CELEX: 62013TJ0508
Bendrijos prekių ženklas
Protesto procedūra
Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo HALAL MALAYSIA paraiška
Ankstesnis neregistruotas vaizdinis prekių ženklas HALAL MALAYSIA
Santykinis atmetimo pagrindas
Teisių į ankstesnį žymenį, įgytų pagal valstybės narės teisę iki Bendrijos prekių ženklo paraiškos pateikimo datos, nebuvimas
Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 4 dalis
Ankstesnio prekių ženklo naudojimas kaip etiketės
Ieškinį dėl prisidengimo svetimu vardu (action for passing off) reglamentuojančios taisyklės common law sistemoje
„Goodwill“ nebuvimas

Ginčo aplinkybės
2010 m. gegužės 25 d. Paola Vergamini, kita procedūros VRDT apeliacinėje taryboje šalis, pateikė Vidaus rinkos derinimo tarnybai (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) Bendrijos prekių ženklo paraišką pagal 2009 m. vasario 26 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 207/2009 dėl Bendrijos prekių ženklo (
OL L 78, p. 1
).
Prekių ženklas, kurį buvo prašyta įregistruoti, yra šis vaizdinis žymuo:
Prekės ir paslaugos, kurioms prašyta registracijos, priskiriamos prie peržiūrėtos ir iš dalies pakeistos 1957 m. birželio 15 d. Nicos sutarties dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams registruoti 5, 18, 25, 29, 30, 31, 32 ir 43 klasių ir pagal kiekvieną iš šių klasių atitinka tokį aprašymą:
—
5 klasė: „Farmacijos ir veterinarijos preparatai; higienos preparatai medicinos reikmėms; dietinės medžiagos medicinos reikmėms, kūdikių maistas; pleistrai; tvarsliava; dezinfekantai; kenksmingų gyvūnų naikinimo preparatai; fungicidai, herbicidai“,
—
18 klasė: „Odos ir odų pakaitalai, jų gaminiai, nepriskirti prie kitų klasių; gyvūnų odos, kailiai, lagaminai ir kelioniniai krepšiai; lietaus ir saulės skėčiai; lazdos (kriukiai); rimbai, botagai pakinktai ir balnojimo reikmenys“,
—
25 klasė: „Drabužiai, apranga, avalynė, galvos apdangalai“,
—
29 klasė: „Mėsa, žuvis, paukštiena ir žvėriena; mėsos ekstraktai; konservuoti, šaldyti, džiovinti ir virti vaisiai ir daržovės; drebučiai, uogienės, kompotai; kiaušiniai, pienas ir pieno produktai; aliejai ir riebalai“,
—
30 klasė: „Kava, arbata ir kakava, cukrus, ryžiai, tapijoka, sago kruopos, kavos pakaitalai; miltai ir grūdų produktai, duona, kepiniai ir konditerijos gaminiai, valgomieji ledai; medus, sirupai; mielės, kepimo milteliai; druska, garstyčios; actas, padažai; prieskoniai, ledas“,
—
31 klasė: „Žemės ūkio, sodininkystės, miško produktai ir sėklos, nepriskirti prie kitų klasių; gyvi gyvūnai; švieži vaisiai ir daržovės; sėklos, gyvi augalai ir gėlės; gyvūnų ėdesiai ir pašarai; salyklas“,
—
32 klasė: „Alus; mineralinis vanduo; mineralinis ir gazuotas vanduo ir kiti nealkoholiniai gėrimai; vaisių gėrimai ir vaisių sultys; sirupai ir kiti gėrimų gaminimo mišiniai“,
—
43 klasė: „Maisto ir gėrimų parūpinimo paslaugos; laikinas apgyvendinimas“.
Bendrijos prekių ženklo paraiška buvo paskelbta 2010 m. liepos 13 d.
Bendrijos prekių ženklų biuletenyje
Nr. 127/2010.
2010 m. spalio 13 d. ieškovė
Government of Malaysia
, remdamasi Reglamento Nr. 207/2009 41 straipsniu, pateikė protestą dėl prašomo įregistruoti prekių ženklo registracijos.
Protestas buvo grindžiamas motyvais, nurodytais Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose ir 4 dalyje.
Protestas buvo grindžiamas toliau pateikiamu vaizdiniu žymeniu, kuris, siekiant taikyti Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies a ir b punktus, ir, kaip nurodo ieškovė, yra plačiai žinomas, kaip tai suprantama pagal minėto reglamento 8 straipsnio 2 dalies c punktą, siejamą su peržiūrėtos ir iš dalies pakeistos 1883 m. kovo 20 d. Paryžiaus konvencijos dėl pramoninės nuosavybės saugojimo 6
bis
straipsniu, ir, siekiant taikyti šio reglamento 8 straipsnio 4 dalį, yra Jungtinėje Karalystėje neregistruotas prekių ženklas, kurį ieškovė reikalauja leisti naudoti tam tikram prekių ir paslaugų asortimentui, įskaitant maisto produktus:
2011 m. gruodžio 16 d. Protestų skyrius atmetė visą protestą. Visų pirma jis nurodė, kad ankstesnio žymens žinomumas, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 2 dalies c punktą, nebuvo įrodytas nė vienoje Europos Sąjungos valstybėje narėje. Vėliau, vertindamas minėto reglamento 8 straipsnio 4 dalies taikymo kriterijus, jis nurodė, jog ieškovės pateiktų įrodymų nepakanka tam, kad būtų galima nuspręsti, jog prašomo įregistruoti prekių ženklo paraiškos pateikimo dieną neregistruotas ieškovės prekių ženklas buvo įgijęs Jungtinėje Karalystėje reikalaujamą „goodwill“ (klientų pritraukimo galia).
2012 m. vasario 14 d. ieškovė pagal Reglamento Nr. 207/2009 58–64 straipsnius pateikė VRDT apeliaciją dėl Protestų skyriaus sprendimo.
2013 m. birželio 27 d. sprendimu (toliau – ginčijamas sprendimas) VRDT pirmoji apeliacinė taryba atmetė apeliaciją.
Dėl Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 4 dalyje nurodyto protesto pagrindo Apeliacinė taryba nusprendė, jog nebuvo nustatyta, kad prisidengimas svetimu vardu Jungtinėje Karalystėje susijęs su žymenimis, kurie naudojami kaip etiketės. Vis dėlto ji nurodė, kad, atsižvelgiant į „išplėstinę“ ieškinio dėl prisidengimo svetimu vardu formą, kuri buvo pripažinta nacionalinių teismų praktikoje ir kuri leidžia keliems ūkio subjektams disponuoti teisėmis į žymenį, turintį gerą reputaciją rinkoje, minėtu pažeidimu galėtų būti remiamasi kalbant apie įgytą „goodwill“, susijusią su žymeniu, naudojamu kaip etiketė. Toliau ji nurodė, kad ieškovės pateiktų įrodymų šiuo atveju nepakako tam, kad neklystant būtų padaryta išvada, jog prekybinė veikla lėmė reikalaujamą „goodwill“ atitinkamoje visuomenėje. Galiausiai ji nusprendė, kad neįrodžius minėtos „goodwill“, kuri yra viena iš kumuliacinių šio pažeidimo sąlygų, minėta nuostata pagrįstas protestas negali būti patenkintas.
Dėl Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose nurodytų protesto pagrindų Apeliacinė taryba iš esmės nusprendė, kad ieškovė neįrodė ankstesnio žymens žinomumo Sąjungoje ir, konkrečiai, kad nė vienas iš pateiktų įrodymų pakankamai neatskleidžia, kad atitinkama visuomenė šį žymenį žinojo atitinkamą dieną, t. y. 2010 m. gegužės 25 d.
Šalių reikalavimai
Ieškovė Bendrojo Teismo prašo:
—
panaikinti ginčijamą sprendimą,
—
priteisti iš VRDT bylinėjimosi išlaidas.
VRDT Bendrojo Teismo prašo:
—
atmesti ieškinį,
—
priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
Dėl teisės
Dėl VRDT argumentų priimtinumo
Dublike ieškovė tvirtina, kad nauji klausimai, apie kuriuos VRDT kalba atsakyme į ieškinį, yra nepriimtini pagal 1991 m. gegužės 2 d. Bendrojo Teismo procedūros reglamento 135 straipsnio 4 dalį ir teismo praktiką. Konkrečiai ji nurodo:
—
jos atliekamas ankstesnio žymens naudojimas neatitinka Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 4 dalies reikalavimų,
—
pagal Jungtinės Karalystės teisę reikalaujama „goodwill“, kai kalbama apie prisidengimą svetimu vardu, gali egzistuoti, tik jei ji sudaro įmonės turtą ir šiuo atveju priklauso importuotojams, platintojams ir mažmenininkams,
—
1984 m. teismų praktikoje numatyta minimali pardavimo riba, kurią pasiekus gali atsirasti pagal Jungtinės Karalystės teisę reikalaujama „goodwill“, kai kalbama apie ieškinį dėl prisidengimo svetimu vardu.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad Bendrajame Teisme pareikšto ieškinio tikslas – VRDT apeliacinių tarybų sprendimų teisėtumo kontrolė, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 207/2009 65 straipsnį. Be to, 1991 m. gegužės 2 d. Procedūros reglamento 135 straipsnio 4 dalyje numatyta, kad šalių pareiškimais negalima pakeisti Apeliacinės tarybos išnagrinėtos bylos ginčo dalyko.
Šiuo atveju Apeliacinė taryba ginčijamame sprendime tik konstatavo, kad, kiek tai susiję su ieškiniu dėl prisidengimo svetimu vardu, ankstesnis žymuo nebuvo įgijęs pagal Jungtinės Karalystės teisę reikalaujamos „goodwill“ iki Bendrijos prekių ženklo paraiškos pateikimo dienos, ir neišnagrinėjo kitų Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 4 dalyje numatytų sąlygų. Kadangi Apeliacinė taryba iš esmės neišnagrinėjo klausimo, ar ankstesnis žymuo buvo naudotas ne tik vietos lygiu vykdytoje prekyboje, Bendrasis Teismas neturi jo pirmą kartą nagrinėti tikrindamas ginčijamo sprendimo teisėtumą (šiuo klausimu žr. 2011 m. gruodžio 14 d. Sprendimo
Völkl / VRDT – Marker Völkl (VÖLKL)
, T‑504/09, Rink.,
EU:T:2011:739
, 63 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką). Todėl šis argumentas yra nepriimtinas.
Dėl kitų VRDT argumentų, susijusių su ieškiniu dėl prisidengimo svetimu vardu sąlygų Jungtinėje Karalystėje, reikia konstatuoti, kad jais siekiama papildyti Apeliacinės tarybos nagrinėtus klausimus, todėl jie turi būti pripažinti priimtinais.
Dėl esmės
Grįsdama ieškinį ieškovė remiasi vieninteliu ieškinio pagrindu, susijusiu su Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 4 dalies pažeidimu. Šį ieškinio pagrindą sudaro dvi dalys.
Pirminės pastabos
Pagal Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 4 dalį žymens savininkas gali pateikti protestą dėl Bendrijos prekių ženklo registracijos, jeigu jo žymuo atitinka keturias sąlygas. Nurodytas žymuo turi būti naudojamas prekyboje, jis turi turėti didesnę reikšmę negu vietinė, teisė į šį žymenį turi būti įgyta pagal valstybės narės, kurioje žymuo buvo naudojamas iki paraiškos įregistruoti Bendrijos prekių ženklą padavimo, teisę, galiausiai šis žymuo turi suteikti jo savininkui teisę uždrausti naudoti vėlesnį prekių ženklą. Šios keturios sąlygos riboja kitų nei prekių ženklai žymenų, kuriais gali būti remiamasi ginčijant Bendrijos prekių ženklo galiojimą visoje Bendrijos teritorijoje pagal Reglamento Nr. 207/2009 1 straipsnio 2 dalį, skaičių (šiuo klausimu žr. 2009 m. kovo 24 d.
Sprendimo Moreira da Fonseca / VRDT – General Óptica (GENERAL OPTICA)
, T‑318/06–T‑321/06, Rink.,
EU:T:2009:77
, 32 punktą). Šios sąlygos yra kumuliacinės. Taigi, jei žymuo neatitinka vienos iš šių sąlygų, protestas, grindžiamas tuo, kad egzistuoja neregistruotas prekių ženklas arba esama kitų žymenų, naudojamų prekyboje pagal Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 4 dalį, negali būti patenkintas (2009 m. birželio 30 d. Sprendimo
Danjaq / VRDT – Mission Productions (Dr. No)
, T‑435/05, Rink.,
EU:T:2009:226
, 35 punktas).
Dvi pirmosios sąlygos, t. y. sąlygos, susijusios su ankstesnio žymens naudojimu ir ne tik vietine jo reikšme, išplaukia iš pačios Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 4 dalies formuluotės, todėl turi būti aiškinamos atsižvelgiant į Sąjungos teisę. Taigi Reglamente Nr. 207/2009 įtvirtinti vienodi reikalavimai dėl žymenų naudojimo ir jų reikšmės, atitinkantys principus, kuriais grindžiama šiuo reglamentu įtvirtinta sistema (20 punkte minėto Sprendimo
GENERAL OPTICA
,
EU:T:2009:77
, 33 punktas).
Iš sakinio dalies „kai ir jeigu pagal to žymens naudojimą reglamentuojančius <...> valstybės narės teisės aktus“ matyti, kad kitos dvi sąlygos, toliau nurodytos Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 4 dalies a ir b punktuose, yra šiuo reglamentu nustatytos sąlygos, kurios, skirtingai nuo pirmųjų, vertinamos atsižvelgiant į nurodyto žymens naudojimą reglamentuojančios teisės nustatytus kriterijus. Ši nuoroda į teisę, reglamentuojančią nurodyto žymens naudojimą, visiškai pateisinama, nes Reglamentu Nr. 207/2009 pripažįstama galimybė Bendrijos prekių ženklų sistemai nepriklausančiais žymenimis remtis siekiant užginčyti Bendrijos prekių ženklą. Todėl tik nurodyto žymens naudojimą reglamentuojanti valstybės narės teisė leidžia nustatyti, ar šis žymuo yra ankstesnis už Bendrijos prekių ženklą ir ar jis gali pateisinti draudimą naudoti vėlesnį prekių ženklą (20 punkte minėto Sprendimo
GENERAL OPTICA
,
EU:T:2009:77
, 34 punktas).
Protestą pateikęs asmuo turi įrodyti, kad nagrinėjamas žymuo patenka į valstybės narės teisės aktų, kuriais remiamasi, taikymo sritį ir kad jis leidžia uždrausti naudoti vėlesnį prekių ženklą (pagal analogiją žr. 2007 m. birželio 12 d. Sprendimo
Budějovický Budvar / VRDT – Anheuser‑Busch (BUDWEISER)
, T‑53/04–T‑56/04, T‑58/04 ir T‑59/04,
EU:T:2007:167
, 74 punktą).
Dėl vienintelio pagrindo pirmos dalies, susijusios su klaidingu prisidengimo svetimu vardu pažeidimo sąlygų Jungtinėje Karalystėje vertinimu
Ši pirma dalis apima tris priekaištus.
Dėl pirmojo priekaišto, kad Apeliacinė taryba klaidingai aiškino ir taikė prisidengimo svetimu vardu pažeidimo Jungtinėje Karalystėje sąlygas, nes nepripažino, kad ankstesniam prekių ženklui būdinga „klasikinė“ minėto pažeidimo forma, ieškovė nurodo, jog, pirma, Apeliacinė taryba nepripažino, kad buvo nustatyta, jog šis pažeidimas galioja žymenims, kurie naudojami kaip etiketės, ir, antra, protestą ji vertino atsižvelgdama į prielaidą, kad jis grindžiamas tuo pačiu, tačiau „išplėstinės“ formos pažeidimu, o tai neigiamai paveikė faktinių aplinkybių ir įrodymų šioje byloje vertinimą.
Ieškovė paaiškino, kad „klasikinio“ prisidengimo svetimu vardu pažeidimo Jungtinėje Karalystėje atveju reputacija ir „goodwill“, kiek tai susiję su nagrinėjamu prekių ženklu, priklauso išskirtinai paraišką pateikusiam asmeniui. „Išplėstinio“ minėto pažeidimo atveju reputacija ir „goodwill“, kiek tai susiję su nagrinėjamu prekių ženklu, nepriklauso išimtinai pareiškėjui; jomis dalijasi keli savarankiški tam tikro sektoriaus ūkio subjektai ir kiekvienas iš jų turi teisę remtis savo teisėmis prieš trečiuosius asmenis.
Ieškovė priduria, kad protestas buvo grindžiamas „klasikine“ prisidengimo svetimu vardu pažeidimo Jungtinėje Karalystėje forma, nes yra visos trys tokios formos minėto pažeidimo sudedamosios dalys, t. y. įgyta „goodwill“, klaidinantis pateikimas ir „goodwill“ padaryta žala. Be to, nekilo abejonių, kad šis pažeidimas galioja etiketėms.
VRDT ginčija šiuos argumentus.
Papildomai reikia nurodyti, jog per posėdį ieškovė patvirtino, kad ji įregistravo ir pranešė apie savo etiketę pagal Paryžiaus konvencijos dėl pramoninės nuosavybės saugojimo 6bis straipsnį.
Šiuo klausimu reikia pažymėti: pirma, kadangi VRDT negalėjo atsižvelgti į jai šalių nenurodytas faktines aplinkybes, jos sprendimų teisėtumo negalima ginčyti remiantis tokiomis faktinėmis aplinkybėmis. Todėl Bendrasis Teismas taip pat negali atsižvelgti į šias faktines aplinkybes patvirtinančius įrodymus (2006 m. liepos 18 d. Sprendimo
Rossi / VRDT
, C‑214/05 P, Rink.,
EU:C:2006:494
, 52 punktas). Antra, reikia nurodyti, kad pagal Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 4 dalį šis straipsnis gali būti taikomas tik užprotestavus neregistruoto prekių ženklo arba kito prekyboje naudojamo didesnę reikšmę negu vietinė turinčio žymens savininkui.
Nagrinėjamu atveju neregistruotam ankstesniam prekių ženklui taikomas valstybės narės teisės aktas yra 1994 m.
Trade Marks Act
(Jungtinės Karalystės prekių ženklų įstatymas), kurio 5 straipsnio 4 dalyje nustatyta:
„Prekių ženklas negali būti registruojamas, jeigu jo naudojimas Jungtinėje Karalystėje gali būti draudžiamas, taip pat tiek, kiek draudžiamas:
a)
dėl kokios nors teisės nuostatos [būtent dėl normos, susijusios su prisidengimu svetimu vardu (
law of passing off
)], pagal kurią saugomas neregistruotas prekių ženklas ar bet koks kitas prekyboje naudojamas žymuo <...>“
Iš 1994 m.
Trade Marks Act
5 straipsnio 4 dalies, kurią išaiškino nacionaliniai teismai, matyti, kad pagal Jungtinės Karalystės teisėje numatytą ieškinį dėl prisidengimo svetimu vardu reglamentuojančias nuostatas ieškovas privalo įrodyti, jog įvykdytos trys sąlygos, susijusios su įgyta „goodwill“, klaidinamu pateikimu ir „goodwill“ padaryta žala (2012 m. sausio 18 d. Sprendimo
Tilda Riceland Private / VRDT – Siam Grains (BASmALI)
, T‑304/09, Rink.,
EU:T:2012:13
, 19 punktas).
Taigi šiuo atveju pirmiausia reikia išnagrinėti, ar ankstesnis žymuo, kurį ieškovė pateikė kaip etiketę, atskiriančią sertifikuotus gaminius nuo nesertifikuotų gaminių, gali sudaryti ieškinio dėl prisidengimo svetimu vardu Jungtinėje Karalystėje pagrindą. Apeliacinės tarybos nuomone, ieškovė neįrodė, nors ir turėjo tai padaryti, kad prisidengimo svetimu vardu pažeidimas Jungtinėje Karalystėje galioja ir žymenims, kurie naudojami kaip etiketės.
Šiuo klausimu Bendrasis Teismas jau nusprendė, kad iš nacionalinių teismų praktikos matyti, kad prekėms ar paslaugoms apibūdinti naudojamas žymuo gali būti įgijęs reputaciją rinkoje, kaip tai suprantama pagal ieškiniams dėl prisidengimo svetimu vardu taikomus teisės aktus (2009 m. birželio 11 d. Sprendimo
Last Minute Network / VRDT – Last Minute Tour (LAST MINUTE TOUR)
, T‑114/07 ir T‑115/07, Rink.,
EU:T:2009:196
, 84 punktas ir 32 punkte minėto Sprendimo
BASmALI
,
EU:T:2012:13
, 28 punktas).
Be to, jau buvo nuspręsta, kad iš nacionalinės teismų praktikos, visų pirma iš minėtos šio sprendimo 34 punkte, matyti, kad prekėms ar paslaugoms apibūdinti naudojamas žymuo gali būti įgijęs reputaciją rinkoje, kaip tai suprantama pagal ieškiniui dėl prisidengimo svetimu vardu taikomą teisę, net jeigu jį prekyboje naudoja keli ūkio subjektai. Taip ši vadinamoji išplėstinė pagal nacionalinių teismų praktiką pripažinta ieškinio dėl prisidengimo svetimu vardu forma daugeliui ūkio subjektų suteikia galimybę turėti teisių į reputaciją rinkoje įgijusį žymenį (32 punkte minėto Sprendimo
BASmALI
,
EU:T:2012:13
, 28 punktas).
Todėl šiuo atveju manytina, kad tiek, kiek ankstesnis žymuo skirtas juo sertifikuojamoms prekėms ar paslaugoms žymėti, jis, kaip etiketė, gali būti įgijęs pagal Jungtinės Karalystės teisę reikalaujamą „goodwill“, kiek tai susiję su prisidegimo svetimu vardu pažeidimu.
Todėl kyla klausimas, ar ieškovė, kuri yra sertifikavimo sistemos administratorė, turi būti vienintelė „goodwill“, susijusios su prekyba nagrinėjama etikete pažymėtomis prekėmis ir paslaugomis, savininkė.
Bendrasis Teismas mano, kad valstybinės įstaigos taip pat gali būti saugomos ieškinio dėl prisidengimo svetimu vardu, jeigu dėl jų veiklos gali atsirasti „goodwill“. Iš tikrųjų, jeigu minėtos įstaigos naudoja išimtinai joms priklausantį tam tikrą žymenį, jos gali remtis „goodwill“, susijusia su prekyba šiuo žymeniu pažymėtomis prekėmis ir paslaugomis. Be to, jeigu šios įstaigos tam tikrą žymenį naudoja kartu su kitais ūkio subjektais, „goodwill“ gali remtis ir valstybinės įstaigos, ir atitinkami ūkio subjektai. Bet kuriuo atveju šioje byloje „goodwill“ galėjo atsirasti.
Kai ankstesnį žymenį naudoja keli ūkio subjektai, tai, kam priklauso „goodwill“, turi būti vertinama atsižvelgiant į bylos aplinkybes. Todėl siekiant nustatyti, ar ieškovei vienintelei priklauso „goodwill“, reikia įvertinti etiketės galią pritraukti klientus.
Šiuo klausimu konstatuotina, kad ieškovė išsamiai paaiškino, kaip veikia jos sertifikavimo sistema, skirta tam, kad būtų galima patikrinti atitinkamų prekių atitiktį šariato teisei; ši sistema skirta šalių, pageidaujančių gauti leidimą naudotis savo prekių ženklu, gamybos procesams patikrinti ir prižiūrėti, kaip minėtos šalys naudoja prekių ženklą, kad būtų užtikrintas jos sistemos kokybės reikalavimų laikymasis. Šie paaiškinimai, jos nuomone, turi leisti manyti, kad leidimas naudoti prekių ženklą ir sertifikavimo sistemą, kurį ji suteikia naudotojams, teisiniu požiūriu laikytinas naudojimosi licencija. Ji mano, kad tokie naudotojai yra tik šios licencijos gavėjai ir neįgyja nei nuosavybės teisių į prekių ženklą, nei teisių į su šiuo prekių ženklu susijusią reputaciją arba „goodwill“. Per posėdį ieškovė pabrėžė tai, kad prekių ženklo „goodwill“ ir jo geru vardu nesidalijama.
Taigi, ieškovės nuomone, Apeliacinė taryba suklydo, kai nusprendė, kad su ankstesniu prekių ženklu susijusia „goodwill“ ji dalijosi su naudotojais, kuriems buvo duotas leidimas, ir kad protestas turėjo būti grindžiamas „išplėstine“ prisidengimo svetimu vardu pažeidimo forma. Apeliacinė taryba suklydo, kai identifikavo su „goodwill“ susijusią teisingą veiklą.
Bendrasis Teismas mano, kad šiuo atveju, atsižvelgiant į ieškovės sertifikavimo sistemą, kuria tikrinama, ar prekės atitinka šariato teisę, jos funkciją patikrinti trečiųjų šalių, pageidaujančių, kad joms būtų leista naudotis jos prekių ženklu, gamybos procesus ir atsižvelgiant į jos funkciją prižiūrėti, kaip šie leidimą turintys naudotojai naudoja etiketę, kad būtų užtikrintas jos nustatytų kokybės reikalavimų laikymasis, ieškovė turi būti laikoma „goodwill“ savininke.
Iš tikrųjų prekių vartotojai ir paslaugų naudotojai, pastebėję ieškovės suteiktą etiketę, žino, kad ji atitinka
halal
tvarką pagal Malaizijoje garantuojamą kontrolės sistemą. Be kita ko, etiketė gali nurodyti valstybinį vyriausybinės kilmės pobūdį ir apie tai informuoti vartotojus, o tai tik dar labiau parodo, kad ji išimtinai priklauso ieškovei ir kad nuosavybės teise į ją nesidalijama su kitais ūkio subjektais, net jeigu jiems leista ją naudoti.
Vis dėlto iš ginčijamo sprendimo 41 punkto ir Apeliacinės tarybos vertinimo matyti, kad nebuvo įrodytas Jungtinės Karalystės teisėje reikalaujamos „goodwill“ buvimas, kiek tai susiję su prisidengimo svetimu vardu pažeidimo tiek „išplėstine“, tiek ir „klasikine“ forma.
Dėl ieškovės nurodytos
halal
sertifikavimo sistemos pažymėtina, kad Apeliacinė taryba neginčijo jos buvimo.
Apeliacinė taryba pažymėjo, kad joks įrodymas pats savaime ar kartu su kitais neleidžia padaryti aiškių ir tiesioginių išvadų dėl to, kaip ieškovės etiketę suvokia vartotojas Jungtinėje Karalystėje, taigi ir dėl to, ar įgyta reikalaujama „goodwill“ atitinkamoje visuomenėje, kuri perka galutinę sertifikuotą prekę.
Ieškovė pažymėjo, jog VRDT pripažino, kad Apeliacinei tarybai pateikti įrodymai patvirtina aiškų žymens naudojimą, o tai liudija tam tikros „goodwill“ buvimą.
Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad tam tikras žymens naudojimas, kurį Apeliacinė taryba konstatavo ginčijamo sprendimo 41 punkte, nebūtinai įrodo „goodwill“ buvimą, t. y. tam tikras konkretaus žymens naudojimas gali prilygti jo naudojimui, tačiau ne tiek, kad turėtų galią pritraukti klientus, kurie šiuo atveju prekę pasirinktų dėl ieškovės galbūt įgytos geros reputacijos. Todėl nesvarbu, ar šiuo atveju kalbama apie „klasikinę“ ar „išplėstinę“ prisidengimo svetimu vardu pažeidimo formą, ieškovė neįrodė, kad egzistuoja jos etiketės „goodwill“, t. y. klientų pritraukimo galia.
Iš tikrųjų nė vienas ieškovės pateiktas įrodymas nepatvirtina, kad vartotojas ieškovės etiketę tikrai žinojo taip gerai, kad ją laikytų svarbesne už kitus žymenis, esančius ant etikete pažymėtų prekių.
Iš to matyti, kad ieškovė neįrodė etiketės „goodwill“, kuri sudaro vieną iš kumuliacinių prisidengimo svetimu vardu pažeidimo Jungtinėje Karalystėje sąlygų. Todėl galima Apeliacinės tarybos klaida, padaryta taikant „išplėstinę“ formą vietoj „klasikinės“ minėto pažeidimo formos, bet kuriuo atveju negali paveikti ginčijamo sprendimo.
Todėl pirmąjį priekaištą reikia atmesti.
Kalbėdama apie antrąjį priekaištą ieškovė tvirtina, kad Apeliacinė taryba klaidingai reikalavo minimalios „reikalaujamos“ arba „būtinos“„goodwill“ tam, kad būtų įvykdyta pirmoji prisidengimo svetimu vardu pažeidimo Jungtinėje Karalystėje sąlyga.
Dėl neregistruoto ankstesnio prekių ženklo „goodwill“ buvimo ir pakankamumo vertinimo ieškovė pažymi, kad jos apimtį turi įvertinti teismas. Jeigu apimtis būtų laikoma ribota, ieškinį dėl prisidengimo svetimu vardu pareiškusiam asmeniui būtų sunkiau įrodyti, kad įvykdytos kitos prisidengimo svetimu vardu pažeidimo sąlygos.
Iš esmės ieškovė mano, kad Apeliacinė taryba turėjo įvertinti neregistruoto ankstesnio prekių ženklo reputacijos ir „goodwill“ apimtį, kad patikrintų, ar įvykdyta pirmoji prisidengimo svetimu vardu pažeidimo sąlyga, ir kad vėliau ji turėjo įvertinti, ar įvykdytos kitos prisidengimo svetimu vardu pažeidimo Jungtinėje Karalystėje sąlygos.
VRDT ginčija šiuos argumentus.
Dėl minimalios „goodwill“ ribos reikalavimo reikia konstatuoti, kad Jungtinės Karalystės teismai labai nelinkę pripažinti, jog įmonė gali turėti klientų, bet ne „goodwill“ (2010 m. gruodžio 9 d. Sprendimo
Tresplain Investments / VRDT – Hoo Hing (Golden Elephant Brand)
, T‑303/08, Rink.,
EU:T:2010:505
, 110–115 punktai).
Be to, priešingai, nei nurodo ieškovė, manytina, jog Apeliacinė taryba nereikalavo, kad jos etiketė pasiektų minimalią „goodwill“ ribą, kai tvirtino, jog šia etikete pažymėtų prekių platinimas ribotas ir netinkamas, nesvarbu, kokia yra minimali riba.
Iš tikrųjų Apeliacinė taryba didelį dėmesį skyrė aplinkybei, kad pateikti įrodymai neleidžia nuspręsti, nerizikuojant suklysti, kad dėl ieškovės prekybinės veiklos atsirado reikalaujama „goodwill“ atitinkamoje visuomenėje. Be to, reikia manyti, kad kai minėta taryba ginčijamo sprendimo 37 punkte nurodė tam tikrą „goodwill“ laipsnį, t. y. pakankamą „goodwill“, ji tik norėjo remtis tuo, kad ieškovės žymens „goodwill“ buvimas jos klientams reikalingas tam, kad ieškinys dėl prisidengimo svetimu vardu būtų patenkintas.
Be to, konstatuotina, kad per posėdį VRDT pripažino, jog ji nemano, kad
de minimis
taisyklė yra svarbi, ir pritarė ginčijamo sprendimo 33 punkte išdėstytiems VRDT argumentams, „nesvarbu, kokia yra galima minimali riba“. Todėl Apeliacinė taryba paprasčiausiai manė, kad įrodyta „goodwill“ apimtis veikiau yra ribota ir netinkama, nesvarbu, kokia yra galima minimali riba, kad šios bylos aplinkybėmis leistų nuspręsti, nerizikuojant suklysti, jog dėl prekybinės veiklos atsirado reikalaujama „goodwill“ atitinkamoje visuomenėje.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad, priešingai, nei tvirtina ieškovė, Apeliacinė taryba niekada nereikalavo, įrodyti savo etiketės minimalią „goodwill“ ribą. Iš tikrųjų Apeliacinė taryba reikalavo tik įrodyti, kad egzistuoja „goodwill“, kuri yra pirmoji prisidengimo svetimu vardu pažeidimo sąlyga, nes, nesant šios sąlygos, Jungtinės Karalystės teismų nuomone, netikrinamos kitos minėto pažeidimo sąlygos ir atmetamas visas ieškinys dėl prisidengimo svetimu vardu (byla
Assos of Switzerland Roger Maier / Asos Asos.com
(2013) EWHC 2831 (ch)).
Taigi antrąjį priekaištą reikia atmesti.
Dėl trečiojo priekaišto, susijusio su tariamai klaidinga atitinkamos visuomenės apibrėžtimi, ieškovė pažymi, kad ieškinio dėl prisidengimo svetimu vardu atveju reikia atsižvelgti į reputaciją ir „goodwill“, įgytas visų jos klientų, t. y tiek specialistų, tiek ir galutinių vartotojų, atžvilgiu. Taigi Apeliacinė taryba neatsižvelgė į susijusius specialistus, kurie šioje byloje apima Jungtinėje Karalystėje esančius mažmenininkus, didmenininkus ir importuotojus, nes jie pirko ankstesniu neregistruotu prekių ženklu pažymėtas prekes.
Ieškovė nurodo, kad jos sertifikavimo proceso skatinimas ir reklama, mažmenininkų ir didmenininkų perkamos prekės ir Jungtinėje Karalystėje esančių įmonių vykdytas importas įrodo jos etiketės „goodwill“ buvimą.
VRDT ginčija šiuos argumentus.
Primintina, jog, kiek tai susiję su atitinkama visuomene, iš Jungtinės Karalystės teismų praktikos matyti, kad bylose dėl prisidengimo svetimu vardu asmens, kuris yra atsakovas, prekių ir paslaugų klaidinantį pateikimą reikia vertinti atsižvelgiant į minėtą ieškinį pareiškusio asmens klientus, t. y. į ieškovės klientus (34 punkte minėto Sprendimo
LAST MINUTE TOUR
,
EU:T:2009:196
, 60 punktas).
Ieškinio dėl prisidengimo svetimu vardu saugoma nuosavybė neapima žodžio ar pavadinimo, kurį tretiesiems asmenims draudžiama vartoti, bet yra susijusi su klientais, kuriems dėl ginčijamo naudojimo daroma žala, nes prekių ženklo reputacija yra klientų dėmesį patraukiantis veiksnys ir kriterijus, pagal kurį įsteigtą įmonę galima atskirti nuo naujos įmonės (34 punkte minėto Sprendimo
LAST MINUTE TOUR
,
EU:T:2009:196
, 61 punktas).
Šiuo atveju ginčijamo sprendimo 33 punkte Apeliacinė taryba nurodė „protestą pateikusio asmens klientus, kurie perka sertifikuotą prekę [kaip]
halal
prekę“. Būtina nurodyti, kad Apeliacinė taryba niekada netvirtino, jog atitinkamą visuomenę sudaro tik galutiniai vartotojai. Iš tikrųjų konstatuotina, kad tarpininkai, t. y. mažmenininkai, didmenininkai ir importuotojai, pirko ieškovės etikete pažymėtas prekes, todėl, kaip ir galutiniai vartotojai, yra „protestą pateikusio asmens klientai“ ir jų negalima neįtraukti į atitinkamos visuomenės sąvoką.
Be to, Bendrasis Teismas nurodo, kad Apeliacinė taryba išnagrinėjo ieškovės pateiktus įrodymus, t. y. Malaizijos eksportuotojų ir Europos importuotojų sąrašą, laivo krovinių muitinės deklaracijas, su šiais laivo kroviniais susijusią pardavimo sąskaitą ir mažmenininkams skirtas sąskaitas. Iš pateiktų paaiškinimų matyti, kad, priešingai, nei tvirtina ieškovė, Apeliacinė taryba atsižvelgė ir į specialistus.
Todėl trečiąjį kaltinimą reikia atmesti.
Dėl vienintelio pagrindo antros dalies, susijusios su klaidingu įrodymų, pateiktų siekiant įrodyti ankstesnio prekių ženklo reputaciją ir „goodwill“ Jungtinėje Karalystėje, vertinimu
Ieškovė nurodo, kad kai buvo vertinami įrodymai, kuriuos ji pateikė Apeliacinei tarybai, Apeliacinė taryba neatsižvelgė nei į svarbą, kurią specialistai ir galutiniai vartotojai (nesvarbu, ar jie yra musulmonai, ar ne) suteikia jos prekių ženklui, nei į jo paplitimą Jungtinėje Karalystėje, nei į jos veiklą pasauliniu ir tarptautiniu lygiu.
Ieškovės nuomone, Apeliacinė taryba klaidingai neatsižvelgė į jos prekių ženklo ir sertifikavimo programos pagrindinius tikslinius vartotojus, t. y. vartotojus musulmonus, todėl ginčijamame sprendime visiškai neįvertino jos etiketės „goodwill“, remdamasi šių vartotojų, kuriems prekės
halal
pobūdis yra lemiamas ir pagrindinis veiksnys apsisprendimo pirkti momentu, požiūriu.
Be to, Apeliacinė taryba nustatė, kad viename žurnale gausu reklamos, ankstesnės už Bendrijos prekių ženklo paraiškos pateikimo datą, kurios didžioji dalis skirta Malaizijos eksporto rinkai ir kuri buvo paskelbta ir išplatinta Jungtinėje Karalystėje. Todėl dėl šiame žurnale esančios reklamos tikrai turėjo atsirasti tam tikra nagrinėjamos etiketės reputacijos ir „goodwill“ forma atitinkamoje visuomenėje ir tarp ūkio subjektų Jungtinėje Karalystėje.
VRDT ginčija šiuos argumentus.
Konstatuotina, jog, kaip Apeliacinė taryba nurodė ginčijamo sprendimo 29 punkte, tai, kad yra „goodwill“, iš principo įrodoma pateikiant komercinės veiklos, reklamos ir klientų sąskaitas ir t. t. Norint įrodyti „goodwill“, paprastai pakanka rimtos prekybos veiklos, lemiančios reputacijos įgijimą ir klientų rato plėtrą.
Šiuo klausimu Bendrasis Teismas mano, kad reikėtų išnagrinėti, kaip specialistai ir galutiniai vartotojai, musulmonai arba nemusulmonai, suvokia ieškovės etiketę. Antra, reikia išnagrinėti tokius įrodymus kaip reklama, renginiai, informacija apie jos veiklą tarptautiniu lygiu, kad būtų įrodytas prekių ženklo paplitimas Jungtinėje Karalystėje.
Pirma, dėl to, kaip vartotojai musulmonai suvokia bet kokį žymenį, kuriuo patvirtinama tam tikrų prekių atitiktis šariato teisei, manytina, kad tokios rūšies žymuo gali pritraukti konkrečiai minėtų vartotojų dėmesį. Vis dėlto šie vartotojai pirmiausia atkreips dėmesį į pačią prekę ir skiriamąjį prekių ženklą, kuriuo ji pažymėta, ir tik paskui patikrins, ar prekė atitinka
halal
; tuo tikslu jie ieškos tai patvirtinančio žymens, t. y. ankstesnio neregistruoto prekių ženklo arba kito lygiaverčio žymens. Todėl tie patys vartotojai pastebės ieškovės etiketę, tačiau tik po to, kai įvertins kitus prekę ar paslaugą žyminčius žymenis.
Taigi reikia pažymėti, kaip tai daro Apeliacinė taryba, jog ieškovės pateikti įrodymai neįrodo, kad vartotojai musulmonai žino nagrinėjamą etiketę ir kad ji gali daryti įtaką jų apsisprendimui pirkti.
Per posėdį VRDT nurodė, kad musulmonų bendruomenė yra didelė, todėl 2010 m.
halal
rinkoje Jungtinėje Karalystėje apyvarta buvo labai didelė. Vis dėlto Malaizijos prekės, pažymėtos ieškovės etikete, nėra vienintelės
halal
prekės, kuriomis prekiaujama Jungtinėje Karalystėje. Dėl šios priežasties įrodymas, kad vartotojai musulmonai Jungtinėje Karalystėje žino specifinę ieškovės etiketę ir jos aktyviai ieško
halal
prekėse, kurios ja pažymėtos (šį įrodymą visų pirma sudaro apyvarta), yra būtinas, kad būtų galima konstatuoti minėtos etiketės „goodwill“ buvimą.
Dėl to, kaip ieškovės etiketę suvokia vartotojai nemusulmonai, pažymėtina, kad per posėdį ieškovė pripažino, jog kadangi Jungtinės Karalystės visuomenė yra daugiakultūrė, visi, įskaitant minėtus vartotojus, puikiai žino žodžio
halal
reikšmę.
Ieškovės nuomone, vartotojai nemusulmonai jos etiketę suvokia kaip kokybės simbolį, o ne tik kaip atitikties šariato teisei simbolį. Šiuo klausimu ji nurodo tokius viename laikraštyje pateikiamus reklaminius šūkius kaip „The mark of Quality, Hygiene & Safety“, „Peace of mind for non‑Muslims too“ ir „Besides the Brand, There’s One Symbol You Can Trust“. Per posėdį ji patikslino, kad visame pasaulyje minėtas laikraštis prieinamas popierine ir elektronine forma ir kad jį gali įsigyti ne tik abonentai, kaip ginčijamo sprendimo 38 punkte klaidingai tvirtino Apeliacinė taryba. Todėl minėta taryba klaidingai nusprendė, kad ankstesnio prekių ženklo nežino vartotojai, kurie nesilaiko
halal
, ir kad todėl sunkiau nustatyti jo „goodwill“. Be to, ieškovė nurodo daug šiame laikraštyje ir keliose interneto svetainėse publikuotų straipsnių. Galiausiai ji nurodo dalyvavusi dviejuose renginiuose Jungtinėje Karalystėje, kuriuose reklamavo savo etiketę.
Šiuo klausimu primintina, kad pagal teismų praktiką Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 4 dalyje nenurodytas žymens, kuriuo grindžiamas protestas, naudojimas „iš tikrųjų“ ir kad jokioje to paties reglamento 42 straipsnio 2 ir 3 dalių nuostatoje nenurodyta, kad tokiam žymeniui taikomas reikalavimas įrodyti naudojimą iš tikrųjų. Tam, kad remiantis minėtu straipsniu galima būtų užkirsti kelią naujo žymens registracijai, žymuo, kuriuo grindžiamas protestas, turi būti faktiškai ir pakankamai reikšmingai naudojamas prekyboje (2011 m. kovo 29 d. Sprendimo
Anheuser‑Busch / Budějovický Budvar
, C‑96/09 P, Rink.,
EU:C:2011:189
, 159 punktas).
Dėl momento, kada turi būti nustatyta „goodwill“, pažymėtina, kad pagal Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 4 dalį svarbi yra Bendrijos prekių ženklo paraiškos, dėl kurios paduotas protestas, pateikimo data (56 punkte minėto Sprendimo
Golden Elephant Brand
,
EU:T:2010:505
, 99 punktas). Todėl šiuo atveju svarbi yra 2010 m. gegužės 25 d. Taigi Bendrasis Teismas konstatuoja, kad į kelis ieškovės nurodytus įrodymus negalima atsižvelgti, kai kalbama apie atitinkamą laikotarpį.
Šioje byloje bet kuriuo atveju konstatuotina, kad Apeliacinė taryba teisingai manė, kad ieškovė neįrodė reikšmingo minėtos etiketės naudojimo. Iš tikrųjų ieškovės pateiktų įrodymų nepakanka, kad būtų įrodyta jos etiketės galia pritraukti klientus, taigi ir minėtos etiketės „goodwill“. Ieškovė nepateikė įrodymų, kurie leistų suprasti, kaip susijusi visuomenė suvokia šią etiketę. Ji įrodė, kad užtikrino savo etiketės reklamą ir platinimą, tačiau nepateikė įrodymų, susijusių su tuo, kaip šią etiketę suvokia vartotojai musulmonai ir nemusulmonai.
Galiausiai šiuo klausimu pažymėtina, kaip tai padarė VRDT, jog iš visų
halal
organizacijų, į kurias ieškovė kreipėsi, kad būtų patvirtintas jų susidomėjimas jos etikete, atsakymą pateikė tik viena organizacija, o to tikrai nepakanka tam, kad būtų įrodyta minėtos etiketės „goodwill“.
Antra, reikia nustatyti, ar Apeliacinė taryba teisingai išnagrinėjo įrodymus, skirtus ankstesnio neregistruoto prekių ženklo paplitimui Jungtinėje Karalystėje patvirtinti.
Visų pirma reikia pažymėti, kad dėl „Global Halal food market“ (pasaulinė
halal
maisto produktų rinka) apyvartos ieškovė pateikė realius skaičius, susijusius su 2004, 2005 ir 2009 m., ir nurodė planuojamą apyvartą 2010 m., visų pirma Prancūzijoje ir Jungtinėje Karalystėje.
Kaip Apeliacinė taryba pažymi ginčijamo sprendimo 34 punkte, šių duomenų įrodomoji galia yra menka, nes iš jų nematyti, kokią prekių pardavimo dalį atitinkamu laikotarpiu sudarė ankstesniu žymeniu pažymėtos prekės. Iš tikrųjų atitinkamame dokumente nurodyta, kad „daugelis prekių“ pažymėta ankstesniu prekių ženklu, kad įmonių, kurios Malaizijoje sertifikuotos kaip
halal
, „skaičius kasmet auga <...>“ ir kad šių įmonių, eksportuojančių į visą pasaulį, ypač į Europą, potencialas yra „didžiulis“. Dėl šių įrodymų netikslumo į juos negalima atsižvelgti, nes, taikant Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 4 dalį, ankstesnio žymens naudojimas negali būti įrodytas remiantis tikimybėmis ar prielaidomis (šiuo klausimu žr. 2013 m. spalio 23 d. Sprendimo
Dimian / VRDT
–
Bayer Design Fritz Bayer (Baby Bambolina)
, T‑581/11,
EU:T:2013:553
, 29 punktą).
Antra, dėl Malaizijos eksportuotojų ir Europos importuotojų sąrašo ieškovė, kalbėdama apie Jungtinę Karalystę, nurodė tris subjektus. Be to, ji pateikė 2008 m. gegužės 10 d. vienam importuotojui pateiktą 1892 maisto produktų pakuočių eksporto deklaraciją. Etikete pažymėta 1600 vieno produkto pakuočių. Taip pat ji pateikė 2010 m. gegužės 5 d. kitam importuotojui pateiktą sąskaitą dėl 14 skirtingų produktų; vieno iš šių produktų 85 pakuotės buvo pažymėtos šia etikete.
Dėl 2010 m. gegužės 5 d. vienam importuotojui pateiktos sąskaitos Apeliacinė taryba ginčijamo sprendimo 35 punkte teisingai nusprendė, kad dėl šios sąskaitos datos kyla klausimas, ar joje nurodytas prekes Jungtinės Karalystės vartotojai galėjo įsigyti iki atitinkamo laikotarpio, t. y. iki Bendrijos prekių ženklo paraiškos pateikimo dienos. Bet kuriuo atveju, net jeigu būtų atsižvelgiama į šią sąskaitą, reikia atsižvelgti tik į ieškovės etikete pažymėtos prekės 85 pakuotes. Taigi akivaizdu, kad 85 pakuotės yra per mažas kiekis, kad būtų įrodyta, jog atitinkama visuomenė žino minėtą etiketę.
Tą patį galima pasakyti apie kitos bendrovės importuotos prekės 1600 pakuočių. Iš tikrųjų ieškovė įrodė iš viso tik 1685 prekių, kurių pakuotės pažymėtos jos etikete, pardavimą Jungtinėje Karalystėje 2008 ir 2010 m.; kyla abejonių dėl datos, kai kalbama apie 85 prekių pardavimą 2010 m., kaip Apeliacinė taryba teisingai nurodė ginčijamo sprendimo 35 punkte. Toks kiekis tikrai yra nedidelis ir todėl negali įrodyti, kad atitinkama visuomenė žino minėtą etiketę.
Trečia, dėl mažmenininkų sąrašo reikia pažymėti, kad ieškovė nurodė prekybos centrus Birmingame (Jungtinė Karalystė), Mančesteryje (Jungtinė Karalystė), Londone (Jungtinė Karalystė), Kroidone (Jungtinė Karalystė), Romforde (Jungtinė Karalystė), Enfilde (Jungtinė Karalystė), Saryje (Jungtinė Karalystė), dideles parduotuves Londone, Birmingame ir Mančesteryje ir prekybos centrų tinklus skirtingose Jungtinės Karalystės vietose.
Dėl didelių parduotuvių pažymėtina, kad ieškovė mini Malaizijos virtuvės reklaminę akciją, kurią 2010 m. rugsėjo 11–19 d. vykdė Malaizijos komercinės reklamos agentūra. Šiuo tikslu ji cituoja straipsnį, kurio pavadinimas „Our food a hit at Selfridges“ („Mūsų produktų sėkmė parduotuvėje
Selfridges
“), paskelbtą 2010 m. rugsėjo 15 d. laikraštyje, kuriame aiškiai nurodyta, kad minėta reklaminė akcija prasidėjo šeštadienį, t. y. 2010 m. rugsėjo 11 d. Taigi konstatuotina, kaip ginčijamo sprendimo 36 punkte pažymi Apeliacinė taryba, jog šis straipsnis nepatvirtina galimo pardavimo apimties iki šiuo atveju svarbaus laikotarpio. Net jeigu minėtame sprendime būtų nurodyta 22 000 maisto prekių reklaminė akcija šešiolikoje bendrovių, tai neleistų nustatyti, ar jomis buvo prekiauta prieš atitinkamą laikotarpį, ar jam praėjus.
Be to, dėl prekybos centrų tinklo pažymėtina, kad ieškovė nurodė reklaminių renginių, susijusių su kelionių į Malaiziją reklamine kampanija, savaitę 2007 m. Taigi reikia konstatuoti, kaip ginčijamo sprendimo 36 punkte teisingai pažymėjo Apeliacinė taryba, kad ieškovė nepateikė įrodymų, susijusių su reklamuotomis prekėmis, nei su tuo, ar jos buvo pažymėtos jos etikete, o tai neleidžia nustatyti, ar minėtos prekės iš tikrųjų buvo parduotos.
Reikia nurodyti ir tai, kad mažmenininkų sąrašas ir jų parduotų kelių prekių, pažymėtų ieškovės etikete, paveikslėliai neleidžia suprasti tikrosios jos naudojimo prekyboje ir jos žinomumo atitinkamoje visuomenėje apimties. Be to, iš šio sąrašo negalima nustatyti minėtų prekių pardavimo datos.
Ketvirta, reikia pažymėti, kad ieškovė pateikė tik du paveikslėlius, kiek tai susiję su šio sprendimo 80 punkte minėtais dviem renginiais, kuriuose ji pati dalyvavo; vienas iš jų susijęs su reklaminiu prospektu „Malaysia – Your Reliable Trading Partner“ („Malaizija – Jūsų patikimas prekybos partneris“), o kitas – su jos 2007 m. stendu. Kaip ginčijamo sprendimo 37 punkte pažymėjo Apeliacinė taryba, šie paveikslėliai neleidžia suprasti, kokią įtaką ieškovės dalyvavimas minėtuose renginiuose padarė specialistams ir galutiniams vartotojams Jungtinėje Karalystėje.
Todėl, išnagrinėjus vienintelio pagrindo antrą dalį, negalima pritarti ieškovės argumentams, pateiktiems siekiant įrodyti, kad Apeliacinė taryba klaidingai vertino įrodymus, pateiktus siekiant įrodyti ankstesnio neregistruoto prekių ženklo reputaciją ir „goodwill“ Jungtinėje Karalystėje.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, konstatuotina, kad Apeliacinė taryba teisingai nusprendė, jog šiuo atveju nebuvo įrodytas ankstesnio neregistruoto prekių ženklo „goodwill“ buvimas Jungtinėje Karalystėje. Todėl ieškinį reikia atmesti.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 134 straipsnio 1 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi ieškovė pralaimėjo bylą, ji turi padengti bylinėjimosi išlaidas pagal VRDT pateiktus reikalavimus.

Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (ketvirtoji kolegija)
nusprendžia:

1.
Atmesti ieškinį.

2.
Priteisti iš
Government of Malaysia
bylinėjimosi išlaidas.

Prek
Labucka
Kreuschitz
Paskelbta 2015 m. lapkričio 18 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: anglų.