CELEX: 62012CJ0166
Řízení o předběžné otázce
Článek 11 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu úředníků
Nařízení (EHS, Euratom, ESUO) č. 259/68 a (ES, Euratom) č. 723/2004
Úředníci Unie
Důchodové nároky vzniklé ve vnitrostátním systému
Převod do důchodového systému Unie
Metoda výpočtu
Pojem ‚kapitálová hodnota nároků na důchod‘

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 11 odst. 2 přílohy VIII nařízení Rady (EHS, Euratom, ESUO) č. 259/68 ze dne 29. února 1968, kterým se stanoví služební řád úředníků Evropských společenství a pracovní řád ostatních zaměstnanců Společenství a kterým se zavádějí zvláštní opatření dočasně použitelná na úředníky Komise (
Úř. věst. 1968, L 56, s. 1
; Zvl. vyd. 01/02, s. 5), ve znění nařízení Rady (ES, Euratom) č. 723/2004 ze dne 22. března 2004 (
Úř. věst. L 124, s. 1
; Zvl. vyd. 01/02, s. 130, dále jen „služební řád“), jakož i čl. 4 odst. 3 SEU.
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi R. Častou a Českou správou sociálního zabezpečení (dále jen „ČSSZ“) ve věci výpočtu kapitálové hodnoty důchodových nároků, které R. Častovi vznikly ve vnitrostátním důchodovém systému, již mu lze převést do důchodového systému Unie.
Právní rámec
Unijní právní předpisy
Článek 11 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu, ve znění nařízení Rady (EHS, Euratom, ESUO) č. 571/92 ze dne 2. března 1992, kterým se mění služební řád úředníků Evropských společenství (
Úř. věst. L 62, s. 1
), zněl následovně:
„Úředník, který nastoupí do služebního poměru v jednom ze Společenství po:
—
odchodu ze služby ve státní správě nebo ve vnitrostátní či mezinárodní organizaci,
—
výkonu zaměstnání nebo samostatné výdělečné činnosti,
může po svém jmenování uhradit Společenstvím buď pojistněmatematickou protihodnotu, nebo paušální odkupní hodnotu nároků na starobní důchod, které mu vznikly na základě takové služby nebo činnosti.
[…]“ (neoficiální překlad)
Článek 11 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu, ve znění nařízení č. 723/2004, stanoví:
„Úředník, který nastoupí do služebního poměru v jednom ze Společenství po:
—
odchodu ze služby ve státní správě nebo ve vnitrostátní či mezinárodní organizaci,
—
výkonu zaměstnání nebo samostatné výdělečné činnosti,
může v období mezi svým jmenováním a dobou vzniku nároku na vyplácení starobního důchodu ve smyslu článku 77 služebního řádu uhradit Společenstvím kapitálovou hodnotu nároků na důchod vzniklých na základě takové služby nebo činnosti, jejíž výše je aktualizována ke dni skutečného převodu.
V takovém případě stanoví orgán, v němž úředník vykonává službu, s přihlédnutím k základnímu platu a věku úředníka a ke směnnému kurzu v den žádosti o převod, prostřednictvím obecných prováděcích ustanovení počet let služby započitatelných pro důchod, které mu jsou započteny v rámci důchodového systému Společenství za předcházející služební období na základě kapitálu převedeného, po odečtení částky představující kapitálové zhodnocení, mezi dnem žádosti o převod a skutečným dnem převodu.
Úředníci mohou využít této možnosti pro každý členský stát a dotčený penzijní fond pouze jednou.“
Rozhodnutí Komise ze dne 28. dubna 2004, kterým se stanoví obecná prováděcí pravidla k článkům 11 a 12 přílohy VIII služebního řádu (
Informations administratives
č. 60-2004 ze dne 9. června 2004), v článku 6 stanoví:
„U každé částky, která má být převedena z důchodového systému, v němž byl úředník účasten, musí být potvrzeno, že se jedná o aktualizovanou kapitálovou hodnotu důchodových nároků vzniklých před nástupem do služebního poměru ve Společenstvích nebo, v případě žádosti na základě čl. 11 odst. 3 přílohy VIII služebního řádu, před jeho návratem na pracovní místo.
Převáděná částka musí odpovídat celkové výši této kapitálové hodnoty. Může odpovídat nárokům, které vyplývají z dob odpracovaných ve služebním poměru ve více orgánech státní správy nebo organizacích anebo na základě více zaměstnání či samostatně výdělečných činností.“ (
neoficiální překlad
)
České právo
Podle § 3 až § 5 zákona č. 589/1992 Sb., o pojistném na sociální zabezpečení a příspěvku na státní politiku zaměstnanosti, ve znění pozdějších předpisů, platí pojistné na české důchodové pojištění zaměstnavatel i zaměstnanec. Výše pojistného na důchodové pojištění činila u zaměstnavatelů v letech 1996 až 2003 19,5 % a od roku 2004 činí 21,5 % z vyměřovacího základu, přičemž vyměřovacím základem zaměstnavatele je částka odpovídající úhrnu vyměřovacích základů všech zaměstnanců dotyčného zaměstnavatele. V tomto období odváděli zaměstnanci 6,5 % z vyměřovacího základu.
Z ustanovení § 33 až § 36 zákona č. 155/1995 Sb., o důchodovém pojištění, ve znění pozdějších předpisů (dále jen „zákon č. 155/1995 Sb.“), vyplývá, že výše starobního důchodu je dána součtem základní výměry, která je shodná pro všechny žadatele o dávku, a procentní výměry, jejíž výše závisí na celkové době pojištění získané žadatelem a na výši tzv. výpočtového základu.
Podle § 34 odst. 1 uvedeného zákona činí výše procentní výměry starobního důchodu za každý celý rok doby pojištění 1,5 % výpočtového základu měsíčně. Do doby pojištění se v rozsahu 80 % započítávají doby, v nichž pojištěnec nedosáhl žádných započitatelných příjmů (tzv. „náhradní doby pojištění“), jako jsou např. péče o nezletilé děti, doba studia atd.
Podle § 15 zákona č. 155/1995 Sb. se výpočtový základ určuje podle osobního vyměřovacího základu zaměstnance. Tím je podle § 16 tohoto zákona měsíční průměr vypočtený z příjmů, aktualizovaných k datu výpočtu, podléhajících placení pojistného na důchodové pojištění za celou dobu pojištění, nejvýše však za posledních 30 let. Výpočtovým základem je osobní vyměřovací základ, pokud nepřevyšuje částku 10000 Kč. Z částky osobního vyměřovacího základu nad 10000 Kč do 24800 Kč se do výpočtového základu počítá 30 % a z částky osobního vyměřovacího základu nad tuto druhou částku se počítá 10 %.
Do doby pojištění se započítávají náhradní doby pojištění. Pro účely výpočtu osobního vyměřovacího základu je rozhodné období zkráceno o takzvané „vyloučené“ doby, které se z podstatné části shodují s náhradními dobami pojištění.
Podle § 105a odst. 1 a 4 zákona č. 155/1995 Sb., který provádí požadavky služebního řádu, mají pojištěnci, kteří se stali úředníky nebo ostatními zaměstnanci Společenství a ukončili v České republice výdělečnou činnost, nárok na převedení důchodových práv získaných v České republice do důchodového systému Společenství, pokud jim nebyl přiznán žádný důchod z českého důchodového pojištění, přičemž „[d]ůchodovými právy se rozumí […] finanční částka stanovená jako pojistněmatematický ekvivalent v závislosti na získané době pojištění a vyměřovacích základech“.
Nařízení vlády č. 587/2006 Sb., kterým se stanoví podrobnější úprava vzájemného převodu důchodových práv ve vztahu k důchodovému systému Evropských společenství (dále jen „nařízení vlády č. 587/2006 Sb.“), obsahuje podrobná ustanovení upravující převody důchodových práv českého úředníka, který nastoupil do služebního poměru v jednom ze Společenství. Jeho § 2 stanoví následující pravidla pro výpočet finanční částky stanovené jako převáděné důchodové právo získané v České republice:
„(1)   Finanční částka stanovená jako převáděné důchodové právo získané v České republice se vypočte jako součin jednotkové hodnoty odloženého důchodu a úhrnu předpokládané procentní výměry starobního důchodu a poměrné části základní výměry starobního důchodu.
(2)   Předpokládaná procentní výměra starobního důchodu se vypočte postupem podle § 34 odst. 1 zákona o důchodovém pojištění s tím, že doba pojištění i výpočtový základ se zjišťují k rozhodnému dni; za rozhodný den se považuje den uplatnění žádosti o převod důchodového práva u příslušné instituce Evropských společenství […]. Pro účely stanovení osobního vyměřovacího základu se přitom za vyloučenou dobu považuje doba účasti v důchodovém systému Evropských společenství. […]
(3)   Poměrná část základní výměry starobního důchodu se vypočte tak, že základní výměra starobního důchodu platná k rozhodnému dni se vynásobí podílem délky doby pojištění získané v českém důchodovém pojištění k rozhodnému dni a úhrnu doby pojištění získané v českém důchodovém pojištění k rozhodnému dni a doby od rozhodného dne do dne dosažení důchodového věku žadatele o převod důchodových práv […] podle předpisů platných k rozhodnému dni. […].
(4)   Jednotková hodnota odloženého důchodu se stanoví podle věku, kterého žadatel [dosáhl] k rozhodnému dni […], úmrtnostních tabulek platných k rozhodnému dni a 70 % hodnoty maximální technické úrokové míry stanovené zvláštním právním předpisem pro účely pojišťovnictví […].
(5)   Pro stanovení jednotkové hodnoty odloženého důchodu se použijí úmrtnostní tabulky Ministerstva práce a sociálních věcí jednotné pro muže a ženy a stanovené vždy pro období pěti po sobě následujících kalendářních roků.
(6)   Finanční částka vypočtená podle odstavců 1 až 5 se zvýší o částku stanovenou jako úrok z finanční částky vypočtené podle odstavců 1 až 5 za období od rozhodného dne do dne, který předchází dni převodu finanční částky […] na účet v důchodovém systému Evropských společenství. […]“
Příloha nařízení vlády č. 587/2006 Sb. obsahuje vzorec pro výpočet jednotkové hodnoty odloženého důchodu. Maximální technická úroková míra je určena v § 12 odst. 1 první větě vyhlášky č. 434/2009 Sb. v závislosti na průměrných výnosech státních dluhopisů.
Spor v původním řízení a předběžné otázky
Radek Časta, který je úředníkem Evropské komise, byl před nástupem do služebního poměru u tohoto orgánu dne 1. prosince 2006 účasten v českém systému důchodového pojištění. Do tohoto systému bylo odváděno příslušné pojistné.
Dne 28. listopadu 2008 požádal R. Časta u Komise na základě ustanovení čl. 11 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu o převod svých důchodových práv získaných v České republice.
Tato žádost byla postoupena ČSSZ, která dne 8. února 2011 přijala rozhodnutí, kterým nabídla k převodu částku 523584 Kč, jež byla vypočtena podle vnitrostátních právních předpisů. Tato částka činila méně než polovinu veškerého pojistného, které bylo až do tohoto data za R. Častu odvedeno do českého důchodového systému.
Proti uvedenému rozhodnutí podal R. Časta námitky. Podle jeho názoru odporuje metoda výpočtu zakotvená v českých právních předpisech ustanovení čl. 11 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu ve spojení s čl. 4 odst. 3 SEU. Radek Časta uvedl, že převáděná částka by se měla blížit celkové částce uhrazeného pojistného, či ji dokonce přesahovat. Dovolával se rovněž porušení zásady rovného zacházení. Napadal i skutečnost, že při výpočtu jeho důchodových nároků nebylo přihlédnuto k době, po niž trvala jeho účast v důchodovém systému Unie.
Rozhodnutím ze dne 10. května 2011 ČSSZ tyto námitky zamítla. Dne 12. května 2011 podal R. Časta u Krajského soudu v Praze žalobu na zrušení tohoto rozhodnutí.
Za těchto podmínek se Krajský soud v Praze rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Jak je třeba rozumět pojmu ‚kapitálová hodnota nároků na důchod‘ obsaženému v čl. 11 odst. 2 přílohy VIII [služebního řádu]? Zahrnuje tento pojem výši důchodových nároků stanovenou jak formou pojistně-matematické protihodnoty, tak i formou paušální odkupní hodnoty ve smyslu čl. 11 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu, ve znění před účinností nařízení […] č. 723/2004, nebo je třeba jej ztotožnit jen s jedním z těchto pojmů, a pokud nikoliv, čím se od těchto pojmů liší?
2)
Brání čl. 11 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu, ve spojení s čl. 4 odst. 3 [SEU], použití metody výpočtu důchodových nároků upravené v § 105a odst. 1 zákona č. 155/1995 Sb., o důchodovém pojištění, a v [nařízení vlády č. 587/2006 Sb.]? Je v této souvislosti relevantní okolnost, že tato metoda výpočtu vede v konkrétním případě ke stanovení výše důchodových nároků nabídnutých k převodu do důchodového systému [Unie] ve výši nedosahující ani
/
objemu úředníkem uhrazených příspěvků do vnitrostátního důchodového systému?
3)
Je třeba rozsudek [ze dne 16. prosince 2004, My (
C-293/03, Sb. rozh. s. I-12013
)] vykládat v tom smyslu, že pro účely výpočtu hodnoty důchodových nároků převáděných do důchodového systému [Unie] pojistně-matematickou metodou závislou na délce pojištění musí být do osobního vyměřovacího základu započteno i období, v němž byl přede dnem podání žádosti o převod důchodových nároků již úředník [Unie] účasten v důchodovém systému [Unie]?“
K předběžným otázkám
K první otázce
Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 11 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu vykládán v tom smyslu, že členský stát může určit výši kapitálové hodnoty nároků na důchod formou pojistněmatematické protihodnoty nebo formou paušální odkupní hodnoty, které byly upraveny tímto ustanovením služebního řádu ve znění platném před změnou provedenou nařízením č. 723/2004, anebo musí použít jen jednu z těchto metod.
Článek 11 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu, ve znění vyplývajícím z nařízení č. 571/92 platném před změnou provedenou nařízením č. 723/2004, stanovil, že úředník, který nastoupí do služebního poměru v jednom ze Společenství po odchodu ze služby ve státní správě nebo ve vnitrostátní či mezinárodní organizaci nebo po výkonu zaměstnání nebo samostatné výdělečné činnosti, může po svém jmenování uhradit Společenstvím buď pojistněmatematickou protihodnotu, nebo paušální odkupní hodnotu nároků na starobní důchod, které mu vznikly na základě takové služby nebo činností.
Toto ustanovení nabízelo členským státům alternativu v souvislosti se splněním jejich povinnosti přijmout vnitrostátní opatření nezbytná k tomu, aby byla úředníkům orgánů zaručena možnost převádět své nároky na starobní důchod do důchodového systému Společenství. Jelikož tedy členské státy nebyly povinny přiznat úředníkům možnost volby mezi převodem pojistněmatematické protihodnoty a paušální odkupní hodnoty, měly volnost použít jednu z těchto dvou metod výpočtu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 17. prosince 1987, Komise v. Lucembursko,
315/85, Recueil, s. 5391
, body 20 až 22).
Tato možnost volby, kterou měly členské státy k dispozici, byla rozšířena na základě změny služebního řádu prostřednictvím nařízení č. 723/2004, po jejímž přijetí uvedený čl. 11 odst. 2 přílohy VIII stanoví, že úředník, který nastoupí do služebního poměru v jednom ze Společenství, může v období mezi svým jmenováním a dobou vzniku nároku na vyplácení starobního důchodu ve smyslu článku 77 služebního řádu uhradit Společenstvím kapitálovou hodnotu nároků na důchod vzniklých na základě dřívější služby nebo činnosti, jejíž výše je aktualizována ke dni skutečného převodu.
Unijní zákonodárce totiž tím, že nyní používá jediný pojem „kapitálová hodnota nároků na důchod“, členským státům umožnil, aby dle své volby použily metodu pro stanovení peněžní částky, jež má být převedena do důchodového systému Unie, za předpokladu, že tato částka materiálně představuje důchodové nároky vzniklé na základě dřívějších činností dotyčného úředníka.
Členské státy mohou proto používat buď takzvanou metodu „pojistněmatematické protihodnoty“, která slouží k výpočtu aktuální hodnoty budoucích a eventuálních důchodových dávek, jejíž výše je obvykle snížena za účelem zohlednění předčasného vyplacení, jakož i rizika úmrtí před splatností, nebo takzvanou metodu „paušální odkupní hodnoty“, podle níž se tato hodnota vypočítá jako součet příspěvků odvedených pojištěncem a jeho zaměstnavatelem, k nimž mohou být připočteny úroky (k těmto metodám výpočtu viz rozsudek ze dne 18. března 1982, Bodson,
212/81, Recueil, s. 1019
, body 7 a 8), anebo i jiné metody.
Za těchto podmínek je třeba na první otázku odpovědět tak, že čl. 11 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu musí být vykládán v tom smyslu, že členský stát může stanovit výši kapitálové hodnoty nároků na důchod na základě metody pojistněmatematické protihodnoty, metody paušální odkupní hodnoty nebo i na základě jiných metod, za předpokladu, že částka, která má být převedena, materiálně představuje důchodové nároky vzniklé na základě dřívějších činností dotyčného úředníka.
Ke druhé otázce
Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 11 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu a čl. 4 odst. 3 SEU musejí být vykládány v tom smyslu, že brání použití takové metody výpočtu kapitálové hodnoty důchodových nároků vzniklých ve vnitrostátním důchodovém systému na základě dřívějších činností, jako je metoda upravená v českých právních předpisech, a zda má na odpověď na tuto otázku vliv okolnost, že tato metoda vede k tomu, že částka kapitálové hodnoty, která má být převedena do důchodového systému Unie, nedosahuje ani poloviny objemu příspěvků uhrazených úředníkem a jeho bývalým zaměstnavatelem do vnitrostátního důchodového systému.
Za účelem zajištění koordinace vnitrostátních důchodových systémů a unijního důchodového systému je třeba provést dvě na sebe navazující operace, přičemž druhá z těchto operací spočívá v přepočtu kapitálové hodnoty důchodových nároků vzniklých ve vnitrostátním důchodovém systému na počet let služby započitatelných v důchodovém systému Unie. Tento přepočet provádějí unijní orgány v souladu s obecnými prováděcími pravidly k uvedenému článku 11, která tyto orgány stanoví. Uvedená operace je upravena unijním právem.
Naproti tomu první operace spadá do pravomoci vnitrostátního orgánu spravujícího důchodový systém, jehož byl dotyčný účasten před svým nástupem do služebního poměru v Unii, přičemž prostřednictvím této operace je na základě příslušných právních předpisů dotyčného členského státu určena kapitálová hodnota důchodových nároků vzniklých ve vnitrostátním systému (viz rozsudek ze dne 9. listopadu 1989, Bonazzi-Bertottilli a další v. Komise,
75/88, 146/88 a 147/88, Recueil, s. 3599
, bod 17).
Stran rozdílných vnitrostátních úprav je třeba uvést, že unijní zákonodárce nezamýšlel provést prostřednictvím čl. 11 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu harmonizaci různých vnitrostátních ustanovení v oblasti důchodů, která se vyznačují značnou rozdílností a složitostí (viz výše uvedený rozsudek Komise v. Lucembursko, bod 21). Jak navíc uvedl generální advokát v bodě 43 svého stanoviska, z článku 48 SFEU a čl. 153 odst. 4 SFEU vyplývá, že právo členských států vymezovat základní zásady svého systému sociálního zabezpečení je uznáno unijním právem.
Z toho vyplývá, že členské státy mají v případě, kdy přijímají své vnitrostátní právní předpisy k provedení čl. 11 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu, široký prostor pro uvážení.
Je tomu tak zejména u metody používané členskými státy k určení výše kapitálové hodnoty důchodových nároků vzniklých ve vnitrostátním systému, které mají být zohledněny v důchodovém systému Unie, avšak tato metoda musí být zavedena v souladu s povahou zásad a pravidel upravujících jejich důchodový systém.
Obecně mají členské státy možnost zavést zejména důchodový systém fondového financování, z něhož jsou poskytovány starobní důchody v poměru k odvedeným příspěvkům, nebo naopak systém založený na určité míře solidarity, který se vyznačuje tím, že důchody vyplácené v rámci takového systému nebudou nutně úměrné výši uhrazených příspěvků.
Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že ve vnitrostátním důchodovém systému dotčeném ve věci v původním řízení se výše důchodů, na jejichž poskytnutí mají osoby pobírající důchod nárok, vypočítávají podle vzorce, který zohledňuje celkovou dobu, po kterou byly odváděny příspěvky na důchodové pojištění, a výši příjmů, jež je však zohledňována značně degresivně. V tomto systému znamená sice vyšší příjem nárok na vyšší důchod, avšak k příjmům překračujícím určitou hranici se přihlíží jen omezeně.
Je přitom zjevné, že v takovém průběžně financovaném důchodovém systému, který se vyznačuje značnou solidaritou, neodpovídá kapitálová hodnota vzniklých důchodových nároků celkovému objemu příspěvků odvedených zaměstnavatelem a jeho zaměstnancem na důchodové pojištění tohoto zaměstnance.
Jestliže výpočet kapitálové hodnoty důchodových nároků vyplývá logicky z povahy zásad a pravidel důchodového systému, který se uplatňuje v daném členském státě, nemůže být zpochybněn soulad této metody výpočtu s unijním právem. Pouze v případě, že se způsoby výpočtu této kapitálové hodnoty znatelně odchylují – ať již ve prospěch či neprospěch úředníka – od povahy zásad a pravidel vnitrostátního důchodového systému, hrozí, že právní úprava dotyčného členského státu bude představovat překážku volného pohybu pracovníků zaručeného článkem 45 SFEU nebo bude v rozporu s povinnostmi podle čl. 4 odst. 3 SEU.
Je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora má úředník Unie postavení migrujícího pracovníka (viz výše uvedený rozsudek My, bod 37 a citovaná judikatura; rozsudek ze dne 16. února 2006, Öberg,
C-185/04, Sb. rozh. s. I-1453
, bod 12, jakož i ze dne 4. července 2013, Gardella, C‑233/12, bod 25) a že povinnost členských států umožnit převod důchodových nároků vzniklých úředníkům Unie na základě jejich dřívějších činností do důchodového systému Unie a stanovit v této souvislosti metodu výpočtu spadá do působnosti čl. 4 odst. 3 SEU (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 17. července 1997, Komise v. Španělsko,
C-52/96, Recueil, s. I-4637
, bod 9).
Právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, která je popsána výše v bodech 11 a 12 tohoto rozsudku, se patrně neodchyluje od povahy zásad a pravidel vnitrostátního důchodového systému. Je však na vnitrostátním soudu, aby ověřil, zda tomu tak skutečně je, a to především tehdy, pokud žalobce předloží relevantní důkazy prokazující opak, a aby v případě, že vnitrostátní ustanovení umožňují převod důchodových nároků do jiného vnitrostátního systému nebo systému mezinárodní organizace, přezkoumal, zda částka, která má být převedena do důchodového systému Unie, není vypočtena nepříznivě ve srovnání s vypočtenou částkou, která má být převedena do těchto jiných systémů. Pouhá skutečnost, že použitá metoda výpočtu vede k tomu, že částka, která má být převedena, nedosahuje ani poloviny objemu příspěvků uhrazených úředníkem a jeho bývalým zaměstnavatelem do vnitrostátního důchodového systému, nepředstavuje sama o sobě takový důkaz. Ze spisu předloženého Soudnímu dvoru navíc nevyplývá, že vnitrostátní ustanovení umožňují převod důchodových nároků do jiného vnitrostátního nebo mezinárodního systému.
Úředník, který žádá o převod svých důchodových nároků vzniklých v důchodovém systému členského státu do důchodového systému Unie, se nemůže ani účinně dovolávat zakázané diskriminace ve srovnání s úředníky Unie pocházejícími z jiných členských států, která by měla vyplývat z používání odlišné metody pro výpočet kapitálové hodnoty, jež má být převedena. V takovém případě by totiž nerovné zacházení bylo důsledkem pravomoci členských států upravit své důchodové systémy a jejich posuzovací pravomoci, kterou v této souvislosti mají.
Za těchto podmínek je třeba na druhou otázku odpovědět tak, že čl. 11 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu a čl. 4 odst. 3 SEU musejí být vykládány v tom smyslu, že nebrání použití takové metody výpočtu kapitálové hodnoty důchodových nároků vzniklých na základě dřívějších činností, jako je metoda upravená v českých právních předpisech, a to ani tehdy, pokud tato metoda vede k tomu, že částka kapitálové hodnoty, která má být převedena do důchodového systému Unie, nedosahuje ani poloviny objemu příspěvků uhrazených úředníkem a jeho bývalým zaměstnavatelem do vnitrostátního důchodového systému.
Ke třetí otázce
Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 11 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu a čl. 4 odst. 3 SEU vykládány tak, že pro účely výpočtu výše kapitálové hodnoty důchodových nároků vzniklých na základě dřívějších činností, která má být převedena do důchodového systému Unie, je třeba přihlížet k období, v němž byl již úředník účasten v posledně uvedeném systému.
Nejprve je třeba poznamenat, co se týče výše uvedeného rozsudku My, na který odkazuje předkládající soud v rámci své třetí otázky, že Soudní dvůr v bodě 49 tohoto rozsudku judikoval, že čl. 4 odst. 3 SEU ve spojení se služebním řádem brání vnitrostátní právní úpravě, jež neumožňuje zohlednit odpracovaná léta, kterých státní příslušník Unie dosáhl ve služebním poměru u orgánu Unie, za účelem vzniku nároku na starobní důchod na základě jeho vnitrostátního systému.
Je však nutné uvést, že zatímco ve věci, v níž byl vydán výše uvedený rozsudek My, se jednalo o zohlednění odpracovaných dob u orgánů Unie pro účely vzniku nároku na starobní důchod ve vnitrostátním důchodovém systému, žalobce v původním řízení se domáhá u předkládajícího soudu toho, aby v dotyčném členském státě byla zohledněna doba, kterou odpracoval jako úředník Komise, pro účely výpočtu částky, jež má být převedena z vnitrostátního důchodového systému do systému unijního.
Vzhledem k tomu, že situace, o kterou se jednalo ve věci, v níž byl vydán výše uvedený rozsudek My, je odlišná od situace ve věci v původním řízení, nemůže být tento rozsudek základem pro odpověď na třetí otázku.
Dále je nutno poukázat na to, že z čl. 11 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu jednoznačně vyplývá, že důchodovými nároky, které si může úředník nechat převést do důchodového systému Unie z důchodového systému platného v daném členském státě, jsou nároky vzniklé pouze na základě činností, jež byly vykonávány před vznikem jeho služebního poměru v Unii.
Toto ustanovení je navíc konkretizováno v rozhodnutí Komise ze dne 28. dubna 2004, kterým se stanoví obecná prováděcí pravidla k článkům 11 a 12 přílohy VIII služebního řádu, jež v prvním pododstavci článku 6 stanoví, že „[u] každé částky, která má být převedena z důchodového systému, v němž byl úředník účasten, musí být potvrzeno, že se jedná o aktualizovanou kapitálovou hodnotu důchodových nároků vzniklých před nástupem do služebního poměru ve Společenstvích“.
S ohledem na výše uvedené je třeba na třetí otázku odpovědět tak, že čl. 11 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu a čl. 4 odst. 3 SEU musejí být vykládány v tom smyslu, že pro účely výpočtu výše kapitálové hodnoty důchodových nároků vzniklých ve vnitrostátním důchodovém systému, která má být převedena do důchodového systému Unie, není namístě přihlížet k období, v němž byl již úředník účasten v posledně uvedeném systému.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (pátý senát) rozhodl takto:

1)
Článek 11 odst. 2 přílohy VIII nařízení Rady (EHS, Euratom, ESUO) č. 259/68 ze dne 29. února 1968, kterým se stanoví služební řád úředníků Evropských společenství a pracovní řád ostatních zaměstnanců Společenství a kterým se zavádějí zvláštní opatření dočasně použitelná na úředníky Komise, ve znění nařízení Rady (ES, Euratom) č. 723/2004 ze dne 22. března 2004, musí být vykládán v tom smyslu, že členský stát může stanovit výši kapitálové hodnoty nároků na důchod na základě metody pojistněmatematické protihodnoty, metody paušální odkupní hodnoty nebo i na základě jiných metod, za předpokladu, že částka, která má být převedena, materiálně představuje důchodové nároky vzniklé na základě dřívějších činností dotyčného úředníka.

2)
Článek 11 odst. 2 přílohy VIII nařízení č. 259/68, ve znění nařízení č. 723/2004, a čl. 4 odst. 3 SEU musejí být vykládány v tom smyslu, že nebrání použití takové metody výpočtu kapitálové hodnoty důchodových nároků vzniklých na základě dřívějších činností, jako je metoda upravená v českých právních předpisech, a to ani tehdy, pokud tato metoda vede k tomu, že částka kapitálové hodnoty, která má být převedena do důchodového systému Unie, nedosahuje ani poloviny objemu příspěvků uhrazených úředníkem a jeho bývalým zaměstnavatelem do vnitrostátního důchodového systému.

3)
Článek 11 odst. 2 přílohy VIII nařízení č. 259/68, ve znění nařízení č. 723/2004, a čl. 4 odst. 3 SEU musejí být vykládány v tom smyslu, že pro účely výpočtu výše kapitálové hodnoty důchodových nároků vzniklých ve vnitrostátním důchodovém systému, která má být převedena do důchodového systému Unie, není namístě přihlížet k období, v němž byl již úředník účasten v posledně uvedeném systému.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: čeština.