CELEX: 62012CJ0497
Ennakkoratkaisupyyntö
SEUT 49, SEUT 102 ja SEUT 106 artikla
Sijoittautumisvapaus
Syrjintäkiellon periaate
Määräävän markkina-aseman väärinkäyttö
Euroopan unionin perusoikeuskirjan 15 artikla
Tutkimatta jättäminen

Ennakkoratkaisupyyntö koskee SEUT 49, SEUT 102 ja SEUT 106 artiklan sekä Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 15 artiklan tulkintaa.
Tämä ennakkoratkaisupyyntö on esitetty asiassa, jossa vastakkain ovat yhtäältä Davide Gullotta ja Farmacia di Gullotta Davide & C. Sas ja toisaalta Ministero della Salute ja Azienda Sanitaria Provinciale di Catania ja jossa on kyse sellaisen hakemuksen hylkäävästä päätöksestä, jolla Gullotta haki lupaa aloittaa yhdessä itsehoitoapteekeistaan sellaisten lääkemääräystä edellyttävien lääkkeiden myynti, joita Servizio Sanitario Nazionale (SSN, jäljempänä kansanterveyslaitos) ei korvaa.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Ammattipätevyyden tunnustamisesta 7.9.2005 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2005/36/EY (
EUVL L 255, s. 22
) johdanto-osan 26 perustelukappaleessa säädetään seuraavaa:
”Tällä direktiivillä ei yhteensoviteta kaikkia farmasian alan toiminnan aloittamisen ja harjoittamisen edellytyksiä. Etenkin apteekkien maantieteellisestä jakaumasta ja lääkkeiden jakelun yksinoikeudesta päättämisen olisi kuuluttava edelleen jäsenvaltioille. Tässä direktiivissä ei puututa niihin jäsenvaltioiden lakeihin, asetuksiin ja hallinnollisiin määräyksiin, joissa kielletään yrityksiltä tiettyjen farmasian alan toimintojen harjoittaminen tai asetetaan tiettyjä edellytyksiä näiden toimintojen harjoittamiseksi.”
Italian oikeus
Lääkehuolto on määritelty 22.5.1913 annetussa laissa nro 468 niin kutsutuksi ”valtion ensisijaisen tärkeäksi toiminnaksi”, jota saavat harjoittaa ainoastaan kunnalliset apteekit ja hallituksen myöntämän toimiluvan saaneet yksityiset apteekit.
Jotta taataan apteekkiliikkeiden asianmukainen jakautuminen koko maan alueelle ja vältetään vaara apteekkien keskittymisestä vain kaupallisesti kiinnostavimmille alueille, otettiin käyttöön hallinnollinen keino, jolla rajoitetaan tarjontaa ja jota kutsutaan nimellä ”pianta organica” (aluesuunnitelma), jossa määrätään, että apteekkiliikkeet jakautuvat alueellisesti sellaisten enimmäismäärien, joiden katsotaan olevan asianmukainen vastaamaan kyseisten henkilöiden kysyntään, rajoissa, jotta varmistetaan kullekin apteekkiliikkeelle markkinaosuus ja katetaan koko maan lääketarpeet.
Lääkkeiden myynti varattiin yksinomaan apteekeille 27.7.1934 annetun kuninkaan asetuksen nro 1265 122 §:llä.
Myöhemmin 24.12.1993 annetulla lailla nro 537 luotiin lääkkeille uusi luokitus, jossa ne jaettiin seuraaviin ryhmiin: A-ryhmä olennaisen tärkeitä lääkkeitä ja kroonisiin sairauksiin nautittavia lääkkeitä varten; B-ryhmä sellaisia muita, A-ryhmään kuulumattomia lääkkeitä varten, joilla on erityinen lääkinnällinen merkitys, ja C-ryhmä muita kuin A- ja B-ryhmän lääkkeitä varten. Kyseisen 24.12.1993 annetun lain nro 537 8 §:n 14 momentin mukaan kansanterveyslaitos korvaa kokonaan A- ja B-ryhmän lääkkeiden kustannukset, mutta C-ryhmän lääkkeet kuuluvat asiakkaan itsensä kokonaan kustannettaviksi.
B-ryhmä on myöhemmin kumottu 23.12.2000 annetun lain nro 388 85 §:n 1 momentilla, ja 30.12.2004 annetun lain nro 311 1 §:llä luotiin uusi lääkeryhmä, C bis ‑ryhmä, niille lääkkeille, jotka eivät edellytä lääkemääräystä ja joita – toisin kuin muiden ryhmien lääkkeitä – saadaan mainostaa kuluttajille. C-ryhmän lääkkeiden tavoin myös C bis ‑ryhmän lääkkeet kuuluvat asiakkaan kustannettaviksi.
Asetuksella (decreto legge) nro 223, joka annettiin 4.7.2006 ja joka muutettiin laiksi 4.8.2006 lailla nro 248, sallittiin perustaa itsehoitoapteekkeja, joissa niiden pitäjät saavat myydä C bis ‑ryhmään kuuluvia lääkkeitä. Asetuksella nro 201, joka annettiin 6.12.2011 ja joka muutettiin laiksi 22.12.2011 lailla nro 214, on hiljattain edelleen lisätty itsehoitoapteekeissa myytäviksi sallittujen lääkkeiden lukumäärää siten, että ne saavat nyt jaella kuluttajille joitain sellaisia C-ryhmän lääkkeitä, jotka eivät edellytä lääkemääräystä.
Pääasian tosiseikat ja ennakkoratkaisukysymykset
Pääasian kantaja on Catanian (Italia) proviisoriliittoon kuuluva laillistettu proviisori, joka on usean itsehoitoapteekin omistaja Italiassa. Hän haki Ministero della Salutelta (jäljempänä terveysministeriö) lupaa aloittaa yhdessä itsehoitoapteekeissaan sellaisten lääkemääräystä edellyttävien lääkkeiden myynti, jotka kuuluvat asiakkaan itsensä kokonaan kustannettaviksi.
Terveysministeriö hylkäsi hakemuksen sillä perusteella, että voimassa olevan lainsäädännön mukaan tällaisia lääkkeitä voidaan myydä pelkästään apteekkiliikkeissä.
Pääasian kantaja nosti ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa kanteen terveysministeriötä vastaan sillä perusteella, että kyseinen lainsäädäntö on unionin oikeuden vastainen.
Tämän vuoksi Tribunale amministrativo regionale per la Sicilia (Sisilian alueellinen hallintotuomioistuin) on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko kansallinen lainsäädäntö, jonka perusteella laillistettu proviisori, joka on kirjattu asianomaisen ammattiyhteisön luetteloon mutta jolla ei ole apteekkiliikkeiden sijoittamisesta vahvistettuun ’pianta organicaan’ kuuluvaa apteekkiliikettä, ei voi jakaa itsehoitoapteekissaan niitäkään lääkkeitä, jotka edellyttävät vain yksinkertaista tavalliselle paperiarkille ilman lomaketta laadittua lääkemääräystä mutta joita kansanterveyslaitos ei korvaa vaan jotka kansalainen maksaa siten kokonaan itse, ja jossa vahvistetaan myös tällä alalla tiettyjä lääkkeiden ryhmiä koskeva myyntikielto ja rajoitetaan valtion alueelle sijoitettavien apteekkiliikkeiden lukumäärää, ristiriidassa SEUT 49 artiklassa ja sitä seuraavissa artikloissa vahvistettujen sijoittautumisvapauden, syrjintäkiellon ja kilpailun suojelun periaatteiden kanssa?
2)
Onko perusoikeuskirjan 15 artiklaa tulkittava siten, että siinä vahvistettua periaatetta sovelletaan rajoituksitta myös proviisorin ammattiin, ilman että tähän ammattiin liittyvä julkisoikeudellinen puoli olisi hyväksyttävä perustelu sille, että apteekkiliikkeiden haltijoihin ja itsehoitoapteekkien haltijoihin sovelletaan erilaisia järjestelmiä edellä ensimmäisessä kysymyksessä tarkoitettujen lääkkeiden myynnin osalta?
3)
Onko SEUT 102 ja SEUT 106 artiklan [1 kohtaa] tulkittava siten, että määräävän markkina-aseman väärinkäytön kieltoa on sovellettava rajoituksitta proviisorin ammattiin siltä osin kuin perinteisen apteekin haltijana oleva proviisori, joka myy lääkkeitä kansanterveyslaitoksen kanssa tekemänsä sopimuksen perusteella, hyötyy itsehoitoapteekkien omistajille asetetusta kiellosta myydä C‑ryhmään kuuluvia lääkkeitä, ilman että tätä voitaisiin perustella pätevästi sillä, että proviisorin ammatti on kiistattomasti erityinen, koska siihen liittyy kansalaisten terveyden suojelua koskeva yleinen intressi?”
Unionin tuomioistuimen kirjaamo toimitti 16.12.2013 päivätyllä kirjeellä ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle tuomion Venturini ym. (C-159/12–C-161/12,
EU:C:2013:791
) ja pyysi ilmoittamaan, halusiko se, tämä tuomio huomioon ottaen, säilyttää ennakkoratkaisupyyntönsä.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ilmoitti 10.7.2014 tekemällään päätöksellä, joka saapui unionin tuomioistuimeen 1.8.2014, että se säilyttää toisen ja kolmannen ennakkoratkaisukysymyksen.
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Toinen ennakkoratkaisukysymys
Toisella ennakkoratkaisukysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee pääasiallisesti, onko perusoikeuskirjan 15 artiklaa tulkittava siten, että sitä sovelletaan rajoituksitta myös proviisorin ammattiin, ilman että tähän ammattiin liittyvä julkisoikeudellinen puoli olisi hyväksyttävä perustelu sille, että apteekkien haltijoihin ja itsehoitoapteekkien haltijoihin sovelletaan erilaisia järjestelmiä siltä osin kuin on kyse oikeudesta myydä sellaisia lääkkeitä, jotka edellyttävät vain yksinkertaista tavalliselle paperiarkille ilman lomaketta laadittua lääkemääräystä mutta joita kansanterveyslaitos ei korvaa ja jotka kuuluvat asiakkaan itsensä kokonaan kustannettaviksi.
Jotta unionin tuomioistuin voisi antaa kansalliselle tuomioistuimelle hyödyllisen tulkinnan unionin oikeudesta, unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 94 artiklan c alakohdassa määrätään, että ennakkoratkaisupyynnön on sisällettävä selostus niistä syistä, joiden vuoksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on ryhtynyt tarkastelemaan kysymystä unionin oikeuden tiettyjen säännösten tulkinnasta tai pätevyydestä, sekä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen toteama yhteys kyseisten säännösten ja pääasian oikeudenkäynnissä sovellettavien kansallisen oikeuden säännösten välillä.
Ennakkoratkaisupyyntö ei kuitenkaan toisen kysymyksen osalta täytä näitä vaatimuksia.
Kuten julkisasiamies toteaa ratkaisuehdotuksensa 68–74 kohdassa, ennakkoratkaisupyynnön perusteella ei voida ymmärtää, miksi ennakkoratkaisua pyytäneellä tuomioistuimella on epäilyksiä pääasiassa kyseessä olevan lainsäädännön yhteensopivuudesta perusoikeuskirjan 15 artiklan kanssa, eikä ennakkoratkaisupyyntö myöskään sisällä tarpeellisia tietoja, joiden perusteella unionin tuomioistuin kykenisi osoittamaan kansalliselle tuomioistuimelle ne unionin oikeuden tulkintaan liittyvät seikat, joiden perusteella viimeksi mainittu voisi ratkaista sen käsiteltävänä olevan oikeudellisen ongelman.
Unionin tuomioistuin voi vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan jättää tutkimatta kansallisen tuomioistuimen esittämän ennakkoratkaisukysymyksen ainoastaan, jos on ilmeistä, että pyydetyllä unionin oikeuden tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen, jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen tai jos unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin (ks. vastaavasti tuomio OTP Bank, C-672/13,
EU:C:2015:185
, 27 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Koska unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen, toinen kysymys on jätettävä tutkimatta.
Kolmas ennakkoratkaisukysymys
Kolmannella kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee pääasiallisesti, onko SEUT 102 artiklaa ja SEUT 106 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että määräävän markkina-aseman väärinkäytön kieltoa on sovellettava rajoituksitta proviisorin ammattiin siltä osin kuin perinteisen apteekin haltijana oleva proviisori, joka myy lääkkeitä kansanterveyslaitoksen kanssa tekemänsä sopimuksen perusteella, hyötyy itsehoitoapteekkien omistajille asetetusta kiellosta myydä C-ryhmään kuuluvia lääkkeitä, ilman että tätä voitaisiin perustella pätevästi sillä, että proviisorin ammatti on erityinen, koska siihen liittyy kansalaisten terveyden suojelua koskeva yleinen intressi.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan pelkästään määräävän markkina-aseman luominen myöntämällä erityis- tai yksinoikeuksia SEUT 106 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla ei ole sellaisenaan SEUT 102 artiklan kanssa ristiriidassa. Jäsenvaltio rikkoo näihin kahteen määräykseen sisältyviä kieltoja vain siinä tapauksessa, että yritys syyllistyy määräävän markkina-aseman väärinkäyttöön pelkästään käyttämällä sille myönnettyjä erityis- tai yksinoikeuksia tai että nämä oikeudet ovat omiaan johtamaan tilanteeseen, jossa yritys käyttää asemaansa tällä tavoin (tuomio Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, C-451/03,
EU:C:2006:208
, 23 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Sen lisäksi, onko pääasiassa kyseessä olevassa kansallisessa lainsäädännössä apteekkiliikkeille myönnetty SEUT 106 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja erityis- tai yksinoikeuksia, on näin ollen selvitettävä myös, onko tällaisesta lainsäädännöstä voinut seurata määräävän markkina-aseman väärinkäyttö (ks. vastaavasti tuomio Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, C-451/03,
EU:C:2006:208
, 24 kohta).
Kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 79 ja 82 kohdassa todennut, ennakkoratkaisupyynnössä ei kuitenkaan lainkaan selitetä, miksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, ettei pääasiassa kyseessä oleva lainsäädäntö ole SEUT 102 ja SEUT 106 artiklan mukainen. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei muun muassa selitä, miksi tämä lainsäädäntö olisi omiaan saamaan proviisorit käyttämään väärin asemaansa.
On muistutettava tämän tuomion 20 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä, jonka mukaan kansallisen tuomioistuimen esittämä ennakkoratkaisukysymys on jätettävä tutkimatta, jos se ei esitä unionin tuomioistuimelle niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta unionin tuomioistuin voisi antaa hyödyllisen vastauksen.
Koska unionin tuomioistuimella ei ole käytettävissään seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen, kolmas kysymys on jätettävä tutkimatta.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (neljäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

Tribunale amministrativo regionale per la Sicilian (Italia) 9.10.2012 tekemällään päätöksellä esittämät ja säilyttämät kysymykset jätetään tutkimatta.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: italia.