ir saistīts ar pārkāpuma turpinātības pierādījumu noteikumu, kas izriet no Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punkta un 15. panta 2. punkta grozītajā 1962. gada 6. februāra Regulā Nr. 17, Pirmajā regulā par [EKL] 81. un 82. panta īstenošanu (OV Īpašais izdevums latviešu valodā 08/1. sēj., 3. lpp.), pārkāpumu, kā arī tiesiskās drošības principa pārkāpumu. Septītais pamats ir balstīts uz tiesību uz aizstāvību principa un Regulas Nr. 1/2003 27. panta 1. punkta pārkāpumu. Astotais pamats būtībā ir saistīts ar pamatnostādņu pārkāpumu un pakārtoti – ar samērīguma principa pārkāpumu.”
Pārsūdzētā sprieduma 317. punktā Vispārējā tiesa apmierināja pamatus, ko apelācijas sūdzību iesniedzējas pamatojušas ar samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principu pārkāpumu, un nolēma atcelt apstrīdētā lēmuma 2. panta b) un c) punktu, ciktāl
Alstom
un
Areva
grupas sabiedrībām atbilstoši atbildību pastiprinošam apstāklim, ko veido pārkāpuma vadītāja loma, tajā ir noteikts palielinājums 50 % apmērā no naudas sodu pamatsummas, kas ir identisks tam, kāds ir noteikts
Siemens AG
.
Šī sprieduma 323. punktā Vispārējā tiesa, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, atbilstoši šim atbildību pastiprinošajam apstāklim pamatsummas palielinājuma likmi ir noteikusi 35 % apmērā attiecībā uz
Alstom
un
Areva T&D SA
, kā arī 20 % apmērā attiecībā uz
Areva T&D AG
,
Areva
un
Areva T&D Holding
, un, pamatojoties uz to, tā grozīja naudas sodus, kas bija noteikti apstrīdētā lēmuma 2. panta b) un c) punktā.
Vispārējā tiesa noraidīja visus pārējos pamatus, ko bija izvirzījusi
Alstom
un
Areva
grupas sabiedrības.
Tādējādi pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas 2) punktā Vispārējā tiesa atcēla apstrīdētā lēmuma 2. panta b) un c) punktu un šī sprieduma rezolutīvās daļas 3) punktā noteica šādas naudas sodu summas:
“–
Alstom
[..]: EUR 10 327 500;
–
Alstom
[..]: EUR 48 195 000 solidāri ar
Areva T&D SA
, EUR 20 400 000, kas jāmaksā
Areva T&D SA
, ir solidāri jāmaksā pēdējai minētajai sabiedrībai kopā ar
Areva T&D AG
,
Areva
[..] un
Areva T&D Holding
[..].”
IV –

Lietas dalībnieku prasījumi un tiesvedība Tiesā
Savā apelācijas sūdzībā
Areva
lūdz Tiesu:
—
atcelt pārsūdzēto spriedumu;
—
gadījumā, ja Tiesa uzskatīs, ka saistībā ar strīdu var tikt pieņemts galīgs nolēmums, galvenokārt atcelt apstrīdētā lēmuma 1. panta c) punktu un 2. panta c) punktu; pakārtoti būtiski samazināt apelācijas sūdzības iesniedzējai uzliktā naudas soda apmēru; piespriest Komisijai atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus, ieskaitot tos, kas apelācijas sūdzības iesniedzējai radušies Vispārējā tiesā;
—
gadījumā, ja Tiesa uzskatīs, ka saistībā ar strīdu nevar tikt pieņemts galīgs nolēmums, nosūtīt lietu atpakaļ Vispārējās tiesas palātai citā sastāvā un lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu atlikt.
Savā apelācijas sūdzībā
Alstom
grupas sabiedrības lūdz Tiesu:
—
atcelt pārsūdzēto spriedumu;
—
gadījumā, ja Tiesa uzskatīs, ka saistībā ar strīdu var tikt pieņemts galīgs nolēmums, galvenokārt atcelt apstrīdētā lēmuma 1. panta b), d), e) un f) punktu un 2. panta b) un c) punktu; pakārtoti būtiski samazināt tām uzliktā naudas soda apmēru; piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ieskaitot tos, kas radušies tiesvedībā Vispārējā tiesā;
—
gadījumā, ja Tiesa uzskatīs, ka saistībā ar strīdu nevar tikt pieņemts galīgs nolēmums, nosūtīt lietu atpakaļ Vispārējās tiesas palātai citā sastāvā un lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu atlikt.
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2011. gada 20. jūlija rīkojumu lietas C‑247/11 P un C‑253/11 P rakstveida, mutvārdu procesā un galīgā sprieduma taisīšanai tika apvienotas.
V –

Par apelācijas sūdzībām
A –
Pamatu kopsavilkums
Savas apelācijas sūdzības pamatojumam
Areva
izvirza četrus pamatus, no kuriem pirmais, kas ir sadalīts trīs daļās, attiecas uz Vispārējai tiesai noteiktā pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi un uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, pārbaudot, vai
Areva
faktiski īstenoja izšķirošu ietekmi uz
Areva T&D SA
un
Areva T&D AG
laikposmā no 2004. gada 9. janvāra līdz 11. maijam, ciktāl Vispārējā tiesa:
—
ar savu argumentāciju aizstāja Komisijas argumentāciju, apstrīdētajā lēmumā
a posteriori
iekļaujot pamatojumu, lai atzītu, ka Komisijai bija pamats apgalvot, ka
Areva
nebija atspēkojusi prezumpciju par faktisku izšķirošas ietekmes īstenošanu;
—
izvirzīja argumentus, kas neļauj saprast iemeslus, kuru dēļ tā neatbalstīja
Areva
argumentus, kuru mērķis bija atspēkot šo prezumpciju, un
—
noteica sniegt neiespējamus pierādījumus (
probatio diabolica
), lai atspēkotu minēto prezumpciju, un atteicās tai sniegt iespēju paust savu nostāju par jauno pamatojumu, ar ko bija papildināts apstrīdētais lēmums.
Trīs citi
Areva
izvirzītie pamati attiecīgi ir pamatoti ar to, ka ir pārkāpti:
—
noteikumi, kas attiecas uz solidaritāti naudas sodu samaksā, kā rezultātā ir pārkāpti tiesiskās noteiktības un sodu individualitātes principi, jo Vispārējā tiesa nesodīja Komisiju par to, ka tā konstatēja faktisku solidaritāti starp
Areva
un
Alstom
– divām sabiedrībām, kas nekad kopā nebija veidojušas vienotu ekonomisku vienību;
—
noteikumi, kas attiecas uz Komisijas pilnvaru deleģēšanu, Vispārējai tiesai noteiktais pienākums norādīt pamatojumu, sodu un sankciju individualitātes princips, ciktāl Vispārējā tiesa nav sodījusi Komisiju par to, ka apstrīdētajā lēmumā tā nav atrisinājusi jautājumu, kādu daļu no naudas soda attiecīgi maksā, pirmkārt,
Alstom
un, otrkārt,
Areva
, un tādējādi šī jautājuma atrisināšanu netieši ir deleģējusi valsts tiesai vai šķīrējtiesai, kaut gan šāds lēmums ietilpst rīcības brīvībā noteikt sodu, kas ir piešķirta Komisijai un ko nevar deleģēt, un
—
samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principi, jo Vispārējā tiesa ir apstiprinājusi naudas sodu, kurš solidāri noteikts
Areva
par pārkāpumu, kas ilga četrus mēnešus, un kura apmērs ir apmēram puse no tā naudas soda summas, kas
Alstom
jāmaksā solidāri par pārkāpumu, kurš ilga divpadsmit mēnešus, vai divkāršs tā naudas soda apmērs, kas
Alstom
jāmaksā vienai pašai kā tiešai attiecīgās aizliegtās vienošanās dalībniecei četru gadu garumā, kaut gan to nepamato būtiska atšķirība sabiedrību izmērā vai pārkāpuma smagums attiecīgajā laikposmā.
Alstom
grupas sabiedrības savas apelācijas sūdzības pamatojumam izvirza piecus atcelšanas pamatus, no kuriem daži ir sadalīti vairākās daļās un kuri attiecīgi ir balstīti uz to, ka ir pārkāpts:
—
pienākums norādīt pamatojumu, jo Vispārējā tiesa atzina, pirmkārt, ka Komisija juridiski pietiekami ir pamatojusi savu secinājumu, ar ko tā atzina
Alstom
kopīgu un solidāru atbildību ar
Areva T&D SA
un
Areva T&D AG
, kura pamatota ar to, ka
Alstom
neesot atspēkojusi prezumpciju par izšķirošas ietekmes īstenošanu uz saviem meitasuzņēmumiem, kaut gan Komisija nav sniegusi atbildi uz pierādījumiem, ko bija iesniegusi
Alstom
, lai atspēkotu šo prezumpciju (pirmā daļa), un, otrkārt, ka Komisija pamatoti varēja nesniegt pamatojumu iemesliem, kuru dēļ divām sabiedrībām, kas neveidoja ekonomisku vienību lēmuma pieņemšanas dienā, var solidāri uzlikt naudas sodu (otrā daļa);
—
pienākums norādīt pamatojumu, kas ir noteikts Vispārējai tiesai, jo tā:
—
ar savu argumentāciju aizstāja Komisijas argumentāciju, apstrīdētajā lēmumā
a posteriori
iekļaujot pamatojumu, kura tajā nebija (trīs pirmās daļās), un
—
juridiski pamatoti nesniedza atbildi uz apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzīto argumentu, ka divām sabiedrībām, kas neveido ekonomisku vienību Komisijas lēmuma pieņemšanas dienā, nevar solidāri noteikt naudas sodu (ceturtā daļa);
—
LESD 101. pants un principi par tiesībām uz taisnīgu tiesu un nevainīguma prezumpciju, kas ir paredzēti Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. un 48. pantā un garantētas Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas, kas parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī, 6. pantā, jo Vispārējā tiesa:
—
piemērojot prezumpciju par izšķirošas ietekmes īstenošanu, izvēlējās tādu šādas mātesuzņēmuma ietekmes uz savu meitasuzņēmumu īstenošanas definīciju, kurai nav nekāda sakara ar faktisko rīcību attiecīgajā tirgū, un tādējādi šai prezumpcijai piešķīra neapstrīdamu raksturu, un
—
ir pieļāvusi kļūdas tiesību piemērošanā, nosakot, ka laikposmā no 2004. gada 9. janvāra līdz 11. maijam
Areva T&D Holding
faktiski īstenoja izšķirošu ietekmi pār
Areva T&D SA
un
Areva T&D AG
;
—
solidaritātes jēdziens, jo Vispārējā tiesa:
—
atzina, ka solidaritātes jēdziens nosaka to sabiedrību attiecīgi maksājamās daļas, kam solidāri ir piespriests naudas sods, un
—
nav noteikusi sodu par to, ka Komisija deleģēja savas pilnvaras noteikt atbildību katram no sodītajiem uzņēmumiem un tādējādi pārkāpa tiesiskās noteiktības un sodu individualitātes principus, kā arī LES 13. pantu;
—
Vispārējai tiesai noteiktais pienākums atbildēt uz izvirzītajiem pamatiem, ciktāl tā kļūdījās attiecībā uz tā pamata apmēru, kas ir balstīts uz tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību un uz tiesību aizsardzību tiesā pārkāpumu, un tādējādi atbildēja nevis uz izvirzīto pamatu, bet uz citu pamatu, kurš nebija izvirzīts.
B –
Pamatu pārbaude
1. Par pamatiem, kas attiecas uz mātesuzņēmumu vainojamību meitasuzņēmumu pārkāpjošā rīcībā
a) Par pirmo pamatu, ko ir izvirzījušas
Alstom
grupas sabiedrības un kas attiecas uz Komisijai noteiktā pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi
i) Par
Alstom
grupas sabiedrību izvirzītā pirmā pamata pirmo daļu
– Lietas dalībnieku argumenti
Ar sava pirmā pamata pirmo daļu, kas attiecas uz pārsūdzētā sprieduma 90.–99. punktu,
Alstom
grupas sabiedrības pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav sodījusi Komisiju par to, ka tā nav izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu. Komisija neesot atbildējusi uz argumentiem, ko
Alstom
bija izvirzījusi savas atbildes uz paziņojumu par iebildumiem 90.–150. punktā un pamatojusi ar šai atbildei pievienotajiem dokumentiem, kuru mērķis bija atspēkot prezumpciju par izšķirošas ietekmes faktisku īstenošanu. Šie pierādījumi varot pierādīt, ka, lai gan prezumpcija par
Alstom
izšķirošas ietekmes īstenošanu pār saviem meitasuzņēmumiem, kuru kapitāls tai pieder pilnā apmērā, tie pārkāpuma izdarīšanas laikā savu uzvedību tirgū noteica autonomi no to mātesuzņēmuma.
Alstom
grupas sabiedrības arī apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir sagrozījusi apstrīdēto lēmumu it īpaši pārsūdzētā sprieduma 95. punktā, jo minētā lēmuma preambulas 345.–347. apsvērums nekādā ziņā nav atbildes uz paziņojumu par iebildumiem 90.–150. punkta kopsavilkums.
Komisija prasa noraidīt
Alstom
grupas sabiedrību argumentus.
– Tiesas vērtējums
Vispirms ir jāatgādina, ka par konkurences noteikumu pārkāpumu, ko ir izdarījis meitasuzņēmums, var vainot mātesuzņēmumu, ja, lai gan šis meitasuzņēmums ir atsevišķa juridiska persona, tas autonomi nenosaka savu rīcību tirgū, bet gan būtībā izpilda norādījumus, kurus tam ir devis mātesuzņēmums, it īpaši ievērojot ekonomiskās, organizatoriskās un juridiskās saiknes, kas apvieno šīs abas juridiskās vienības (it īpaši skat. 2009. gada 10. septembra spriedumu lietā
C-97/08 P
Akzo Nobel
u.c./Komisija, Krājums, I-8237. lpp.
, 58. punkts, kā arī 2012. gada 19. jūlija spriedumu apvienotajās lietās C‑628/10 P un C‑14/11 P
Alliance One International
un
Standard Commercial Tobacco
/Komisija un Komisija/
Alliance One International
u.c., 43. punkts).
Šādā situācijā, tā kā mātesuzņēmums un tā meitasuzņēmums ietilpst vienā un tajā pašā ekonomiskajā vienībā un tādējādi veido vienu uzņēmumu EKL 81. panta izpratnē, lēmumu, ar kuru tiek noteikts naudas sods, Komisija var adresēt mātesuzņēmumam, nepierādot pēdējā minētā personisku dalību pārkāpumā (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 59. punkts, kā arī apvienotajās lietās
Alliance One International
un
Standard Commercial Tobacco
/Komisija un Komisija/
Alliance One International
u.c., 44. punkts).
Īpašajā gadījumā, kad mātesuzņēmumam pieder viss tā meitasuzņēmuma, kas ir izdarījis Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumu, kapitāls, Tiesa ir precizējusi, ka, pirmkārt, šis mātesuzņēmums var īstenot izšķirošu ietekmi uz šī meitasuzņēmuma rīcību un, otrkārt, pastāv atspēkojama prezumpcija, ka minētais mātesuzņēmums faktiski īsteno izšķirošu ietekmi uz tā meitasuzņēmuma rīcību (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās
Alliance One International
un
Standard Commercial Tobacco
/Komisija un Komisija/
Alliance One International
u.c., 46. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šādos apstākļos pietiek, ka Komisija pierāda, ka viss meitasuzņēmuma pamatkapitāls pieder tā mātesuzņēmumam, lai tiktu prezumēts, ka pēdējais faktiski īsteno izšķirošu ietekmi uz šī meitasuzņēmuma komercdarbības politiku. Komisija tad var mātesuzņēmumu uzskatīt par solidāri atbildīgu par tā meitasuzņēmumam uzliktā naudas soda samaksu, ja vien šis mātesuzņēmums – kuram ir pienākums atspēkot šo prezumpciju – nesniedz pietiekamus pierādījumus par to, ka tā meitasuzņēmums tirgū rīkojas patstāvīgi (iepriekš minētie spriedumi lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 61. punkts, kā arī apvienotajās lietās
Alliance One International
un
Standard Commercial Tobacco
/Komisija un Komisija/
Alliance One International
u.c., 47. punkts).
Turklāt, ja lēmums par Savienības konkurences tiesību noteikumu piemērošanu attiecas uz vairākiem adresātiem un ir saistīts ar vainojamību pārkāpumā, tajā ir jābūt ietvertam pietiekamam pamatojumam attiecībā uz katru no tā adresātiem, it īpaši tiem adresātiem, kuriem saskaņā ar šo lēmumu ir jāuzņemas atbildība par šo pārkāpumu. Tādējādi attiecībā uz mātesuzņēmumu, kas ir saukts pie atbildības par tā meitasuzņēmuma pārkāpjošu rīcību, šādā lēmumā principā ir jābūt ietvertam to iemeslu izklāstam, kas var pamatot šī uzņēmuma vainojamību pārkāpumā (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās
Alliance One International
un
Standard Commercial Tobacco
/Komisija un Komisija/
Alliance One International
u.c., 75. punkts).
Runājot it īpaši par Komisijas lēmumu, kurš attiecībā uz dažiem adresātiem balstās tikai un vienīgi uz prezumpciju par izšķirošas ietekmes faktisku īstenošanu, ir jākonstatē, ka Komisijai – lai šo prezumpciju faktiski nepadarītu par neatspēkojamu – katrā ziņā šiem adresātiem atbilstošā veidā ir jāizklāsta iemesli, pamatojoties uz kuriem minētie faktiskie un tiesiskie apstākļi nav bijuši pietiekami, lai atspēkotu minēto prezumpciju (2011. gada 29. septembra spriedums lietā
C-521/09 P
Elf Aquitaine
/Komisija, Krājums, I-8947. lpp.
, 153. punkts).
Komisijai tomēr nekādā ziņā nav pienākuma pamatoties tikai uz minēto prezumpciju. Nekas faktiski šai iestādei neliedz pierādīt, ka mātesuzņēmums faktiski īsteno izšķirošu ietekmi pār savu meitasuzņēmumu, izmantojot citus pierādījumus vai šādus pierādījumus kopā ar minēto prezumpciju (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās
Alliance One International
un
Standard Commercial Tobacco
/Komisija un Komisija/
Alliance One International
u.c., 49. punkts).
Šajā gadījumā, kā Vispārējā tiesa to ir konstatējusi pārsūdzētā sprieduma 91. punktā, no apstrīdētā lēmuma, it īpaši no tā preambulas 335., 348.–356. un 358. apsvēruma, izriet, ka, lai
Alstom
sauktu pie atbildības par pārkāpumiem, ko ir izdarījuši tās meitasuzņēmumi, kuru kapitāls tai pieder pilnā apmērā, Komisija galu galā nav pamatojusies tikai uz prezumpciju par izšķirošas ietekmes faktisku īstenošanu, bet tā drīzāk ir pamatojusies uz tā saukto “dubultā pamata” metodi, šo prezumpciju apvienojot ar citiem pierādījumiem, šajā gadījumā faktiskiem pierādījumiem, kas tika iesniegti administratīvās procedūras laikā un kas apstiprināja minēto prezumpciju (pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
Alliance One International
un
Standard Commercial Tobacco
/Komisija un Komisija/
Alliance One International
u.c., 50. punkts).
Kā ģenerāladvokāts to ir norādījis secinājumu 25. un 26. punktā, ņemot vērā šos apstrīdētajā lēmumā paustos apsvērumus, šķiet, ka Komisijai nevar pārmest, ka tā nav sniegusi sīku pamatojumu, kas atbilstu prasībām, kuras izriet no judikatūras, saistībā ar
Alstom
saukšanu pie atbildības par attiecīgo pārkāpumu.
Šāds pamatojums atbilst mērķim, kāds ir izvirzīts pienākumam norādīt pamatojumu individuālā lēmumā un kas ir ne vien ļaut veikt pārbaudi tiesā, bet arī sniegt ieinteresētajai personai pietiekamu norādi, lai tā zinātu, vai šajā lēmumā, iespējams, ir pieļauta kļūda, kas ļauj apstrīdēt tā spēkā esamību (pēc analoģijas skat. 2013. gada 8. maija spriedumu lietā C‑508/11 P
ENI
/Komisija, 71. punkts).
Runājot īpaši par apstākļiem, ko
Alstom
ir norādījusi savas atbildes uz paziņojumu par iebildumiem 90.–150. punktā, lai atspēkotu prezumpciju par izšķirošas ietekmes faktisku īstenošanu, kaut arī apstrīdētajā lēmumā, šķiet, Komisija nav pa vienam izskatījusi visus šos pierādījumus, tā tomēr ir sniegusi ieinteresētajai personai pietiekamu norādi, kura tai ļauj uzzināt, vai šis lēmums ir pamatots un vai tajā, iespējams, nav pieļauta kļūda, kas ļauj apstrīdēt tā spēkā esamību, un kura Vispārējai tiesai ļauj veikt pārbaudi attiecībā uz minētā lēmuma likumību (šajā ziņā it īpaši skat. 2005. gada 28. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C‑189/02 P, C‑202/02 P, no
C-205/02 P līdz C-208/02 P un C-213/02 P
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, Krājums, I-5425. lpp.
, 462. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā
ENI
/Komisija, 72. punkts).
Kā ģenerāladvokāts to ir norādījis secinājumu 28. punktā, ir jākonstatē, ka, lai sīki pamatotu
Alstom
saukšanu pie atbildības par attiecīgo pārkāpumu, Komisija saskaņā ar metodi, kas ietver divkāršu pamatu un kas ir izklāstīta apstrīdētajā lēmumā, veica visaptverošu to argumentu vērtējumu, kurus
Alstom
bija paudusi savas atbildes uz paziņojumu par iebildumiem 90.–150. punktā, ar noteikumu, ka tie varēja būt atbilstoši, lai atspēkotu prezumpciju par izšķirošas ietekmes faktisku īstenošanu.
Runājot par tādu lēmumu kā apstrīdētais lēmums, kurā, kā jau tika norādīts šī sprieduma 37. punktā, mātesuzņēmuma vainojamība tā meitasuzņēmuma izdarītā pārkāpumā ir pamatota ar metodi, kurā ir ietverts divkāršs pamats, prezumpciju par izšķirošas ietekmes faktisku īstenošanu apvienojot ar pierādījumiem, kas sīki ir izklāstīti šajā lēmumā, šāds visaptverošs vērtējums principā atbilst pamatojuma pakāpei, kas ir jāsniedz Komisijai, jo tas var ļaut mātesuzņēmumam uzzināt iemeslus, kuru dēļ Komisija nolēma to saukt pie atbildības par tā meitasuzņēmuma izdarītu pārkāpumu.
Turklāt
Alstom
grupas sabiedrības nav izskaidrojušas, cik lielā mērā apstrīdētā lēmuma iespējami nepilnīgais pamatojums ir kavējis tās pienācīgi aizstāvēt savas tiesības Vispārējā tiesā vai arī nav ļāvis tai veikt pārbaudi. Tieši pretēji, sīka pārbaude, ko Vispārējā tiesa ir veikusi pārsūdzētā sprieduma 93.–97. punktā attiecībā uz
Alstom
argumentiem, kuru mērķis bija atspēkot prezumpciju par izšķirošu ietekmi, drīzāk pierāda, ka
Alstom
varēja pienācīgi aizstāvēt savas tiesības Vispārējā tiesā un ka pēdējā minētā varēja veikt pārbaudi (pēc analoģijas skat. 2012. gada 7. februāra rīkojumu lietā C‑421/11 P
Total
un
Elf Aquitaine
/Komisija, 57. punkts, un 2012. gada 13. septembra rīkojumu lietā C‑495/11 P
Total
un
Elf Aquitaine
/Komisija, 50. punkts).
Turklāt, runājot par prasīto pamatojuma pakāpi, vispirms ir jānorāda, ka atšķirībā no situācijas, kāda tika aplūkota lietā, kurā tika taisīts 2011. gada 29. septembra spriedums lietā C‑521/09 P
Elf Aquitaine
/Komisija (Krājums, I‑8947. lp.), uz ko atsaucas
Alstom
grupas sabiedrības, tās šajā gadījumā nav Komisijas pirmā lēmuma adresātes, kurā tā, kaut arī ir grozījusi savu parasto pieeju, ir pamatojusies tikai uz prezumpciju par izšķirošu ietekmi, ko pār meitasuzņēmumu īstenojis mātesuzņēmums, lai pēdējo minēto vainotu pārkāpumā (pēc analoģijas skat. iepriekš minēto 2012. gada 7. februāra rīkojumu lietā
Total
un
Elf Aquitaine
/Komisija, 58. punkts).
Visbeidzot pretēji tam, ko apgalvo
Alstom
grupas sabiedrības, nekas neliedz, ka, pārbaudot, vai
Alstom
ir vainojama tās meitasuzņēmumu izdarītajā pārkāpumā, Komisija, kā tas izriet no pārsūdzētā sprieduma 97. punkta, īpaši pamatojas uz pierādījumiem, kurus ir sniegušas trešās personas, šajā gadījumā –
Areva
grupas sabiedrības.
No tā izriet, ka
Alstom
grupas sabiedrību izvirzītā pirmā pamata pirmā daļa ir jānoraida.
ii) Par
Alstom
grupas sabiedrību izvirzītā pirmā pamata otro daļu
Ar sava pirmā pamata otro daļu, kas attiecas uz pārsūdzētā sprieduma 200. punktu,
Alstom
grupas sabiedrības pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav kritizējusi Komisiju par to, ka tā nav īpaši pamatojusi faktu, ka tā
Alstom
un
Areva T&D SA
bija noteikusi solidāri maksāt naudas sodu, kaut gan apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī tās vairs nebija viens uzņēmums.
Šī otrā daļa ir jānoraida.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja par meitasuzņēmuma pārkāpjošu rīcību var vainot tā mātesuzņēmumu, var uzskatīt, ka šie uzņēmumi pārkāpuma izdarīšanas laikposmā ietilpst vienā un tajā pašā ekonomiskajā vienībā un ka tādējādi tie veido vienu uzņēmumu Savienības konkurences tiesību normu izpratnē. Šajos apstākļos Komisija drīkst mātesuzņēmumam noteikt solidāru atbildību par tā meitasuzņēmuma pārkāpjošu rīcību minētajā laikposmā un tādējādi likt maksāt pēdējam minētajam noteikto naudas sodu (šajā ziņā it īpaši skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
Alliance One International
un
Standard Commercial Tobacco
/Komisija un Komisija/
Alliance One International
u.c., 44. un 47. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
Ņemot vērā šo iedibināto principu, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 200. punktā pamatoti atzina, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija varēja uzskatīt, ka tas vien, ka Komisijas lēmuma, ar ko ir konstatēts pārkāpums, pieņemšanas brīdī meitasuzņēmums, kas ir izdarījis pārkāpumu, un mātesuzņēmums, kuru šajā pārkāpumā var vainot, vairs neietilpa vienā un tajā pašā ekonomiskajā vienībā un tādējādi vienā uzņēmumā EKL 81. panta izpratnē, nevar būt šķērslis tam, lai Komisija izmantotu iespēju noteikt naudas sodu, kas šiem uzņēmumiem ir jāmaksā solidāri, līdz ar to īpašs pamatojums šajā ziņā nebija vajadzīgs.
Šajos apstākļos, tā kā no
Alstom
grupas sabiedrību izvirzītā pirmā pamata pirmās daļas pārbaudes izriet, ka apstrīdētais lēmums ir juridiski pietiekami pamatots, jo
Alstom
varēja uzzināt iemeslus, kas lika Komisijai to vainot tās meitasuzņēmumu pārkāpjošajā rīcībā, un Vispārējā tiesa varēja veikt pārbaudi, Vispārējai tiesai nevar pārmest, ka tā nav sodījusi Komisiju par to, ka tā nav sniegusi īpašu pamatojumu jautājumā par solidāri maksājama naudas soda noteikšanu sabiedrībām, kuras vairs neveido vienu un to pašu uzņēmumu.
Tā tas vēl jo vairāk ir tāpēc, ka, tā kā, kā to būtībā ir norādījis ģenerāladvokāts secinājumu 39. un 40. punktā, šāda naudas soda noteikšana sabiedrībām, kas Komisijas lēmuma pieņemšanas brīdī vairs neietilpst vienā un tajā pašā uzņēmumā, neatšķiras no Komisijas iepriekšējās prakses, nepieciešamā pamatojuma pakāpe var būt zemāka.
No tā izriet, ka
Alstom
grupas sabiedrību izvirzītā pirmā pamata otrā daļa un tādējādi arī šis pirmais pamats kopumā ir jānoraida.
b) Par
Areva
izvirzīto pirmo pamatu un
Alstom
grupas sabiedrību izvirzīto otro pamatu, kas attiecas uz Vispārējās tiesas pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi
Vispirms ir jāatgādina, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai Vispārējās tiesas sprieduma pamatojumam ir skaidri un nepārprotami jāparāda tās argumentācija, lai ieinteresētajām personām ļautu saprast pieņemtā lēmuma pamatojumu un Tiesai veikt tiesas kontroli (it īpaši skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
ENI
/Komisija, 74. punkts).
Pienākums norādīt pamatojumu tomēr neliek Vispārējai tiesai sniegt izsmeļošu un sīki izstrādātu visas lietas dalībnieku sniegtās argumentācijas izklāstu. Pamatojums līdz ar to var būt netiešs ar nosacījumu, ka tas ļauj ieinteresētajām personām saprast, kādu iemeslu dēļ Vispārējā tiesa nav apstiprinājusi to argumentus, un Tiesai iegūt pietiekami daudz informācijas, lai īstenotu savu pārbaudi (it īpaši skat. 2013. gada 11. jūlija spriedumu lietā C‑439/11 P
Ziegler
/Komisija, 82. punkts).
Turklāt, veicot likumības pārbaudi, kas ir paredzēta LESD 263. pantā, Savienības tiesa nekādā ziņā nevar ar savu pamatojumu aizstāt apstrīdētā tiesību akta autora pamatojumu (it īpaši skat. 2013. gada 24. janvāra spriedumu lietā C‑73/11 P
Frucona Košice
/Komisija, 89. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr Vispārējai tiesai nevar pārmest, ka tā ar savu pamatojumu ir aizstājusi Komisijas pamatojumu saistībā ar mātesuzņēmuma vainojamību tā meitasuzņēmuma izdarītajā pārkāpumā, ja attiecīgā sprieduma pamatojums attiecas uz pierādījumiem, kurus apelācijas sūdzību iesniedzējas izvirzījušas Vispārējā tiesā un kuru mērķis ir atspēkot prezumpciju par izšķirošas ietekmes faktisku īstenošanu, un kuri Vispārējai tiesai ir jāizskata, pārbaudot apstrīdētā lēmuma likumību (šajā ziņā skat. iepriekš minēto 2012. gada 7. februāra rīkojumu lietā
Total
un
Elf Aquitaine
/Komisija, 65. punkts, un 2012. gada 13. septembra rīkojumu lietā
Total
un
Elf Aquitaine
/Komisija, 60. punkts).
i) Par
Alstom
grupas sabiedrību izvirzītā otrā pamata pirmo daļu
Otrā pamata pirmajā daļā
Alstom
grupas sabiedrības pārmet Vispārējai tiesai, ka pārsūdzētā sprieduma 102.–110. punktā tā Komisijas argumentāciju ir aizstājusi ar savējo. Minētajos punktos Vispārējā tiesa esot analizējusi pierādījumus, kurus
Alstom
bija izvirzījusi savas atbildes uz paziņojumu par iebildumiem 90.–150. punktā un kuru mērķis bija atspēkot prezumpciju par izšķirošas ietekmes faktisku īstenošanu laikposmā no 1992. gada 7. decembra līdz 2004. gada 8. janvārim. Tomēr apstrīdētajā lēmumā neesot nekāda šo pierādījumu vērtējuma, līdz ar to Vispārējā tiesa tādējādi apstrīdētā lēmuma pamatojumu esot papildinājusi ar šo vērtējumu.
Šī argumentācija ir balstīta uz pieņēmumu, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija nav pienācīgi pārbaudījusi pierādījumus, ko
Alstom
bija izvirzījusi savas atbildes uz paziņojumu par iebildumiem 90.–150. punktā.
Kā tas izriet no
Alstom
grupas sabiedrību izvirzītā pirmā pamata pārbaudes, šim pieņēmumam nevar piekrist, jo šī sprieduma 42. punktā tika konstatēts, ka apstrīdētajā lēmumā ir ietverts pietiekams pamatojums jautājumā par
Alstom
vainojamību tās meitasuzņēmumu izdarītajā pārkāpumā, tostarp visaptveroša nostāja attiecībā uz pierādījumiem, ko
Alstom
bija izvirzījusi savas atbildes uz paziņojumu par iebildumiem 90.–150. punktā.
Kā tas izriet no šī sprieduma 57. punkta, Vispārējai tiesai turklāt nevar pārmest, ka tā pārsūdzētā sprieduma 102.–110. punktā ir paudusi pamatojumu, kas attiecas uz minēto 90.–150. punktu un kas ir norādīts apstrīdētajā lēmumā, jo minētajos pārsūdzētā sprieduma punktos Vispārējā tiesa tikai sīkāk pārbaudīja argumentus un pierādījumus, kurus
Alstom
bija iesniegusi administratīvā procesa laikā.
No tā izriet, ka
Alstom
grupas sabiedrību izvirzītā otrā pamata pirmā daļa ir jānoraida.
ii) Par
Areva
izvirzīto pirmo pamatu un
Alstom
grupas sabiedrību izvirzītā otrā pamata otro daļu
– Lietas dalībnieku argumenti
Savā pirmajā pamatā, kas attiecas uz pārsūdzētā sprieduma 144.–152. punktu,
Areva
pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav izpildījusi tai noteikto pienākumu norādīt pamatojumu, kā arī nav ievērojusi tiesības uz aizstāvību.
Vispirms pārsūdzētā sprieduma 150. punktā Vispārējā tiesa Komisijas argumentāciju ir aizstājusi ar savējo, iekļaujot apstrīdētajā lēmumā divus jaunus apstākļus, lai noraidītu apgalvojumus, ka laikposmā no 2004. gada 9. janvāra līdz 2004. gada 11. maijam
Areva
un
Areva T&D Holding
nebija pietiekamas pieredzes P & I nozarē, lai tās varētu efektīvi īstenot izšķirošu ietekmi uz
Areva T&D SA
un
Areva T&D AG
(turpmāk tekstā kopā – “meitasuzņēmumi
T & D
”) rīcību.
Šos jaunos pierādījumus veido apgalvojums, ka nevarēja izslēgt, ka
Areva
un
Areva T&D Holding
varēja iegūt zināšanas P & I nozarē laikposmā starp
Alstom
līguma noslēgšanu par meitasuzņēmumu
T & D
pārdošanu 2003. gada septembrī un faktisku šo meitasuzņēmumu nodošanu 2004. gada 8. janvārī, kā arī apgalvojums, ka nevarēja arī izslēgt, ka jauna vadītāja pieņemšana darbā tā meitasuzņēmumos ārpus grupas ļāva
Areva
iegūt pieredzi šajā nozarē.
Turklāt Vispārējās tiesas paustie apsvērumi neļauj saprast, kādu iemeslu dēļ tā neapstiprināja
Areva
izvirzītos argumentus. Tādējādi pārsūdzētajā spriedumā neesot norādīts pamatojums.
Visbeidzot Vispārējā tiesa esot arī pārkāpusi arī
Areva
tiesības uz aizstāvību. Pamatojoties uz apstākļiem, kas patiesībā ir pieņēmumi vai hipotētiski gadījumi, Vispārējā tiesa prezumpciju par izšķirošas ietekmes faktisku īstenošanu esot padarījusi neapstrīdamu un esot noteikusi
Areva
sniegt
probatio diabolica
, lai pierādītu izšķirošas ietekmes pār meitasuzņēmumiem
T & D
faktiskas īstenošanas neesamību, pieprasot tai sniegt attaisnojošu pierādījumu par neiejaukšanos to rīcībā. Vispārējā tiesa nav sniegusi
Areva
iespēju paust savu viedokli par šiem diviem jaunajiem apstākļiem, kas tika ietverti apstrīdētajā lēmumā.
Sava otrā pamata otrajā daļā
Alstom
grupas sabiedrības pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu, izvirzot būtībā tādu pašu iebildumu kā tas, ko
Areva
ir izvirzījusi savā pirmajā pamatā.
Komisija nepiekrīt šiem argumentiem. Tā īpaši norāda, ka
Areva
izvirzītais pamats ir nepieņemams, jo ar to tā patiesībā kritizē Vispārējās tiesas veikto pierādījumu vērtējumu.
– Tiesas vērtējums
Pirmkārt, kā nepieņemama ir jānoraida argumentācija, ko
Areva
pirmoreiz ir izvirzījusi, tikai iesniedzot repliku, kurā tā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav sodījusi Komisiju par to, ka tā nav izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu, analizējot to, vai
Areva
faktiski īstenoja izšķirošu ietekmi par meitasuzņēmumiem
T & D
.
Šī argumentācija būtiski atšķiras no argumentiem, ko
Areva
ir norādījusi savā apelācijas sūdzībā un kas attiecas tikai uz Vispārējās tiesas pienākumu norādīt pamatojumu.
Jākonstatē, ka minētā argumentācija saskaņā ar Reglamenta 127. un 190. pantā ietverto noteikumu ir jauns pamats, kas ir izvirzīts iztiesāšanas laikā un kas ir jānoraida kā nepieņemams, jo tas nav pamatots ar tiesību vai faktiskiem apstākļiem, kuri ir kļuvuši zināmi iztiesāšanas laikā Tiesā (it īpaši skat. 2013. gada 19. decembra spriedumu apvienotajās lietās C‑239/11 P, C‑489/11 P un C‑498/11 P
Siemens
u.c./Komisija, 371. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Otrkārt, ņemot vērā šī sprieduma 54.–57. punktā minētos judikatūras fragmentus, ir jāpārbauda
Areva
un
Alstom
grupas sabiedrību izvirzītais arguments, ka pārsūdzētā sprieduma 150. punktā Vispārējā tiesa apstrīdētā lēmuma pamatojumu ir papildinājusi ar diviem iespējami jauniem apstākļiem, kas ir minēti šī sprieduma 64. punktā.
Šajā ziņā ir jāpārbauda pārsūdzētā sprieduma 150. punkts, ņemot vērā argumentāciju, ko Vispārējā tiesa ir paudusi minētā sprieduma 144.–152. punktā, atbildot uz prasības trešo pamatu, ar kuru
Areva
grupas sabiedrības Vispārējā tiesā apgalvoja, ka mātesuzņēmumiem
Areva
un
Areva T&D Holding
nav pietiekamas pieredzes P & I nozarē, lai tie varētu faktiski īstenot izšķirošu ietekmi pār meitasuzņēmumu
T & D
rīcību.
Kā to būtībā ir norādījis arī ģenerāladvokāts secinājumu 65.–71. punktā, šāda pārbaude atklāj, ka pārsūdzētā sprieduma 150. punktā Vispārējā tiesa nekādā ziņā apstrīdētā lēmuma pamatojumu nav papildinājusi ar diviem jauniem pierādījumiem, tādējādi ar savu argumentāciju aizstājot apstrīdētajā lēmumā norādīto, bet, pārbaudot šī lēmuma likumību, tikai sīki ir atbildējusi uz tajā paustajiem argumentiem, kuru mērķis bija atspēkot prezumpciju par izšķirošas ietekmes faktisku īstenošanu, tāpēc ka attiecīgajā pārkāpumā nevarēja vainot mātesuzņēmumus
Areva
un
Areva T&D Holding
, jo tiem nebija pietiekamas pieredzes P & I nozarē.
Treškārt, ir jānoraida
Areva
arguments, ka Vispārējās tiesas argumentācija attiecībā uz šiem diviem, iespējams, jauniem apstākļiem, kas ir pievienoti apstrīdētajam lēmumam, neļauj tai saprast, kā tie var pamatot konstatējumu par izšķirošas ietekmes faktisku īstenošanu.
Šajā ziņā pietiek norādīt, kā tas izriet no šī sprieduma 75. punkta, ka divi
Areva
minētie apstākļi nepamato konstatējumu par izšķirošas ietekmes faktisku īstenošanu, bet vienkārši veido argumentus, ko Vispārējā tiesa ir minējusi, atbildot uz argumentāciju, kuru
Areva
grupas sabiedrības izvirzījušas administratīvajā procesā un pēc tam Vispārējā tiesā un saskaņā ar kuru minētās grupas mātesuzņēmumi nespēja faktiski īstenot izšķirošu ietekmi pār attiecīgajiem meitasuzņēmumiem, jo tiem nebija pieredzes P & I nozarē.
Ceturtkārt, ir jānoraida argumentācija, ko
Areva
ir balstījusi uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, jo tā neesot varējusi paust nostāju par šiem diviem, iespējams, jauniem apstākļiem. Tiesības uz aizstāvību nekādā ziņā nevarēja tikt pārkāptas, jo no šī sprieduma 75. punkta izriet, ka minētos apstākļus Vispārējā tiesa minēja, atbildot uz argumentiem, kurus bija izvirzījušas pašas
Areva
grupas sabiedrības.
Piektkārt, kā nepamatots ir jānoraida arī
Areva
arguments, ka ir pārkāptas tiesības uz aizstāvību, jo Vispārējā tiesa tai esot noteikusi
probatio diabolica
, kas izpaudās kā pienākums sniegt attaisnojošu pierādījumu par tās neiejaukšanos tās meitasuzņēmumu rīcībā.
Nostāja, ko Vispārējā tiesa ieņēma attiecībā uz pierādījumiem, kurus
Areva
grupas sabiedrības bija iesniegušas, lai atspēkotu prezumpciju par izšķirošas ietekmes faktisku īstenošanu, kopumā neietilpst
probatio diabolica
. No judikatūras izriet, ka vienībām, kuras vēlas atspēkot minēto prezumpciju, ir jāsniedz visi pierādījumi par ekonomisko, organizatorisko un juridisko saikni, kas attiecīgo meitasuzņēmumu vieno ar mātesuzņēmumu un ko tās uzskata par tādu, kura var pierādīt, ka tās neveido vienu ekonomisku vienību (iepriekš minētais spriedums lietā
Elf Aquitaine
/Komisija, 65. punkts).
Tas, ka ir grūti iesniegt pretējus pierādījumus, kas ir vajadzīgi, lai atspēkotu prezumpciju, pats par sevi nenozīmē, ka tā faktiski ir neapstrīdama, it īpaši ja vienībām, pret kurām šī prezumpcija darbojas, ir visvieglāk iegūt šos pierādījumus savas darbības jomā (iepriekš minētais spriedums lietā
Elf Aquitaine
/Komisija, 70. punkts).
Ņemot vērā visu iepriekš minēto,
Areva
pirmais pamats un
Alstom
grupas sabiedrību izvirzītā otrā pamata otrā daļa ir jānoraida.
iii) Par
Alstom
grupas sabiedrību izvirzītā otrā pamata ceturto daļu
Ar sava otrā pamata ceturto daļu
Alstom
grupas sabiedrības pārmet Vispārējai tiesai, ka pārsūdzētajā spriedumā nav norādīts pamatojums, jo no tā 206. punkta nav iespējams uzzināt, pirmkārt, kāpēc Komisija varēja uzlikt naudas sodus subjektiem, kas apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī vairs neietilpa vienā ekonomiskā vienībā, to nepamatojot apstrīdētajā lēmumā, un, otrkārt, kāpēc to minētā judikatūra nebija atbilstoša.
Šajā ziņā, ņemot vērā šī sprieduma 49. un 50. punktā ietvertos apsvērumus, pietiek konstatēt, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi nevienu kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 200. punktā atzīstot, ka Komisijai nevar pārmest, ka tā nav īpaši pamatojusi naudas sodu, kas ir jāmaksā solidāri un kas ir noteikts
Alstom
un
Areva T&D SA
, ņemot vērā, ka šīs sabiedrības vairs neveidoja vienu ekonomisku vienību apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī, un minētā sprieduma 206. punktā atzīstot, ka no judikatūras neizriet, ka solidāri maksājamu naudas sodu var uzlikt tikai tām sabiedrībām, kuras veido ekonomisku vienību dienā, kad ir pieņemts lēmums, ar ko ir noteikts šis naudas sods.
Tādējādi
Alstom
grupas sabiedrību izvirzītā otrā pamata ceturtā daļa ir jānoraida.
No tā izriet, ka
Areva
izvirzītais pirmais pamats, kā arī
Alstom
grupas sabiedrību izvirzītais otrais pamats, izņemot šī pēdējā minētā pamata trešo daļu, kas tiks izskatīta vēlāk, ir jānoraida.
c) Par
Alstom
grupas sabiedrību izvirzīto trešo pamatu, kas attiecas uz LESD 101. panta, it īpaši noteikumu par vainojamību pārkāpumā, kā arī principu par tiesībām uz taisnīgu tiesu un nevainīguma prezumpciju, pārkāpumu
i) Par
Alstom
grupas sabiedrību izvirzītā trešā pamata pirmo daļu
Ar sava trešā pamata pirmo daļu
Alstom
grupas sabiedrības pārmet Vispārējai tiesai, ka, pārsūdzētā sprieduma 84.–110. punktā piemērojot prezumpciju par izšķirošas ietekmes īstenošanu, tā izvēlējās tādu mātesuzņēmuma izšķirošas ietekmes pār tā meitasuzņēmumu īstenošanas definīciju, kurai nav nekāda sakara ar faktisko rīcību attiecīgajā tirgū, un tādējādi šai prezumpcijai ir piešķīrusi neapstrīdamu raksturu.
Tās it īpaši apgalvo, ka Vispārējā tiesa, par izšķirošas ietekmes faktisku īstenošanu secinot no tā vien, ka pastāv organizatoriska, ekonomiska un juridiska saikne starp mātesuzņēmumu un vienu no tā meitasuzņēmumiem, nevis no precīziem faktiem, kas ir saistīti ar kādu faktisku rīcību attiecīgajā tirgū, esot pārsniegusi saprātīgas robežas,
Alstom
nosakot
probatio diabolica
, jo šī sabiedrība prezumpciju par izšķirošas ietekmes faktisku īstenošanu varēja atspēkot, tikai noliedzot minētās saiknes esamību un tādējādi pati savu esamību.
Šajā ziņā vispirms ir jākonstatē, ka pretēji tam, ko apgalvoja
Alstom
grupas sabiedrības, Vispārējā tiesa par izšķirošas ietekmes faktiskas īstenošanas esamību nav secinājusi no tā vien, ka pastāv organizatoriska, ekonomiska un juridiska saikne starp mātesuzņēmumu un vienu no tā meitasuzņēmumiem.
Pārsūdzētā sprieduma 103. punktā Vispārējā tiesa ir konstatējusi, ka dokumenti, ko
Alstom
iesniedza administratīvā procesa laikā, apstiprināja, ka
Alstom
grupas vadība, par kuru bija atbildīga
Alstom
, piedalījās tajā, lai noteiktu
Alstom
grupas darbības virzienu tirgū saistībā ar P & I nozari un dažādus tās darbības atzarus, un ka tā pastāvīgi kontrolēja šis darbības virziena šajā nozarē ievērošanu un dažādus tās darbības atzarus.
Pēc tam, kā to pamatoti ir apgalvoja Komisija, tai nevar likt pierādīt, ka situācijā, kad ir piemērojama prezumpcija par izšķirošas ietekmes faktisku īstenošanu, attiecīgā gadījumā iekļaujot to divkārša pamata metodes piemērošanā, kas ir izmantota šajā gadījumā, mātesuzņēmums faktiski ir izmantojis organizatorisko, ekonomisko un juridisko saikni, kura raksturo tā attiecības ar meitasuzņēmumiem, atsaucoties uz precīziem faktiem, kas ir saistīti ar kādu faktisku rīcību attiecīgajā tirgū, jo šāda pienākuma dēļ šī prezumpcija kļūtu nelietderīga.
Turklāt, kā tas izriet no šī sprieduma 80. un 81. punkta, Vispārējai tiesai nevar pārmest, ka tā faktiski ir piemērojusi šīs prezumpcijas neapšaubāmu versiju,
Alstom
nosakot
probatio diabolica
attiecībā uz pierādījumiem, ko tā ir izvirzījusi, lai atspēkotu minēto prezumpciju.
Visbeidzot, runājot par prezumpcijas par izšķirošas ietekmes faktisku īstenošanu saderību ar principiem par tiesībām uz taisnīgu tiesu un nevainīguma prezumpciju, Tiesa jau ir atzinusi, ka šī prezumpcija ir samērīga ar izvirzīto leģitīmo mērķi un tādējādi paliek pieņemamās robežās, jo tās mērķis ir panākt līdzsvaru starp, pirmkārt, mērķa noteikt sodu par rīcību, kas ir pretēja konkurences tiesību normām, it īpaši EKL 81. pantam, nozīmīgumu un novērst tās atkārtošanos un, otrkārt prasībām, kas ir saistītas ar atsevišķiem Savienības tiesību vispārējiem principiem, piemēram, it īpaši nevainīguma prezumpcijas, sodu individualitātes un tiesiskās noteiktības principiem, kā arī tiesībām uz aizstāvību, tostarp pušu procesuālo tiesību vienlīdzības principu. Tieši šī iemesla dēļ tā ir apšaubāma (šajā ziņā it īpaši skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
ENI
/Komisija, 50. punkts, un 2013. gada 18. jūlija spriedumu lietā C‑501/11 P
Schindler Holding
u.c./Komisija, 107. un 108. punkts).
Tādējādi
Alstom
grupas sabiedrību izvirzītā trešā pamata pirmā daļa ir jānoraida.
ii) Par
Alstom
grupas sabiedrību izvirzītā trešā pamata otro daļu
Ar sava trešā pamata otro daļu
Alstom
grupas sabiedrības pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir pieļāvusi kļūdas tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 144.–152. punktā apstiprinot apstrīdēto lēmumu, ciktāl tajā ir konstatēta
Areva T&D Holding
izšķirošas ietekmes faktiska īstenošana pār
Areva T&D SA
un
Areva T&D AG
laikposmā no 2004. gada 9. janvāra līdz 11. maijam. Lai pamatotu Komisijas vērtējumu, Vispārējā tiesa minētā sprieduma 150. punktā pamatojās uz diviem pierādījumiem, ko
Areva
bija kritizējusi jau savā pirmajā pamatā un kas ir paredzēti šī sprieduma 65. punktā.
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka argumenti, ko šajā kontekstā ir minējušas
Alstom
grupas sabiedrības, lielā mērā saskan ar tiem, kurus
Areva
savā pirmajā pamatā ir vērsusi pret tiem pašiem pārsūdzētā sprieduma punktiem.
Turklāt Tiesa šos argumentus noraidīja jau šī sprieduma 77. punktā, atbildot uz
Areva
izvirzīto pirmo pamatu, no kura izriet, ka, pārbaudot visus argumentus, ko
Areva
bija izvirzījusi, lai atspēkotu prezumpciju par izšķirošas ietekmes faktisku īstenošanu, Vispārējā tiesa analizēja
Areva
izvirzītos argumentus un, izvēloties piesardzīgu un niansētu pamatojumu, atzina, ka tie nevarēja pierādīt, ka izšķiroša ietekme faktiski netika īstenota.
Šādi rīkojoties, Vispārējā tiesa, kā tas tika minēts šī sprieduma 80., 81. un 92. punktā, nekādā ziņā nav
Alstom
noteikusi
probatio diabolica
, prezumpciju par izšķirošas ietekmes faktisku īstenošanu padarot neapstrīdamu.
Turklāt
Alstom
argumentācija, ciktāl tā Vispārējai tiesai arī pārmet, ka tā ir veikusi nepareizu faktisku šo abu pierādījumu vērtējumu, nepierādot jebkādu to sagrozīšanu, ir nepieņemama.
No tā izriet, ka, tā kā arī
Alstom
grupas sabiedrību izvirzītā trešā pamata otrajai daļai nevar piekrist, šis trešais pamats ir pilnībā jānoraida.
2. Par pamatiem, kas attiecas uz tiesību normu piemērošanu jautājumā par solidaritāti naudas sodu samaksā
Areva
savā otrajā un trešajā pamatā un
Alstom
grupas sabiedrības, pirmkārt, sava otrā pamata trešajā daļā un, otrkārt, savā ceturtajā pamatā atsaucas uz vairākām kļūdām tiesību piemērošanā, kas izriet no tā, kā Vispārējā tiesa ir interpretējusi un piemērojusi tiesību normas jautājumā par solidaritāti to naudas sodu samaksā, kurus Komisija ir noteikusi dažādām juridiskajām personām, kas atzītas par solidāri atbildīgam tāpēc, ka tās ietilpst vienā un tajā pašā uzņēmumā, kurš ir atzīts par vainīgu Savienības konkurences tiesību normu pārkāpuma izdarīšanā.
Pirmā argumentu grupa, ko tādējādi ir izvirzījušas apelācijas sūdzību iesniedzējas sabiedrības, attiecas uz tā saukto “faktisko” solidaritāti tā naudas soda samaksā, kuru Komisija ir noteikusi
Areva
un
Alstom
kā konkurences tiesību normu pārkāpumus izdarījušo meitasuzņēmumu secīgajiem mātesuzņēmumiem, par ko Vispārējā tiesa neesot noteikusi sodu, kaut gan tā esot pretrunā it īpaši tiesiskās noteiktības un sodu individualitātes principiem.
Otrā argumentu grupa, kurā minētās apelācijas sūdzību iesniedzējas atsaucas uz to pašu principu, kā arī EKL 7. panta un pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu, attiecas uz atsevišķiem pārsūdzētajā spriedumā ietvertajiem apsvērumiem saistībā ar solidaritātes iekšējām attiecībām, proti, Vispārējās tiesas minēto principu kopumu, kas reglamentē to naudas soda daļu noteikšanu, kuras solidārajiem kopparādniekiem ir jāsedz savās iekšējās attiecības, ja Komisija ir apmierināta, ņemot vērā, ka viens vai vairāki no šiem kopparādniekiem ir samaksājuši visu naudas sodu.
a) Par argumentiem, kas attiecas uz faktisku solidaritāti, kāda tika noteikta mātesuzņēmumiem
Areva
un
Alstom
i) Lietas dalībnieku argumenti
Apelācijas sūdzību iesniedzējas sabiedrības pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav ievērojusi tiesiskās noteiktības un sodu individualitātes principus, jo neesot apšaubījusi Komisijas īstenoto tiesību normu piemērošanu jautājumā par solidaritāti naudas sodu samaksā, ciktāl tā esot noteikusi faktisku solidaritāti
Alstom
un
Areva
– diviem secīgiem Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumus izdarījušo meitasuzņēmumu mātesuzņēmumiem, kaut gan šie mātesuzņēmumi savā starpā nekad nebija veidojuši ekonomisku vienību.
Areva
piebilst, ka arī pati Vispārējā tiesa nav ievērojusi minētos principus, atbilstoši savai neierobežotajai kompetencei nosakot grozītus naudas sodus, kas arī izraisīja faktisku solidaritāti.
Alstom
grupas sabiedrības apgalvo, ka šī faktiskā solidaritāte izriet, pirmkārt, no tā, ka summa EUR 25 500 000 apmērā, ko Vispārējā tiesa samazināja līdz EUR 20 400 000 un kas tika noteikta solidāri
Areva
un meitasuzņēmumiem
T & D
, ir pilnībā ietverta summā EUR 53 550 000 apmērā, kuru Vispārējā tiesa samazināja līdz EUR 48 195 000 un kura noteikta solidāri
Alstom
un tās bijušajam meitasuzņēmumam
Areva T&D SA
, un, otrkārt, no tā, ka maksimālo summu, par kurām secīgie mātesuzņēmumi ir saukti pie atbildības, kopējā summa pārsniedz to, kas ir jāmaksā meitasuzņēmumam.
Šīs tā sauktās “progresīvās” naudas soda noteikšanas metodes sekas bija faktiskas solidaritātes izveidošana starp
Alstom
un
Areva
, jo summa, ko Komisija faktiski atguva no mātesuzņēmuma, tieši ietekmēja summu, kuru Komisija varēja pieprasīt no cita mātesuzņēmuma, kaut gan šie uzņēmumi nekad nav ietilpuši vienā un tajā pašā uzņēmumā Savienības konkurences tiesību normu izpratnē. Turklāt šāda metode neļauj attiecīgajiem mātesuzņēmumiem nepārprotami uzzināt, kāda tieši naudas soda summa katram no tiem būs jāmaksā.
2010. gada 13. septembra spriedumā lietā
T-40/06
Trioplast Industrier
/Komisija (Krājums, II-4893. lpp.)
Vispārējā tiesa saistībā ar konkurences tiesību normu pārkāpumus izdarījušo meitasuzņēmumu mātesuzņēmumu secīgu maiņu, kas būtībā bija identiska šajās lietās aplūkotajai, esot apstiprinājusi, ka šāda solidaritātes ārējo attiecību noteikšanas metode ir pretrunā sodu un sankciju individualitātes principam.
Komisija galvenokārt uzskata, ka apelācijas sūdzību iesniedzēju sabiedrību izvirzītie pamati ir jauni un tādējādi nepieņemami, ciktāl to mērķis ir pārmest Vispārējai tiesai, ka tā nav sodījusi Komisiju par to, ka tā ir noteikusi faktisku solidaritāti starp mātesuzņēmumiem
Areva
un
Alstom
. Runa esot par pamatiem, ko minētie uzņēmumi neesot izvirzījuši pirmajā instancē, kaut gan tie varēja to darīt. Pamati, kas attiecas uz tiesību normām solidaritātes jomā un kas tika izvirzīti Vispārējā tiesā, attiecās tikai uz reālu solidaritāti vai “de jure” solidaritāti starp
Areva T&D SA
un katru no tā secīgajiem mātesuzņēmumiem
Alstom
un
Areva
, kura ir definēta apstrīdētajā lēmumā.
Būtībā Komisija pakārtoti apgalvo, ka
Areva T&D SA
nodošana attiecīgā pārkāpuma izdarīšanas laikā izraisa šī meitasuzņēmuma divkāršu solidaritāti ar katru no tā secīgajiem mātesuzņēmumiem. Tomēr, kaut arī metode, kas šajā gadījumā ir izvēlēta, lai definētu solidaritāti, ir saistīta ar iespējamu to summu pārklāšanos, kuras var pieprasīt no
Areva
un
Alstom
, no tā neizriet, ka šie uzņēmumi ir
de jure
solidāri atbildīgi. No tiesību viedokļa nozīme ir tikai katra mātesuzņēmuma solidārajai atbildībai ar tam nodoto meitasuzņēmumu.
Turklāt gadījumā, ja meitasuzņēmums ir atzīts par solidāri atbildīgu ar tā secīgajiem mātesuzņēmumiem, Savienības tiesībām nekādā ziņā nav pretrunā aprēķināt naudas sodu, kas tiem ir jāmaksā, pamatojoties uz pilnu sākumsummu, kura ir identiska sākumsummai, kas ir noteikta meitasuzņēmumam. Pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzību iesniedzējas sabiedrības, Vispārējā tiesa iepriekš minētā sprieduma lietā
Trioplast Industrier
/Komisija 74. punktā esot apstiprinājusi šīs metodes likumību, kas turklāt esot labvēlīgāka attiecīgajiem mātesuzņēmumiem nekā citas metodes, kuras varētu izmantot šādos gadījumos.
ii) Tiesas vērtējums
– Par pieņemamību
Komisija izvirza iebildi par nepieņemamību pret argumentiem, ko apelācijas sūdzību iesniedzējas sabiedrības ir balstījušas uz faktisku solidaritāti, kuru Komisija esot noteikusi starp mātesuzņēmumiem
Areva
un
Alstom
, norādot, ka savā prasības pieteikumā pirmajā instancē apelācijas sūdzību iesniedzējas sabiedrības nebija izvirzījušas šādus argumentus. Pirmajā instancē tās tikai kritizēja
de jure
solidaritāti starp
Areva T&D SA
un katru no tā secīgajiem mātesuzņēmumiem. Tādējādi runa esot par jauniem pamatiem, kas ir nepieņemami apelācijas tiesvedībā.
Šajā ziņā no pastāvīgās judikatūras izriet, ka, ja lietas dalībniekam tiktu ļauts Tiesā pirmo reizi izvirzīt tādu pamatu, kuru viņš nav izvirzījis Vispārējā tiesā, tad tas nozīmētu, ka viņam ir atļauts vērsties Tiesā ar plašāku strīdu nekā Vispārējā tiesā izskatītais. Apelācijas tiesvedībā Tiesas kompetencē principā ir vienīgi pārbaudīt, kā Vispārējā tiesa ir izvērtējusi tajā apspriestos pamatus (it īpaši skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
Alliance One International
un
Standard Commercial Tobacco
/Komisija un Komisija/
Alliance One International
u.c., 111. punkts).
Tomēr arguments, kas nav ticis izvirzīts pirmajā instancē, nav jauns pamats, kurš ir nepieņemams apelācijas stadijā, ja ar to ir tikai paplašināta argumentācija, kas jau tikusi pausta pamatā, kurš bijis izvirzīts prasības pieteikumā Vispārējā tiesā (šajā ziņā it īpaši skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
Siemens
u.c./Komisija, 287. punkts).
Kā būtībā to ir norādījis ģenerāladvokāts secinājumu 117.–120. punktā, ir jākonstatē, ka savā prasības pieteikumā pirmajā instancē
Alstom
savā otrajā pamatā, kas attiecās uz tiesību normu jautājumā par solidaritāti naudas sodu samaksā pārkāpumu, kas it īpaši izriet no tiesiskās noteiktības un sodu individualitātes principiem, bija paudusi argumentāciju, skaidri kritizējot naudas soda noteikšanas metodi, atbilstoši kurai tā naudas soda summa, kas solidāri bija noteikta
Areva
kopā ar tā agrākajiem meitasuzņēmumiem
T & D
, tika iekļauta tajā, par kuras samaksu
Alstom
ir solidāri atbildīga kopā ar
Areva T&D SA
.
Tādējādi, kaut arī
Alstom
nav pirmajā instancē skaidri izvirzījusi iebildumus, kas vērsti pret Komisijas noteikto “faktisko” solidaritāti, ir jākonstatē, ka, pamatojoties uz to pašu juridisko pamatu, kurš bija izvirzīts apelācijas sūdzībā, tā īpaši kritizēja metodi, ar ko bija pamatota šāda solidaritāte. Līdz ar to argumentācija, ko
Alstom
ir balstījusi uz šo faktisko solidaritāti, nav jauns pamats, kurš nav pieņemams apelācijas stadijā, jo ar to ir tikai paplašināta argumentācija, kas jau tikusi pausta pamatā, kurš bijis izvirzīts prasības pieteikumā Vispārējā tiesā.
Attiecībā uz
Areva
ir jākonstatē, ka Vispārējā tiesā tā izvirzīja pamatu, kas bija balstīts uz tiesību normu par solidaritāti pārkāpumu, kurš izriet no tiesiskās noteiktības principa, un kas daļēji sakrīt ar apelācijas sūdzībā izvirzītā pamata, kurā ir kritizēta faktiskā solidaritāte, pamatojumu. Kaut arī šis pirmajā instancē izvirzītais pamats attiecās tikai uz
de jure
solidaritāti starp
Areva T&D SA
un
Alstom
, ir jāsecina, ka
Areva
tajā bija izvirzījusi jautājumus par divkāršu solidaritāti, kas
Areva T&D SA
bija noteikta kopā ar katru no tā secīgajiem mātesuzņēmumiem.
Turklāt, kā to norāda
Areva
, Vispārējā tiesa, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, noteica naudas sodu, izmantojot to pašu “progresīvo” naudas soda noteikšanas metodi. No tā izriet, ka tādējādi Vispārējā tiesa balstījās uz šo metodi, līdz ar to arguments par faktisku solidaritāti, kas izriet no minētās metodes piemērošanas, izriet no pārsūdzētā sprieduma un tā pamatotību var kritizēt apelācijas sūdzībā (šajā ziņā skat. 2014. gada 10. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās no C‑231/11 P līdz C‑233/11 P Komisija/
Siemens Österreich
u.c. un
Siemens Transmission
&
Distribution
u.c./Komisija, 102. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šādos apstākļos Komisijas izvirzītā iebilde par nepieņemamību ir jānoraida.
– Par lietas būtību
No judikatūras izriet, ka, ja vairākas juridiskās personas var tikt personiski sauktas pie atbildības par dalību Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumā tāpēc, ka tās pieder vienam un tam pašam uzņēmumam, kurš tiek vainots šajā pārkāpumā, Komisijai saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu ir pilnvaras tām solidāri piespriest naudas sodu (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Komisija/
Siemens Österreich
u.c. un
Siemens Transmission
&
Distribution
u.c./Komisija, 39.–51. punkts).
Tomēr, ja Komisija nolemj īstenot šīs pilnvaras noteikt sodu, tā nevar brīvi noteikt solidaritātes ārējās attiecības un it īpaši naudas soda summu, ko tā var pilnā apmērā prasīt samaksāt katram no solidārajiem kopparādniekiem (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Komisija/
Siemens Österreich
u.c. un
Siemens Transmission
&
Distribution
u.c./Komisija, 52. un 54. punkts).
Tā kā Savienības tiesībās paredzētais naudas soda samaksas solidaritātes jēdziens ir tikai uzņēmuma jēdziena pilnas iedarbības izpausme, tā naudas soda summas noteikšana, kura pilnīgu samaksu Komisija var prasīt no ikviena no solidārajiem kopparādniekiem, izriet no šī uzņēmuma jēdziena piemērošanas šajā gadījumā (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Komisija/
Siemens Österreich
u.c. un
Siemens Transmission
&
Distribution
u.c./Komisija, 51. un 57. punkts).
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Līgumu autori izvēlējās izmantot uzņēmuma jēdzienu, lai apzīmētu personu, kas ir izdarījusi konkurences tiesību normu pārkāpumu, par kuru var tikt noteikts sods saskaņā ar EKL 81. un 82. pantu, nevis citus jēdzienus, piemēram, sabiedrības vai juridiskas personas jēdzienus (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Komisija/
Siemens Österreich
u.c. un
Siemens Transmission
&
Distribution
u.c./Komisija, 42. punkts).
Turklāt šo pašu uzņēmuma jēdzienu Savienības likumdevējs ir izmantojis Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā, lai definētu vienību, kurai Komisija var piespriest naudas sodu, lai noteiktu sodu par Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumu.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Savienības konkurences tiesību kontekstā “uzņēmuma” jēdziens ietver visas vienības, kas veic saimniecisku darbību, neatkarīgi no šīs vienības juridiskā statusa un tās finansēšanas veida. Šis jēdziens ir jāsaprot kā tāds, ar ko apzīmē ekonomisku vienību, pat ja no tiesību viedokļa šo vienību veido vairākas fiziskas vai juridiskas personas (it īpaši skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Komisija/
Siemens Österreich
u.c. un
Siemens Transmission
&
Distribution
u.c./Komisija, 43. punkts).
Turklāt, nosakot solidaritātes ārējās attiecības, proti, attiecības starp Komisiju un dažādām uzņēmumu veidojošām personām, kurām varētu būt jāmaksā viss šim uzņēmumam noteiktais naudas sods, Komisijai ir jāievēro daži ierobežojumi.
Tādējādi tai ir jāievēro sodu un sankciju individualitātes princips, kas prasa, lai saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punktu solidāri maksājamā naudas soda summa tiktu noteikta atkarībā no pārkāpuma, kurā individuāli tiek vainots attiecīgais uzņēmums, smaguma un tā ilguma (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Komisija/
Siemens Österreich
u.c. un
Siemens Transmission
&
Distribution
u.c./Komisija, 52. punkts).
Šajā pašā kontekstā Komisijai ir jāievēro arī tiesiskās noteiktības princips, kas prasa, lai ikviens Savienības iestāžu pieņemts tiesību akts būtu skaidrs un precīzs, lai attiecīgās personas varētu precīzi uzzināt par tiesībām un pienākumiem, kas no tā izriet, un attiecīgi rīkoties (šajā ziņā it īpaši skat. 2011. gada 29. marta spriedumu apvienotajās lietās
C-201/09 P un C-216/09 P
ArcelorMittal Luxembourg
/Komisija un Komisija/
ArcelorMittal Luxembourg
u.c., Krājums, I-2239. lpp.
, 68. punkts).
Šajā gadījumā ir jākonstatē, ka metode, kuru Komisija bija izvēlējusies un Vispārējā tiesa apstiprinājusi, lai definētu solidaritāti starp
Areva T&D SA
kā meitasuzņēmumu un tā secīgajiem mātesuzņēmumiem
Alstom
un
Areva
, un atbilstoši kurai naudas soda summa, kas solidāri ir jāmaksā
Areva
un
Areva
grupas, kurā ietilpa šis meitasuzņēmums, sabiedrībām, tika iekļauta tajā, kas solidāri ir jāmaksā
Alstom
un minētajam meitasuzņēmumam, kaut arī tā pati par sevi neizveido formālu solidaritātes saikni starp minētajiem mātesuzņēmumiem, faktiski tomēr var radīt tādas pašas sekas kā tās, kuras izriet no šādas saiknes.
Šādas solidaritātes ārējo attiecību noteikšanas sekas var būt pienākums kādam no mātesuzņēmumiem sākumā samaksāt Komisijai visus naudas sodus, kas ir jāmaksā tā meitasuzņēmuma secīgajiem mātesuzņēmumiem, kurš ir izdarījis konkurences tiesību pārkāpumu, kaut gan attiecīgie mātesuzņēmumi nekad nav ietilpuši vienā un tajā pašā vienotajā uzņēmumā Savienības konkurences tiesību izpratnē. Pēc tam, ja, ņemot vērā naudas sodu pilnīgu samaksu, Komisija ir apmierināta, minētajam mātesuzņēmumam ir pienākums, attiecīgā gadījumā iesniedzot regresa prasību valsts tiesā, pieprasīt, lai cits mātesuzņēmums tam atlīdzina šos naudas sodus atbilstoši to daļai, par ko tas ir atbildīgs, tādējādi pakļaujot sevi riskam, kurš saistīts ar iespējamu šī cita mātesuzņēmuma maksātnespēju.
Šāda solidaritātes konfigurācija ir pretrunā sodu un sankciju individualitātes principam, par ko ir atgādināts šī sprieduma 127. punktā. Tas ļauj Komisijai pieprasīt, lai viens no mātesuzņēmumiem samaksā naudas sodu par pārkāpumiem, kuros atlikušajā pārkāpuma izdarīšanas laikposma daļā tiek vainots uzņēmums, kurā tas nekad nav ietilpis, šajā gadījumā uzņēmums, kurā ietilpst cits mātesuzņēmums, nevis tā uzņēmuma solidārās atbildības daļu, kurā tas ietilpa, kad minētais uzņēmums izdarīja pārkāpumu.
Turklāt, kaut arī solidaritātes instruments ļauj Komisijai samazināt risku, kas ir saistīts ar iespējamu viena no uzņēmumiem, kurš ietilpst vienā un tajā pašā uzņēmumā, maksātnespēju, kas ietilpst efektīvas darbības nodrošināšanas un prevencijas mērķos konkurences tiesību normu pārkāpumu sodīšanas jomā (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Komisija/
Siemens Österreich
u.c. un
Siemens Transmission & Distribution
u.c./Komisija, 59. punkts), šo instrumentu nevar izmantot tādā veidā, lai viena uzņēmuma maksātnespējas risku liktu uzņemties citam uzņēmumam, ja tie nekad nav ietilpuši vienā un tajā pašā uzņēmumā.
Ja Komisija ir paredzējusi meitasuzņēmumu, kas ir izdarījis pārkāpumu, sodīt solidāri ar katru no tās mātesuzņēmumiem, ar kuriem tas pārkāpuma izdarīšanas laikposmā secīgi ir veidojis atsevišķu uzņēmumu, šis princips pieprasa, lai šī iestāde katram attiecīgajam uzņēmumam atsevišķi nosaka naudas soda summu, kas solidāri ir jāmaksā tajā ietilpstošajiem uzņēmumiem, atkarībā no pārkāpuma, kurā individuāli tiek vainots katrs attiecīgais uzņēmums, smaguma un tā ilguma.
Protams, no sodu un sankciju individualitātes principa neizriet, ka šādā solidaritātes konfigurācijā katram uzņēmumam ir jāspēj no lēmuma, ar ko tam ir noteikts naudas sods, kurš ir jāmaksā solidāri ar vienu vai vairākiem citiem uzņēmumiem, izsecināt daļu, kas tam būs jāsedz savās attiecībās ar solidārajiem kopparādniekiem, ja Komisija būs apmierināta (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Komisija/
Siemens Österreich
u.c. un
Siemens Transmission & Distribution
u.c./Komisija, 66. punkts).
Savukārt šis princips prasa, lai no solidaritātes ārējo attiecību viedokļa šādā solidaritātes konfigurācijā katrs secīgais mātesuzņēmums spētu no šāda lēmuma izsecināt savas solidārās atbildības par naudas soda samaksu daļu, kas atbilst meitasuzņēmuma naudas soda daļai, par kuru to var saukt pie atbildības, un ko Komisija no tā var pieprasīt.
Šajā ziņā ir arī jākonstatē, ka kopējā to naudas sodu summa, par kuriem
Areva
un
Alstom
tika solidāri sauktas pie atbildības, proti, attiecīgi EUR 25 500 000, ko Vispārējā tiesa samazināja līdz EUR 20 400 000, un EUR 53 550 000, ko Vispārējā tiesa samazināja līdz EUR 48 195 000, pārsniedz tā naudas soda summu, kas minētajiem uzņēmumiem uzlikts solidāri ar meitasuzņēmumu
Areva T&D SA
, proti, EUR 53 550 000, kurus Vispārējā tiesa samazināja līdz EUR 48 195 000.
Tādā situācijā kā šajā lietā
Areva
un
Alstom
kā mātesuzņēmumu atbildība par izdarīto pārkāpumu ir pilnībā atvasināta no to meitasuzņēmuma atbildības, kas tiem secīgi piederēja (pēc analoģijas skat. 2013. gada 22. janvāra spriedumu lietā C‑286/11 P Komisija/
Tomkins
, 43. un 49. punkts).
No tā izriet, ka kopējā mātesuzņēmumiem piespriesto naudas sodu summa nevar pārsniegt naudas sodu, kas ir piespriests šim meitasuzņēmumam.
Turklāt, ciktāl solidaritātes noteikšana, kas ir veikta apstrīdētajā lēmumā un apstiprināta pārsūdzētajā spriedumā, neļauj attiecīgajiem mātesuzņēmumiem precīzi uzzināt, kāda naudas soda summa tiem ir jāmaksā par laikposmu, par kuru tie ir saukti pie solidāras atbildības par pārkāpumu kopā ar to meitasuzņēmumu, ir jākonstatē arī tiesiskās noteiktības principa pārkāpums.
Šo tiesisko nenoteiktību nevar labot automātiski piemērojams noteikums par atbildību līdzīgās daļās, uz ko Vispārējā tiesa ir atsaukusies pārsūdzētā sprieduma 215. punktā, saskaņā ar kuru, ja Komisijas lēmumā, ar ko vairākiem uzņēmumiem ir noteikts solidāri maksājams naudas sods, nav konstatēts, ka uzņēmuma iekšienē dažas sabiedrības vairāk nekā citas bija atbildīgas par minētā uzņēmuma dalību aizliegtās vienošanās īstenošanā attiecīgajā laikposmā, ir jāpieņem, ka tām ir vienāda atbildība un ka tādējādi tām ir jāsedz vienāda daļa no summām, kuras tām ir piespriestas solidāri.
Savienības tiesības neparedz šādu noteikumu (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Komisija/
Siemens Österreich
u.c. un
Siemens Transmission
&
Distribution
u.c./Komisija, 70. un 71. punkts). Turklāt šis noteikums katrā ziņā attiecas tikai uz naudas soda iekšēju sadali starp kopparādniekiem, ja Komisija ir apmierināta, nevis uz to attiecīgo summu noteikšanu solidaritātes ārējās attiecībās, ko Komisija var pieprasīt no juridiskajām personām, kuras bija daļa no katra no uzņēmumiem, kas secīgi viens otru aizstāja pārkāpuma izdarīšanas laikposmā.
Visbeidzot, kā ģenerāladvokāts to ir norādījis secinājumu 141. punktā, Komisijas arguments, saskaņā ar kuru tā varēja aprēķināt naudas sodu pārkāpumu izdarījušajam meitasuzņēmumam un tā secīgajiem mātesuzņēmumiem, pamatojoties tikai uz meitasuzņēmumam noteikto sākumsummu, nevar atspēkot secinājumu, ka solidaritātes definīcija, ko ir izvēlējusies Komisija un apstiprinājusi Vispārējā tiesa, ir tiesiskās noteiktības un sodu un sankciju individualitātes principu pārkāpumus.
b) Par argumentiem, kas attiecas uz naudas soda iekšēju sadali starp solidārajiem kopparādniekiem
i) Lietas dalībnieku argumenti
Pirmkārt, apelācijas sūdzību iesniedzējas sabiedrības pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir pārkāpusi tiesiskās noteiktības un sodu un sankciju individualitātes principus, pārsūdzētā sprieduma 215. punktā atzīstot, ka, ņemot vērā automātiski piemērojamo noteikumu par atbildību vienādās daļās, kas ir minēts šī sprieduma 140. punktā, ikviena no sodītajām sabiedrībām no apstrīdētā lēmuma varēja izsecināt naudas soda daļu, kāda tai būs jāsedz iekšējās attiecībās ar pārējiem solidārajiem kopparādniekiem, jo šāds automātiski piemērojams noteikums ir pretrunā Savienības tiesībās paredzētajam solidaritātes jēdzienam.
Otrkārt, apelācijas sūdzību iesniedzējas sabiedrības apgalvo, ka, pamatojoties uz noteikumu par atbildību vienādās daļās, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 236. punktā konstatējot, ka Komisija nebija deleģējusi valsts tiesai vai šķīrējtiesai pilnvaras noteikt to attiecīgo daļu naudas soda samaksā. Ja Komisija nenosaka katra kopparādnieka daļu, tā netieši šīs pilnvaras deleģē trešajai personai, proti, valsts tiesai vai šķīrējtiesai, tādējādi pārkāpjot EKL 7. pantu.
Treškārt, apelācijas sūdzību iesniedzējas sabiedrības apgalvo, ka, noraidot to argumentus par tiesiskās noteiktības principa pārkāpumu un pilnvaru prettiesisku deleģēšanu, pamatojoties uz noteikumu par atbildību vienādās daļās, Vispārējā tiesa nav izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu, jo, šādi rīkojoties, tā grozīja apstrīdētā lēmuma saturu, papildinot to ar pamatojumu, kas turklāt ir pretrunā Komisijas gribai.
Komisija uzskata, ka pamats, kas attiecas uz pilnvaru prettiesisku deleģēšanu, ir jauns un tādējādi nepieņemams un ka tas katrā ziņā ir nepamatots, jo tas ir balstīts uz kļūdainu pieņēmumu, saskaņā ar kuru Komisijai esot pilnvaras noteikt solidāro kopparādnieku daļas to iekšējās attiecībās, kaut gan tās pilnvaras noteikt sodu attiecas tikai uz solidaritātes ārējām attiecībām. Savukārt tā būtībā piekrīt kritikai, kas ir vērsta pret noteikumu par atbildību vienādās daļās, uz kuru Vispārējā tiesa ir norādījusi pārsūdzētā sprieduma 215. punktā, bet lūdz Tiesu aizstāt pamatojumu, lai noraidītu iebildumus, kas ir saistīti ar tiesiskās noteiktības un sodu un sankciju individualitātes principu pārkāpumu.
ii) Tiesas vērtējums
Vispirms ir jānoraida iebilde par nepieņemamību, ko Komisija ir izvirzījusi pret argumentāciju, kuru
Alstom
grupas sabiedrības ir balstījušas uz sodu noteikšanas pilnvaru prettiesisku deleģēšanu.
Ņemot vērā, ka lietas dalībniekam ir jāspēj apstrīdēt visus tam nelabvēlīgā sprieduma motīvus, ja Vispārējā tiesa ir apvienojusi divas lietas un pasludinājusi vienotu spriedumu, kurā ir sniegta atbilde uz visiem pamatiem, ko tiesvedībā Vispārējā tiesā ir izvirzījuši lietas dalībnieki, katrs no lietas dalībniekiem var kritizēt argumentāciju attiecībā uz pamatiem, kurus Vispārējā tiesā ir izvirzījis vienīgais prasītājs otrajā no apvienotajām lietām, ja šī argumentācija ir tam nelabvēlīga (2013. gada 11. jūlija spriedums lietā C‑444/11 P
Team Relocations
u.c./Komisija, 34. punkts).
Pēc būtības vispirms, runājot par apelācijas sūdzību iesniedzēju sabiedrību argumentiem, kas ir vērsti pret pārsūdzētā sprieduma 215. un 236. punktu, ir jākonstatē, ka tie ir balstīti uz minētā sprieduma 214. punktā izklāstīto pieņēmumu, ka kompetence, kura ir Komisijai saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu, lai uzliktu naudas sodu, kas solidāri ir jāmaksā vairākām juridiskajām personām, kuras ietilpst vienā uzņēmumā, ietver ekskluzīvas pilnvaras noteikt naudas soda daļas, kas solidārajiem kopparādniekiem ir jāsedz savās iekšējās attiecībās pēc tam, kad ir samaksāts viss naudas sods, kā rezultātā Komisija ir apmierināta.
Pieņemot šo pieņēmumu, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
Pilnvaras noteikt sodus, kas ir Komisijai, ir ierobežotas ar tā naudas soda summas noteikšanu, par kuru juridiskās personas, kas ietilpst vienā un tajā pašā uzņēmumā, tai ir solidāri atbildīgas, proti, solidaritātes ārējām attiecībām, un neattiecas uz pilnvarām noteikt šīs summas daļu, kura ir jāsedz solidārajiem kopparādniekiem solidaritātes iekšējās attiecībās (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Komisija/
Siemens Österreich
u.c. un
Siemens Transmission & Distribution
u.c./Komisija, 58. punkts).
Savukārt, ja līgumā nav noteiktas solidāri uzlikta naudas soda kopparādnieku daļas, valsts tiesām, ievērojot Savienības tiesības, ir jānosaka šīs daļas, piemērojot valsts tiesības (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Komisija/
Siemens Österreich
u.c. un
Siemens Transmission & Distribution
u.c./Komisija, 62. punkts).
No tā izriet, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 215. punktā būtībā atzīstot, ka, ja Komisijas lēmumā, ar kuru vairākiem uzņēmumiem ir noteikts solidāri maksājams naudas sods, nav konstatēts, ka uzņēmuma iekšienē dažas sabiedrības vairāk nekā citas bija atbildīgas par minētā uzņēmuma dalību aizliegtās vienošanās īstenošanā attiecīgajā laikposmā, bija jāpieņem, ka tām bija vienāda atbildība un ka tādējādi tām bija jāsedz vienāda daļa no summām, kas tām bija piespriestas solidāri (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Komisija/
Siemens Österreich
u.c. un
Siemens Transmission & Distribution
u.c./Komisija, 69. punkts).
No tā arī izriet, ka Vispārējā tiesa nevarēja balstīties uz šādu automātiski piemērojamu noteikumu par atbildību vienādās daļās, lai pārsūdzētā sprieduma 216. un 236. punktā attiecīgi secinātu, ka sodītās sabiedrības nepārprotami varēja uzzināt par iespējamām finansiālajām sekām, ko radīs solidāri maksājama naudas soda piespriešana, un ka Komisija savas sodu noteikšanas pilnvaras nebija deleģējusi valsts tiesai vai šķīrējtiesai.
Taču ir jāatgādina – ja Vispārējās tiesas sprieduma pamatojumā atklājas Savienības tiesību pārkāpums, bet rezolutīvā daļa šķiet balstīta uz citu tiesisko pamatojumu, šāds pārkāpums nevar izraisīt minētā sprieduma atcelšanu un pamatojums ir jāaizstāj (šajā ziņā it īpaši skat. 2008. gada 9. septembra spriedumu apvienotajās lietās
C-120/06 P un C-121/06 P
FIAMM
u.c./Padome un Komisija, Krājums, I-6513. lpp.
, 187. punkts un tajā minētā judikatūra).
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, šķiet, ka minētajā 216. un 236. punktā Vispārējā tiesa acīmredzami pamatoti ir secinājusi, ka ir jānoraida argumenti, kas attiecīgi ir balstīti uz tiesiskās noteiktības principa pārkāpumu un Komisijas pilnvaru prettiesisku deleģēšanu.
Pirmkārt, tā kā Komisijai nav pilnvaru iekšēji sadalīt solidāri noteiktā naudas soda summu, nevar prasīt, lai katra sabiedrība no lēmuma, kurā tai ir noteikts solidāri ar vienu vai vairākām citām sabiedrībām maksājams naudas sods, varētu izsecināt daļu, kas tai būs jāsedz attiecībās ar saviem kopparādniekiem, ja Komisija ir apmierināta (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Komisija/
Siemens Österreich
u.c. un
Siemens Transmission & Distribution
u.c./Komisija, 66. punkts). Šī daļa, ja par to nav panākta līgumiska vienošanās, būs jānosaka valsts tiesai. Tādējādi tas, ka Komisijas lēmumā, ar ko solidāri ir noteikts sods, nav noteikta šī daļa, pats par sevi nevar būt tiesiskās noteiktības principa pārkāpums.
Otrkārt, ja pilnvaras iekšēji sadalīt solidāri maksājama naudas soda summu ir valsts tiesai vai šķīrējtiesai, nevis Komisijai, pēdējai minētajai nekādā ziņā nevar pārmest, ka tā šīs pilnvaras būtu deleģējusi prettiesiski, apstrīdētajā lēmumā nenosakot solidāro kopparādnieku daļas to iekšējās attiecībās.
No šiem apsvērumiem izriet, ka šādi izvirzītie pamati katrā ziņā ir acīmredzami nepamatoti un ka šī sprieduma 157. un 158. punktā izklāstīto juridisko iemeslu dēļ, ar kuriem ir jāaizstāj tie, ko Vispārējā tiesa ir izklāstījusi pārsūdzētā sprieduma 216. un 236. punktā, apelācijas sūdzības šajā ziņā ir jānoraida.
Otrkārt un pēdējokārt, ir jānoraida arī arguments par pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu, ko esot pieļāvusi Vispārējā tiesa. Faktiski Vispārējai tiesai nevar pārmest, ka apstrīdētā lēmuma pamatojumu tā ir aizstājusi ar savējo. Pārbaudot šī lēmuma likumību, Vispārējā tiesa bija pilnībā tiesīga noraidīt attiecīgos pamatus, pamatojoties uz tādiem iemesliem kā tas, kas apstiprina automātiski piemērojamu noteikumu par atbildību vienādās daļās, pat ja būtībā šis iemesls ir izrādījies kļūdains no tiesību viedokļa.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, ir jāsecina, ka
Areva
izvirzītais otrais un trešais pamats, kā arī
Alstom
grupas sabiedrību izvirzītā otrā pamata trešā daļa un ceturtais pamats ir pamatoti, ciktāl tajos Komisijai un Vispārējais tiesai ir pārmests, ka tās ir noteikušas faktisku solidaritāti starp
Areva
un
Alstom
un tādējādi ir pārkāpušas noteikumus par solidaritāti naudas sodu samaksā, kas izriet no tiesiskās noteiktības un sodu un sankciju individualitātes principiem.
3. Par
Areva
izvirzīto ceturto pamatu, kas ir balstīts uz samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu tai uzliktā naudas soda noteikšanā
i) Lietas dalībnieku argumenti
Areva
apgalvo, ka, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, Vispārējai tiesai būtu bijis jāpārbauda, vai
Areva
solidāri uzliktā naudas soda apmērs bija samērīgs attiecībā uz pārkāpuma smagumu un ilgumu un vai tas atbilda vienlīdzīgas attieksmes principam. Piemērojot šos principus, Vispārējai tiesai būtu bijis jāsamazina naudas soda maksimālais apmērs, par kura samaksu
Areva
bija solidāri atbildīga.
Minētais samērīguma principa pārkāpums izrietot no tā, ka par pārkāpumu, kas ilga tikai četrus mēnešus,
Areva
solidāri tika piespriests maksāt aptuveni pusi no naudas soda summas, kura ir solidāri jāmaksā
Alstom
par pārkāpumu, kas ilga divpadsmit gadus, vai gandrīz dubultu tā naudas soda summu, kurš ir jāmaksā tikai
Alstom
par tiešu iesaistīšanos attiecīgās aizliegtās vienošanās īstenošanā četru gadu periodā.
Arī vienlīdzīgas attieksmes princips esot pārkāpts, jo Vispārējā tiesa apstrīdēto lēmumu apstiprināja, lai gan Komisija ar to, ņemot vērā dalības attiecīgajā pārkāpumā ilgumu, sodīja
Areva
daudz bargāk nekā
Alstom
, kaut gan pēdējā minētā bija viena no aizliegtu vienošanos dibinātājām sabiedrībām, tās dalības tajā kopējais ilgums 47 reizes pārsniedza
Areva
dalības ilgumu un
Alstom
apgrozījums bija lielāks nekā
Areva
apgrozījums.
Komisija apgalvo, ka šis pamats ir nepieņemams, jo
Areva
to nebija izvirzījusi pirmajā instancē un tas arī nav absolūts pamats, kas Vispārējai tiesai būtu bijis jāizvirza pēc savas ierosmes. Būtībā tā norāda, ka
Areva
uzliktā naudas soda noteikšanu nevar kritizēt, jo tas tika aprēķināts, piemērojot pamatnostādnes.
ii) Tiesas vērtējums
Vispirms, runājot par šī pamata pieņemamību, ir jākonstatē, kā to ģenerāladvokāts ir norādījis arī secinājumu 189. punktā, ka savā prasības pieteikumā pirmajā instancē
Areva
grupas sabiedrības neizvirzīja nevienu pamatu, kurš attiektos uz samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principu pārkāpumu un kurā tās apgalvotu, ka naudas sods, kas tika uzlikts
Areva
par šo principu pārkāpumu, ir prettiesisks. Kaut arī savā prasības pieteikumā minētās sabiedrības apgalvoja, ka ir pieļauts vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principu pārkāpums, šī argumentācija attiecās uz pavisam citu jautājumu, proti, solidāra soda noteikšanu sabiedrībām
Alstom
un
Areva T&D SA
.
Tādējādi runa ir par jaunu pamatu, kas saskaņā ar šī sprieduma 113. punktā atgādināto judikatūru ir nepieņemams apelācijas tiesvedībā Tiesā.
Turklāt, kā ģenerāladvokāts to ir norādījis arī secinājumu 191. punktā,
Areva T&D SA
cesija
Alstom
, kaut arī tā notika laikā starp prasības iesniegšanu pirmajā instancē un apelācijas sūdzības iesniegšanu, nav jauns faktisks apstāklis, kas var pamatot to, ka šis pamats tiek uzskatīts par pieņemamu, jo tas nav balstīts uz šo apstākli.
Tomēr
Areva
izvirzītais ceturtais pamats ir pieņemams, ciktāl ar šo pamatu tā pārmet Vispārējai tiesai, ka, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, tā nav pārbaudījusi tai solidāri ar
Areva T&D SA
noteiktā naudas soda likumību, ņemot vērā iespējamo samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu vai pieļauto kļūdu tiesību piemērošanā, īstenojot minēto kompetenci.
Kā tas ir atgādināts šī sprieduma 118. punktā, pamats, kas izriet no pārsūdzētā sprieduma, var tikt izvirzīts apelācijas tiesvedībā.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka papildus LESD paredzētajai likumības pārbaudei Vispārējai tiesai ir neierobežota kompetence, kas tai saskaņā ar LESD 261. pantu ir atzīta Regulas Nr. 1/2003 31. pantā un kas tai ļauj ar savu vērtējumu aizstāt Komisijas vērtējumu un līdz ar to atcelt, samazināt vai palielināt uzlikto naudas sodu vai kavējuma naudu (it īpaši skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
Siemens
u.c./Komisija, 334. punkts, un 2013. gada 19. decembra spriedumu lietā C‑586/12 P
Koninklijke Wegenbouw Stevin
/Komisija, 32. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr Tiesa arī ir uzsvērusi, ka šīs neierobežotās kompetences īstenošana nav pielīdzināma pārbaudei pēc savas ierosmes un ka Savienības tiesās notiek uz sacīkstes principu balstīta tiesvedība. Izņemot absolūtus pamatus, kas tiesai ir jāizvirza pēc savas ierosmes, prasītājam ir jāizvirza pamati pret apstrīdēto lēmumu un jāiesniedz pierādījumi šo pamatu pamatošanai (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās
Siemens
u.c./Komisija, 335. punkts).
Tiesa turklāt norādīja, ka šī procesuālā prasība nav pretrunā normai, saskaņā ar kuru konkurences tiesību normu pārkāpuma gadījumā Komisijai ir jāiesniedz pierādījumi tās konstatētajiem pārkāpumiem un jānorāda pierādījumi, kas juridiski pietiekami pierāda pārkāpumu veidojošo faktu esamību. Prasītājam, vēršoties tiesā, tiek prasīts identificēt apstrīdētā lēmuma strīdīgos elementus, izteikt šajā sakarā iebildumus un iesniegt pierādījumus, kas var tikt uzskatīti par nopietnām norādēm par to, ka šie iebildumi ir pamatoti (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās
Siemens
u.c./Komisija, 336. punkts).
Nešķiet, ka, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, kā tas ir darīts pārsūdzētā sprieduma 318.–323. punktā, Vispārējā tiesa būtu pārkāpusi šos principus.
Minētajos punktos Vispārējā tiesa, minētā sprieduma 317. punktā konstatējusi to apelācijas sūdzību iesniedzēju pamatu pamatotību, kas bija balstīti uz samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principiem, ciktāl Komisija
Alstom
un
Areva
grupas sabiedrībām atbilstoši atbildību pastiprinošam apstāklim, kuru veido pārkāpuma vadītāja loma, noteica palielinājumu 50 % apmērā no to naudas sodu pamatsummas, kas identiska tai, kāda tika noteikta
Siemens
, grozīja naudas sodus, kuri bija solidāri noteikti
Alstom
un
Areva
, samazinot šo palielinājumu attiecīgi uz 35 % un 20 %.
Tieši šajā kontekstā Vispārējai tiesai, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, nebija pēc savas ierosmes jāpārbauda citi iebildumi, ko, iespējams, varēja izvirzīt pret naudas soda summu, kura tika noteikta
Areva
, ņemot vērā samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principu pārkāpumu, un ko
Areva
ir izvirzījusi savā apelācijas sūdzībā.
Visbeidzot no pastāvīgās judikatūras izriet, ka Tiesai, apelācijas tiesvedībā lemjot par tiesību jautājumiem, taisnīguma apsvērumu dēļ nav ar savu vērtējumu jāaizstāj Vispārējās tiesas vērtējums, kuru tā, īstenojot tai piešķirto neierobežoto kompetenci, veikusi, lemjot par to naudas sodu apmēru, kas uzņēmumiem ir piemēroti par Savienības tiesību pārkāpumu. Tādējādi tikai tad, ja Tiesa uzskatītu, ka sankcijas līmenis ir ne vien neatbilstošs, bet arī tādā mērā pārmērīgs, ka tas ir nesamērīgs, tai šajā ziņā būtu jākonstatē kļūda tiesību piemērošanā, ko Vispārējā tiesa ir pieļāvusi, nosakot neatbilstošu naudas soda apmēru (2013. gada 30. maija spriedums lietā C‑70/12 P
Quinn Barlo
u.c./Komisija, 57. punkts).
Šajā ziņā, runājot par iespējami neatbilstošo
Areva
noteiktā naudas soda summas raksturu, ņemot vērā, ka pēdējās minētās dalība attiecīgajā pārkāpumā bija īslaicīga, nešķiet, ka
Areva
solidāri noteiktā naudas soda summa būtu tādā mērā pārmērīga, ka tā ir nesamērīga.
Kā to norādīja Komisija, šī summa tika aprēķināta, piemērojot pamatnostādnēs izklāstīto metodoloģiju. Šajā ziņā ir skaidrs, ka apstāklis, ka
Areva
dalība attiecīgās aizliegtās vienošanās īstenošanā bija īslaicīga, izpaudās tajā, ka naudas soda sākumsumma netika palielināta, ņemot vērā pārkāpuma ilgumu, bet attiecībā uz
Alstom
sākumsumma tika palielināta par 155 %, jo dalības ilgums šīs aizliegtās vienošanās īstenošanā kopumā bija 15 gadi un 8 mēneši.
Tomēr tas, ka
Areva
dalība minētajā pārkāpumā bija īslaicīga, neko nemaina
Areva
pārmestā pārkāpuma smagumā, kas ir atspoguļots naudas soda aprēķinā, it īpaši sākumsummas noteikšanā.
Saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punktu naudas soda apmērs ir jānosaka atkarībā no pārkāpuma, kurā individuāli tiek vainots attiecīgais uzņēmums, smaguma un no tā ilguma (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Komisija/
Siemens Österreich
u.c. un
Siemens Transmission & Distribution
u.c./Komisija, 52. punkts).
Šajos apstākļos
Areva
apelācijas sūdzības ceturtais pamats ir jānoraida.
4. Par
Alstom
izvirzīto piekto pamatu, kas attiecas uz tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību pārkāpumu
i) Lietas dalībnieku argumenti
Piektajā pamatā
Alstom
grupas sabiedrības apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 223.–230. punktā Vispārējā tiesa esot kļūdījusies attiecībā uz
Alstom
izvirzītā pirmā pamata par tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību un uz aizsardzību tiesā pārkāpumu piemērojamību un tātad nav atbildējusi uz šo pamatu.
Minētajos punktos Vispārējā tiesa esot lēmusi par prasību veikt pārbaudi tiesā un it īpaši par to, ka
Alstom
un
Areva T&D SA
bija izmantojušas tiesības pakļaut apstrīdēto lēmumu tiesas pārbaudei, efektīvi izmantojot tiesību aizsardzības līdzekļus.
Areva
Vispārējā tiesā izvirzītais pirmais pamats attiecās uz izvēles brīvību celt prasību, kas tika ierobežota sakarā ar
Alstom
un
Areva T&D SA
saukšanu pie solidāras atbildības.
Komisija norāda, ka pārsūdzētā sprieduma 223.–230. punktā Vispārējā tiesa pienācīgi atbildēja uz argumentāciju, ko
Alstom
grupas sabiedrības bija paudušas pirmajā instancē.
ii) Tiesas vērtējums
Pretēji tam, ko apgalvo
Alstom
grupas sabiedrības, no pārsūdzētā sprieduma 223.–230. punkta izriet, ka Vispārējā tiesa pienācīgi atbildēja uz
Alstom
izvirzīto pamatu par tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību pārkāpumu un nekādā ziņā nekļūdījās attiecībā uz tās paustās argumentācijas piemērojamību.
Pēc norādes uz attiecīgo judikatūru minētā sprieduma 224.–227. punktā Vispārējā tiesa tā 228. punktā pamatoti atzina, ka tas, ka Komisija pie solidāras atbildības sauca
Alstom
un
Areva T&D SA
, nav negatīvā veidā skāris katras šīs sabiedrības kā apstrīdētā lēmuma adresātes tiesības pakļaut šo lēmumu tiesas pārbaudei, efektīvi izmantojot Savienības tiesībās garantētos tiesību aizsardzības līdzekļus.
Alstom
grupas sabiedrības apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav lēmusi par brīvības izvēlēties celt prasību ierobežojumiem, kas izriet no solidāras naudas soda noteikšanas
Alstom
un
Areva T&D SA
. Tādējādi, ja
Areva T&D SA
celtu prasību,
Alstom
būtu jādara tas pats, lai izvairītos no pienākuma maksāt visu noteikto naudas sodu, savukārt, ja
Areva T&D SA
neceltu prasību, tai būtu jāmaksā šis naudas sods un
Alstom
prasība vairs nevarētu ietekmēt minētā naudas soda kopējo summu.
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka šie ierobežojumi ir tikai nenovēršamas sekas tam, ka
Alstom
un
Areva T&D SA
tika noteikts naudas sods, kas šīm sabiedrībām ir jāmaksā solidāri. Kaut arī šādas sekas noteikti varēja ietekmēt solidāro kopparādnieku stratēģiju, tās pašas par sevi neradīja nekādu tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību pārkāpumu. Katrs kopparādnieks saglabāja tiesības un iespēju celt prasību, ko gan
Alstom
, gan
Areva T&D SA
turklāt izmantoja, kā Vispārējā tiesa to ir konstatējusi arī pārsūdzētā sprieduma 228. punktā.
No tā izriet, ka
Alstom
grupas sabiedrību piektais pamats ir jānoraida.
No visu apelācijas sūdzību iesniedzēju sabiedrību izvirzīto pamatu pārbaudes izriet, ka, pirmkārt,
Areva
izvirzītais otrais un trešais pamats, kā arī
Alstom
grupas sabiedrību izvirzītā otrā pamata trešā daļa un ceturtais pamats ir jāapmierina, ciktāl tajos Komisijai un Vispārējai tiesai ir pārmests, ka tās starp
Areva
un
Alstom
ir nodibinājušas faktisku solidaritāti un tādējādi ir pārkāpušas noteikumus par solidaritāti naudas sodu samaksā, kas izriet no tiesiskās paļāvības un sodu un sankciju individualitātes principiem, un ka, otrkārt, apelācijas sūdzības pārējā daļā ir jānoraida.
Vispirms no tā izriet, ka pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas 3) punkta otrais ievilkums ir jāatceļ.
Pēc tam, tā kā Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. panta pirmās daļas izpratnē strīds ir stadijā, kurā tas var tikt izlemts, par to ir jāpieņem galīgais nolēmums.
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka apstrīdētā lēmuma 2. panta c) punktā izdarītais secinājums par solidaritāti ir identisks tam, ko pēc savas neierobežotās kompetences īstenošanas un naudas soda summu samazināšanas Vispārējā tiesa ir izdarījusi pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas 3) punkta otrajā ievilkumā.
Tādējādi, tā kā apelācijas sūdzību iesniedzējas sabiedrības pirmajā instancē lūdza atcelt apstrīdētā lēmuma 2. panta c) punktu, tas ir jāatceļ to pašu iemeslu dēļ, kas lika atcelt pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas 3) punkta otro ievilkumu un kas ir izklāstīti šī sprieduma 129.–142. punktā.
Visbeidzot atbilstoši neierobežotajai kompetencei, kas saskaņā ar LESD 261. pantu Tiesai ir atzīta Regulas Nr. 1/2003 31. pantā, tā uzskata, ka noteikumi par solidaritāti tiks atbilstoši piemēroti, naudas sodu summas nosakot atbilstoši metodei, kura pretēji Komisijas un Vispārējās tiesas izvēlētajai, atbilst noteikumiem par solidaritāti naudas sodu samaksā, kas izriet no tiesiskās noteiktības un sodu un sankciju individualitātes principiem.
No tā izriet, ka, ņemot vērā šī sprieduma 138. punktā norādīto un dažu attiecīgo sabiedrību jaunos nosaukumus, kas ir minēti šī sprieduma 14. punktā,
Alstom
solidāri ar
Alstom Grid SAS
ir jānosaka naudas sods EUR 27 795 000 apmērā un
Areva
,
T&D Holding
un
Alstom Grid AG
solidāri ar
Alstom Grid SAS
ir jānosaka naudas sods EUR 20 400 000 apmērā.
VI –

Par tiesāšanās izdevumiem
Saskaņā ar Reglamenta 184. panta 2. punktu, ja apelācija ir pamatota un Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.
Atbilstoši tā paša reglamenta 138. panta 1. punktam, kas ir piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz tā 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
Saskaņā ar minētā reglamenta 138. panta 3. punktu, ja lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši. Saskaņā ar to pašu tiesību normu Tiesa, ja to pamato lietas apstākļi, var nolemt, ka lietas dalībnieks papildus saviem tiesāšanās izdevumiem atlīdzina daļu no pretējās puses tiesāšanās izdevumiem.
Tā kā
Areva
un
Alstom
grupas sabiedrību apelācijas sūdzības tika daļēji apmierinātas, jāpiespriež Komisijai papildus saviem tiesāšanās izdevumiem gan tiesvedībā pirmajā instancē, gan apelācijas tiesvedībā atlīdzināt vienu piektdaļu no
Areva
un
Alstom
grupas sabiedrību tiesāšanās izdevumiem tiesvedībā pirmajā instancē un apelācijas tiesvedībā.
Areva
un
Alstom
grupas sabiedrības sedz četras piektdaļas no saviem tiesāšanās izdevumiem tiesvedībā pirmajā instancē un apelācijas tiesvedībā pašas.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

1)
Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2011. gada 3. marta sprieduma apvienotajās lietās T‑117/07 un T‑121/07
Areva
u.c./Komisija rezolutīvās daļas 3) punkta otro ievilkumu atcelt;

2)
Komisijas 2007. gada 24. janvāra Lēmuma C(2006) 6762, galīgā redakcija, par [EKL 81.] panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru (Lieta COMP/F/38.899 – Gāzes izolācijas slēgiekārtas) 2. panta c) punktu atcelt;

3)
par Lēmuma C(2006) 6762, galīgā redakcija, 1. panta b)–f) punktā konstatētajiem pārkāpumiem
Alstom SA
solidāri ar
Alstom Grid SAS
tiek noteikts naudas sods EUR 27 795 000 apmērā un
Areva SA
,
T&D Holding SA
un
Alstom Grid AG
solidāri ar
Alstom Grid SAS
tiek noteikts naudas sods EUR 20 400 000 apmērā;

4)
apelācijas sūdzības pārējā daļā noraidīt;

5)
Eiropas Komisija papildus saviem tiesāšanās izdevumiem tiesvedībā pirmajā instancē un apelācijas tiesvedībā atlīdzina vienu piektdaļu no tiesāšanās izdevumiem, kas
Areva SA
,
Alstom SA
,
T&D Holding SA
,
Alstom Grid SAS
un
Alstom Grid AG
radušies tiesvedībā pirmajā instancē un apelācijas tiesvedībā;

6)
Areva SA
,
Alstom SA
,
T&D Holding SA
,
Alstom Grid SAS
un
Alstom Grid AG
sedz četras piektdaļas no saviem tiesāšanās izdevumiem tiesvedībā pirmajā instancē un apelācijas tiesvedībā pašas.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.