CELEX: 62007TJ0110
Kilpailu
Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt
Kaasueristeisten kytkinlaitehankkeiden markkinat
Päätös, jolla todetaan EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan rikkominen
Markkinoiden jakaminen
Vaikutukset yhteismarkkinoilla
Jatketun rikkomisen käsite
Rikkomisen kesto
Vanhentuminen
Sakot
Oikeasuhteisuus
Raskauttavat seikat
Lieventävät seikat
Yhteistyö

Asian tausta
Kantaja Siemens AG on sähkötekniikka- ja elektroniikka-alalla toimiva pörssinoteerattu yhtiö. Sen kotipaikat ovat Berliini
(Saksa) ja München (Saksa).
Kaasueristeisiä kytkinlaitteita käytetään ohjaamaan energian virtausta sähköverkoissa. Ne ovat raskaita sähkölaitteita, joita
käytetään toimintavalmiiden sähköasemien pääasiallisina komponentteina. Sähköasemat ovat sähkökeskuksia, joissa sähköjännite
muunnetaan sopivaksi. Muuntajan lisäksi sähköasemiin kuuluvat hallintajärjestelmät, jakelukytkinlaitteet, akustot, latauslaitteistot
ja kytkinlaitteet. Kytkinlaitteiden tehtävänä on suojata muuntajaa ylijännitteeltä ja/tai eristää virtapiiri ja viallinen
muuntaja.
Kytkinlaitteet voivat olla kaasueristeisiä, ilmaeristeisiä tai näiden yhdistelmiä, jos niissä yhdistyvät kaksi ensin mainittua
tekniikkaa. Kytkinlaitteita myydään koko maailmassa toimintavalmiiden sähköasemien peruskomponentteina tai tällaisiin sähköasemiin
liitettävinä erillisinä osina. Niiden arvo muodostaa noin 30–60 prosenttia näiden sähköasemien kokonaishinnasta.
ABB Ltd ilmoitti 3.3.2004 komissiolle kilpailua rajoittavista käytännöistä kytkinlaitealalla ja esitti sakoista vapauttamisesta
ja sakkojen lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa 19.2.2002 annetun komission tiedonannon (EYVL C 45, s. 3; jäljempänä
yhteistyötä koskeva tiedonanto) mukaisen, suullisen sakoista vapauttamista koskevan hakemuksen.
ABB:n ilmoittamiin käytäntöihin sisältyi kytkinlaitehankkeiden myynnin maailmanlaajuinen koordinointi, johon kuului markkinoiden
jakaminen, kiintiöiden määrittäminen ja markkinaosuuksien säilyttäminen, kytkinlaitehankkeiden ohjaaminen tätä varten valituille
tuottajille ja hankintamenettelyjen manipuloiminen (tarjousten väärentäminen), jotta sopimukset tehtäisiin näiden tuottajien
kanssa, sellaisten monitahoisten kytkinlaitehankkeiden hinnoista sopiminen, joita ei jaettu, lisenssisopimusten irtisanominen
kartellin ulkopuolella olevien yhtiöiden kanssa ja arkaluonteisten markkinatietojen vaihtaminen.
ABB:n suullisesti esittämää sakoista vapauttamista koskevaa vaatimusta täydennettiin suullisilla huomautuksilla ja asiakirjatodisteilla.
Komissio myönsi 25.4.2004 ABB:lle ehdollisen vapautuksen sakoista.
Komissio aloitti ABB:n ilmoitusten perusteella tutkinnan ja suoritti 11. ja 12.5.2004 tutkimuksia Areva T&D SA:n, Siemens
AG:n, VA Tech -konsernin, Hitachi Ltd:n ja Japan AE Power Systems Corp:n (jäljempänä JAEPS) toimitiloissa.
Komissio antoi 20.4.2006 väitetiedonannon, joka annettiin tiedoksi 20 yhtiölle, mukaan lukien Siemens.
Komissio järjesti kuulemistilaisuuden 18. ja 19.7.2006.
Komissio teki 24.1.2007 EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä (asia COMP/F/38.899 – Kaasueristeiset
kytkinlaitteet) päätöksen K(2006) 6762 lopullinen (jäljempänä riidanalainen päätös). Se annettiin tiedoksi Siemensille 8.2.2007.
Siemensin lisäksi riidanalainen päätös osoitettiin ABB:lle, Alstom, SA:lle, Areva, SA:lle, Areva T&D AG:lle, Areva T&D Holding
SA:lle ja Areva T&D SA:lle, Fuji Electric Holdings Co., Ltd:lle ja Fuji Electric Systems Co., Ltd:lle (jäljempänä yhdessä
Fuji), Hitachi Ltd:lle ja Hitachi Europe Ltd:lle (jäljempänä yhdessä Hitachi), JAEPS:lle, Mitsubishi Electric System Corp:lle
(jäljempänä Melco), Nuova Magrini Galileo SpA:lle, Schneider Electric SA:lle, Siemens AG Österreichille, Siemens Transmission
& Distribution Ltd:lle (jäljempänä Reyrolle), Siemens Transmission & Distribution SA:lle, Toshiba Corp:lle ja VA Tech Transmission
& Distribution GmbH & Co. KEG:lle.
Komissio esitti riidanalaisen päätöksen 113–123 perustelukappaleessa, että kartelliin osallistuneet eri yritykset olivat sopineet
maailmanlaajuisesta kytkinlaitehankkeiden jakamisesta, tiettyjä hankintamenettelyjä lukuun ottamatta, sopimiensa sääntöjen
mukaisesti erityisesti niiden arvioituja historiallisia markkinaosuuksia ilmentävien kiintiöiden säilyttämiseksi. Se täsmensi,
että kytkinlaitehankkeiden jakamisessa käytettiin ”Japanin” ja ”Euroopan” yhteiskiintiöitä, joista ensimmäisen japanilaiset
ja toisen eurooppalaiset tuottajat sitten jakoivat keskenään. Wienissä 15.4.1988 allekirjoitetulla sopimuksella (jäljempänä
kiintiösopimus) määritettiin säännöt kytkinlaitehankkeiden jakamisesta joko japanilaisille tai eurooppalaisille tuottajille
ja niiden arvon huomioon ottamisesta vastaavassa kiintiössä.
Lisäksi komissio täsmensi riidanalaisen päätöksen 124–132 perustelukappaleessa, että kartelliin osallistuneet eri yritykset
olivat sopineet kirjoittamattomasta järjestelystä (jäljempänä yhteistoimintajärjestely), jonka perusteella kytkinlaitehankkeet
yhtäältä Japanissa ja toisaalta kartellin eurooppalaisten jäsenten kotimaissa, joita kutsuttiin yhteisesti nimellä kytkinlaitehankkeiden
”tuotantomaat”, varattiin kartellin japanilaisille ja eurooppalaisille jäsenille. Tietojenvaihto kahden ryhmän välillä ei
koskenut kytkinlaitehankkeita ”tuotantomaissa” eikä niitä sisällytetty vastaaviin kiintiöihin. Kiintiösopimukseen sisältyi
myös sääntöjä kartellin toiminnan kannalta välttämättömästä, kahden tuottajaryhmän välisestä tietojenvaihdosta, josta vastasivat
erityisesti mainittujen ryhmien sihteerit, toimintaan liittyvien hankintamenettelyjen manipuloinnista ja niiden kytkinlaitehankkeiden
hintojen asettamisesta, joita ei voitu jakaa. Kiintiösopimusta sovellettiin sen liitteen 2 mukaan koko maailmassa, poislukien
Yhdysvallat, Kanada, Japani ja 17 Länsi-Euroopan maata. Lisäksi kytkinlaitehankkeet muissa Euroopan maissa kuin ”tuotantomaissa”
varattiin yhteistoimintajärjestelyn perusteella myös eurooppalaiselle ryhmälle, ja japanilaiset tuottajat sitoutuivat siihen,
etteivät ne tee tarjouksia eurooppalaisissa kytkinlaitehankkeissa.
Komission mukaan kytkinlaitehankkeiden jakamista eurooppalaisten tuottajien välillä säänneltiin myös Wienissä 15.4.1988 allekirjoitetulla
sopimuksella nimeltään ”E-Group Operation Agreement for GQ-Agreement” (E-ryhmän sopimus kiintiösopimuksen täytäntöönpanosta)
(jäljempänä Euroopan kiintiösopimus). Se mainitsi, että kytkinlaitehankkeiden jakaminen tapahtui Euroopassa samoja sääntöjä
ja menettelytapoja noudattaen kuin kytkinlaitehankkeiden jakaminen muissa maissa. Erityisesti kytkinlaitehankkeista Euroopassa
oli myös ilmoitettava ja ne oli luetteloitava, jaettava ja otettava huomioon yhteistoimintajärjestelyssä tai niille oli määritettävä
vähimmäishintataso.
Komissio totesi riidanalaisen päätöksen 142 perustelukappaleessa, että kartellin eri jäsenistä käytettiin kiintiösopimuksessa,
Euroopan kiintiösopimuksessa sekä kartellin toiminnan järjestämiseksi ja toteuttamiseksi tunnusta, joka eurooppalaisten jäsenten
osalta koostui numeroista ja japanilaisten jäsenten osalta kirjaimista. Alkuperäiset tunnukset korvattiin numeroilla heinäkuusta
2002 lähtien.
Komissio totesi riidanalaisen päätöksen 1 artiklan o alakohdassa, että Siemens oli osallistunut kilpailusääntöjen rikkomiseen
15.4.1988–1.9.1999 ja 26.3.2002–11.5.2004.
Siemensille määrättiin riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa tarkoitetuista kilpailusääntöjen rikkomisista mainitun päätöksen
2 artiklan m alakohdassa määrältään 396 562 500 euron sakko.

Asian käsittely ja asianosaisten vaatimukset
Siemens nosti käsiteltävänä olevan kanteen unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 16.4.2007 jättämällään kannekirjelmällä.
Unionin yleinen tuomioistuin (toinen jaosto) päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen menettelyn.
Asianosaisia kehotettiin unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 64 artiklan mukaisena prosessinjohtotoimena vastaamaan
unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin kirjallisiin kysymyksiin. Asianosaiset vastasivat näihin kysymyksiin asetetuissa
määräajoissa.
Asianosaisten lausumat ja vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin suullisiin kysymyksiin kuultiin 16.12.2009
pidetyssä istunnossa.
Siemens vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        kumoaa riidanalaisen päätöksen siltä osin kuin se koskee sitä
–        toissijaisesti alentaa sille määrätyn sakon määrää
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        hylkää kanteen
–        velvoittaa Siemensin korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi
Siemens esittää kumoamiskanteensa tueksi kolme kanneperustetta. Ensimmäinen niistä koskee EY 81 artiklan 1 kohdan ja Euroopan
talousalueesta tehdyn sopimuksen (jäljempänä ETA-sopimus) 53 artiklan virheellistä soveltamista. Toinen koskee [EY] 81 ja
[EY] 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003
(EYVL 2003, L 1, s. 1) 25 artiklan virheellistä soveltamista. Kolmas koskee oikeudellisia virheitä sakon määrän laskemisessa.
I
EY 81 artiklan 1 kohdan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan 1 kohdan virheellistä soveltamista koskeva ensimmäinen kanneperuste
Ensimmäinen kanneperuste jakautuu kahteen osaperusteeseen. Siemens vetoaa ensimmäisellä osaperusteella ”kilpailusääntöjen
rikkomisen, josta sitä moititaan, riittämättömään kuvaukseen”. Toisella osaperusteella se vetoaa ”väitettyjen sopimusten ja
niistä yhteismarkkinoille koituneiden vaikutusten virheelliseen arviointiin”.
A
”Kilpailusääntöjen rikkomisen riittämätöntä kuvaamista” koskeva ensimmäisen kanneperusteen ensimmäinen osaperuste
1.     Asianosaisten lausumat
Siemens esittää, että komissio ei täsmällisesti kuvannut eikä osoittanut kilpailusääntöjen rikkomista, josta sitä moititaan.
Se väittää olennaisilta osin ensinnäkin, että komissio ei osoittanut moitittujen menettelyjen olevan yhtä kokonaisuutta ja
jatkettuja, toiseksi, ettei se kuvannut kartellin konkreettisia vaikutuksia yhteismarkkinoihin, ja kolmanneksi, ettei se esittänyt
todisteita kantajan yleisestä tarkoituksesta osallistua kahteen otteeseen samaan kilpailusääntöjen rikkomiseen.
Komissio esittää, että tämä kanneperuste on hylättävä, koska sen tueksi ei ole esitetty riittävää näyttöä. Se väittää lisäksi,
että Siemensin väitteet eivät ole perusteltuja.
2.     Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
On todettava, että ensimmäisen kanneperusteen ensimmäinen osaperuste sisältää vain väitteet, jotka joko esitetään myös muissa
kanteen osissa tai jotka on tutkittava myös muiden Siemensin esittämien riidanalaisen päätöksen 1 artiklaan, jossa todetaan
kilpailusääntöjen rikkominen, josta kantajaa moititaan, liittyvien kanneperusteiden käsittelyn yhteydessä. Niinpä väite sitä,
että menettelyt, joista kantajaa moititaan, merkitsivät yhtenä kokonaisuutena pidettävää jatkettua kilpailusääntöjen rikkomista,
koskevan näytön puuttumisesta esitetään myös toisen kanneperusteen toisen osaperusteen yhteydessä ja myös Siemensin yleistä
tarkoitusta osallistua tähän kilpailusääntöjen rikkomiseen koskeva väite on käsiteltävä tuossa yhteydessä. Samoin väite yhteismarkkinoille
aiheutuvien konkreettisten vaikutusten kuvauksen puuttumisesta on esitetty paljon seikkaperäisemmällä tavalla ensimmäisen
kanneperusteen toisen osaperusteen yhteydessä. Niinpä käsiteltävänä olevalla osaperusteella ei ole itsenäistä luonnetta.
Niinpä ensimmäisen kanneperusteen ensimmäisestä osaperusteesta ei ole tarpeen lausua.
B
”Väitettyjen sopimusten ja niistä yhteismarkkinoille koituneiden vaikutusten virheellistä arviointia” koskeva ensimmäisen
kanneperusteen toinen osaperuste
Siemens esittää ensimmäisen kanneperusteen toisen osaperusteen yhteydessä kolme väitettä, jotka koskevat sitä, ettei sellaista
kartellia, jolla olisi ollut vaikutuksia ETA-alueella, ollut olemassa, ja ettei markkinoiden maantieteellistä jakamista japanilaisten
ja eurooppalaisten tuottajien välillä eikä ”tuottajamaiden” suojelua tapahtunut.
Nämä kolme perustetta liittyvät läheisesti toisiinsa. Yhtäältä toinen ja kolmas peruste liittyvät komissio toteamuksiin, jotka,
jos niitä pidetään oikeina, osoittavat sellaisen kartellin olemassaolon, jolla oli vaikutuksia ETA-alueella, mikä on ensimmäisen
perusteen kohteena oleva kysymys. Toisaalta nämä kolme perustetta ovat yhteydessä toisiinsa myös sikäli kuin ne koskevat samoja
todisteita, joihin komissio on vedonnut. Niinpä ne on syytä käsitellä yhdessä.
1.     Asianosaisten lausumat
Siemens esittää ensimmäisen osallistumisjaksonsa, joka vastaa ajanjaksoa vuodesta 1988 vuoteen 1999, osalta, että riidanalaisessa
päätöksessä ei esitetty riittävää näyttöä kilpailusääntöjen rikkomisesta, josta sitä moititaan. Erityisesti komissio katsoi
sen mukaan virheellisesti, että kiintiösopimus ja Euroopan kiintiösopimus osoittavat rikkomisen, josta on seurannut vaikutuksia
ETA-alueella, vaikka tämä alue oli nimenomaisesti jätetty näiden sopimusten soveltamisalan ulkopuolelle. Tätä rikkomista ei
ole myöskään näytetty toteen muilla komission esittämillä todisteilla.
Siemens katsoo tähän liittyen, että komissio ei ole osoittanut, että eurooppalaiset ja japanilaiset tuottajat olisivat yhteistoimintajärjestelyssä
päättäneet jättäytyä toistensa markkinoiden ulkopuolelle. Tätä markkinoiden maantieteellistä jakamista ei ole osoitettu sillä,
että 17 Euroopan valtiota oli nimenomaisesti jätetty kiintiösopimuksen soveltamisalan ulkopuolelle, väitetyllä Euroopan kytkinlaitehankkeiden
ottamisella huomioon maailmanlaajuisessa kiintiössä, eikä Hitachin tai Fujin lausunnoilla, joihin komissio on vedonnut. Se,
että kiintiösopimuksen osapuolet pidättäytyivät saattamasta tuotteitaan myyntiin tietyillä Euroopan markkinoilla, johtui sen
sijaan ainoastaan näille markkinoille pääsyä koskevista teknisistä ja taloudellisista esteistä.
Siemens kiistää niin Euroopan markkinoiden maantieteellisen jakamisen ”tuottajamaa”- tai ”kotimarkkina”-periaatteiden mukaisesti
kuin osallistumisensa väitettyihin ”ennakkojärjestelyihin Euroopassa”, joihin komissio vetosi ETA-alueen markkinoiden jakamista
koskevan näkemyksensä tueksi. Komission tästä esittämä näyttö on riittämätöntä. Tiettyjen tuottajien toimet tietyillä kansallisilla
markkinoilla selittyvät muuten kuin laittoman kartellin olemassaololla.
Komissio kiistää Siemensin väitteet.
2.     Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on huomattava, että Siemens on kirjallisissa lausumissaan myöntänyt nimenomaisesti sen rikkomiseen osallistumisen toiseen
vaiheeseen, joka tarkoittaa vuosia 2002–2004, liittyvät tosiseikat siten kuin ne esitettiin riidanalaisessa päätöksessä. Siemensin
ensimmäinen kanneperuste koskee siten ainoastaan sen rikkomiseen osallistumisen ensimmäistä vaihetta eli vuosia 1988–1999.
Niinpä todisteet, joihin komissio vetoaa, on tutkittava ensimmäisen kanneperusteen esillä olevan osaperusteen yhteydessä vain
siltä osin kuin ne liittyvät viimeksi mainittuun ajanjaksoon tai siltä osin kuin niistä voidaan tehdä viimeksi mainittua ajanjaksoa
koskevia päätelmiä.
Tässä yhteydessä on hylättävä komission väite, jonka mukaan ajanjaksoa 2002–2004 koskevien huomautusten kohdistaminen aikaisempaan
ajanjaksoon on perustelua, sillä kyse on yhdestä ja samasta kilpailusääntöjen rikkomisesta. Tarvitsematta ottaa tässä vaiheessa
kantaa siihen, oliko asiassa kyseessä nämä kaksi Siemensin kartelliin osallistumista käsittävä yhtenä kokonaisuutena pidettävä
rikkominen, on todettava, että sitä, miltä osin tiettyyn rikkomisen jaksoon liittyvät todisteet voivat antaa pätevää tietoa
myös sen rikkomiseen osallistumisen ensimmäisestä vaiheesta, on tarkasteltava tapauskohtaisesti.
Lisäksi komission näkemys, jonka mukaan Siemens vain kiistää kartellin vaikutuksen kilpailuun ETA-alueella, vaikka se moittii
sitä riidanalaisessa päätöksessä siitä, että se oli ollut muodostamassa kartellia, jolla oli tarkoituksena vääristää kilpailua
yhteismarkkinoilla, ei voi johtaa niiden seikkojen tutkimisen rajoittamiseen, joista Siemensiä moititaan. Kaikesta Siemensin
kirjallisissa lausumissaan esittämästä ilmenee, että se ei kiistä ainoastaan sitä, että moititulla kartellilla olisi ollut
vaikutuksia yhteismarkkinoilla ja ETA-alueella (Liechtensteinia ja Islantia lukuun ottamatta), vaan myös sen, että sen tavoitteena
olisi ollut kilpailun vääristäminen yhteismarkkinoilla ja ETA-alueella.
Asianosaiset ovat siis asiallisesti erimielisiä siitä, onko komissio osoittanut vuosien 1988–1999 osalta sellaisen kartellin
olemassaolon, jolla voi olla vaikutuksia yhteismarkkinoilla ja ETA-alueella.
Niinpä on ratkaistava, osoittavatko kiintiösopimus ja Euroopan kiintiösopimus asiakirjatodisteina sellaisen kartellin olemassaolon,
jolla oli voinut olla vaikutuksia yhteismarkkinoilla ja ETA-alueella. Tässä ei ole tarpeen tehdä eroa kahden EY 81 artiklan
1 kohdan mukaisen vaihtoehdon välillä. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan arvioitaessa sitä, onko yhdenmukaistettu menettelytapa
EY 81 artiklan 1 kohdan nojalla kielletty, sen konkreettisten vaikutusten huomioon ottaminen on tarpeetonta, kun on ilmeistä,
että sen tarkoituksena on estää kilpailu yhteismarkkinoilla tai rajoittaa tai vääristää sitä (ks. asia C‑8/08, T‑Mobile Netherlands
ym., tuomio 4.6.2009, 29 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa). Edellä mainittua
oikeuskäytäntöä sovelletaan analogisesti ETA-sopimuksen 53 artiklan 1 kohtaan.
Jos vastaus on kieltävä, on ratkaistava, saako komission väittämä yhteistoimintajärjestely riittävästi tukea kaikista muista
todisteista.
Ennen näiden seikkojen tutkimista on kuitenkin muistutettava todistustaakkaa koskevista säännöistä, koska asianosaiset ovat
erimielisiä myös tältä osin.
a)     Todistustaakka
Aluksi on huomattava, että komission on esitettävä selvitys niistä EY 81 artiklan 1 kohdan rikkomisista, jotka se on katsonut
tapahtuneiksi, ja oikeudellisesti riittävä näyttö kilpailusääntöjen rikkomisen muodostavista seikoista (asia C-185/95 P, Baustahlgewebe
v. komissio, tuomio 17.12.1998, Kok., s. I-8417, 58 kohta ja asia C‑49/92 P, komissio v. Anic Partecipazioni, tuomio 8.7.1999,
Kok., s. I‑4125, 86 kohta).
Sen, että tuomioistuin on epävarma, on koiduttava kilpailusääntöjen rikkomista koskevan päätöksen adressaatin eduksi. Tuomioistuin
ei voi todeta, että komissio on oikeudellisesti riittävällä tavalla näyttänyt kyseessä olevan kilpailusääntöjen rikkomisen
tapahtuneen, jos se ei ole saavuttanut täyttä varmuutta tämän kysymyksen osalta, ja näin erityisesti silloin, kun kyse on
sakkopäätökseen kohdistuvasta kumoamiskanteesta (yhdistetyt asiat T‑44/02 OP, T‑54/02 OP, T‑56/02 OP, T‑60/02 OP ja T‑61/02 OP,
Dresdner Bank ym. v. komissio, tuomio 27.9.2006, Kok., s. II‑3567, 60 kohta).
Viimeksi mainitussa tilanteessa on otettava huomioon, että syyttömyysolettaman periaate, sellaisena kuin se ilmenee muun muassa
Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetun ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn eurooppalaisen yleissopimuksen
(jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus) 6 artiklan 2 kappaleesta, on yksi niistä perusoikeuksista, jotka unionin tuomioistuimen
oikeuskäytännön mukaan ja EU 6 artiklan 2 kohdassa vahvistetulla tavalla kuuluvat yhteisön oikeuden keskeisiin periaatteisiin.
Kun otetaan huomioon kyseisten rikkomisten luonne sekä niihin liittyvien seuraamusten luonne ja ankaruus, syyttömyysolettaman
periaate soveltuu yrityksiä koskevien kilpailusääntöjen rikkomiseen liittyviin menettelyihin, jotka voivat johtaa sakkojen
tai uhkasakkojen määräämiseen (ks. vastaavasti asia C‑199/92 P, Hüls v. komissio, tuomio 8.7.1999, Kok., s. I‑4287, 149 ja
150 kohta ja asia C‑235/92 P, Montecatini v. komissio, tuomio 8.7.1999, Kok., s. I‑4539, 175 ja 176 kohta).
Komission on siis esitettävä kilpailusääntöjen rikkomisesta täsmälliset ja yhtäpitävät todisteet (edellä 44 kohdassa mainitut
yhdistetyt asiat Dresdner Bank ym. v. komissio, tuomion 62 kohta), joiden perusteella voidaan vakuuttua siitä, että väitetyt
rikkomiset ovat EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja tuntuvia kilpailunrajoituksia (yhdistetyt asiat T‑185/96, T‑189/96
ja T‑190/96, Riviera Auto Service ym. v. komissio, tuomio 21.1.1999, Kok., s. II‑93, 47 kohta).
On kuitenkin korostettava, että kaikkien komission esittämien todisteiden ei tarvitse välttämättä täyttää näitä edellytyksiä
kaikkien rikkomisen osatekijöiden osalta. Riittää, että seikat, joihin komissio vetoaa, kokonaisvaltaisesti tarkasteltuna
vastaavat tätä vaatimusta (edellä 44 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Dresdner Bank ym. v. komissio, tuomion 63 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Lisäksi koska kilpailunvastaisten sopimusten kielto on yleisesti tunnettu ja koska sopimusten täytäntöönpanoa verhoaa salaperäisyys,
ei komissiota voida edellyttää toimittamaan asiakirjoja, jotka osoittavat nimenomaisesti kyseessä olevien toimijoiden yhteydenpidon.
Niitä vaillinaisia ja hajanaisia asiakirjoja, jotka komissiolla on mahdollisesti käytettävissään, on kaikissa tapauksissa
voitava täydentää päättelyllä, jonka avulla voidaan muodostaa kuva asiassa merkityksellisistä seikoista. Kilpailunvastaisen
menettelytavan tai sopimuksen olemassaolo on pääteltävä tietyistä yhteensattumista ja indisioista, jotka yhdessä tarkasteltuina
voivat muun johdonmukaisen selityksen puuttuessa olla osoitus kilpailusääntöjen rikkomisesta (edellä 44 kohdassa mainitut
yhdistetyt asiat Dresdner Bank ym. v. komissio, tuomion 64 ja 65 kohta ja yhdistetyt asiat C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P,
C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P, Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomio 7.1.2004, Kok., s. I‑123, 55–57 kohta).
Jos komissio tukeutuu yksinomaan kyseessä olevien yritysten menettelyyn markkinoilla todetakseen rikkomisen olemassaolon,
viimeksi mainittujen tarvitsee vain osoittaa sellaisten olosuhteiden vallinneen, jotka valaisevat komission toteamia tosiseikkoja
eri tavalla ja joiden perusteella komission esittämä tosiseikkojen selitys, jonka perusteella se totesi yhteisöjen kilpailusääntöjä
rikotun, voidaan korvata toisella uskottavalla selityksellä (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 ja
T‑78/00, JFE Engineering ym. v. komissio, tuomio 8.7.2004, Kok., s. II‑2501, 186 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Todisteista, joihin voidaan vedota EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan rikkomisen tueksi, on todettava, että unionin
oikeudessa vallitsee vapaan todistusharkinnan periaate (asia T‑50/00, Dalmine v. komissio, tuomio 8.7.2004, Kok., s. II‑2395,
72 kohta). Missään säännöksessä tai millään unionin oikeuden yleisellä periaatteella ei varsinkaan kielletä komissiota tukeutumasta
yhtä yritystä vastaan muiden rikkomisesta moitittujen yritysten lausuntoihin. Muutoin komissiolle kuuluva todistustaakka EY 81
ja EY 82 artiklan vastaisista menettelyistä olisi mahdoton täyttää ja yhteensopimaton EY:n perustamissopimuksessa komissiolle
uskotun näiden määräysten moitteetonta soveltamista koskevan valvontatehtävän kanssa (edellä 49 kohdassa mainitut yhdistetyt
asiat JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 192 kohta).
Tosiseikkoja koskevan vaihtoehtoisen selityksen olemassaololla on kuitenkin merkitystä vain, jos komissio tukeutuu pelkästään
kyseisten yritysten markkinakäyttäytymiseen. Niinpä tällainen selitys on merkityksetön, jos kilpailusääntöjen rikkomista ei
enää pelkästään oleteta vaan se osoitetaan todisteilla. Lisäksi edellisessä kohdassa mainitun vapaan todistusharkinnan periaatteen
mukaan kaikki rikkomisen osoittamiseksi esitettävät todisteet voidaan hyväksyä, joten vaihtoehtoisen selityksen olemassaololla
ei ole merkitystä, jos rikkominen on oikeudellisesti riittävällä tavalla näytetty muilla kuin asiakirjatodisteilla (ks. vastaavasti
yhdistetyt asiat T‑305/94–T‑307/94, T‑313/94–T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 ja T‑335/94, Limburgse Vinyl
Maatschappij ym. v. komissio, tuomio 20.4.1999, Kok., s. II‑931, 727 ja 728 kohta).
Käsiteltävässä asiassa on siten Siemensin kiistämien seikkojen osalta tutkittava, onko menettelyjen, joista komissio moitti
sitä riidanalaisessa päätöksessä, tueksi todisteita vai onko ne päätelty pelkästään kyseessä olevien yritysten markkinakäyttäytymisestä.
Viimeksi mainitussa tapauksessa olisi sitten tutkittava, onko kyseessä olevien yritysten markkinakäyttäytymiselle sellaisia
vaihtoehtoisia selityksiä, jotka ovat riittävän uskottavia saattamaan riidanalaisessa päätöksessä tehdyt toteamukset kyseenalaisiksi.
Sen sijaan kun otetaan huomioon kilpailunvastaisten sopimusten kiellon yleinen tunnettuus ja sopimusten täytäntöönpanoa verhoava
salaperäisyys, näyttö kartellista voidaan oikeuskäytännön mukaan esittää kokonaisvaltaisesti tarkasteltujen seikkojen avulla
(ks. 48 kohta edellä). Niinpä Siemens ei voi vaatia tällaisen näytön hylkäämistä sillä perusteella, että komission esittämät
yksittäiset indisiot eivät riitä osoittamaan menettelyjä, joista sitä moititaan. Määritelmän mukaan mainittuun seikkojen kokonaisuuteen
kuuluvat komission esittämät yksittäiset osat eivät voi erikseen tarkasteltuina olla kattava näyttö tästä menettelystä.
Eri todisteille annettavan näyttöarvon osalta on painotettava, että ainoa merkityksellinen arviointiperuste vapaasti esitettyjen
todisteiden harkinnassa on niiden luotettavuus (asia T‑44/00, Mannesmannröhren-Werke v. komissio, tuomio 8.7.2004, Kok., s. II‑2223,
84 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen; edellä 50 kohdassa mainittu asia Dalmine v. komissio, tuomion 72 kohta ja edellä 49
kohdassa mainitut yhdistetyt asiat JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 273 kohta). Todisteita koskevien yleisten sääntöjen
mukaan asiakirjan luotettavuus ja siten myös todistusarvo riippuu sen alkuperästä, laatimisolosuhteista, adressaatista ja
sisällön ymmärrettävyydestä ja uskottavuudesta (yhdistetyt asiat T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95,
T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 ja T‑104/95, Cimenteries CBR ym. v. komissio, tuomio
15.3.2000, Kok., s. II‑491, 1053 kohta ja julkisasiamiehenä toimineen tuomari Vesterdorfin asiassa T‑1/89, Rhône-Poulenc v.
komissio, tuomio 24.10.1991, Kok., s. II-867 ja II-956, II-869, antama ratkaisuehdotus). Suuri merkitys on annettava muun
muassa sille, että asiakirja on laadittu siten, että sen yhteys tosiseikkoihin on välitön (asia T‑157/94, Ensidesa v. komissio,
tuomio 11.3.1999, Kok., s. II‑707, 312 kohta ja yhdistetyt asiat T-5/00 ja T-6/00, Nederlandse Federatieve Vereniging voor
de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied ja Technische Unie v. komissio, tuomio 16.12.2003, Kok., s. II-5761, 181 kohta),
tai sille, että sen on laatinut näitä tosiseikkoja välittömästi todistamassa ollut henkilö (edellä 49 kohdassa mainitut yhdistetyt
asiat JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 207 kohta). Lisäksi lausunnon antajan intressien vastaisia lausuntoja on lähtökohtaisesti
pidettävä erityisen uskottavina todisteina (edellä 49 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat JFE Engineering ym. v. komissio,
tuomion 207, 211 ja 212 kohta).
b)     Kiintiösopimuksen ja Euroopan kiintiösopimuksen todistusarvo
Asianosaiset ovat ensinnäkin kiintiösopimukseen liittyen yksimielisiä siitä, että tässä sopimuksessa määrätään kytkinlaitehankkeita
maailmanlaajuisesti koskevan sellaisen kartellin täytäntöönpanosta, johon kuuluu muun muassa tarjouskilpailuja ja tehtyjä
sopimuksia koskevien tietojen vaihtamista vakiinnutetun lomakkeen avulla, kiintiön määrittäminen sekä eurooppalaisille että
japanilaisille tuottajille, hankkeiden jakaminen kartellin sisällä, tarjouskilpailujen vääristäminen, vähimmäishintojen asettaminen
ja taistelu kartellin ulkopuolisia yrityksiä vastaan. On kuitenkin todettava, että kiintiösopimuksen sanamuodossa suljetaan
Siemensin väittämällä tavalla pois sen soveltaminen Euroopassa. Tämän sopimuksen maantieteellistä soveltamisalaa koskevassa
liitteessä 2 määritetään viisi alueryhmää. Ensimmäinen ryhmä on määritelty siten, että se käsittää Euroopan ja Välimeren alueen
lukuun ottamatta 12:ta silloista yhteisön jäsenvaltiota sekä Itävaltaa, Ruotsia, Sveitsiä, Suomea ja Norjaa. ETA-alueen osalta
sopimuksen soveltamisalaan kuuluivat siten vain Liechtenstein ja Islanti – millä on merkitystä vasta ETA-sopimuksen voimaantulosta
eli 1.1.1994 lähtien. Toinen ryhmä on määritelty siten, että se käsittää Aasian Japania lukuun ottamatta.
Kiintiösopimuksen sanamuoto ei siten yksinään ole näyttö kartellista, jolla oli vaikutuksia yhteismarkkinoilla ja ETA-alueella.
Euroopan kiintiösopimuksesta on todettava, että se on vain kiintiösopimuksen täytäntöönpanosta tehty sopimus, minkä vahvistaa
sen otsikko ja sen johdanto-osaan sisältyvien määräysten, joissa todetaan muun muassa, että Euroopan kiintiösopimusta sovelletaan
kiintiösopimuksen täytäntöönpanon yhteydessä ja että Euroopan kiintiösopimukseen sisältyvät määräykset ovat alisteisia kiintiösopimuksen
määräyksille. Asiallisesti Euroopan kiintiösopimus käsittää säännöt ”Euroopan” kiintiön jakamisesta eurooppalaisten tuottajien
kesken. Tämä jakaminen tapahtui Euroopan kiintiösopimuksen 4 artiklassa määrättyä menettelyä ja kyseisen sopimuksen 8 artiklassa
ilmaistuja kiintiöitä noudattaen.
Koska Euroopan kiintiösopimuksessa lähtökohtaisesti vain jaetaan kiintiösopimuksen mukainen ”Euroopan” kiintiö, joka ei koske,
kuten edellä on esitetty, yhteismarkkinoita ja ETA-alueen keskeistä osaa, Euroopan kiintiösopimuksen sanamuoto ei ole osoitus
kartellista, jolla olisi ollut vaikutuksia yhteismarkkinoilla ja ETA-alueella. Niinpä kuten edellä 39 kohdassa on esitetty,
on tutkittava, onko komissio onnistunut muulla tavalla osoittamaan tällaisten vaikutusten olemassaolon. Päätelmiä, jotka kiintiösopimuksesta
ja Euroopan kiintiösopimuksesta on niiden sanamuotoa laajemmin mahdollista tehdä, käsitellään jäljempänä asiakirjatodisteita
koskevassa 140 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa.
c)     Näyttö yhteistoimintajärjestelystä
Aluksi on todettava, että sitä seikkaa, että kiintiösopimuksen määräyksissä, joihin Euroopan kiintiösopimuksessa viitataan,
suljetaan nimenomaisesti niiden soveltamisalan ulkopuolelle Euroopan ja Japanin markkinat, ei voida automaattisesti pitää
osoituksena siitä, että kartellilla ei ollut vaikutuksia Euroopan markkinoilla, eikä näyttönä siitä, ettei markkinoiden maantieteellistä
tai ”tuottajamaihin” perustuvaa jakoa ollut tehty. Vaikka mainittu poissulkeminen voi merkitä sitä, että mukana olevat yhtiöt
kävivät vääristämätöntä kilpailua mainituilla markkinoilla, se voi merkitä myös sitä, ettei kiintiöiden määrittäminen ja valvonta
eurooppalaisen ja japanilaisen ryhmän välillä ollut tarpeen näiden markkinoiden osalta, koska ne oli joka tapauksessa varattu
yksinomaan yhdelle näistä ryhmistä, kuten komissio tulkitsi.
On korostettava, että järjestely kartellin osapuolten perinteisten etuasemien säilyttämiseksi Euroopan ja Japanin markkinoilla
on jo itsessään, jos se katsotaan näytetyksi, kartelli, jolla on vaikutuksia yhteismarkkinoilla siltä osin kuin japanilaisten
tuottajien mahdollinen kilpailu yhteismarkkinoilla jää pois. Sama pätee myös, vaikka komissio ei onnistuisi näyttämään toteen
sitä, että eurooppalaiset tuottajat jakoivat lisäksi keskenään Euroopan markkinat. Kuten jäljempänä selitetään, komissio on
kuitenkin näyttänyt oikeudellisesti riittävällä tavalla toteen kaikki Siemensin ensimmäisen kanneperusteen yhteydessä kiistämät
seikat.
Komissio mainitsi riidanalaisessa päätöksessä yhteistoimintajärjestelyn olemassaolon ja laajuuden osoittamiseksi useita seikkoja,
joihin kuuluvat muun muassa ABB:n, todistaja M:n, Fujin ja Hitachin lausunnot, se, ettei Alstom, Areva-konsernin muodostavat
yhtiöt eikä konserni, jonka emoyhtiö oli VA Technologie (jäljempänä VA Tech -konserni), ole avoimesti kiistäneet yhteistoimintajärjestelyä,
ABB:n toimittama luettelo kartellin piirissä keskustelluista kytkinlaitehankkeista ja tietyt asiakirjatodisteet. Niinpä on
tutkittava jokaisen näistä todisteista merkitys ja todistusarvo.
ABB:n ja todistaja M:n lausunnot
ABB mainitsi lausunnoissaan, että Länsi-Euroopan ja Japanin alueiden suojaamista tapahtui ja että eräät tapaukset, joissa
japanilaiset tuottajat olivat aikoneet sopimusmääräysten vastaisesti vastata eurooppalaisiin tarjouspyyntöihin, olivat aiheuttaneet
ongelmia kartellin sisällä, vaikka ne oli lopulta ratkaistu. Lisäksi ABB mainitsi 3.2.2005 antamassaan lausunnossa, että tulokset
kytkinlaitehankkeiden jakamisesta yhteismarkkinoilla otettiin ”tuottajamaita” lukuun ottamatta huomioon kartellissa mukana
olleiden eurooppalaisten tuottajien maailmanlaajuisissa kiintiöissä. ABB myönsi 4.10.2005 antamassaan lausunnossa sellaisen
”tuottajamaa”-järjestelmän olemassaolon, jonka mukaan silloin, kun näissä maissa oli vain yksi tuottaja, hankkeet kuuluivat
sille, ja jos tuottajia oli useita, ne jakoivat hankkeet keskenään.
Siemens esittää tässä yhteydessä, että ABB:n lausunnot ovat vain tämän yhtiön intressien värittämiä väitteitä, joilla ei ole
todistusarvoa, ellei niiden tueksi voida esittää seikkaperäisiä ja varmistettavissa olevia todisteita. Komissio katsoo puolestaan,
että sakkoimmuniteetin saamiseen pyrkivän yrityksen lausunnoilla on erityinen todistusarvo pelkästään siitä johtuen, että
lausunto on sen antajan luonnollisten etujen vastainen.
ABB:n lausunnoille annettavasta luotettavuudesta on todettava, että ensimmäisenä kartellin paljastajana ABB saattoi käsiteltävässä
asiassa perustellusti odottaa saavansa yhteistyötä koskevan tiedonannon 8 artiklassa mainitun täydellisen sakkoimmuniteetin.
Niinpä ei voida sulkea pois sitä, että sillä on voinut olla houkutus esittää paljastetun kilpailusääntöjen vastaisen menettelyn
merkitys mahdollisimman suurena tuottaakseen haittaa kilpailijoilleen markkinoilla.
Tämä ei kuitenkaan tarkoita sitä, että olisi katsottava, ettei ABB:n lausunnoilla ole mitään luotettavuutta. Tältä osin on
todettu, ettei se, että yhteistyötä koskevan tiedonannon soveltamista pyydetään sakon määrän alentamiseksi, välttämättä kannusta
esittämään vääristeltyjä todisteita. Jokainen yritys johtaa komissiota harhaan voisi näet kyseenalaistaa pyynnön esittäjän
yhteistyön vilpittömyyden ja kattavuuden ja näin ollen vaarantaa tämän mahdollisuuden hyötyä täysimääräisesti yhteistyötä
koskevasta tiedonannosta (asia T-120/04, Peróxidos Orgánicos v. komissio, tuomio 16.11.2006, Kok., s. II‑4441, 70 kohta).
Siltä osin kuin muut yritykset, joita myös moitittiin yhteistoimintajärjestelyyn osallistumisesta, ovat kiistäneet ABB:n lausunnot,
niiden tueksi on kuitenkin esitettävä muuta näyttöä, jotta yhteistoimintajärjestelyn olemassaolo ja laajuus voitaisiin osoittaa
riittävällä tavalla (ks. vastaavasti asia T‑337/94, Enso-Gutzeit v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok., s. II‑1571, 91 kohta
ja asia T‑38/02, Groupe Danone v. komissio, tuomio 25.10.2005, Kok., s. II‑4407, 285 kohta).
Niinpä on tutkittava, miltä osin muut todisteet, joihin komissio vetoaa, tukevat markkinoiden jakamista eurooppalaisten ja
japanilaisten tuottajien välillä ja ”tuottajamaa”-käytännön olemassaoloa koskevia ABB:n lausuntoja.
Tästä on todettava, että komissio viittaa riidanalaisessa päätöksessä erityisesti ABB:n entisen työntekijän todistaja M:n,
joka edusti mainittua yritystä operatiivisella tasolla kartellissa vuodesta 1988 vuoden 2002 huhtikuuhun saakka, lausuntoihin.
M:n lausuntojen luonteesta on korostettava aluksi, ettei hänen todistustaan voida pitää ABB:n todistukseen nähden erillisenä
ja itsenäisenä. Paitsi että hän työskenteli kyseisen yhtiön palveluksessa koko työuransa ajan – mikä ei ole tae kaikenlaisten
intressierojen puuttumisesta niiden välillä, kuten komissio aivan oikein esittää – hän myös esiintyi komissiossa ABB:n edustajana
tämän täyttäessä sakkoimmuniteetin saamisen edellyttämää, yhteistyötä koskevan tiedonannon 11 artiklan mukaista yhteistyövelvoitettaan,
avustajanaan ABB:n lakimies, kuten hänen 23.9.2005 suoritetun kuulemisensa pöytäkirjan johdanto-osasta selvästi ilmenee. Lisäksi
komissio rinnasti esimerkiksi riidanalaisen päätöksen alaviitteissä 90 ja 91 M:n todistukset ABB:n lausuntoihin.
Niinpä M:n lausuntoja ei voida pitää muuna todisteena, joka edellä 66 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitetulla
tavalla tukee ABB:n lausuntoja, vaan niiden on katsottava kuuluvan viimeksi mainittuihin. Tämä ei vie niiltä kaikkea todistusarvoa.
Niistä voi olla hyötyä ABB:n lausuntojen täsmentämisessä. Kuitenkin on välttämätöntä saada M:n todistuksesta peräisin oleville
tiedoille vahvistus muista todisteista, jotta yhteistoimintajärjestelyn olemassaolo ja laajuus voitaisiin riittävästi osoittaa,
aivan samoin kuin ABB:n lausunnoista saatujen tietojen osalta, vaikka M:llä ei ABB:stä poiketen voi olla henkilökohtaista
intressiä esittää ABB:n kilpailijoiden kilpailusääntöjen vastaisen menettelyn merkitystä mahdollisimman suurena. Sama pätee
lisäksi ABB:n entisen työntekijän V-A:n, jota komissio kuuli samoissa olosuhteissa kuin edellisessä kohdassa on M:n osalta
esitetty, lausuntoihin.
M:n lausuntojen sisällöstä on todettava, että hän mainitsi, että kotimarkkinoiden suojaamisen periaate oli ollut erittäin
merkityksellinen kartellille, eikä se olisi voinut toimia, ellei tätä periaatetta olisi noudatettu.
M:n mukaan juuri tästä syystä japanilaisten ja eurooppalaisten tuottajien kotimarkkinat eli yhtäältä Japanin markkinat japanilaisten
tuottajien kotimarkkinoina ja toisaalta Saksan, Ranskan, Ruotsin, Sveitsin ja Italian markkinat eurooppalaisten yritysten
kotimarkkinoina jätettiin kullakin yrityksellä olevien markkinaosuuksien arvioinnin ulkopuolelle, kun määritettiin kiintiöt
kartellissa sen perustamisen aikaan eli vuonna 1988 mukana olleille eri yrityksille.
M esitti myös, että muut Euroopan maat kuin ”tuottajamaat” jätettiin kiintiösopimuksen mukaisen hankkeiden jakamisjärjestelmän
ulkopuolelle, jotta ei vaikutettaisi vuosien kuluessa eri tuottajien välillä paikallistasolla muodostuneisiin kollusiivisiin
käytäntöihin. Sen sijaan kunkin tuottajan hallintaansa saamien markkinoiden koko otettiin huomioon eurooppalaisen ja japanilaisen
ryhmän maailmanlaajuisten kiintiöiden ja kunkin yrityksen kiintiöiden noudattamisen valvomiseksi.
M katsoi lisäksi, ettei japanilaisilla yrityksillä ollut ylitsepääsemättömiä teknisiä tai kaupallisia esteitä päästä Euroopan
markkinoille ja että pääsy olisi ollut mahdollinen keskipitkällä aikavälillä tiettyjen investointien avulla. Niinpä japanilaiset
yritykset jättäytyivät hänen mukaansa Euroopan markkinoiden ulkopuolelle pikemminkin kartellin sääntöjen noudattamisen kuin
teknisten syiden vuoksi.
M:n todistuksen luotettavuudesta on otettava huomioon, että hän oli lähes koko kartellin keston ajan eli vuodesta 1988 vuoteen
2002 yksi ABB:n edustajista kartellissa, kun taas ABB itse oli yksi kartellin keskeisistä toimijoista. Hän oli siten ollut
välittömästi todistamassa mainitsemiaan tosiseikkoja. Niinpä hänen todistajanlausuntonsa todistusarvoa on lähtökohtaisesti
pidettävä korkeana.
Lisäksi M:n lausunnot ovat yhdenmukaisia ja selkeitä, vaikka hän ei muista kaikkia kartellin, johon hän osallistui ABB:n lukuun
14 vuoden ajan, täytäntöönpanon yksityiskohtia. Koska kyse on näin pitkää ajanjaksoa koskevasta todistajanlausunnosta, sitä,
että siinä saattaa olla vähäisiä epätäsmällisyyksiä, on pidettävä tavanomaisena.
Niinpä M:n lausuntoja on pidettävä hyvin luotettavina, kun jätetään ottamatta huomioon se, että niitä on pidettävä ABB:n puolesta
esitettyinä lausuntoina.
Siemensin väitteet, joilla se kiistää M:n todistajanlausunnon luotettavuuden, tai erityisesti sen ja V-A:n todistajanlausunnon
väitetyillä ristiriitaisuuksilla ei voida saattaa kyseenalaiseksi tätä arviointia. Siemensin väitteet, joiden mukaan yhtäältä
V-A esitti, että ETA:n jäsenvaltiot jätettiin Pohjois-Amerikan valtioiden tavoin kiintiösopimuksen soveltamisalan ulkopuolelle,
ja toisaalta komissio ei ollut osoittanut, miltä osin V-A:n todistus oli vähemmän uskottava kuin M:n, eivät voi menestyä,
koska V-A:n todistus ei puhu M:n todistusta vastaan.
Tässä yhteydessä on huomattava, että V-A vahvisti itse 21.9.2005 antamassaan lausunnossa, että hän oli osallistunut vain kuudesta
kymmeneen operatiivisen tason kokoukseen vuosien 1997 ja 1998 välillä, että hänen tietonsa olivat olleet rajalliset ja että
hän oli tältä osin riippuvainen M:stä, jolla ainoana oli tietyt, muun muassa Pohjois-Amerikan ja Euroopan kiintiösopimuksen
soveltamisalan ulkopuolelle sulkemista koskevat tiedot.
Lisäksi V-A teki eron Pohjois-Amerikan ja Euroopan poissulkemisen välillä, kun hän täsmensi, että Yhdysvallat jätettiin soveltamisalan
ulkopuolelle siellä kartelliin osallistujia uhkaavien vakavien rangaistusten pelossa, vaikka olettikin, että kartelliin osallistujat
todella käsittelivät eurooppalaisia hankkeita, vaikka se ei tapahtunutkaan kokouksissa, joihin hän itse oli osallistunut.
V-A ilmoitti vielä joutuneensa kokouksissa, joihin hän oli osallistunut, todistamaan japanilaisen ja eurooppalaisen tuottajaryhmän
edustajien riitoja, jotka koskivat japanilaisten tuottajien oletettuja yrityksiä päästä Euroopan markkinoilla sopimuksen,
jossa niitä kielletään kilpaileminen eurooppalaisten tuottajien kanssa Länsi-Euroopassa, vastaisesti. Hän täsmensi myös, ettei
hän nähnyt mitään ylitsepääsemätöntä teknistä tai kaupallista estettä sille, että japanilaiset tuottajat olisivat voineet
päästä Euroopan markkinoille.
Sen perusteella, että V-A:n tiedot kartellin toiminnasta olivat hänen omien sanojensa mukaan rajalliset, hänen lausuntonsa
ovat yhteensopivat M:n lausuntojen kanssa ja jopa vahvistavat ne tietyiltä osin, muun muassa liittyen markkinoiden jakamiseen
eurooppalaisten ja japanilaisten tuottajien välillä. Vaikkei komissio ole riidanalaisessa päätöksessä nimenomaisesti täsmentänyt
sitä, V-A:n todistajanlausunto puhuu enemmän Siemensiä vastaan kuin sen puolesta. Niinpä on hylättävä Siemensin väite, joka
koskee ristiriitaa M:n ja V-A:n todistajanlausuntojen välillä.
Yhteenvetona voidaan todeta, että M:n lausunnot, joiden uskottavuus on korkea, ovat todiste ”tuottajamaiden” suojaamisen periaatteen,
joka koski Euroopan markkinoiden jakamista ”tuottajamaita” lukuun ottamatta, olemassaolosta eurooppalaisten tuottajien hyväksi
ja viimeksi mainituissa maissa tapahtuneiden myyntien huomioon ottamisesta maailmanlaajuisissa kiintiöissä. Kuten edellä 70
kohdassa on todettu, M:n samoin kuin ABB:n lausuntojen tueksi on kuitenkin esitettävä muita todisteita, jotta yhteistoimintajärjestelyn
olemassaolosta ja laajuudesta saataisiin riittävä näyttö.
Fujin lausunnot
Fuji ilmoitti olevansa tietoinen yhteistoimintajärjestelystä, jonka mukaan japanilaisten tuottajien oli jättäydyttävä Euroopan
markkinoiden ulkopuolelle. Se kuitenkin esitti, että sen oma poissaolo Euroopan markkinoilta johtui pääasiallisesti siitä,
ettei se voinut vakavasti pyrkiä tarjoamaan kytkinlaitteita Euroopassa muista syistä, muun muassa sen vuoksi, ettei sillä
vähäisen maailmanlaajuisen markkinaosuutensa vuoksi ollut perusteita sitoutua Euroopan toimipisteen kehittämiseen välttämättä
liittyviin kustannuksiin. Fuji kertoi ainoasta Euroopassa toteuttamastaan kytkinlaitehankkeesta eli Tšekin tasavallassa 1995
suoritetusta hankkeesta, että se toimi siinä alihankkijana toiselle japanilaiselle yhtiölle, jolle se toimitti kyseisen kytkinlaitteen
Japanissa. Niinpä se pitää tätä hanketta japanilaisena kytkinlaitehankkeena ja katsoo, ettei se osoita sillä olleen yleisiä
edellytyksiä toimituksiin Euroopassa.
Siemens esittää tässä yhteydessä, että Fuji antoi tämän lausunnon vasta edellä 9 kohdassa mainitun kuulemisen jälkeen eli
aikana, jolloin Fuji ei enää voinut antaa puolueettomia ja objektiivisia todistajanlausuntoja. Oikeuskäytännön mukaan ainoastaan
ne asiakirjat, joita on lainattu tai jotka on mainittu väitetiedoksiannossa, ovat päteviä todisteita (asia C-62/86, AKZO v.
komissio, tuomio 3.7.1991, Kok., s. I-3359, Kok. Ep. XI, s. I-261, 21 kohta ja edellä 54 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied ja Technische Unie v. komissio, tuomion
34 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tämä väite ei voi menestyä. Väitetiedoksiannon perusteella niiden, joita asia koskee, on voitava tosiasiallisesti saada tieto
siitä, mihin toimintaan komissio väittää niiden syyllistyneen, ja kyseistä vaatimusta noudatetaan, jos lopullisessa päätöksessä
ei aseteta asianomaisten vastuulle väitetiedoksiannossa tarkoitetuista rikkomisista poikkeavia rikkomisia ja jos siinä esitetään
ainoastaan ne tosiseikat, joista asianomaisilla on ollut mahdollisuus antaa selvitys (asia 41/69, ACF Chemiefarma v. komissio,
tuomio 15.7.1970, Kok., s. 661, Kok. Ep. I, s. 455, 94 kohta; yhdistetyt asiat T‑191/98 ja T‑212/98–T‑214/98, Atlantic Container
Line ym. v. komissio, tuomio 30.9.2003, Kok., s. II‑3275, 138 kohta ja yhdistetyt asiat T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01–T‑246/01,
T‑251/01 ja T‑252/01, Tokai Carbon ym. v. komissio, tuomio 29.4.2004, Kok., s. II‑1181, 47 kohta).
Vaikka on totta, että rikkomiset, joista yritystä moititaan päätöksessä, eivät voi erota väitetiedoksiannossa mainituista
rikkomisista, sama ei koske todettuja tosiseikkoja, sillä niiden osalta riittää, että kyseessä olevilla yrityksillä on ollut
mahdollisuus ottaa kantaa kaikkiin tosiseikkoihin, jotka esitetään niitä vastaan. Kuten aikaisemmin on todettu, missään säännöksessä
ei kuitenkaan kielletä komissiota antamasta asianosaisille tiedoksi väitetiedoksiannon lähettämisen jälkeen uusia asiakirjoja,
joiden komissio katsoo tukevan väitteitänsä, kunhan komissio antaa yrityksille tarpeeksi aikaa huomautusten esittämiselle
niiden suhteen (asia T-23/99, LR AF 1998 v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok., s. II‑1705, 190 kohta; ks. myös vastaavasti asia
107/82, AEG-Telefunken v. komissio, tuomio 25.10.1983, Kok., s. 3151, Kok. Ep. VII, s. 281, 29 kohta).
Käsiteltävässä asiassa on riidatonta, että komissio toimitti 25.8.2006 päivätyllä kirjeellä Siemensille Fujin lausunnot ja
kehotti sitä jättämään huomautuksensa näistä lausunnoista. Lisäksi mainitut lausunnot eivät koskeneet väitetiedoksiannossa
ilmoitettuihin perusteisiin nähden uusia Siemensiä koskevia perusteita vaan sisälsivät vain yhden uuden todisteen, jolla tuettiin
jo väitetiedoksiannossa esitettyä perustetta eli sitä, että japanilaisten ja eurooppalaisten tuottajien välillä oli ollut
yhteistoimintajärjestely, jonka perusteella japanilaiset tuottajat eivät saa kilpailla Euroopan markkinoilla.
Niinpä Fujin lausuntoja voidaan pitää todisteena Siemensiä vastaan.
Fujin lausuntojen uskottavuudesta on todettava, että siltä osin kuin se myönsi ainakin epäsuorasti, että sen poissaolo Euroopan
markkinoilta johtui osittain yhteistoimintajärjestelystä, se tunnusti seikan, johon komissio voi vedota sitä vastaan. Aikaisemmin
on todettu, että lausunnon antajan intressien vastaisia lausuntoja on lähtökohtaisesti pidettävä erityisen uskottavina todisteina
(edellä 49 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 211 kohta).
Tämä pätee, vaikka Fuji pyysi käsiteltävässä asiassa yhteistyötä koskevan tiedonannon soveltamista. Ensinnäkin Fujin lausuntoja
ei annettu tämän pyynnön yhteydessä vaan vastauksessa väitetiedoksiantoon, vaikka nämä kaksi asiakirjaa olikin laadittu lähes
samanaikaisesti. Toiseksi Fujin tunnustus siitä, että se oli tietoinen Euroopan ja Japanin markkinoiden jakamisesta, ei ole
luonteeltaan muita yrityksiä yksinomaan syyttävä – missä tilanteessa sen lausuntoon olisi suhtauduttava varoen –, vaan siihen
sisältyy myös sen oman rikkomisen tunnustaminen. Tässä tilanteessa on katsottava, että Fujin lausunnolla on esillä olevassa
asiassa korkea uskottavuus.
Fujin lausunnon sisällöstä on korostettava, ettei Fuji ainoastaan myönnä siinä markkinoiden jakamista eurooppalaisten ja japanilaisten
tuottajien kesken vaan esittää myös yksityiskohtia kartelliin osallistuneiden yritysten tavoitteista, joista voidaan tehdä
muita päätelmiä. Fuji esittää, ettei yhteistoimintajärjestely ollut sen osalta pääasiallinen syy sen jättäytymiseen Euroopan
markkinoiden ulkopuolelle, ja esittää joukon syitä, joilla oli sen mukaan enemmän merkitystä tässä ratkaisussa. Erityisesti
väitteestä, jonka mukaan sillä ei vähäisen maailmanlaajuisen markkinaosuutensa vuoksi ollut perusteita sitoutua Euroopan toimipisteen
kehittämiseen välttämättä liittyviin kustannuksiin, voidaan päätellä, että japanilaisilla – tai vastavuoroisesti eurooppalaisilla
– tuottajilla, joiden markkinaosuus oli suurempi, olisi ollut mahdollisuus ylittää toisen tuottajaryhmän suojelluille markkinoille
pääsyn tekniset ja kaupalliset esteet ja saada tällainen investointi kannattavaksi. Tässä mielessä on niin, että mitä suurempi
tietyn yrityksen markkinaosuus on, sitä pienempi merkitys teknisiä ja kaupallisia esteitä koskevalla väitteellä on tämän yrityksen
kohdalla ja käänteisesti sitä suurempi merkitys on yhteistoimintajärjestelyyn liittyvällä toisen tuottajaryhmän markkinoille
osallistumista koskevalla kiellolla.
Kuitenkin jos tarkastellaan komission riidanalaisen päätöksen 484–488 perustelukappaleessa toteamia markkinaosuuksia, jotka
perustuvat yritysten itsensä ilmoittamiin myyntilukuihin ja joita ei ole tässä asiassa riitautettu, käy ilmi, että Fuji oli
selvästi pienin kartelliin osallistuneista kytkinlaitteiden tuottajista korkeintaan kahden prosentin osuudella kartelliin
osallistuneiden yritysten kytkinlaitehankkeisiin liittyvästä maailmanlaajuisesta liikevaihdosta. Muiden japanilaisten yritysten
markkinaosuudet olivat selvästi suurempia siten, että Melcon osuus oli 15–20 prosenttia, Toshiban osuus 8–12 prosenttia ja
Hitachin osuus 4–7 prosenttia. Siemensillä puolestaan oli 23–29 prosentin markkinaosuus. Niinpä Fujin lausunnoista voidaan
päätellä, että Euroopan ja Japanin markkinoiden suojaaminen toisaalta eurooppalaisten ja toisaalta japanilaisten tuottajien
hyväksi oli valtaosan mukana olleista yrityksistä intressissä, sillä niiden selvästi Fujin markkinaosuutta suuremmat markkinaosuudet
olisivat mahdollistaneet helpommin toisen tuottajaryhmän markkinoille osallistumisesta aiheutuvien kustannusten kantamisen.
Lisäksi on todettava, ettei komissio kiistä eurooppalaisen ja japanilaisen ryhmän markkinoille pääsyyn liittyvien teknisten
ja kaupallisten esteiden olemassaoloa vaan käsityksen, jonka mukaan näitä esteitä ei voitu ylittää kannattavasti. Se perustaa
tämän käsityksensä kahteen kytkinlaitehankkeeseen Tšekin tasavallassa. Ensimmäisen sai Fuji, ja toisessa Melco esitti tarjouksen,
mitä Siemens ei ole kiistänyt. Tämä osoittaa, ettei japanilaisten tuottajien pääsylle Euroopan markkinoille ollut ylittämättömiä
teknisiä ja kaupallisia esteitä, minkä voidaan katsoa tukevan komission väitettä, jonka mukaan kartelliin osallistuneilla
yrityksillä oli subjektiivinen intressi siihen, että toisen ryhmän tuottajat eivät yrittäneet ylittää näitä esteitä.
Yhteenvetona voidaan todeta, että Fujin lausunnot ovat hyvin uskottava todiste Euroopan ja Japanin markkinoiden jakamisesta
kummankin ryhmän eduksi.
Hitachin lausunnot
Hitachi kertoi, että eurooppalaisten tuottajien kesken jaetut kytkinlaitehankkeet Euroopassa otettiin huomioon kiintiösopimuksen
mukaisessa ”Euroopan” kiintiössä ja että tästä syystä japanilaisille tuottajille ilmoitettiin vuoteen 1999 saakka jälkikäteen
eurooppalaisten tuottajien kesken tapahtuneen Euroopan kytkinlaitehankkeiden jakamisen tuloksista. Hitachi esitti väitetiedoksiantoon
antamassaan vastauksessa seuraavaa:
”Hitachi vahvistaa, että ennen vuotta 1999 eurooppalaiset kytkinlaitteiden tuottajat ilmoittivat japanilaisille kytkinlaitteiden
tuottajille niiden kytkinlaitehankkeiden yksityiskohdat, jotka ne suorittaisivat Euroopassa. Hitachi vahvistaa lisäksi, että
tällä ilmoittamisella oli tavoitteena varmistaa se, että Euroopan hankkeiden arvo otettiin huomioon sovittaessa kiintiösopimuksen
mukaisesti Euroopan ulkopuolisia hankkeita koskevista eurooppalaisten ja japanilaisten tuottajien kiintiöistä – –.
Jotta havaitaan, että tältä järjestelyltä puuttui sen voimassaoloaikana (eli ennen vuotta 2002) käytännön merkitys, on korostettava,
että Euroopan hankkeiden yksityiskohtien ilmoittaminen kiintiösopimukseen liittyvässä kartellissa ei perustunut mihinkään
japanilaisten tuottajien suostumukseen pysytellä Euroopan markkinoiden ulkopuolella eikä ole osoitus tällaisen suostumuksen
olemassaolosta, sillä mitään ’yhteistoimintajärjestelyä’ ei ollut. Vielä tärkeämpää voi joka tapauksessa olla, ettei Euroopan
kytkinlaitehankkeiden jakaminen Euroopan kartellin perusteella ’ollut seurausta’ eurooppalaisten ja japanilaisten kytkinlaitteiden
tuottajien viestinnästä, kuten komissio väittää. Viestintä eurooppalaisten ja japanilaisten kytkinlaitteiden tuottajien välillä
tapahtui aina sen jälkeen, kun Euroopan kytkinlaitehankkeet oli jaettu.”
Tämä lausunto on monessa suhteessa valaiseva. Ensinnäkin kun Hitachi vahvistaa nimenomaisesti, että eurooppalaisten tuottajien
Euroopassa toteuttamat kytkinlaitehankkeet otettiin huomioon niiden kiintiösopimukseen perustuvassa maailmanlaajuisessa kiintiössä,
se vahvistaa komission näkemyksen, jonka mukaan eurooppalaiset tuottajat, mukaan lukien Siemens, tekivät sopimuksia yhteismarkkinoilla
toteutettavista hankkeista (kartellin toiminnan ensimmäisten vuosien aikana Itä-Eurooppa ei ollut vielä markkina-alueena sellainen,
jolle olisi ollut mahdollista päästä) ja jonka mukaan kartellilla oli siten vaikutuksia yhteismarkkinoilla ja ETA-alueella.
Toiseksi Hitachin lausunto on sen antajan tahdosta riippumatta myös indisio sen komission näkemyksen tueksi, jonka mukaan
Euroopan markkinat oli yleisesti varattu eurooppalaisille tuottajille. Hitachi tähdentää useaan otteeseen sitä seikkaa, että
tiedottaminen japanilaisille tuottajille tapahtui jälkikäteen. Yhtäältä Hitachin perustelee tällä sitä, ettei viimeksi mainituilla
ollut osuutta eurooppalaisten tuottajien kollusiivisiin käytäntöihin Euroopan markkinoilla. Toisaalta se katsoo, ettei mainituilla
tiedoilla ollut mitään yhteyttä japanilaisten tuottajien sitoumukseen jättäytyä Euroopan markkinoiden ulkopuolelle eikä se
myöskään ole osoitus tällaisesta sitoumuksesta, ja kiistää yhteistoimintajärjestelyn olemassaolon.
Kuitenkaan sille Hitachin myös myöntämälle seikalle, jonka mukaan ne kytkinlaitehankkeet Euroopassa, jotka jaettiin eurooppalaisten
tuottajien kesken, otettiin huomioon maailmanlaajuisessa kiintiössä, ei ole järkevää selitystä, jos japanilaisilla tuottajilla
ei olisi ollut mitään mahdollisuutta päästä Euroopan markkinoille teknisten ja kaupallisten syiden vuoksi. Tässä tilanteessa
eurooppalaisilla tuottajilla ei olisi ollut mitään syytä hyväksyä sitä, että nämä hankkeet otetaan huomioon niiden maailmanlaajuisessa
kiintiössä, mikä väistämättä vähentää niiden kytkinlaitehankkeiden määrää ja arvoa, joita ne voivat vaatia maailmanmarkkinoilla
kartellin perusteella. Sen sijaan se, että ne suostuivat tähän huomioon ottamiseen, osoittaa, että japanilaisten tuottajien
jättäytymisellä Euroopan markkinoiden ulkopuolelle oli eurooppalaisille tuottajille arvoa, joka saattoi perustella tämän vastasuorituksen.
Hitachin lausunnon uskottavuudesta on todettava, että se on pyytänyt yhteistyötä koskevan tiedonannon soveltamista. Niinpä
sen lausumiin on suhtauduttava varoen siltä osin kuin niiden luonne on muita yrityksiä kohtaan yksinomaan syyttävä. Käsiteltävässä
asiassa tilanne ei kuitenkaan ole tällainen. Päätelmä, joka Hitachin lausunnoista voidaan tehdä ja jonka mukaan japanilaiset
tuottajat hyväksyivät Euroopan markkinoiden ulkopuolelle jättäytymisen, on yhtä lailla Hitachin kuin muiden kartellin osallistujien
etujen vastainen siltä osin kuin se vahvistaa seikan, joka voidaan lukea sen vastuulle. Lisäksi Hitachi ei kaikella todennäköisyydellä
ollut tietoinen kaikista päätelmistä, joita sen lausunnon sisällöstä, muun muassa Euroopan markkinoiden varaamisesta eurooppalaisten
tuottajien hyväksi, voidaan tehdä, mikä lisää sen lausunnon uskottavuutta.
Yhteenvetona voidaan todeta, että Hitachin lausuntojen uskottavuutta voidaan pitää korkeana.
Arevan, Alstomin ja VA Tech -konsernin kiistämättä jättäminen
Arevan, Alstomin ja VA Tech -konsernin kiistämättä jättämisestä on todettava, että asiakirja-aineiston sisällön perusteella
sille joko ei voida antaa suurta todistusarvoa tai sillä ei voida tukea komission väitteitä.
Komissio esitti ensinnäkin Arevan ja Alstomin osalta riidanalaisen päätöksen 125 perustelukappaleessa, että nämä kaksi yhtiötä
eivät väitetiedoksiantoon antamissaan vastauksissa tai myöhemmin 21. ja 26.11.2006, sen jälkeen, kun ne olivat saaneet Fujin
vastauksen, jossa tämä myönsi yhteistoimintajärjestelyn, antamissaan lausunnoissa kiistäneet yhteistoimintajärjestelyä, jolla
pyrittiin kartelliin osallistuneiden yritysten perinteisten etuasemien suojaamiseen niiden kotimarkkinoilla. Kuitenkaan niin
Siemens kuin komissiokaan eivät ole maininneet Arevan ja Alstomin kiistämättä jättämistä unionin yleiselle tuomioistuimelle
esittämissään kirjallisissa huomautuksissa. Tässä tilanteessa on katsottava, ettei tämä kysymys kuulu käsiteltävään asiaan.
Toiseksi mitä VA Tech -konserniin tulee, komissio esittää riidanalaisen päätöksen 125 perustelukappaleessa, että se ei väitetiedoksiantoon
antamassaan vastauksessa avoimesti kiistänyt yhteistoimintajärjestelyyn liittyviä tietoja. Tässä yhteydessä on ensinnäkin
todettava, että mainittu vastaus ei kuulu asiakirja-aineistoon ja että unionin yleisellä tuomioistuimella on ollut käytössään
vain komission siitä ottama lainaus riidanalaisen päätöksen alaviitteessä 79, jossa mainitaan seuraavaa: ”Japanilaiset tuottajat
olisivat ilman oletettua yhteistoimintajärjestelyäkin pysyneet Euroopan markkinoiden ulkopuolella markkinoille pääsyn esteiden
korkeuden vuoksi, kuten jäljempänä tarkemmin osoitetaan.” Toiseksi on todettava, että pelkästään sillä, ettei yhtiö ole avoimesti
kiistänyt tiettyjä tietoja, voi olla vain hyvin vähäinen todistusarvo, varsinkin koska kiistämättä jättämisen asiayhteyden
tutkiminen ei ole mahdollista jo siksi, että kyse on irrallisesta lainauksesta. Kolmanneksi on katsottava, että irrallisenakaan
mainitulla lainauksella ei ole komission sille antamaa sisältöä. Tältä osin on korostettava ilmaisua ”oletettu”, jota VA Tech
-konserni käytti yhteistoimintajärjestelyn määrittämisessä. Tämän ilmaisun käyttämisestä seuraa, että vaikka VA Tech -konserni
ei nimenomaisesti kiistänyt tämän järjestelyn olemassaoloa, se ei myöskään myöntänyt sitä edes implisiittisesti. Lainattu
katkelma on sitä vastoin tulkittava yhteistoimintajärjestelyn olemassaolon implisiittiseksi kiistämiseksi.
Niinpä väitettä siitä, etteivät Areva, Alstom ja VA Tech -konserni kiistäneet yhteistoimintajärjestelyä, ei voida pitää seikkana,
joka vahvistaisi komission näkemyksen Euroopan markkinoiden varaamisesta eurooppalaisille tuottajille ja ”tuottajamaiden”
suojaamisesta.
Luettelo kytkinlaitehankkeista Euroopassa
Luettelo 11 kytkinlaitehankkeesta, johon komissio vetosi riidanalaisen päätöksen 164 perustelukappaleessa, on itse asiassa
ABB:n esittämä ote kartellissa vuosien 1988 ja 1999 välisenä aikana keskusteltujen kytkinlaitehankkeiden luettelosta, jonka
otsikko on ”Enquirylist1” (jäljempänä yleinen luettelo) ja johon sisältyy tietoja muun muassa tarjousten jättämisen määräajoista,
yrityksistä, jotka olivat osoittaneet kiinnostusta kutakin hanketta kohtaan ja kartellissa käytyjen keskustelujen tuloksista
(eli hankkeen antamisesta jollekin kartellin jäsenelle tai vähimmäishinnan asettamisesta).
Näiden tietojen mukaan yleisessä luettelossa olleista 11:stä Euroopassa toteutettavasta kytkinlaitehankkeesta tilauksen sai
kuudessa näistä hankkeista yritys, jolle hanke oli annettu kartellissa, mikä tapahtui kolmesti sekä ABB:lle että Siemensille.
Viiden muun hankkeen osalta yleisessä luettelossa täsmennetään, että niitä ei annettu kartelliin osallistuneille yrityksille
vaan niitä koskevista vähimmäishinnoista sovittiin, mikä tarkoittaa sitä, että kartelliin osallistuneet eurooppalaiset yritykset
sopivat vähimmäishinnasta, jonka ne esittäisivät kyseisissä tarjouskilpailuissa mahdollisesti tekemissään tarjouksissa.
Siemens on aluksi pyrkinyt yleisesti saattamaan yleiseen luetteloon sisältyvät tiedot kyseenalaisiksi kiistämättä kuitenkaan
nimenomaisesti siinä mainittujen hankkeiden todenperäisyyttä tai erityisesti siinä mainittujen 11:n Euroopassa toteutettavan
hankkeen todenperäisyyttä tai sitä, että näistä hankkeista keskusteltiin kartellissa.
Siemens on muun muassa väittänyt, että tietyt hankkeet mainitaan useaan otteeseen, että useita hankkeita ei koskaan pantu
täytäntöön ja että yleisessä luettelossa ei missään kohtaa ilmaista kuin yksi sille annettu ETA-alueen kytkinlaitehanke. Kahdessa
tapauksessa, joissa se sai kyseessä olevan hankkeen suoritettavakseen, tämä tapahtui kilpailukäytäntöjen mukaisesti. Lisäksi
Siemens viittaa riippumattoman yhtiön yleisestä luettelosta tekemään arviointiin, joka sen mukaan osoittaa muun muassa, ettei
kytkinlaitehankkeita ETA-alueella koskenut kiintiösopimuksessa ja Euroopan kiintiösopimuksessa tarkoitettuun järjestelmään
verrattavalla tavalla toimiva jakamisjärjestelmä.
Lisäksi Siemens kiisti unionin yleisen tuomioistuimen ennen istuntoa esittämiin kirjallisiin kysymyksiin antamassaan vastauksessa,
että yleiseen luetteloon sisältyneistä 11 hankkeesta olisi sovittu kartellissa.
Nämä väitteet tutkitaan jäljempänä 116–138 kohdassa.
–       Yleisen luettelon alkuperä ja laatimisajankohta sekä sen luokittelu todisteena
On todettava, että kuten Siemens on esittänyt, yleisen luettelon alkuperää ja laatimisajankohtaa ei ole mahdollista varmuudella
määrittää.
Tässä yhteydessä on kuitenkin huomattava, että kuten riidanalaisen päätöksen 88 perustelukappaleesta ja sen alaviitteestä
21 ilmenee, ABB toimitti yleisen luettelon 7.5.2004 eli päivän sen ensimmäisen sivun yläosassa olevan päivämäärän 6.5.2004,
joka on erittäin todennäköisesti joko sen laatimis- tai tulostamispäivä, jälkeen. Lisäksi on todettava, että ABB:tä koski
kartellin muihin jäseniin verrattuna mainitussa luettelossa ylimääräinen koodaus. Eurooppalaiset jäsenet – ABB:tä lukuun ottamatta
– ja japanilaiset jäsenet mainitaan sarakkeessa, jonka otsikko on tämän luettelon ”jäsen”, kahdessa ryhmässä niiden kartellissa
käytetyillä koodeilla. Sitä vastoin ABB ”piiloutuu”, jos käytetään M:n komissiossa 23.9.2005 järjestetyssä kuulemisessa käyttämää
ilmaisua, sarakkeeseen, jonka otsikko on ”GCs”, jossa on lähtökohtaisesti tarkoitus mainita mahdolliset yleiset sopimukset.
M:n ilmoituksen mukaan kyse oli varotoimesta, johon ryhdyttiin Ruotsin kilpailuviranomaisen suorittaman ABB:tä koskeneen menettelyn
seurauksena.
Näiden kahden seikan perusteella voidaan olettaa, että ABB laati yleisen luettelon alun perin omaa kartellinsisäistä seurantaansa
varten ja että se tulostettiin uudelleen komissiolle esittämistä varten. Niinpä on syytä tukeutua tähän olettamaan, joka lisäksi
on Siemensille edullisempi ja sopusoinnussa tämän lausuntojen, joissa se kiistää olevansa yleisen luettelon laatija, kanssa.
Näin ollen on katsottava yleisen luettelon kuuluvan ABB:n lausuntoihin, kuten Siemens esittää. Koska ABB on esitetyllä tavalla
joko laatinut yleisen luettelon tai tulostanut sen sisäisestä sähköisestä tiedostosta, ja tämä on tapahtunut ajallisesti läheisessä
yhteydessä sen lausuntoihin, jotka se esitti yhteistyötä koskevan tiedonannon mukaista immuniteettipyyntöä varten, sitä ei
voida pitää asiakirjatodisteena. Tästä seuraa, että edellä 64–67 kohdassa ABB:n lausuntojen todistusarvosta esitetty pätee
myös yleiseen luetteloon. Tarkemmin sanottuna yleisestä luettelosta saaduilla tiedoilla ei voida tukea ABB:n lausumia, vaan
päinvastoin niiden tueksi on esitettävä muita todisteita edellä 66 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaisesti.
–       Väite, jonka mukaan yleisessä luettelossa mainituista Euroopassa toteutettavista kytkinlaitehankkeista ei keskusteltu kartellissa
Kuten edellä 110 kohdassa on mainittu, Siemens kiisti, ensimmäistä kertaa, unionin yleisen tuomioistuimen ennen istuntoa esittämiin
kirjallisiin kysymyksiin antamassaan vastauksessa, että yleiseen luetteloon sisältyneistä 11:stä Euroopassa toteutettavasta
hankkeesta olisi sovittu kartellissa. On totta, että se mainitsi vastauksena istunnossa esitettyyn tätä koskevaan kysymykseen,
että se oli kiistänyt tämän jo komissiossa käydyssä menettelyssä ja kannekirjelmässä. Kannekirjelmään sisältyy tältä osin
kuitenkin vain edellä 109 kohdassa toistettuja seikkoja, ja vaikka katsottaisiinkin, että Siemens olisi esittänyt tämän kiistämisen
hallinnollisessa menettelyssä, se ei korvaisi kiistämisen puuttumista unionin yleisessä tuomioistuimessa käytävän menettelyn
kannevaiheessa. Siemensin väite, jonka mukaan yleiseen luetteloon sisältyneistä 11:stä Euroopassa toteutettavasta hankkeesta
ei keskusteltu kartellissa, on siten hylättävä työjärjestyksen 48 artiklan 2 kohdan perusteella liian myöhään esitettynä.
Lisäksi on korostettava yleiseen luetteloon sisältyvien tietojen yksityiskohtaisuutta. Ne sisältävät muun muassa tietoja kyseessä
olevissa hankkeissa toimitettavista laitteista, tarjousten jättämisen määräpäivistä, keskusteluajankohdista kartellissa, kartellin
eri jäsenten osoittamasta kiinnostuksesta hankkeita kohtaan, jäsenestä, jolle hanke on mahdollisesti myönnetty, tai maininnan
siitä, että vähimmäishintatasosta on päätetty, ja mahdollisesti tiedon siitä, onko se, jolle hanke kartellissa myönnettiin,
todella saanut sen vastattavakseen. Ei voida hyväksyä sitä, että näin moninaiset ja täsmälliset tiedot kiistettäisiin pelkällä
väitteellä, jonka mukaan 11:stä Euroopassa toteutettavasta kytkinlaitehankkeesta ei sovittu kartellissa.
Tässä yhteydessä on mainittava, ettei Siemens kiistä hoitaneensa kartellin Euroopan sihteerin tehtäviä vuosien 1988 ja 1999
välisenä aikana. Sen on siten täytynyt olla tietoinen kaikista eurooppalaisten tuottajien ryhmässä keskustelluista hankkeista,
ja sen pitäisi siten pystyä kiistämään seikkaperäisesti ja yksilöidysti ABB:n luettelemat hankkeet omien asiakirjojensa perusteella
siinä tilanteessa, että niissä olisi virhe. Niinpä siitä, ettei Siemens ole käyttänyt tätä tilaisuutta eikä selittänyt, miksi
se olisi ollut estynyt tekemään niin, voidaan päätellä, ettei se ole pätevästi kiistänyt sitä, että yleiseen luetteloon kuuluneista
hankkeista ja erityisesti 11:stä ETA-alueella toteutettavasta hankkeesta sovittiin kartellissa.
On hylättävä virheellisenä Siemensin unionin yleisen tuomioistuimen ennen istuntoa esittämiin kirjallisiin kysymyksiin antamassa
vastauksessa esittämä väite, jonka mukaan kyseiset 11 hanketta oli tosiseikkojen tapahtumisen aikaan tarkoitus toteuttaa ETA-alueen
ulkopuolella. Näiden 11 hankkeen joukossa, joista kartellissa keskusteltiin vuosien 1992 ja 1998 välillä, on kolme hanketta
Espanjassa, yksi Tanskassa, yksi Irlannissa ja yksi Portugalissa, jotka kaikki ovat yhteisöön ennen vuotta 1988 liittyneitä
valtioita. ETA-sopimus ja EY:n perustamissopimus koskevat samoin epäilyksettä kahta hanketta Suomessa vuosina 1994 ja 1995,
koska Suomen tasavallasta tuli ETA:n jäsen 1.1.1994 lähtien ja yhteisön jäsen 1.1.1995 lähtien. Yhdestä hankkeesta Islannissa
ja kahdesta hankkeesta Norjassa, jotka toteutettiin kaikki vuonna 1998, on tehtävä samanlainen päätelmä, sillä Islannin tasavalta
ja Norjan kuningaskunta olivat tuolloin ETA:n jäseniä. Kaikki nämä maat olivat siten osa yhteismarkkinoita tai ETA-aluetta
silloin, kun kyseessä olevista hankkeista keskusteltiin.
Lisäksi on hylättävä Siemensin väite, jonka mukaan yleinen luettelo on ”hämärä”. On totta, että tässä luettelossa, jonka on
laadittu taulukkomuotoon, käytetään erilaisia numeroista ja/tai kirjaimista koostuvia koodeja. Komissio sai kuitenkin selityksen
näille koodeille muun muassa todistaja M:ltä tämän kuulemisessa 23.9.2005, ja näiden selitysten valossa on katsottava, että
yleinen luettelo antaa selvän kuvan tavasta, jolla kytkinlaitehankkeita käsiteltiin kartellissa.
–       Väitetysti useaan kertaan mainitut tai täytäntöön panematta jääneet hankkeet
Siemens esittää, että tietyt yleiseen luetteloon sisältyvät hankkeet mainittiin useaan kertaan. Tähän liittyen on huomattava,
että vaikka tämän väitteen katsottaisiin olevan perusteltu, se ei vaikuta mitenkään yleisen luettelon merkitykseen ja uskottavuuteen
eikä siten sen todistusarvoon. Yhtäältä Siemens ei täsmennä tarkoittamiaan hankkeita eikä mainitse sitä, onko kyseessä jokin
11:stä Länsi-Euroopassa toteutettavasta kytkinlaitehankkeesta – komissio perusti ratkaisunsa päätöksessä erityisesti näihin
hankkeisiin, ja ne ovat siten ainoat merkitykselliset hankkeet riidanalaisen päätöksen tutkimisessa. Toisaalta se, että yli
1 500 tietoa sisältävässä luettelossa on joitakin virheitä, ei vähennä koko mainitun luettelon luotettavuutta.
Siemensin väitteestä, jonka mukaan tiettyjä yleiseen luetteloon sisältyneistä hankkeista ei koskaan pantu täytäntöön, on todettava,
että Siemens ei erittele, mistä hankkeista oli kyse. Vaikka siis tätä väitettä pidettäisiin oikeana, tiettyjen hankkeiden
jääminen täytäntöön panematta ei missään tapauksessa sulje pois EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan soveltamista
yrityksiin, jotka ovat vääristelleet näihin hankkeisiin liittyviä tarjouskilpailuja kartellissa.
–       Yleisessä luettelossa lueteltujen Euroopassa toteutettavien kytkinlaitehankkeiden vähäinen määrä
Siemens esittää komission vastustamatta, että yleiseen luetteloon kuuluneista 1 500 kytkinlaitehankkeesta vain 11 hanketta
oli määrä toteuttaa ETA-alueella. On totta, ettei tämä vähäinen määrä ilmennä Euroopan markkinoiden merkitystä. On kuitenkin
katsottava, ettei tämä seikka oikeuta tähän luetteloon sisältyvien seikkojen jättämistä huomioon ottamatta.
Ensinnäkään niin ABB kuin komissiokaan ei ole väittänyt, että yleiseen luetteloon sisältyisivät kaikki kartellissa jaetut
hankkeet. Lisäksi ”eurooppalaisten” hankkeiden puuttuminen luettelosta lähes kokonaan sopii hyvin yhteen sen näkemyksen kanssa,
jonka mukaan oli olemassa ”tuottajamaita”, jotka olivat alun perinkin varattu tietyille yrityksille ilman, että näissä maissa
toteutettuja hankkeita olisi otettu huomioon kartellin mukaisissa kiintiöissä. Komissio on vedonnut kansallisella tasolla
olemassa olleisiin täydentäviin kartelleihin, joissa hankkeita voitiin käsitellä ja jotka myös todistaja M mainitsi. Hän selitti,
että suurimmassa osassa muita Euroopan maita kuin tuottajamaita oli jo kauan aikaa ollut olemassa eurooppalaisten eri tuottajien
välisiä paikallisia kartelleja, joiden toimintaan kiintiösopimuksella ja Euroopan kiintiösopimuksella ei tahdottu vaikuttaa.
Niinpä päätettiin, ettei näitä maita liitetä näillä sopimuksilla perustettuun hankkeiden jakamismenettelyyn vaan näissä maissa
toteutettavien kytkinlaitehankkeiden suorittajat vain rekisteröidään hankkeiden ottamiseksi huomioon eurooppalaisten yritysten
maailmanlaajuisessa kiintiössä.
Niin ”tuottajamaiden” kohdalla kuin siinä tapauksessa, että paikallisten kartellien oletetaan olleen olemassa, maailmanlaajuisessa
kartellissa ei ollut tarpeen keskustella kyseisissä maissa toteutettavista kytkinlaitehankkeista, mikä voi selittää ”eurooppalaisten”
hankkeiden vähäisen osuuden kartellissa jaettavien hankkeiden luettelossa, erityisesti niin tärkeiden kansallisten markkinoiden
kuin Ranskan, Saksan ja Italian – jotka olivat komission toteamusten mukaan kaikki ”tuottajamaita” kartellin alussa – markkinoiden
osalta.
Tarvitsematta ottaa lopullista kantaa väitettyjen paikallisten kartellien olemassaoloon, jonka Siemens on kiistänyt, on katsottava,
että kun otetaan huomioon käsiteltävän asian olosuhteet, yleisessä luettelossa mainittujen Euroopassa toteutettavien kytkinlaitehankkeiden
vähäinen osuus ei ole esteenä sille, että näytön arvioinnissa otetaan huomioon tähän luetteloon sisältyvät tiedot ja erityisesti
tiedot 11:stä Euroopassa toteutettavasta kytkinlaitehankkeesta.
Lisäksi kuten komissio on vastaajan vastauksessaan huomauttanut, Siemensin näkemys, joka perustuu Euroopan markkinoiden –
Liechtensteinin ja Islannin markkinoita lukuun ottamatta – väitettyyn jäämiseen kokonaan kartellin soveltamisalan ulkopuolelle,
ei, vaikka se katsottaisiin osoitetuksi, voi selittää, miksi yleiseen luetteloon sisältyi vain yksi ETA-alueella toteutettava
kytkinlaitehanke. Siemens on kantajan vastauskirjelmässä jättänyt ottamatta kantaa tähän. Vastauksessa unionin yleisen tuomioistuimen
tätä koskevaan kirjalliseen kysymykseen Siemens on vain kiistänyt sen, että 11:stä yleiseen luetteloon sisältyneestä Euroopassa
toteutettavasta kytkinlaitehankkeesta olisi sovittu kartellissa. Kuten edellä 116 ja 117 kohdassa on esitetty, tämä kiistäminen
on hylättävä, koska se on esitetty ensimmäistä kertaa vasta suullisen menettelyn vaiheessa.
Tästä seuraa, että yleiseen luetteloon sisältyvien Euroopassa toteutettavien kytkinlaitehankkeiden vähäinen määrä ei saata
kyseenalaiseksi sitä mainitun luettelon osoittamaa seikkaa, että Euroopassa toteutettavista kytkinlaitehankkeista keskusteltiin
ja niitä jaettiin kartellissa.
–       Väite siitä, ettei ETA-alueella toteutettavia kytkinlaitehankkeita jaettu Siemensille kartellissa
Siemens esittää, ettei yleisessä luettelossa mainita yhtään tapausta, jossa ETA-alueella toteutettava kytkinlaitehanke olisi
annettu sille. Tässä yhteydessä on mainittava ensinnäkin, että vaikka katsottaisiinkin, että tämä Siemensin väite pitää paikkansa,
sen perusteella ei voida sulkea pois EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan soveltamista siihen, koska se osallistui
yhteismarkkinoita ja ETA-aluetta koskevaan kiellettyyn kartelliin, kun se osallistui keskusteluihin hankkeista ja päätöksiin
näiden hankkeiden jakamisesta muille yrityksille. Tällaisilla toimilla on sellaisenaan kilpailuvaikutuksia riippumatta siitä,
mille yritykselle hanke loppujen lopuksi annetaan.
Joka tapauksessa Siemensin väite, jonka mukaan yleisestä luettelosta ei ilmene, että sille olisi annettu hankkeita, on virheellinen.
Komissio mainitsee riidanalaisen päätöksen 164 perustelukappaleessa kolme hanketta, joissa Siemens oli saanut tilauksen, eli
hankkeet nro 1327, nro 0140 ja nro 0144. Näistä hankkeista kahden eli hankkeiden nro 0140 ja nro 0144 osalta yleisestä luettelosta
ilmenee, että Siemens oli ollut ainoa kyseisistä hankkeista kiinnostunut yritys ja että se oli saanut lopulta tilaukset. Sen
sijaan kolmannen hankkeen, nro 1327, osalta yleisestä luettelosta ilmenee, että Siemensin lisäksi myös ABB ja Alstom olivat
osoittaneet kiinnostusta kyseistä hanketta kohtaan ja että hanke oli annettu Siemensille kartellissa käydyissä keskusteluissa.
Siitä Siemensin väitteestä, jonka mukaan kaksi yksilöimätöntä hanketta, joissa se oli saanut tilauksen, olivat perustuneet
kilpailuun, on todettava, että on Siemensin tehtävänä osoittaa, että tällaisissa olosuhteissa eli kartellille tiedottamisen
ja siellä käydyn keskustelun jälkeen saadut tilaukset perustuivat kilpailuun. Tähän liittyen on huomattava, että vaikka kilpailusääntöjen
rikkominen olisi rajoittunut näistä hankkeista ilmoittamiseen ja keskustelemiseen, tämä voisi kuitenkin vaikuttaa kilpailuun
kyseisillä markkinoilla. Esimerkkinä voidaan mainita, ettei yleisessä luettelossa mainita Siemensin lisäksi muita yrityksiä,
jotka olisivat osoittaneet kiinnostusta hankkeisiin nro 0140 ja nro 0144. Niinpä Siemens tiesi näistä hankkeista kartellissa
25.6. ja 16.7.1998 käytyjen keskustelujen jälkeen, ettei muita tarjoajia ollut, mikä mahdollisti sille esimerkiksi korkeamman
hinnan asettamisen tarjouksissaan. Lisäksi vastaavassa tilanteessa eli silloin, kun vain yksi yrityksistä on osoittanut kiinnostustaan
hankkeeseen, hankkeiden erityisellä jakamisella ei ole merkitystä, koska ainoa kiinnostunut yritys voisi olla silloin varma
hankkeen saamisesta. On täysin luonnollista, että kartellin jäsenet eivät näissä tapauksissa jaa hanketta muodollisesti, mikä
ei sulje pois EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan soveltamista tilauksen saaneeseen yritykseen.
Tästä syystä on hylättävä Siemensin väite siitä, ettei kartellissa jaettu ETA-alueella toteutettavia kytkinlaitehankkeita.
–       Siemensin esittämä ekonometrinen arviointi
Siemens vetoaa kolmannen yhtiön sen pyynnöstä tekemään yleistä luetteloa koskevaan ekonometriseen arviointiin (jäljempänä
arviointi). Sen mukaan tämä arviointi osoittaa, että yleisessä luettelossa mainittiin kyseessä olevan ajanjakson markkinavolyymistä
vain pieni osa, alle neljä prosenttia muissa Euroopan maissa kuin ”tuottajamaissa” toteuttavista kytkinlaitehankkeista, ettei
kiintiösopimuksessa ja Euroopan kiintiösopimuksessa tarkoitetulla tavalla toimiva jakamisjärjestelmä koskenut ETA-alueella
toteutettavia kytkinlaitehankkeita ja ettei yleisen luettelon ja kiintiösopimuksen välillä ollut mitään yhteyttä. Arviointi
osoittaa sen mukaan myös, ettei se, etteivät eurooppalaiset ja japanilaiset tuottajat toimineet toisen ryhmän kotimarkkinoilla,
selittynyt kartellilla vaan markkinoille pääsyn esteillä, jotka olivat vallinneet energiamarkkinoiden vapauttamisen jälkeenkin.
Arviointi osoittaa myös sen, ettei ”tuottajamaiden” suojaamista tapahtunut muun muassa siitä syystä, että sekä ABB että Siemens
olivat hyvin aktiivisia muiden ”tuottajamaiden” markkinoilla kuin niiden omilla kotimarkkinoilla.
Käsiteltävässä asiassa komissio vetosi kuitenkin yleiseen luetteloon sisältyneisiin eurooppalaisiin hankkeisiin vain yhteistoimintajärjestelyn
olemassaolon osoittamiseksi eikä sen osoittamiseksi, että kartellilla oli konkreettisia vaikutuksia. Se perusti riidanalaisen
päätöksen pääasiallisesti mainitun päätöksen 1 artiklassa todetun sopimuksen kilpailua rajoittavaan tarkoitukseen. Niinpä
se totesi ensin riidanalaisen päätöksen 303 ja 304 perustelukappaleessa, että kuvattujen sopimusten ja/tai yhdenmukaistettujen
menettelytapojen kokonaisuudella pyrittiin rajoittamaan kilpailua EY 81 artiklassa ja ETA-sopimuksen 53 artiklassa tarkoitetulla
tavalla ja että mainittujen määräysten soveltamisen kannalta oli tässä tilanteessa tarpeetonta ottaa huomioon sopimuksen konkreettisia
vaikutuksia, ja lisäsi tämän jälkeen mainitun päätöksen 308 perustelukappaleessa, että pelkästään kuvatunkaltaisen sopimuksen
luonteen vuoksi sen täytäntöönpanosta seuraa merkittävä kilpailun vääristyminen.
Tässä yhteydessä on huomautettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan jo EY 81 artiklan 1 kohdan sanamuodosta ilmenee,
että yritysten väliset sopimukset ovat vaikutuksistaan riippumatta kiellettyjä, jos niillä on kilpailua rajoittava tarkoitus
(edellä 43 kohdassa mainittu asia komissio v. Anic Partecipazioni, tuomion 123 kohta ja edellä 49 kohdassa mainitut yhdistetyt
asiat JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 181 kohta). Näin ollen todellisten kilpailunvastaisten vaikutusten toteen näyttämistä
ei edellytetä, kunhan moititun toiminnan kilpailunvastainen tarkoitus näytetään toteen (ks. asia T‑62/98, Volkswagen v. komissio,
tuomio 6.7.2000, Kok., s. II‑2707, 178 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tässä tilanteessa ensinnäkin Siemensin esittämä arviointi on todisteena tehoton, koska se voi antaa tietoa vain kartellin
vaikutuksista, vaikka komission toteama EY 81 artiklan rikkominen perustui erityisesti sellaisen kartellin toteamiseen, jolla
on kilpailunvastainen tarkoitus. Vaikka katsottaisiinkin, kuten Siemens väittää, ettei arvioinnin mukaan ole havaittavissa
seikkoja, jotka osoittaisivat komission toteaman kartellin olemassaolon, tämä ei kuitenkaan voisi horjuttaa sellaisen kartellin
toteamista, jolla pyritään estämään, rajoittamaan tai vääristämään kilpailua, koska viimeksi mainitun olemassaolo on osoitettu
oikeudellisesti riittävällä tavalla. Niinpä Siemensin väitteet, joiden mukaan kyseisellä kartellilla ei ollut vaikutuksia,
eivät lähtökohtaisesti sellaisinaan voi aiheuttaa riidanalaisen päätöksen 1 artiklan kumoamista, vaikka niiden oletettaisiin
olevan perusteltuja (ks. vastaavasti asia C-277/87, Sandoz prodotti Farmaceutici v. komissio, tuomio 11.1.1990, Kok., s. I-45;
asia T-143/89, Ferriere Nord v. komissio, tuomio 6.4.1995, Kok., s. II-917, 30 kohta ja edellä 49 kohdassa mainitut yhdistetyt
asiat JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 183 kohta).
Toiseksi arviointia ei voida pitää neutraalina ja riippumattomana asiantuntijalausuntona, koska se on Siemensin pyytämä ja
rahoittama ja laadittu tämän yhtiön antamien tietojen perusteella ilman mitään näiden tietojen täsmällisyyttä ja asianmukaisuutta
koskevaa riippumatonta tarkastusta. Niinpä arviointia ei voida pitää luotettavana, eikä sillä voida katsoa olevan pelkkiä
Siemensin puolueellisia lausuntoja suurempaa todistusarvoa.
Näin ollen Siemensin toimittaman arvioinnin tuloksia koskeva väite on hylättävä.
Asiakirjatodisteet
Asiakirjatodisteiden osalta komissio on tukeutunut pääasiassa kiintiösopimukseen ja Euroopan kiintiösopimukseen liitteineen,
komission VA Tech -konsernin tiloissa tekemässä tarkastuksessa löydettyyn päiväämättömään asiakirjaan, jonka otsikko on ”Yhteenveto
keskustelusta JJC:n kanssa”, VA Tech -konsernin työntekijöiden Wa:n, J:n ja B:n välillä 18.1.1999 käytyyn viestienvaihtoon,
VA Tech -konsernin työntekijän We:n laatimaan 2.12.2003 päivättyyn sisäiseen muistioon, ABB:n 21.7.2003 ja 18.12.2003 Siemensille
ja Alstomille lähettämiin fakseihin ja VA Tech -konsernin työntekijän Zi:n syyskuussa 2002 laatimaan päiväämättömään sisäiseen
muistioon.
–       Kiintiösopimus ja Euroopan kiintiösopimus
Ensinnäkin on huomattava kiintiösopimuksesta ja Euroopan kiintiösopimuksesta sekä niiden liitteistä, että vaikka on totta,
ettei niiden pelkkä sanamuoto osoita ETA-alueeseen – edelleen edellä 55 kohdassa todetulla tavalla Liechtensteinia ja Islantia
lukuun ottamatta – vaikuttaneen kartellin olemassaoloa, kuten edellä 55–58 kohdassa on esitetty, Euroopan kiintiösopimukseen
sisältyy kaksi määräystä, jotka voivat antaa tietoa kartellin vaikutuksista yhteismarkkinoilla.
Ensinnäkin Euroopan kiintiösopimuksen 2 artiklassa, jonka otsikko on ”Ilmoittaminen”, määrätään seuraavaa:
”E-jäsenet ilmoittavat tarjouspyynnöistä tavanomaiseen tapaan. E-jäsenet ilmoittavat J-ryhmän kanssa käytäviä keskusteluja
varten pyynnöistä [kartellin Euroopan sihteerille] käyttämällä liitteessä 1 olevaa kiintiösopimuksen ilmoittamislomaketta.”
Tässä yhteydessä on katsottava, että ilmaisusta ”tavanomaiseen tapaan” voidaan päätellä, että ilmoittaminen – ja siten kartelli
– oli käytössä ennen kiintiösopimuksen ja Euroopan kiintiösopimuksen, jotka molemmat tehtiin 15.4.1988, tekemistä, minkä seikan
komissio mainitsi riidanalaisessa päätöksessä korostamatta erityisesti tätä asiaa tai määräämättä seuraamuksia tältä osin,
ja minkä Siemens kiistää. Mainitun ilmaisun ei voida tulkita merkitsevän ”käyttämällä kiintiösopimusta varten tarkoitettua
ilmoittamislomaketta”, sillä Euroopan kiintiösopimuksen 2 artiklan toinen virke merkitsisi tällöin ensimmäisen virkkeen toistoa.
Toiseksi Euroopan kiintiösopimuksen liitteessä 2, johon sisältyy ”tiedottamissuunnitelma”, määrätään muun muassa, että ”[kartellin
Euroopan sihteeri] ilmoittaa automaattisesti [eurooppalaisten tuottajien ilmoittamista] hankkeista [japanilaiselle] puolelle
lukuun ottamatta eurooppalaisia hankkeita”, ja että ”MM päättää eurooppalaisista hankkeista ilmoittamisesta J-ryhmälle”. Tässä
yhteydessä on täsmennettävä, että kuten tästä liitteestä myös ilmenee, MM tarkoittaa ”jäsenten kokousta” (members meeting).
Lisäksi kiintiösopimuksen liitteestä 1 ilmenee, että ”E-ryhmä” ja ”J-ryhmä” tarkoittivat eurooppalaista ja japanilaista tuottajaryhmää.
Lisäksi komission riidanalaisen päätöksen 147 perustelukappaleessa tekemien toteamusten, joita Siemens ei ole kiistänyt, mukaan
Siemens hoiti kartellin Euroopan sihteerin tehtäviä koko sen ensimmäisen kartelliin osallistumisjakson ajan vuodesta 1988
vuoteen 1999.
Euroopan kiintiösopimuksen liitteestä 2 ilmenee siten ensinnäkin, että Euroopassa toteutettavat kytkinlaitehankkeet käsiteltiin
kartellin eurooppalaisten jäsenten kesken, ja toiseksi, että näitä hankkeita käsiteltiin eri tavalla kuin kytkinlaitehankkeita
muualla maailmassa siinä mielessä, että niistä ei ilmoitettu japanilaiselle tuottajaryhmälle automaattisesti vaan ainoastaan
eurooppalaisten jäsenten kokouksen erityisestä päätöksestä.
Tällaisia ilmoituksia ei voida ymmärtää, ellei niille olisi mitään syytä, vaikka niitä olisi tehty vain satunnaisesti erityisestä
päätöksestä ja/tai jälkikäteen ja yleisesti, kuten Hitachi esittää (ks. 96 kohta edellä). Päinvastoin kiintiösopimuksella
ja Euroopan kiintiösopimuksella perustetun kaltaisessa kartellissa ainoa käsitettävissä oleva syy tällaiselle ilmoittamiselle
on se, että kyseessä olevista tiedoista oli hyötyä kartellin täytäntöönpanossa. Koska käsiteltävässä asiassa Euroopan maiden
suuri enemmistö jäi edellä 55 kohdassa esitetyllä tavalla kiintiösopimuksen nojalla eurooppalaisen ja japanilaisen tuottajaryhmän
välisen hankkeiden jakamisen ulkopuolelle, eurooppalaisten tuottajien näissä maissa suorittamien myyntien ilmoittamiselle
ei ole muuta mahdollista syytä kuin se, että nämä myynnit otettiin huomioon eurooppalaisten tuottajien kartelliin perustuvassa
maailmanlaajuisessa kiintiössä. Kuten edellä 98 kohdassa on selitetty, Euroopan maissa – ”tuottajamaita” lukuun ottamatta
– tapahtuneiden myyntien ottaminen huomioon maailmanlaajuisessa kiintiössä on puolestaan tärkeä indisio siitä, että japanilaisilla
tuottajilla oli yhteistoimintajärjestelyyn perustuva velvollisuus jättäytyä Euroopan markkinoiden ulkopuolelle.
Missään tapauksessa Siemensin tästä esittämät väitteet eivät voi menestyä. Ensinnäkin Siemensin väite, jonka mukaan komissio
pyrkii vetoamaan mahdollisiin sopimuksiin Keski- ja Itä-Euroopassa todisteena väitetyistä kilpailusääntöjen rikkomisista ETA-alueella,
tai vuosina 2002–2004 tehtyihin sopimuksiin näyttääkseen toteen kartellin vaikutukset vuosina 1988–1999, ei pidä paikkaansa.
Komissio vain vetoaa perusteena väitteelleen keskusteluihin, joita ilmeisesti käytiin eurooppalaisen ja japanilaisen tuottajaryhmän
välillä siitä, oliko Keski- ja Itä-Euroopan markkinat, joille pääsy oli tullut uudestaan mahdolliseksi rautaesiripun putoamisen
jälkeen vuonna 1989, myös varattava eurooppalaisille tuottajille. Tässä yhteydessä se mainitsi riidanalaisen päätöksen 126
ja 127 perustelukappaleessa tietyt mainituissa maissa toteutetut hankkeet, joista keskusteltiin japanilaisten tuottajien kanssa,
sen osoittamiseksi, että näillä oli lähtökohtaisesti intressi ja mahdollisuus olla tarjoajina näissä tarjouskilpailuissa.
Tällaista arviointia ei voida pitää sellaisenaan epäasianmukaisena.
Toiseksi Siemensin väite, jonka mukaan ilmoittaminen japanilaisille tuottajille saattoi koskea vain hankkeita Keski- ja Itä-Euroopan
maissa, on hylättävä. Kuten komissio aivan oikein esittää, länsimaisilla tuottajilla ei ollut kiintiösopimuksen ja Euroopan
kiintiösopimuksen tekemisen aikaan mahdollisuutta päästä näiden maiden markkinoille. Niinpä tiedottamissuunnitelmassa mainittujen
eurooppalaisten hankkeiden oli oltava sellaisia, jotka toteutettiin Länsi-Euroopan maissa, joista suurin osa – ainoana poikkeuksena
Sveitsi – kuului vuodesta 1994 lähtien ETA-alueeseen. Toisin kuin Siemens väittää, komission kannattama näkemys ei ole myöskään
epälooginen. Komissio ei ole mitenkään väittänyt, kuten Siemens antaa ymmärtää, että ilmoittamisvelvollisuus olisi ollut ”automaattinen”
tai ”pakollinen”. Sen sijaan merkityksen, jonka komissio tälle ilmoittamiselle antaa, kannalta riittää se, että ilmoittaminen
tapahtui yleisesti ja jälkikäteen kartellin eurooppalaisten jäsenten erityisellä päätöksellä.
On korostettava vielä, ettei Siemens anna mitään uskottavaa selitystä sille, että tiedottamissuunnitelmassa määrättiin Euroopassa
toteutettavista kytkinlaitehankkeista tiedottamisesta japanilaiselle tuottajaryhmälle, vaikkakin epäsystemaattisesti ja ainoastaan
eurooppalaisten tuottajien erityisestä päätöksestä. Siemens esitti vastauksena unionin yleisen tuomioistuimen istunnossa tekemään
kysymykseen, että kyseessä oleva ilmoittaminen saattoi kaiken lisäksi koskea vain 11:tä Euroopassa toteutettavaa kytkinlaitehanketta,
jotka komissio mainitsi riidanalaisen päätöksen 164 perustelukappaleessa, eli siis hyvin rajallista, vain yhtä prosenttia
yleiseen luetteloon sisältyneiden hankkeiden kokonaisvolyymistä vastaavaa osuutta merkitsevää määrää hankkeista. Kuten edellä
125 kohdassa on esitetty, ”eurooppalaisten” hankkeiden vähäinen osuus yleisessä luettelossa olevista hankkeista ei merkitse
sitä, ettei kartellilla olisi ollut vaikutusta muihin hankkeisiin Euroopassa, vaan se voidaan selittää sillä, ettei tällaisista
hankkeista ollut tarpeen keskustella yleisessä kartellissa japanilaisten tuottajien läsnä ollessa. Niinpä yleisellä luettelolla
ei ole merkitystä niiden hankkeiden määrän määrittämisessä, joista ilmoitettiin japanilaisille tuottajille Euroopan kiintiösopimuksen
liitteessä 2 olevan tiedottamissuunnitelman mukaisesti.
Tästä seuraa, että Euroopan kiintiösopimuksen liite 2 on pätevä todiste sen komission toteamuksen tueksi, jonka mukaan Länsi-Euroopassa
toteutettavat hankkeet kuuluivat eurooppalaisten tuottajien välillä keskusteltuihin ja jaettuihin hankkeisiin ja jonka mukaan
japanilaisten tuottajien oli pysyttävä Euroopan markkinoiden ulkopuolella sitä vastaan, että eurooppalaisten tuottajien näissä
maissa suorittamat myynnit otettiin huomioon niiden maailmanlaajuisessa kiintiössä.
–       VA Tech -konsernin tiloissa tehdyssä tarkastuksessa löydetty asiakirja, jonka otsikko on ”Yhteenveto keskustelusta JJC:n kanssa”
Komissio viittaa riidanalaisen päätöksen 135 perustelukappaleessa VA Tech -konsernin tiloissa tehdyn tarkastuksen yhteydessä
eräältä kannettavalta tietokoneelta löydettyyn asiakirjaan, jonka otsikko on ”Yhteenveto keskustelusta JJC:n kanssa” ja joka
on komission mukaan laadittu 10.6.2003. Tämä asiakirja on osittain vaikeaselkoinen, mutta siitä voidaan kuitenkin tehdä tiettyjä
johtopäätöksiä. Siinä mainitaan muun muassa kahteen otteeseen käsite ”tuott. maa”, jonka voidaan perustellusti katsoa tarkoittavan
vain ”tuottajamaata”. Lisäksi tässä asiakirjassa viitataan ”Viimeiseen helmikuussa 1999 tehtyyn tutkimukseen – pl. E ja tuott.
maat”, ja jokaisen eurooppalaisen jäsenen, jotka yksilöidään heinäkuusta 2002 lähtien käytetyillä koodeilla, joita Siemens
ei ole kiistänyt, osalta on mainittu ennen ja jälkeen ”02/99” (tarkoittaa todennäköisesti helmikuuta 1999) sovellettavat kiintiöt.
Tässä asiakirjassa on mainittu myös eurooppalaisten jäsenten markkinaosuudet Euroopan markkinoilla ”tuottajamaita” lukuun
ottamatta vuosien 1988 ja 1998 välillä, ja siinä on ei-tyhjentävä luettelo muista Euroopan maista kuin tuottajamaista (”Fin,
Dan, Nor, Es, Po, Irl, Bel, Gre, Lux”).
Kun arvioidaan tämän asiakirjan todistusarvoa ja uskottavuutta, on otettava huomioon, että sen tuntematon laatija ottaa siinä
kantaa tapahtumiin, jotka olivat tapahtuneet noin neljä vuotta ennen asiakirjan laatimista ja joista hän oli luultavasti saanut
tiedon toiselta tuntemattomalta henkilöltä. Henkilöä, josta käytetään tunnusta ”JJC”, ei ole yksilöity, eivätkä nämä alkukirjaimet
vastaa ketään komission riidanalaisen päätöksen liitteessä 2 mainitsemista mukana olleiden yritysten puolesta kartelliin osallistuneista
henkilöistä. Vaikka nämä seikat eivät ole sellaisia, että ne veisivät tältä asiakirjalta kaiken todistusarvon, ne voivat kuitenkin
antaa aiheen tiettyyn siitä tehtäviin päätelmiin liittyvään varovaisuuteen erityisesti siihen sisältyvien yksityiskohtaisten
tietojen arvon osalta ja perustella sen, että mainitun asiakirjan todistusarvon katsotaan olevan vain keskinkertainen.
Niinpä on kuitenkin annettava tietty todistusarvo sille, että sen lisäksi, että tässä asiakirjassa mainitaan kahteen kertaan
käsite ”tuottajamaa”, se myös sisältää ei-tyhjentävän luettelon muista maista kuin tuottajamaista, ja sille, että siitä ilmenee
selvästi, että muihin maihin ja tuottajamaihin sovellettavien järjestelmien välillä oli eroa siltä osin kuin kartellissa määritettyjä
kiintiöitä ei sovellettu viimeksi mainittuihin. Viimeksi mainitun seikan osalta on todettava, että asiakirjassa ”02/99 jälkeen”
sovellettaviksi mainitut kiintiöt vastasivat täsmällisesti komission riidanalaisen päätöksen 145 perustelukappaleessa muiden
todisteiden perusteella toteamia kiintiöitä, joita sovellettiin Siemensin kilpailusääntöjen rikkomiseen osallistumisen ensimmäisen
vaiheen loppuaikoina.
Lisäksi tästä asiakirjasta voidaan päätellä myös, että kartellin eurooppalaiset tuottajat vaihtoivat tietoja Euroopassa ”tuottajamaiden”
ulkopuolella tekemiensä toimitusten volyymeistä. VA Tech -konserniin kuuluvan yrityksen (jäljempänä VA Tech -yritys) tietämystä
eurooppalaisten tuottajien täsmällisistä markkinaosuuksista Euroopassa (”tuottajamaiden” ulkopuolella) ja tämän tietoisuuden
jatkumista 10 vuoden ajan ei voida selittää muuten kuin sillä, että mainitut tuottajat tiedottivat toisilleen myynneistään
Euroopassa ”tuottajamaiden” ulkopuolella.
–       Viestinvaihto, joka käytiin 18.1.1999 VA Tech -konsernin työntekijöiden Wa:n, J:n ja B:n välillä
Wa. lähetti 18.1.1999 sähköpostiviestin J:lle, joka lähetti sen samana päivänä edelleen tulostettuna ja merkinnöillä varustettuna
faksilla B:lle. Tässä sähköpostiviestissä, jossa oli otsikko ”Siemens in UK.”, Wa. varoitti J:tä siitä, että Siemens oli muodostamassa
toisen yhtiön kanssa allianssia Yhdistyneen kuningaskunnan hankkeita varten, mitä pidettiin uhkana ja mistä oli ”UK forumilla”
esitetty määritelmä ”Bad Behaviour”. Koska mitään selitystä ei kuitenkaan saatu, Wa. ehdotti odottamista ja tilanteen kehittymisen
seuraamista. Faksissa J. suosi reagointia uhkaamalla Saksan 400 kilovoltin kytkinlaitteiden markkinoille tunkeutumisella.
Lisäksi hän muistutti VA Tech -konsernin kannasta, jonka mukaan Yhdistyneen kuningaskunnan markkinat kuuluivat historiallisesti
Reyrollelle ja GEC:lle (jonka kytkinlaitetoiminnot sulautettiin Alstomin vastaaviin toimintoihin vuonna 1989) tasasuuruisin
osuuksin ja että kaikkien muiden tilauksia saavien yritysten oli kompensoitava ne, mutta hän myös valitti, että tähän tarkoitetut
mekanismit olivat heikot.
Siemens on unionin yleisen tuomioistuimen kirjallisiin kysymyksiin antamassaan vastauksessa esittänyt, että tästä asiakirjasta
käy ilmi ainoastaan se, että sähköpostin kirjoittajan mielestä Siemens vaikutti aggressiiviselta kilpailijalta Yhdistyneen
kuningaskunnan markkinoilla. Sen sijaan siitä ei voida saada vahvistusta suojeltujen ”tuottajamaiden” olemassaololle.
Ensinnäkin on kuitenkin katsottava, että tämä viestienvaihto todistaa Yhdistyneen kuningaskunnan markkinoiden suojaamisesta
kartellissa niitä perinteisesti hallinneiden tuottajien Reyrollen ja GEC:n hyväksi, mikä voidaan asiallisesti luokitella ”tuottajamaan”
suojaamiseksi, vaikkakaan termiä ei ole koskaan käytetty. Se, että kartellin muut eurooppalaiset jäsenet olivat olleet aktiivisia
näillä markkinoilla, ei ole esteenä tällaiselle tulkinnalle, koska kaikella todennäköisyydellä kompensaatiomekanismi oli olemassa,
vaikka se ei ilmeisesti toiminutkaan tyydyttävästi. Toiseksi faksista ilmenee, että VA Tech -yritys oli pysynyt aikaisemmin
Saksan markkinoiden ulkopuolella ­ ainakin 400 kilovoltin kytkinlaitteiden osalta – ilman, että tälle olisi ollut teknisiä
tai kaupallisia syitä, sillä näille markkinoille liittymistä kaavailtiin vastatoimena Siemensille. Tästä voidaan muun uskottavan
selityksen puuttuessa päätellä, että myös Saksan markkinoita suojattiin ”tuottajamaana”. Kolmanneksi sähköpostiviestistä ilmenee,
että oli olemassa ”UK forum”, jolla Yhdistyneen kuningaskunnan markkinoihin liittyviä ongelmia käsiteltiin. Vaikka käsiteltävässä
asiassa ei ole tarpeen ottaa lopullisesti kantaa tähän, voidaan todeta, että kyse saattoi olla näillä markkinoilla toimivien
kartellin jäsenten paikalliseen yhteistoimintaan liittyvästä foorumista.
Koska nämä viestit ovat kartellissa mukana olleiden henkilöiden sen keston aikana laatimia asiakirjoja, ne ovat todisteita,
joiden todistusarvo on erittäin korkea.
–       Vuosien 2002 ja 2004 välisen ajan tapahtumia koskevat asiakirjatodisteet
We:n laatimasta 2.12.2003 päivätystä sisäisestä muistiosta, joka sisältää yhteenvedon 1. ja 2.12.2003 pidetystä kokouksesta,
ABB:n Alstomille 21.7.2003 lähettämästä faksista, joka liittyy Saksan hankkeita koskevaan kokoukseen, ABB:n Alstomille 18.12.2003
lähettämästä faksista, joka koskee Yhdistyneen kuningaskunnan markkinoiden tilannetta, ja Zi:n syyskuun 2002 aikaan laatimasta
päiväämättömästä sisäisestä muistiosta on todettava, että nämä neljä asiakirjaa liittyvät ainoastaan tilanteisiin ja tapahtumiin,
jotka selkeästi ajoittuivat vuosien 2002 ja 2004 väliselle jaksolle.
Kuten edellä 37 kohdassa on mainittu, on hylättävä komission väite, jonka mukaan jaksoa 2002–2004 koskevat huomautukset olisi
perusteltua ulottaa koskemaan myös aikaisempaa ajanjaksoa, sillä perusteella, että kyse on yhdestä ja samasta kilpailusääntöjen
rikkomisesta. Päinvastoin koska kartellin toiminta tiettyjen yritysten osallistumisen keskeytymisen seurauksena väheni vuosien
1999–2002 aikana ja koska vuosi 2002 merkitsi uutta alkua muutetulla järjestelmällä, on pikemminkin välttämätöntä osoittaa
kartellin tavoitteiden, osallistujien ja laajuuden jatkuvuus sen osoittamiseksi, että kyse oli yhtenä kokonaisuutena pidettävästä
rikkomisesta.
Niinpä on katsottava, että kyseessä olevat neljä asiakirjaa eivät voi olla Siemensin kilpailusääntöjen rikkomiseen osallistumisen
ensimmäiseen vaiheeseen vuosina 1988–1999 liittyvä todiste.
d)     Päätelmät ensimmäisen kanneperusteen toisesta osaperusteesta
Kartellin vaikutukset ETA-alueella
Kartellilla oli vaikutuksia ETA-alueella, koska eurooppalaiset tuottajat keskustelivat ETA-alueella toteutettavista kytkinlaitehankkeista
ja jakoivat ne. Tästä todistaa ABB:n lausunnoista – mukaan lukien riidanalaisen päätöksen 164 perustelukappaleessa oleva luettelo
”Euroopan” hankkeista ja M:n lausunnot – Fujin ja Hitachin lausunnoista, Euroopan kiintiösopimuksen liitteestä 2, asiakirjasta
”Yhteenveto keskusteluista JJC:n kanssa” ja 18.1.1999 käydystä viestienvaihdosta muodostuva todisteiden kokonaisuus. Näiden
todisteiden joukossa M:n, Fujin ja Hitachin lausunnoilla sekä Euroopan kiintiösopimuksen liitteellä 2 ja 18.1.1999 käydyllä
viestienvaihdolla on korkea todistusarvo.
Suhteessa tähän keskenään yhtäpitävien todisteiden kokonaisuuteen päinvastaisesta todistavilla Melcon lausunnoilla, joihin
Siemens on vedonnut, ei voida saattaa tätä päätelmää kyseenalaiseksi. Melco ottaa kantaa ennen kaikkea maailmanlaajuisen kartellin
laajuuteen eli eurooppalaisen ja japanilaisen tuottajaryhmän väliseen koordinaatioon ja siihen, ettei kartellissa keskusteltu
Euroopan markkinoista tai kytkinlaitehankkeista näillä markkinoilla. Tähän liittyen se väittää, ettei sillä ole todisteita
Euroopan markkinoita koskevasta sopimuksesta. Sen sijaan se ei japanilaisena yrityksenä voinut olla tietoinen eurooppalaisten
tuottajien ryhmässä käydyistä keskusteluista. Se antaa kuitenkin nimenomaisesti ymmärtää olevan mahdollista, että muut kartelliin
osallistuneet yritykset ovat saattaneet laajentaa keskustelunsa muihin aiheisiin, mutta korostaa kuitenkin useaan otteeseen
sitä, että japanilaisten tuottajien oli odotettava ennen kartellin kokousten alkua eurooppalaisten tuottajien keskustelujen,
joiden sisältö oli sille tuntematon, päättymistä. Kun jätetään huomioon ottamatta se, että Melco kiistää Euroopan ja Japanin
markkinoiden jakamisen näiden kahden tuottajaryhmän välillä, ja riippumatta siitä, ovatko sen lausunnot uskottavia, on todettava,
ettei näitä lausuntoja voida ymmärtää niin, että ne vahvistaisivat Siemensin näkemyksen, jonka mukaan ETA-alueella toteutettavista
kytkinlaitehankkeista ei keskusteltu eikä niitä jaettu.
Euroopan ja Japanin markkinoiden varaaminen vastavuoroisesti eurooppalaisille ja japanilaisille tuottajille
Siitä, että eurooppalaiset ja japanilaiset tuottajat jakoivat markkinat yleisellä tasolla siten, että Japanin markkinat varattiin
japanilaisille tuottajille ja Euroopan markkinat eurooppalaisille tuottajille, todistavat ABB:n ja M:n lausunnot sekä Fujin
ja Hitachin lausunnot ja Euroopan kiintiösopimuksen liite 2. ABB:n lausuntoja lukuun ottamatta kaikilla näillä todisteilla
on korkea todistusarvo.
”Tuottajamaiden” suojaaminen Euroopassa
Siitä, että Euroopassa suojattiin ”tuottajamaita” siten, että niiden maiden markkinat, joissa eurooppalaiset tuottajat olivat
perinteisesti toimineet, varattiin alun alkaen niille eikä tätä otettu huomioon kartelliin perustuvissa kiintiöissä, todistaa
ABB:n ja M:n lausunnoista sekä asiakirjasta ”Yhteenveto keskusteluista JJC:n kanssa” ja 18.1.1999 käydystä viestienvaihdosta
muodostuva todisteiden kokonaisuus. Näiden todisteiden joukossa M:n lausunnoilla on korkea todistusarvo ja 18.1.1999 käydyllä
viestienvaihdolla erittäin korkea todistusarvo.
Yhteenvetona voidaan todeta, että kaikki Siemensin kiistämät perusteet saavat ABB:n ja M:n lausuntojen lisäksi tukea muista
todistusarvoltaan korkeista todisteista sekä muista todistusarvoltaan erittäin korkeista todisteista. Niinpä voidaan katsoa,
että näiden todisteiden kokonaisuuden avulla voidaan osoittaa riidanalaisessa päätöksessä moititun kartellin olemassaolo.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että komissio on osoittanut oikeudellisesti riittävällä tavalla kartellin olemassaolon
vuosina 1988–1999 ja erityisesti sen, että tällä kartellilla oli vaikutuksia ETA-alueella, markkinoiden jakamisen eurooppalaisten
ja japanilaisten tuottajien välillä sekä ”tuottajamaiden” suojaamisen.
Tästä seuraa, että ensimmäisen kanneperusteen toinen osaperuste ja siten ensimmäinen kanneperuste kokonaisuudessaan on hylättävä.
II
Asetuksen N:o 1/2003 25 artiklan rikkomista koskeva toinen kanneperuste
Siemensin toinen kanneperuste jakautuu kolmeen osaperusteeseen. Ensimmäisellä osaperusteella se esittää, että komissio ei
osoittanut sen osallistuneen kartelliin 22.4.1999 jälkeen. Toisessa osaperusteessa se vetoaa menettelyjen vanhentumiseen ja
kolmannella osaperusteella se esittää, ettei se osallistunut kartelliin 1.1.2004 jälkeen.
A
Osallistumista kilpailusääntöjen rikkomiseen huhtikuun ja syyskuun 1999 välisenä aikana koskevan näytön puuttumiseen liittyvä
toisen kanneperusteen ensimmäinen osaperuste
1.     Asianosaisten lausumat
Siemens esittää tämän osaperusteen tueksi kahdeksan perustetta, joista ensimmäinen koskee näytön puuttumista siitä, että se
olisi osallistunut hankkeita koskevaan sopimukseen huhtikuun 1999 jälkeen, toinen näytön puuttumista siitä, että se olisi
osallistunut kokouksiin 22.4.1999 jälkeen, kolmas ABB:n lausuntojen ristiriitaisuutta ja vähäistä uskottavuutta, neljäs sitä,
ettei M:n lausuntoja voida ottaa tutkittavaksi, viides selkeiden asiakirjatodisteiden puuttumista sen osallistumisesta kartelliin
syyskuuhun 1999 saakka, kuudes muiden kartelliin osallistuneiden yritysten lausuntoihin perustuvien selkeiden todisteiden
puuttumista, seitsemäs sellaisten todisteiden huomioon ottamatta jättämistä, jotka osoittavat sen osallistumisen kartelliin
keskeytyneen huhtikuussa 1999, ja kahdeksas sitä, että sen kartelliin osallistuminen keskeytyi viimeistään huhtikuussa 1999,
koskevan empiirisen taloudellisen näytön huomioon ottamatta jättämistä.
Komissio kiistää Siemensin väitteet.
2.     Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on todettava, ettei asiassa ole kiistetty sitä, että Siemens keskeytti kartelliin osallistumisensa vuonna 1999. Sen
sijaan asianosaiset ovat erimielisiä tämän keskeyttämisen tarkasta ajankohdasta. Siemens kiistää osallistuneensa kartelliin
22.4.1999 jälkeen, jolloin Sydneyssä (Australia) pidettiin kokous, joka oli viimeinen, johon se osallistui. Komissio on myöntänyt,
kuten riidanalaisen päätöksen 295 perustelukappaleesta ilmenee, ettei sen ole mahdollista osoittaa mainitun keskeyttämisen
tarkkaa ajankohtaa, mutta se on määrittänyt mainitun keskeyttämisen ajankohdaksi 1.9.1999. Se määritti tämän päivämäärän ABB:n
ja M:n lausumien sekä asiakirjaan ”Yhteenveto keskusteluista JJC:n kanssa”, joka löydettiin VA Tech -konsernin tiloissa suoritetussa
tarkastuksessa, sisältyvien tietojen perusteella, ja se katsoo, että Arevan, Melcon, Fujin ja Hitachin/JAEPS:n lausunnot vahvistavat
sen.
Tämä erimielisyys herättää kysymyksen siitä, kenellä on tätä koskeva todistustaakka. Siemens katsoo, että komission on osoitettava,
että se osallistui kartelliin 1.9.1999 saakka, kun taas komissio väittää, että kun se on näyttänyt toteen yrityksen osallistumisen
kartelliin, tämän osallistumisen oletetaan kestäneen siihen saakka, kunnes sen päättymisestä saadaan näyttö, joka tähän kartelliin
osallistuneen yrityksen on esitettävä.
a)     Todistustaakan jako Siemensin ja komission välillä
Siltä osin, milloin Siemensin osallistuminen kartelliin on päättynyt, on huomattava aluksi, että vakiintuneen oikeuskäytännön
mukaan yhtäältä osapuolen tai viranomaisen, joka väittää kilpailusääntöjä rikotun, tehtävänä on näyttää oikeudellisesti riittävällä
tavalla toteen kilpailusääntöjen rikkomisen tunnusmerkistön täyttävät tosiseikat, ja toisaalta yrityksen, joka vetoaa puolustautumisperusteeseen
kilpailusääntöjen rikkomisen toteamista vastaan, tehtävänä on osoittaa, että edellytykset kyseisen puolustautumisperusteen
soveltamiselle täyttyvät, joten kyseisen viranomaisen on tällöin turvauduttava muihin todisteisiin (edellä 65 kohdassa mainittu
asia Peróxidos Orgánicos v. komissio, tuomion 50 kohta; ks. vastaavasti edellä 43 kohdassa mainittu asia Baustahlgewebe v.
komissio, tuomion 58 kohta ja edellä 48 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 78 kohta).
Esillä olevassa asiassa sitä yleistä periaatetta, jonka mukaan komission on näytettävä toteen kaikki kilpailusääntöjen rikkomisen
tunnusmerkistön täyttävät tosiseikat – rikkomisen kesto mukaan lukien (ks. vastaavasti asia T‑43/92, Dunlop Slazenger v. komissio,
tuomio 7.7.1994, Kok., s. II‑441, 79 kohta; asia T‑48/98, Acerinox v. komissio, tuomio 13.12.2001, Kok., s. II‑3859, 55 kohta
ja asia T‑62/02, Union Pigments v. komissio, tuomio 29.11.2005, Kok., s. II‑5057, 36 kohta) –, joilla voi olla vaikutusta
sen lopullisiin päätelmiin mainitun rikkomisen vakavuudesta, ei aseteta kyseenalaiseksi sillä, että Siemens on vedonnut toisen
kanneperusteen toisen osaperusteen yhteydessä vanhentumista koskevaan puolustautumisperusteeseen, jota koskeva todistustaakka
on lähtökohtaisesti kantajalla.
Tällaiseen puolustautumisperusteeseen vetoaminen edellyttää välttämättä sitä, että kilpailusääntöjen rikkomisen kesto ja päivä,
jona rikkominen päättyi, on näytetty toteen. Kyseisillä seikoilla ei kuitenkaan voida yksinään perustella todistustaakan siirtymistä
tältä osin kantajalle. Yhtäältä kilpailusääntöjen rikkomisen kesto – eli käsite, joka edellyttää, että rikkomisen viimeinen
päivä on tiedossa, – on yksi niistä rikkomisen olennaisista tekijöistä, joiden osalta todistustaakka on komissiolla riippumatta
siitä, että myös kyseisten tekijöiden riitauttaminen on osa vanhentumista koskevaa puolustautumisperustetta. Toisaalta kyseinen
päätelmä on perusteltu siihen nähden, että se, että komission menettelyyn sovellettava vanhentumisaika ei ole päättynyt asetuksen
N:o 1/2003 25 artiklan perusteella, on oikeusvarmuuden periaatteesta johtuva laillinen objektiivinen arviointiperuste (ks.
vastaavasti yhdistetyt asiat T‑22/02 ja T‑23/02, Sumitomo Chemical ja Sumika Fine Chemicals v. komissio, tuomio 6.10.2005,
Kok., s. II‑4065, 80–82 kohta) ja se on näin ollen kaikkien seuraamuksesta tehtyjen päätösten pätevyyden edellytys. Komission
on näet noudatettava sitä, vaikka yritys ei olisi esittänyt tätä koskevaa puolustautumisperustetta (edellä 65 kohdassa mainittu
asia Peróxidos Orgánicos v. komissio, tuomion 52 kohta).
On kuitenkin tarkennettava, että kyseinen todistustaakan jako voi vaihdella siltä osin kuin tosiseikat, joihin osapuoli vetoaa,
voivat olla sellaisia, että ne velvoittavat toisen osapuolen esittämään selityksen tai perustelun, jonka puuttuessa on mahdollista
päätellä, että näyttö on esitetty (edellä 65 kohdassa mainittu asia Peróxidos Orgánicos v. komissio, tuomion 53 kohta; ks.
myös vastaavasti edellä 48 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 79 kohta). Erityisesti
silloin, kun komissio on esittänyt näytön sopimuksen olemassaolosta, kuten tässä tapauksessa, siihen osallistuneen yrityksen
on esitettävä näyttö siitä, että se on ottanut etäisyyttä sopimukseen, ja tämän näytön on osoitettava selvä ja muiden sopimukseen
osallistuneiden yritysten tietoon saatettu tahto vetäytyä tästä sopimuksesta (asia T‑168/01, GlaxoSmithKline Services v. komissio,
tuomio 27.9.2006, Kok., s. II‑2969, 86 kohta; ks. myös vastaavasti asia C‑2/01 P, BAI ja komissio v. Bayer, tuomio 6.1.2004,
Kok., s. I‑23, 63 kohta ja edellä 48 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 81–84 kohta).
Näiden periaatteiden kannalta on myös tarkastettava, onko komissio näyttänyt asianmukaisesti toteen ne tosiseikat, joille
se perustaa arvionsa siitä, että Siemens keskeytti osallistumisensa kartelliin 1.9.1999.
b)     Todisteiden, joille komissio perustaa arvionsa siitä, että Siemens keskeytti osallistumisensa kartelliin 1.9.1999, todistusarvo
Aluksi on muistutettava keskeisistä tosiseikoista, joille komissio perustaa arvionsa siitä, että Siemens keskeytti osallistumisensa
kartelliin 1.9.1999, sellaisina kuin ne ilmenevät erityisesti riidanalaisen päätöksen 186, 295, 296 ja 298 perustelukappaleesta.
Ensinnäkin ABB ilmoitti, että Siemens oli päättänyt osallistumisensa kartellin kokouksiin vuoden 1999 lopulta lähtien, ja
M on todennut, että Siemens vetäytyi syyskuussa 1999. Toiseksi VA Tech -konsernin tiloista löydettyyn asiakirjaan ”Yhteenveto
keskusteluista JJC:n kanssa” sisältyy maininta, jonka komissio tulkitsee viittaavan Siemensin irtautumiseen syyskuussa 1999.
Kolmanneksi komissio esittää, että Areva, Melco, Fuji ja Hitachi/JAEPS vahvistivat, että Siemensin vetäytyminen tapahtui syyskuussa
1999.
ABB:n ja M:n lausunnot
Siemens esittää käsiteltävänä olevan osaperusteen tueksi esitetyllä kolmannella perusteella, että ABB:n lausunnot ovat erityisen
yleisluonteisia ja ristiriitaisia ja että ne ovat ”kehittyneet” olosuhteiden mukaan niin paljon, että ne ovat menettäneet
kaiken todistusvoimansa.
Tässä yhteydessä on mainittava, että ABB esitti 7.5.2004 antamassaan lausunnossa, että ”sikäli kuin se tietää, Siemens jätti
kartellin tietyksi aikaa noin vuonna 1999”. M puolestaan vastasi komissiolle, joka tiedusteli häneltä 23.9.2005 järjestetyssä
kuulemisessa sitä, pystyikö hän kertomaan tarkasti, milloin Siemens keskeytti osallistumisensa kartelliin, seuraavaa:
”En tarkasti. Olimme Genevessä, mutta muistan kuinka Th. ilmoitti siitä, en kuitenkaan 100-prosenttisen varmasti. Se oli vuosi
[19]99. En muista, oliko silloin syksy vai kevät. Onko sillä merkitystä?”
ABB ilmoitti 4.10.2005 antamassaan lausunnossa, että M oli tällä välin muistanut, että Siemens oli ollut edelleen edustettuna
Sydneyssä huhtikuussa 1999 järjestetyssä vuosikokouksessa ja että se oli vetäytynyt kartellista vasta neljä tai viisi kuukautta
myöhemmin eli elokuussa tai syyskuussa, minkä Th. oli ilmoittanut operatiivisen tason kokouksessa Genevessä (Sveitsi).
On siis todettava, että ABB:n ja M:n lausunnot tarkasta ajankohdasta, jolloin Siemens oli keskeyttänyt osallistumisensa kartelliin
vuonna 1999, muuttuivat hieman ajan kuluessa. Nämä lausunnot eivät kuitenkaan ole niinkään ristiriitaisia, vaan ne ovat yksinkertaisesti
tarkentuneet (noin vuonna 1999, keväällä tai syksyllä 1999 ja lopulta elo- tai syyskuussa 1999) sitä mukaan kuin M, joka vaikuttaa
Siemensin kartelliin osallistumisen keskeyttämisen osalta olevan pääasiallinen tiedonlähde ABB:ssä, muisti asioita yhä tarkemmin.
On huomattava erityisesti, että toisin kuin Siemens väittää, M:n viimeisimmät muistikuvat, joihin ABB:n 4.10.2005 antama lausunto
perustui, eivät ole ristiriidassa hänen aikaisempien, Siemensin osallistumisen keskeyttämiseen liittyneitä olosuhteita koskevien
lausuntojensa kanssa. Vaikka hän mainitsi, että Siemens oli vuosien 1997 ja 1998 epäsuotuisan markkinakehityksen seurauksena
aloittanut aggressiivisen hintakilpailun, hän ei maininnut, että näin olisi tapahtunut jo vuonna 1998. Yhtäältä on ymmärrettävää,
että Siemensin sitä koskeva päätöksentekoprosessi, mikä on oikea tapa reagoida epäsuotuisaan markkinakehitykseen, on voinut
kestää tietyn aikaa. Toisaalta on yhtä ymmärrettävää, että vaikka Siemens olisi vuoden 1998 lopulla päättänyt olla jatkamatta
osallistumistaan kartelliin ja omaksunut aggressiivisemman markkinakäyttäytymistavan, se olisi yrittänyt hyötyä kartellin
vaikutuksista mahdollisimman pitkään lykkäämällä tästä päätöksestä ilmoittamista syyskuuhun 1999. Vakiintuneen oikeuskäytännön
mukaan tällainen menettely – jos oletetaan osoitetuksi – ei voi riittää mainitun keskeyttämisen toteamiseen, koska mainittu
yritys voi tällä tavalla menettelemällä vain yrittää saada etua kartellista (ks. vastaavasti asia T‑327/94, SCA Holding v.
komissio, tuomio 14.5.1998, Kok., s. II‑1373, 142 kohta; edellä 54 kohdassa mainittu asia Mannesmannröhren-Werke v. komissio,
tuomion 277 ja 278 kohta; edellä 174 kohdassa mainittu asia Union Pigments v. komissio, tuomion 130 kohta ja asia T‑43/02,
Jungbunzlauer v. komissio, tuomio 27.9.2006, Kok., s. II-3435, 269 kohta).
Siitä, että Siemens kyseenalaistaa ABB:n lausunnot, on todettava, että vaikkei ole poissuljettua, kuten edellä 64 kohdassa
on todettu, että ABB:llä oli houkutus korostaa kilpailijoidensa menettelyn vilpillisyyttä, tämä ei voi viedä Siemensin kartelliin
osallistumisen keskeyttämistä vuonna 1999 koskevilta ABB:n ja M:n lausunnoilta kaikkea todistusarvoa. Koska ABB viittaa tältä
osin yksinomaan M:n muistikuviin, tässä tapauksessa M:n kertomuksen uskottavuus määrittää ABB:n lausuntojen uskottavuuden.
Kuten edellä 76 kohdassa on esitetty, se, että M:n lausunnoissa voi olla tiettyjä vähäisiä epätäsmällisyyksiä, ei vaikuta
yleisesti mainittujen lausuntojen todistusarvoon.
Lisäksi on hylättävä Siemensin käsiteltävän osaperusteen tueksi esittämä neljäs peruste, jonka mukaan M:n lausuntoja ei voida
ottaa tutkittavaksi todisteina sen vuoksi, ettei Siemensillä ollut Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 3 kappaleen d
kohdan vastaisesti mahdollisuutta esittää suoraan kysymyksiä tälle todistajalle.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan perusoikeudet ovat erottamaton osa yleisiä oikeusperiaatteita, joiden noudattamista unionin
tuomioistuimet valvovat (yhteisöjen tuomioistuimen lausunto 2/94, 28.3.1996, Kok., s. I‑1759, 33 kohta ja asia C‑299/95, Kremzow,
tuomio 29.5.1997, Kok., s. I‑2629, 14 kohta). Unionin tuomioistuin ja unionin yleinen tuomioistuin tukeutuvat tässä tarkoituksessa
jäsenvaltioiden yhteiseen valtiosääntöperinteeseen ja ihmisoikeuksia koskeviin kansainvälisiin asiakirjoihin, joiden syntyyn
jäsenvaltiot ovat vaikuttaneet tai joihin ne ovat liittyneet. Euroopan ihmisoikeussopimuksella on tässä yhteydessä erityinen
merkitys (asia 222/84, Johnston, tuomio 15.5.1986, Kok., s. 1651, Kok. Ep. VIII, s. 621, 18 kohta ja em. asia Kremzow, tuomion
14 kohta). EU 6 artiklan 2 kohdan mukaan unioni pitää arvossa yhteisön oikeuden yleisinä periaatteina perusoikeuksia, sellaisina
kuin ne taataan Euroopan ihmisoikeussopimuksessa ja sellaisina kuin ne ilmenevät jäsenvaltioiden yhteisessä valtiosääntöperinteessä.
Näin ollen on tutkittava, onko komissio edellä mainitut seikat huomioon ottaen loukannut yhteisön oikeusjärjestyksen perustavanlaatuista
periaatetta eli puolustautumisoikeuksien kunnioittamisen periaatetta (asia 322/81, Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin
v. komissio, tuomio 9.11.1983, Kok., s. 3461, Kok. Ep. VII, s. 339, 7 kohta) siten, ettei se olisi tarjonnut Siemensille mahdollisuutta
esittää suoraan kysymyksiä todistaja M:lle.
Tässä yhteydessä on mainittava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tämä periaate edellyttää, että yrityksillä tai yritysten
yhteenliittymillä, joita komission kilpailuoikeudellinen tutkinta koskee, on mahdollisuus hallinnollisen menettelyn aikana
esittää asianmukaisesti näkemyksensä komission esiin tuomien tosiseikkojen, väitteiden ja olosuhteiden todenperäisyydestä
ja merkityksellisyydestä (asia T‑314/01, Avebe v. komissio, tuomio 27.9.2006, Kok., s. II‑3085, 49 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Mainittu periaate ei sen sijaan edellytä, että näille yrityksille itselleen annetaan jo hallinnollisen menettelyn aikana mahdollisuus
haastatella komission kuulemia todistajia (ks. vastaavasti edellä 48 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym.
v. komissio, tuomion 200 kohta).
Näin ollen tämä Siemensin peruste on hylättävä.
Yhteenvetona voidaan todeta, että ABB:n ja M:n lausumille on annettava korkea todistusarvo sen ajankohdan osalta, jolloin
Siemens keskeytti osallistumisensa kartelliin vuonna 1999. Näiden lausumien tueksi on kuitenkin edellä 66 kohdassa ilmaistun
periaatteen mukaisesti esitettävä muita todisteita.
Asiakirja ”Yhteenveto keskusteluista JJC:n kanssa”
Kuten edellä 151 kohdassa on esitetty, tämän asiakirjan todistusarvoon on suhtauduttava varoen, erityisesti sen sisältämille
yksityiskohtaisille tiedoille annettavan arvon osalta. Tarkka päivämäärä, jolloin Siemens keskeytti osallistumisensa kartelliin
vuonna 1999, on tällainen yksityiskohtainen tieto. Tähän on lisättävä, että asiakirja on tämän keskeyttämisen ajankohtaa koskevan
maininnan osalta tulkinnanvarainen.
Tämän asiakirjan ensimmäisellä rivillä lukee nimittäin seuraavaa:
”A/ päättyminen  3 ==> 09/99 1 ==> 00 aikana”.
Koska numero 3 oli asiakirjan laatimisen aikaan, 10.6.2003, Siemensin koodi kartellissa, komissio päätteli siitä, että Siemens
keskeytti osallistumisensa kartelliin syyskuussa 1999. Kuten Siemens esittää aivan oikein viidennessä perusteessaan, joka
koskee selkeiden asiakirjatodisteiden puuttumista siitä, että sen osallistuminen kartelliin jatkui syyskuuhun 1999 saakka,
tällainen tulkinta johtaa kuitenkin väistämättä päätelmään, että ABB, joka yksilöidään tunnuksella 1, keskeytti osallistumisensa
kartelliin vuoden 2000 aikana, vaikka on riidatonta, että ABB osallistui tämän jälkeenkin kartelliin. Niinpä joko komission
tulkinta tästä asiakirjan katkelmasta on virheellinen siinä mielessä, ettei siinä viitata Siemensin kartelliin osallistumisen
keskeyttämiseen, tai maininta ”1 ==> 00 aikana” on virheellinen. Viimeksi mainitussa tapauksessa ei ole syytä pitää mainintaa ”3
==> 09/99” sen uskottavampana. Joka tapauksessa on hylättävä komission tulkinta, jonka mukaan ilmaisu ”päättyminen” 193 kohdassa
lainatun asiakirjan ensimmäisellä rivillä viittaa vain mainintaan ”3 ==> 09/99” eikä mainintaan ”1 ==> 00 aikana”.
Yhteenvetona on katsottava, että tämän asiakirjan todistusarvo on erittäin heikko siltä osin kuin kyse on ajankohdasta, jolloin
Siemens keskeytti osallistumisensa kilpailusääntöjen rikkomiseen vuonna 1999.
Arevan, Melcon, Fujin ja Hitachin/JAEPS:n lausunnot
–       Arevan lausunnot
Arevan lausuntojen osalta komissio viittaa riidanalaisen päätöksen 186 perustelukappaleessa Arevan sakkoimmuniteetin saamista
koskevan hakemuksensa yhteydessä toimittamaan asiakirjaan, jonka otsikko on ”Kartellin toimintaa GIS-markkinoilla koskeva
selittävä muistio”. Tämän asiakirjan kappaleessa ”Historia” mainitaan seuraavaa:
”Ensimmäinen kartelli oli olemassa 1980-luvun lopun ja vuoden 1997, jolloin se keskeytyi, välillä. Vuodesta 1997 lähtien osallistujat
jatkoivat tapaamisiaan mutta eivät sopineet markkinoiden jakamisesta tai hinnoista, ja tätä kartellia koskevat tapaamiset
lakkasivat syyskuussa 1999; Siemens oli tällöin lopullisesti vetäytynyt.”
Ensinnäkin on mainittava, että tämä maininta on tulkinnanvarainen. Kuten Siemens esittää käsiteltävänä olevan osaperusteen
tueksi esittämällään kuudennella perusteella, mainintaa voidaan tulkita niin, että sen kartelliin osallistumisen keskeyttäminen
tapahtui ennen vuoden 1999 syyskuuta mutta tämän keskeyttämisen vaikutus – kartellin tapaamisten lakkaaminen – tapahtui vasta
syyskuussa. Tämä tulkinta ei ole kuitenkaan ainoa mahdollinen. On lisäksi huomattava, että Arevan väite, jonka mukaan tapaamiset
olisivat päättyneet vuoden 1999 syyskuusta alkaen, on myöhemmin osoittautunut virheelliseksi, mistä todistavat muun muassa
komission riidanalaisen päätöksen 191–197 perustelukappaleessa esittämät todisteet. Vaikka tämä seikka ei tee kummastakaan
edellä 196 kohdassa lainatun katkelman tulkinnasta toista todennäköisempää, se voi joka tapauksessa herättää yleisen epäilyn
Arevan lausuntojen luotettavuudesta. Tässä yhteydessä on muistutettava, että komissio itse luokitteli Arevan lausunnot riidanalaisen
päätöksen 290 ja 291 perustelukappaleessa ”ristiriitaisiksi ja tulkinnanvaraisiksi”, mitä pidettiin muiden ohella syynä jättää
riidanalaisen päätöksen 531 perustelukappaleesta ilmenevällä tavalla myöntämättä sille alennusta sakoista yhteistyötä koskevan
tiedonannon perusteella.
Niinpä Arevan lausunnoille on annettava pikemminkin heikko todistusarvo.
Toiseksi siltä osin kuin komissio tukeutuu riidanalaisen päätöksen 285 perustelukappaleessa ja alaviitteessä 237 Arevan väitetiedoksiantoon
antamaan vastaukseen, on hyväksyttävä Siemensin väite, jonka mukaan tähän vastaukseen ei voida vedota sitä vastaan, koska
sillä ei ollut mahdollisuutta tutustua siihen ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä (ks. vastaavasti edellä 189 kohdassa
mainittu oikeuskäytäntö). Komissio vahvisti unionin yleisen tuomioistuimen ennen istuntoa esittämiin kirjallisiin kysymyksiin
antamassaan vastauksessa, ettei Arevan vastausta väitetiedoksiantoon annettu tiedoksi Siemensille ennen riidanalaisen päätöksen
tekemistä.
–       Melcon lausunnot
Melco totesi 4.11.2004 päivätyssä asiakirjassa, jonka se esitti yhteistyötä koskevan tiedonannon mukaisen hakemuksensa yhteydessä,
seuraavaa:
”Ryhmä toimi syyskuuhun 1999 saakka ilman ristiriitoja tavoitteidensa saavuttamiseksi. Syyskuussa 1999 Siemens ilmoitti virallisesti
eräässä ryhmän kokouksessa vetäytyvänsä ryhmästä siitä syystä, että Siemensin ylin johto oli saanut tiedon ryhmän toiminnasta.”
Melco siis nimenomaisesti ja ilman erehdyksen mahdollisuutta vahvisti sen, että Siemens oli ilmoittanut kartelliin osallistumisensa
keskeyttämisestä vasta syyskuussa 1999.
Käsiteltävänä olevan osaperusteen tueksi esittämänsä kuudennen perusteen yhteydessä Siemens on esittänyt, että komissio itse
arvioi riidanalaisen päätöksen 292 perustelukappaleessa, että näiltä Melcon lausunnoilta puuttui todistusvoima niiden ristiriitaisuuden
ja tulkinnanvaraisuuden vuoksi. Tähän liittyen on todettava, että Melco jätti hallinnollisen menettelyn aikana kaksi erilaista
lausuntoa eli yhtäältä 4.11.2004 päivätyn asiakirjan, jonka se esitti yhteistyötä koskevan tiedonannon mukaisen hakemuksen
yhteydessä ja josta edellä 200 kohdassa lainattu katkelma on peräisin, ja toisaalta 5.7.2006 päivätyn vastauksen väitetiedoksiantoon.
Riidanalaisen päätöksen 292 perustelukappaleesta ilmenevä todistusarvottomaksi luokittelu liittyy kuitenkin vain viimeksi
mainittuun. Lisäksi tämä luokittelu koskee vain tämän vastauksen irrallista osaa eli Melcon väitettä, jonka mukaan kartelli
päättyi kokonaan vuonna 1999 sen jälkeen, kun Siemens oli keskeyttänyt osallistumisensa kartelliin. Komissio arvioi muun muassa,
että näitä väitteitä tukivat vain menettelyn muiden asianosaisten lausunnot ja että ne esitettiin vain Melcon omaksi puolustukseksi.
Sen sijaan riidanalaiseen päätökseen ei sisälly nimenomaista arviointia Melcon yhteistyötä koskevan tiedonannon mukaisen hakemuksen
yhteydessä 4.11.2004 antamien lausuntojen todistusarvosta.
On katsottava, että Melcon 4.11.2004 antamiin lausuntoihin sisältyvällä maininnalla syyskuusta 1999 ajankohtana, jolloin Siemens
olisi keskeyttänyt kartelliin osallistumisensa, olisi oltava korkea todistusarvo, sillä Melcolla ei voinut olla mitään intressiä
ilmoittaa tämän keskeyttämisen todellista ajankohtaa myöhempi ajankohta. Koska Siemensin – ja muutamaa kuukautta myöhemmin
tapahtunut Hitachin – lähtö tekee ”kartellin murtumisesta”, joka Melcon mukaan tapahtui 1999/2000 alkaen, uskottavampaa, sillä
olisi pikemminkin ollut intressi ilmoittaa todellista ajankohtaa aikaisempi ajankohta.
–       Fujin lausunnot
Fuji ilmoitti väitetiedoksiantoon 11.7.2006 antamassaan vastauksessa seuraavaa:
”Kun Siemens oli vetäytynyt kartellista syyskuussa 1999, kiintiösopimukseen perustuva kartelli alkoi murtua. Fujin tietojen
mukaan Sydneyn kokouksen jälkeen ei enää ollut kokouksia, joissa kaikki osapuolet olisivat olleet mukana.”
Edellä 90 kohdassa on jo mainittu, että toisin kuin Siemens väittää, Fujin lausumille on annettava korkea todistusarvo, vaikka
ne on annettu verrattain myöhäisessä vaiheessa menettelyä ja läheisessä ajallisessa yhteydessä yhteistyötä koskevan tiedoksiannon
mukaiseen hakemukseen. Lisäksi erityisesti ajankohtaa, jolloin Siemens keskeytti osallistumisensa kartelliin, koskevaan mainintaan
pätevät Melcon lausuntojen yhteydessä esitetyt toteamukset (ks. 203 kohta edellä), sillä koska tämä keskeyttäminen teki uskottavaksi
myös Fujin kannattaman näkemyksen ”kartellin murtumisesta” jonkin aikaa myöhemmin, tällä yrityksellä ei ollut intressiä myöhentää
keinotekoisesti tätä ajankohtaa.
–       Hitachin lausunnot
Komissio vetoaa riidanalaisen päätöksen 186 perustelukappaleessa ja alaviitteessä 238 Hitachin väitetiedoksiantoon antamaan
vastaukseen, jossa tämä vahvisti, että syyskuu 1999 oli ajankohta, jolloin Siemens oli keskeyttänyt osallistumisensa kartelliin.
Kuitenkin kuten Siemens väittää komission vastustamatta, tähän vastaukseen ei voida vedota sitä vastaan, koska sillä ei ole
ollut mahdollisuutta tutustua siihen ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä (ks. tältä osin edellä 189 kohdassa mainittu
oikeuskäytäntö). Niinpä tätä todistetta ei voida ottaa huomioon.
Välivaiheen yhteenveto
Edellä esitetystä seuraa, että komissio saattoi sen toteamiseksi, että Siemens oli osallistunut kartelliin syyskuuhun 1999
saakka, tukeutua useisiin todisteisiin, joihin kuuluvat uskottaviksi todetut ABB:n ja M:n lausunnot, jotka ovat tältä osin
saaneet vahvistuksen Arevan, Melcon ja Fujin lausunnoissa, joista tietyillä eli Melcon ja Fujin lausumilla on korkea todistusarvo.
Kun nämä seikat otetaan huomioon, on seuraavaksi tutkittava, voidaanko muilla Siemensin esittämillä seikoilla kumota komission
päätelmä ja näyttää toteen Siemensin väite, jonka mukaan se keskeytti osallistumisensa kartelliin huhtikuussa 1999.
c)     Siemensin esittämät seikat sen osoittamiseksi, että sen osallistuminen kartelliin päättyi huhtikuussa 1999
Sen kartelliin osallistumisen keskeytymistä viimeistään huhtikuussa 1999 koskeva empiirinen taloudellinen näyttö
Kahdeksannella perusteella, jonka Siemens on esittänyt käsiteltävänä olevan osaperusteen tueksi, se vetoaa arviointiin sen
tueksi, että se keskeytti kartelliin osallistumisensa huhtikuussa 1999. Sen mukaan arvioinnilla on osoitettu, että se käyttäytyi
vuoden 1999 huhtikuun ja syyskuun välisenä aikana markkinoilla kilpailusääntöjen mukaisesti kuten myös vuoden 1999 syyskuun
jälkeen, mutta toisin kuin ennen huhtikuuta 1999.
Tässä yhteydessä on viitattava tämän tuomion 135–138 kohtaan, sillä ne pätevät myös Siemensin kartelliin osallistumisen keskeyttämisen
osalta. Yhtäältä koska EY 81 artiklassa kielletään paitsi sopimukset, joilla on kilpailua vääristävä vaikutus, myös sopimukset,
joilla pyritään tähän, komission ei tarvitse osoittaa konkreettisia vaikutuksia, kun se toteaa kilpailusääntöjen rikkomisen.
Toisaalta vaikka katsottaisiin, että Siemens menetteli kilpailusääntöjen mukaisesti vuoden 1999 huhtikuun ja syyskuun välisenä
aikana, se ei osoita, että se olisi irtautunut kartellista, vaan ainoastaan, ettei se ollut noudattanut sopimuksia. Kuten
komissio on aivan oikein esittänyt, tämä saattoi kuitenkin yhtä hyvin johtua siitä, että Siemens pyrki saamaan etua kartellin
avulla.
Näin ollen tämä peruste on hylättävä.
Se:n todistajanlausunto
Käsiteltävänä olevan osaperusteen tueksi esittämällään seitsemännellä perusteella Siemens vetoaa lausuntoon, jonka antoi Alstomin
entinen työntekijä Se., joka kertoi syyskuussa 2006 seuraavaa: ”Huhtikuussa 1999 käsitin, ettei toimivaa kartellia enää ole,
sillä yksi tärkeimmistä kilpailijoista, Siemens, oli ilmoittanut irtautuvansa kartellista.” Siemensin mukaan se, ettei komissio
ottanut tätä lausumaa huomioon, merkitsee useita oikeudellisia virheitä.
Tässä yhteydessä on todettava ensinnäkin, että Se:n lausuma ei välttämättä ole ristiriidassa sen komission toteamuksen kanssa,
jonka mukaan Siemens oli keskeyttänyt osallistumisensa kartelliin syyskuussa 1999. Se. ajoitti huhtikuuhun 1999 ilmoituksen
Siemensin päätöksestä olla jatkamatta kartelliin osallistumistaan eikä sen tähän kartelliin osallistumisen tosiasiallista
päättymistä. Niinpä on ymmärrettävää, että huhtikuussa 1999 Siemens vain ilmoitti päätöksestään ja että sen osallistumisen
keskeytyminen tapahtui tosiasiassa vasta myöhempänä ajankohtana. Siemensin väite on jo tästä syystä hylättävä.
Toiseksi komissio ei jättänyt Se:n todistajanlausuntoa huomioon ottamatta yksin siitä syystä, että se oli annettu ”Alstomin
lakimiesten erityisessä valvonnassa”, kuten Siemens väittää, vaan myös siksi, ettei se pitänyt sitä itsessään uskottavana,
koska Se. ei itse ollut ollut todistamassa asioita, joista hän kertoi. Kuten riidanalaisen päätöksen 289 perustelukappaleen
b kohdasta ilmenee, komissio otti muun muassa huomioon sen, että Se. oli itse myöntänyt, että hän oli ennen huhtikuuta 1999
ollut tietoinen kartellista mutta hänellä ei ollut ollut lainkaan tietoa tavasta, jolla tämä kartelli toimi, osallistujista,
kokousten ajankohdista ja paikoista eikä sovellettavista säännöistä. Lisäksi ABB:n 5.10.2005 toimittamasta kokoustaulukosta,
jota Siemens ei ole riitauttanut, ilmenee, että Se. ei itse ollut osallistunut Sydneyssä huhtikuussa 1999 järjestettyyn kokoukseen,
vaan kolme muuta työntekijää olivat edustaneet Alstomia. Komission suorittama tällainen todisteiden arviointi ei ole virheellinen.
Missään tapauksessa unionin yleisen tuomioistuimen tehtävänä ei ole korvata tätä arviointia omallaan, kun Siemens ei ole esittänyt
yksityiskohtaista kiistämistä.
Näin ollen tämä peruste on hylättävä siltä osin kuin se koskee Se:n todistajanlausuntoa.
Tr:n, E:n ja Sch:n todistajanlausunnot
Käsiteltävänä olevan osaperusteen tueksi esittämällään seitsemännellä perusteella Siemens moittii komissiota myös siitä, ettei
se ottanut huomioon Siemensin entisten työntekijöiden Tr:n, E:n ja Sch:n lausuntoja, jotka se oli toimittanut hallinnollisen
menettelyn aikana.
Aluksi on hylättävä Siemensin väite, jonka mukaan komissio ei ottanut huomioon sen entisten työntekijöiden todistajanlausuntoja.
Sen jälkeen, kun Siemens toimitti tämä lausunnot kirjallisina 7.8.2006 päivätyllä kirjeellä, komissio ilmoitti 12.12.2006
päivätyllä kirjeellä, ettei se pitänyt tarpeellisena kuulla näitä todistajia, koska heidän todistajanlausuntonsa eivät olleet
antaneet aihetta muihin kysymyksiin sen taholta.
Komissio ilmoitti myös, että Siemensin entisten työntekijöiden lausunnot eivät olleet sellaisia, että ne voisivat muuttaa
sen arviointia ajankohdasta, jolloin Siemens oli keskeyttänyt kartelliin osallistumisensa, minkä se perusteli lausuntojen
laajuudella ja keräämillään todisteilla.
Tähän liittyen on todettava, että Siemensin entisten työntekijöiden lausuntojen uskottavuuteen vaikuttaa huomattavasti se,
että nämä henkilöt kiistävät kaikenlaisten Euroopassa toteutettavia kytkinlaitehankkeita koskevien sopimusten olemassaolon,
vaikka, kuten ensimmäisen kanneperusteen yhteydessä on todettu, komissio on oikeudellisesti riittävällä tavalla osoittanut,
että yhteistoimintajärjestely koski myös Euroopassa toteutettavia kytkinlaitehankkeita.
Lisäksi täsmällisestä ajankohdasta, jolloin Siemens keskeytti osallistumisensa kartelliin vuonna 1999, on todettava, että
Tr. jäi, kuten hänen lausunnostaan ilmenee, eläkkeellä vuonna 1994 ja että hän kertoi, ettei tiedä tarkasti, milloin Siemens
vetäytyi kartellista. Sch. mainitsi, että hänen esimiehensä E oli sanonut hänelle vuoden 1998 aikana, että hän aikoi jäädä
varhennetulle eläkkeelle vuonna 1999 ja että hän oli samaan aikaan päättänyt, että Siemens luopuisi kiintiösopimukseen osallistumisestaan.
Hän ei kuitenkaan maininnut, milloin tämä päätös pantaisiin täytäntöön, ja lisäksi hänen ilmoittamansa ajankohdat eivät sovi
yhteen E:n ilmoittamien kanssa. Viimeksi mainittu kertoi jääneensä eläkkeelle vasta vuoden 2000 puolivälin aikoihin ja päättäneensä
Siemensin vetäytymisestä kiintiösopimuksesta ennen (”im Vorfeld”) Sydneyn kokousta sekä ilmoittaneensa tästä muun muassa Sch:lle
ja kehottaneensa tätä ryhtymään tarpeellisiin toimiin. Niinpä on mahdollista, että Sch:n mainitsemat tapahtumat ajoittuivat
vuotta myöhemmäksi kuin tämä ilmoitti. E väitti lisäksi ilmoittaneensa asiasta Alstomin työntekijä V:lle ennen Sydneyn kokousta
ja japanilaisille yrityksille ”välittömässä ajallisessa yhteydessä” mainittuun kokoukseen, myöntäen kuitenkin, ettei muistanut,
tapahtuiko ilmoittaminen sitä ennen vai sen jälkeen. Hän tunnusti sen sijaan nimenomaisesti, ettei ollut ilmoittanut siitä
muille yrityksille, muun muassa ABB:lle, eikä maininnut Siemensin vetäytymisestä vuosikokouksessa.
Edellä esitetyn valossa on katsottava, että nämä seikat osoittavat oikeudellisesti riittävällä tavalla sen, ettei Siemens
”virallisesti” vetäytynyt tämän kokouksen aikana. Useita yrityksiä käsittävässä kartellissa selvä ja nimenomainen tieto yhden
osallistujayrityksen vetäytymisestä on osoitettava kaikille muille osallistujille. Niinpä kyse ei voi Siemensin esittämällä
tavalla olla ”syrjinnästä, jota ei voida hyväksyä” suhteessa muihin vastaaviin tapauksiin.
Lisäksi E mainitsi myös, että hän ilmoitti Siemensin kartelliin osallistumisen keskeyttämisestä vasta japanilaisille yrityksille
ilmoittamisen jälkeen tämän kartellin Euroopan sihteerille, joka puolestaan ilmoitti E:lle tuntemattomana ajankohtana edelleen
muille yrityksille. Tässä yhteydessä on huomautettava, että Tr:n lausunnon mukaan sihteerin tehtävää oli tuolloin hoitanut
Siemensin lukuun Th., joka oli myös ollut paikalla Sydneyn kokouksessa. E:n todistajanlausunto ei siten ole ristiriidassa
komission tätä koskevien näkemysten kanssa. Päinvastoin hänen lausuntonsa vahvistaa, ettei Siemens avoimesti vetäytynyt kartellista
Sydneyn kokouksessa huhtikuussa 1999, ja se on lisäksi täysin sopusoinnussa M:n version kanssa, jonka mukaan Th. ilmoitti
hänelle asiasta Genevessä syyskuussa 1999 pidetyssä työkokouksessa. Tältä osin on korostettava, että E:n lausumista ilmenee,
että Th. hoiti Siemensin lukuun kartellin Euroopan sihteerin tehtävää vielä tietyn aikaa Sydneyn kokouksen jälkeen, mikä riittää
jo sen Siemensin väitteen hylkäämiseen, jonka mukaan se oli keskeyttänyt osallistumisensa kartelliin huhtikuussa 1999. Oikeuskäytännön
mukaan se, ettei kyseessä oleva yritys julkisesti vetäydy kilpailusääntöjen rikkomisesta, johon se on osallistunut, tai ilmoita
siitä hallintoviranomaisille, rohkaisee muita jatkamaan kilpailusääntöjen rikkomista ja vaarantaa sen paljastumisen siten,
että tämä hiljainen hyväksyminen voidaan luokitella kumppanuudeksi tai passiiviseksi osallistumiseksi kilpailusääntöjen rikkomiseen
(edellä 48 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 84 kohta).
Näin ollen Tr:n, E:n ja Sch:n todistajanlausunnot pikemminkin tukevat tietyssä määrin komission toteamusta, jonka mukaan Siemens
keskeytti osallistumisensa kartelliin vasta syyskuussa 1999, kuin saattavat sen kyseenalaiseksi.
Näin ollen tämä peruste on hylättävä siltä osin kuin se koskee Tr:n, E:n ja Sch:n todistajanlausuntoja ja siten kokonaisuudessaan.
Sitä, että Siemens osallistui kytkinlaitehankkeita koskevaan sopimukseen vuoden 1999 huhtikuun jälkeen, koskevan näytön puuttuminen
Käsiteltävän olevan osaperusteen tueksi esittämällään ensimmäisellä perusteella Siemens vetoaa siihen, että komissio ei moiti
sitä riidanalaisessa päätöksessä hankkeita koskevaan sopimukseen osallistumisesta vuoden 1999 huhtikuun jälkeen. Sen mukaan
niistä komission mainitsemista hankkeista, joihin se osallistui, viimeisimmän ajankohta oli 8.3.1999, ja Fujin yhteistyötä
koskevan tiedonannon mukaisen hakemuksen yhteydessä antamat tiedot eivät todista sen osallistumisesta hankkeisiin tai niihin
liittyvään tietojenvaihtoon vuoden 1999 maaliskuun jälkeen.
Tässä yhteydessä on mainittava, että vuoden 1999 maaliskuun jälkeisiin hankkeisiin liittyvien sopimusten olemassaoloa koskevan
näytön puuttuminen ei merkitse sitä, ettei tällaisia sopimuksia olisi ollut. Kuten komissio esittää, yleinen luettelo ei ole
tyhjentävä. Lisäksi vaikka kävisi ilmi, ettei Siemens osallistunut hankkeita koskevaan sopimukseen maaliskuun 1999 jälkeen,
se ei ole näyttö sen kartelliin osallistumisen keskeytymisestä. Kuten komissio on kirjallisissa huomautuksissaan korostanut,
riidanalaisessa päätöksessä Siemensiin kohdistettu moite käsittää muutakin kuin vain sopimukset konkreettisista hankkeista.
Tältä osin on riittävää viitata siihen, että Siemens hoiti tuolloin kartellin Euroopan sihteerin tehtävää, joka mahdollisti
kartellin toiminnan.
Niinpä Siemensin tämän perusteen yhteydessä esittämillä väitteillä ei voida kumota komission edellä 179–207 kohdassa tutkittuihin
todisteisiin perustuvaa toteamusta siitä, että Siemens osallistui kartelliin vuoden 1999 syyskuuhun saakka. Näin ollen tämä
peruste on hylättävä.
Kokouksen järjestämistä 22.4.1999 jälkeen koskevan näytön puuttuminen
Käsiteltävänä olevan osaperusteen tueksi esittämällään toisella perusteella Siemens vetoaa siihen, ettei komissio esittänyt
mitään näyttöä siitä, että se olisi vuonna 1999 osallistunut 19.4.–24.4.1999 järjestettyä Sydneyn kokousta myöhempään kokoukseen.
Tässä yhteydessä on huomattava, että vuoden 1999 huhtikuussa järjestettyä kokousta myöhäisempää kokousta koskevan näytön puuttuminen
ei voi saattaa kyseenalaiseksi niitä perusteita, joihin komissio tukeutui, kun se totesi Siemensin kartelliin osallistumisen
jatkuneen vuoden 1999 syyskuuhun saakka.
Se, ettei komissiolla ollut tietoa myöhemmistä kokouksista, ei merkitse sitä, ettei tällaisia kokouksia olisi ollut. Kun komissio
mainitsi riidanalaisen päätöksen 183 perustelukappaleessa, että ”vuosittaiset kokoukset päättyivät 19.4.–24.4.1999 järjestetyn
Sydneyn kokouksen jälkeen”, se viittasi selvästi vuosittaisiin kokouksiin eikä siten sulkenut pois sitä, että tämän ajankohdan
jälkeen olisi järjestetty muita kokouksia operatiivisella tasolla. Tähän liittyen kiintiösopimuksen 3 artiklasta ilmenee,
että yleiskokous (general meeting) järjestetään kerran vuodessa. Vaikka siis Siemens ei olisikaan keskeyttänyt osallistumistaan
kartelliin vuoden 1999 aikana, ei olisi ollut mahdollista odottaa, että toinen samanlainen kokous järjestettäisiin samana
vuonna. Sen sijaan kiintiösopimuksen 5 artiklassa määrätään komitean kokousten (committee meetings) järjestämisestä joka toinen
viikko niitä hankkeita, joita kaikki ryhmät olivat vaatineet itselleen, koskevaa näkemystenvaihtoa varten. Kuten kiintiösopimuksen
liitteestä 4 ilmenee, Siemens (joka yksilöitiin koodilla ”8”) oli Euroopan komitean jäsen ja sen oli siten osallistuttava
näihin kokouksiin. Lisäksi Euroopan kiintiösopimuksen 5 artiklasta ilmenee, että työkokouksia (job meetings), joihin kaikkien
kyseessä olevien jäsenten oli osallistuttava, järjestettiin niin jaetuista hankkeista kuin niistäkin, joiden osalta vahvistettiin
vain vähimmäishinta, ja kartellin Euroopan sihteerin – eli Siemensin – tehtävänä oli lähettää kutsut näihin kokouksiin ja
toimia niissä puheenjohtajana. Tässä tilanteessa siitä, ettei komissio onnistunut osoittamaan Sydneyn kokouksen jälkeisten
muiden vuoden 1999 kokousten täsmällistä ajankohtaa ja paikkaa, ei voida päätellä, ettei tällaisia kokouksia olisi ollut.
Tämä peruste on siis hylättävä.
Edellä esitetyn valossa on katsottava, että komissiolla oli riittävä näyttö sen toteamiseksi, että Siemens oli osallistunut
kartelliin vuoden 1999 syyskuuhun saakka. Lisäksi Siemens ei ole antanut näiden seikkojen olemassaololle oikeuskäytännössä
kehiteltyjen edellytysten mukaista vakuuttavaa vaihtoehtoista selitystä. Kun otetaan huomioon edellä 207 kohdassa tarkoitetut
tosiseikat, joihin komissio on vedonnut Siemensin syyskuuhun 1999 jatkuneen osallistumisen osoittamiseksi, Siemensin olisi
pitänyt esittää selitys tai vaihtoehtoinen perustelu, jolla voitaisiin kumota komission, jolla on tätä koskeva näyttötaakka,
päätelmä (ks. vastaavasti edellä 48 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 79 kohta
ja edellä 65 kohdassa mainittu asia Peróxidos Orgánicos v. komissio, tuomion 71 kohta).
Tästä syystä toisen kanneperusteen ensimmäinen osaperuste on hylättävä.
B
Menettelyjen vanhentumista koskeva toisen kanneperusteen toinen osaperuste
1.     Asianosaisten lausumat
Siemens esittää, että kilpailusääntöjen rikkomiseen osallistumisen, josta sitä moititaan, 22.4.1999 päättyneen ensimmäisen
vaiheen osalta vanhentuminen on tapahtunut 22.4.2004 eli ennen 11. ja 12.5.2004 suoritettuja tarkastuksia. Sen mukaan vanhentumista
ei voida sulkea pois sen komission väitteen perusteella, jonka mukaan se osallistui kahteen otteeseen yhtenä kokonaisuutena
pidettävään jatkettuun rikkomiseen. Vuosina 1988–1999 olemassa ollut kartelli poikkesi selvästi vuosina 2002–2004 olemassa
olleesta kartellista.
Komissio kiistää Siemensin esittämät väitteet.
2.     Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Asetuksen N:o 1/2003 25 artiklan 1 kohdan b alakohdassa asetetaan sellaisten kilpailusääntöjen rikkomisten, joista Siemensiä
moititaan, vanhentumisajaksi viisi vuotta. Mainitun artiklan 2 kohdan toisen virkkeen mukaan jatketun tai uusitun rikkomisen
osalta vanhentumisaika alkaa kuitenkin kulua siitä päivästä, jona rikkominen lakkaa. Saman asetuksen 25 artiklan 3 kohdan
ensimmäisen virkkeen mukaan kaikki komission suorittamat toimet rikkomisen tutkinnan tai rikkomista koskevan menettelyn aloittamiseksi
keskeyttävät vanhentumisajan.
Käsiteltävässä asiassa väitetyn vanhentumisen hyväksyminen rikkomisen, josta Siemensiä moititaan, ensimmäisen vaiheen osalta
edellyttää siis kahden kumulatiivisen edellytyksen täyttymistä. Yhtäältä tämän ensimmäisen vaiheen on oltava päättynyt viimeistään
10.5.1999 eli viisi vuotta ennen päivää, joka edelsi komission 11. ja 12.5.2004 paikan päällä suorittamia tarkastuksia. Toisaalta
nämä kaksi rikkomisen, josta sitä moititaan, vaihetta eivät saa kuulua asetuksen N:o 1/2003 25 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuun
yhteen ja samaan jatkettuun rikkomiseen, sillä siinä tapauksessa vanhentumisaika alkaa kulua vasta päivästä, jolloin jälkimmäinen
näistä kahdesta vaiheesta päättyi vuonna 2004.
Tähän liittyen on riittävää muistuttaa, kuten edellä 232 kohdassa on esitetty, että komissio totesi riidanalaisessa päätöksessä
aivan oikein, että Siemensin rikkomiseen osallistumisen ensimmäinen vaihe päättyi vasta syyskuussa 1999 eli päivämäärän 10.5.1999
jälkeen.
Näin ollen toisen kanneperusteen toisen osaperusteen muodostava vanhentumisväite on hylättävä.
Myöskään toinen edellä 237 kohdassa mainituista edellytyksistä ei ole täyttynyt. Komissio totesi aivan oikein, että kartelli,
johon Siemens osallistui vuodesta 2002 alkaen, oli sama kuin se, johon se oli osallistunut vuoteen 1999 saakka.
Tätä koskevassa oikeuskäytännössä on määritetty useita perusteita, joilla on merkitystä kilpailusääntöjen rikkomisen yhdeksi
kokonaisuudeksi luonnehtimisessa ja joihin kuuluvat kyseessä olevien käytäntöjen tavoitteiden yhdenmukaisuus tai erilaisuus
(asia T‑21/99, Dansk Rørindustri v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok., s. II‑1681, 67 kohta; ks. vastaavasti myös asia C‑113/04 P,
Technische Unie v. komissio, tuomio 21.9.2006, Kok., s. I‑8831, 170 ja 171 kohta ja edellä 184 kohdassa mainittu asia Jungbunzlauer
v. komissio, tuomion 312 kohta), kyseessä olevien tavaroiden ja palvelujen samuus (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat T-71/03,
T‑74/03, T‑87/03 ja T‑91/03, Tokai Carbon ym. v. komissio, tuomio 15.6.2005, 118, 119 ja 124 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa
ja em. asia Jungbunzlauer v. komissio, tuomion 312 kohta), siihen osallistuneiden yritysten samuus (em. asia Jungbunzlauer
v. komissio, tuomion 312 kohta) ja sen täytäntöönpanotapojen samuus (em. asia Dansk Rørindustri v. komissio, tuomion 68 kohta).
Muita merkityksellisiä perusteita ovat yritysten puolesta toimivien luonnollisten henkilöiden samuus ja kyseessä olevien käytäntöjen
maantieteellisen soveltamisalan samuus.
Käsiteltävänä olevassa asiassa on todettava, että edellä mainittujen perusteiden kokonaistarkastelun perusteella voidaan katsoa,
että kartelli, johon Siemens osallistui vuodesta 2002 alkaen, oli asiallisesti sama kuin se, johon se oli osallistunut vuoteen
1999 saakka.
Ensinnäkin tavoite, joka oli kartellin jäsenten markkinaosuuksien säilyttäminen, maailmanmarkkinoiden jakaminen japanilaisten
ja eurooppalaisten tuottajien välillä – muun muassa varaamalla viimeksi mainituille Euroopan markkinat – ja hintojen laskun
välttäminen, oli sama molemmissa kyseessä olevissa vaiheissa. Tässä yhteydessä on hylättävä Siemensin väitteet, joiden mukaan
sen rikkomiseen osallistumisen kaksi vaihetta olivat toisistaan kokonaan erillisiä.
Ensinnäkään ei pidä paikkaansa, että kartelli koski Euroopassa toteutettavia hankkeita vasta vuodesta 2002 lähtien. Komissio
on päinvastoin osoittanut oikeudellisesti riittävällä tavalla, että kartelli koski ETA-alueella toteutettavia kytkinlaitehankkeita
sen alusta lähtien, kuten edellä 161 kohdassa esitetyistä toteamuksista ilmenee.
Tämän jälkeen on vain vähän merkitystä sillä, oliko kiintiösopimus kumottu ja korvattu toisella sopimuksella, kuten Siemens
Hitachin lausuntoihin tukeutuen väittää, vai oliko sitä vain muutettu, koska kyseessä olevien käytäntöjen tavoite säilyi samana.
On hylättävä Siemensin implisiittisesti kannattama ”yhteisen tavoitteen” käsite. Tämän käsitteen mukaan yhtenä kokonaisuutena
pidettävän rikkomisen toteaminen ei riipu pelkästään edellä 241 kohdassa mainitun kaltaisista objektiivisista perusteista
vaan se edellyttää lisäksi yleisen yhteisen aikomuksen kaltaisen subjektiivisen elementin, joka Siemensin mukaan käsiteltävässä
asiassa puuttuu, olemassaoloa. Tässä yhteydessä on todettava, ettei Siemensin kannattamalle näkemykselle löydy mitään tukea
edellä 241 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä, jossa ei mainita subjektiivista perustetta rikkomisen yhtä kokonaisuutta
olevan luonteen arvioinnissa. Niinpä se, onko EY 81 artiklan 1 kohdan vastaisten sopimusten ja käytäntöjen kokonaisuus yhtä
kokonaisuutta oleva ja jatkettu rikkominen, riippuu sen sijaan ainoastaan objektiivisista tekijöistä, joihin kuuluu mainittujen
sopimusten ja käytäntöjen yhteinen tavoite. Tätä viimeistä perustetta on arvioitava ainoastaan näiden sopimusten ja käytäntöjen
sisällön kannalta, eikä sitä pidä sekoittaa eri yritysten subjektiiviseen aikomukseen osallistua yhtenä kokonaisuutena pidettävään
jatkettuun kartelliin, kuten Siemens näyttää tekevän. Tällaista subjektiivista aikomusta ei päinvastoin pidä ottaa huomioon,
kun arvioidaan yrityksen henkilökohtaista osallistumista tällaiseen yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun sopimukseen
(ks. 253 kohta edellä).
Toiseksi kartellin toimintatavat säilyivät yleisesti ottaen muuttumattomina, vaikka ne kehittyivät vaiheittain vuosien kuluessa
muun muassa osallistuvien yritysten määrän vähetessä alan keskittymisen seurauksena ja viestintätekniikoiden parantuessa.
Mutta kuten komissio esitti riidanalaisen päätöksen 280 perustelukappaleessa, nämä muutokset eivät tapahtuneet täsmälleen
vuosien 1999 ja 2002 välillä vaan vaiheittain. Lisäksi niillä ei ollut vaikutusta toiminnan keskeisiin periaatteisiin eli
kytkinlaitehankkeiden jakamiseen kartellin jäsenten kesken niiden määrittämien kiintiöiden mukaisesti tarjouskilpailuja manipuloimalla
sekä vähimmäishintojen asettamiseen niille kytkinlaitehankkeille, joita ei jaettu.
Kolmanneksi kartelli liittyi kyseessä olevien kahden vaiheen aikana samoihin markkinoihin eli kytkinlaitteisiin niin erillisinä
osina kuin toimintavalmiina sähköasemina.
Neljänneksi kartellissa mukana olleet yritykset sekä näihin yrityksiin kuuluneet eri yhtiöt olivat asiallisesti samoja koko
kartellin vuodesta 1998 vuoteen 2004 jatkuneen keston ajan, kun otetaan huomioon kytkinlaitealan keskittymiskehitys tänä aikana,
ainoana poikkeuksena Siemensin, VA Tech -yrityksen ja Hitachin väliaikainen puuttuminen.
Viidenneksi eri yrityksiä kartellissa edustaneet henkilöt olivat suurelta osin samat vuonna 1999 ja 2002, jos jätetään ottamatta
huomioon normaali vaihtuvuus jokaisessa yrityksessä. Edustajien samuuteen liittyvästä jatkuvuudesta todistavat asiakirja-aineistoon
kuuluvat erilaiset luettelot kokouksista ja erityisesti riidanalaisen päätöksen liitteessä I oleva luettelo sekä riidanalaisen
päätöksen liitteessä II oleva luettelo kartellissa toimineista kyseisten yritysten yhteyshenkilöistä.
Kuudenneksi kartellin maantieteellinen toiminta-alue oli vuonna 1999 sama kuin vuosien 2002–2004 aikana. Se laajeni hieman
vuodesta 1988 lähtien siitä syystä, että kartellin jäsenet pääsivät tänä aikana Keski-Euroopan ja Itä-Euroopan markkinoille.
Seitsemänneksi se komission korostama seikka, jota Siemens ei ole kiistänyt, että muut kartellin jäsenet jatkoivat kartellia
siitä väliaikaisesti poissaolleiden yritysten puuttumisen aikana ja että yhtenä kokonaisuutena pidettävän kilpailusääntöjen
rikkomisen objektiivinen jatkuvuus siten säilyi, osoittaa myös, että kyse oli yhdestä ja samasta kartellista. Tässä yhteydessä
on hylättävä Siemensin väite, jonka mukaan komissio piti sitä syyllisenä muiden tekoihin, kun se otti tämän seikan huomioon.
Kysymys ei kuitenkaan ole siitä, että Siemensiä pidettäisiin vastuullisena syyskuun 1999 ja maaliskuun 2002 väliseltä ajalta,
vaan siitä, että sille osoitetaan sen poissaolon aikana jatkuneen rikkomisen olleen yhtä kokonaisuutta. Kuten seuraavassa
kohdassa esitetään, Siemens oli tai sen olisi pitänyt olla tietoinen siitä, että se osallistui samaan kartelliin, johon se
oli osallistunut vuoteen 1999 saakka.
Subjektiivisen elementin osalta on riittävää, että Siemens oli tietoinen osallistumisesta samaan kartelliin kuin aikaisemmin
silloin, kun se aloitti uudelleen osallistumisensa kartelliin. Riittävää on, että Siemens oli tietoinen edellä 241 kohdassa
mainituista keskeisistä perusteista, joiden perusteella voitiin todeta, että kyse on yhtenä kokonaisuutena pidettävästä kilpailusääntöjen
rikkomisesta, jotta sitä vastaan voidaan vedota tällaiseen rikkomiseen, vaikka katsottaisiin, ettei Siemens itse tehnyt päätelmiä
sen olemassaolosta. Kun otetaan huomioon, että sen työntekijät S ja Ze. olivat osallistuneet sen lukuun kartelliin niin ennen
Siemensin vuonna 1999 tapahtunutta vetäytymistä kuin sen vuonna 2002 tapahtuneen paluun jälkeenkin, Siemens ei voinut olla
tuntematta seikkoja, jotka määrittävät kartellin luonteeltaan yhtä kokonaisuutta olevaksi ja joita ovat muun muassa sen tavoitteiden,
kyseessä olevien tuotteiden, maantieteellisten markkinoiden ja osallistuvien yritysten samuus.
Näin ollen Siemensin esittämä vanhentumisväite on joka tapauksessa hylättävä siksi, että nämä kaksi kilpailusääntöjen rikkomisen
vaihetta, joista sitä moititaan, kuuluivat samaan yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun rikkomiseen.
Yhteenvetona on todettava, että kilpailusääntöjen rikkomisen, josta Siemensiä moititaan, ensimmäisen vaiheen vanhentumista
koskeva toisen kanneperusteen toinen osaperuste on hylättävä.
C
Toisen kanneperusteen kolmas osaperuste, joka koskee sitä, ettei Siemens osallistunut kartelliin 1.1.2004 jälkeen
1.     Asianosaisten lausumat
Siemens esittää, että komissio totesi riidanalaisessa päätöksessä virheellisesti, että rikkominen päättyi lopullisesti 11.5.2004,
vaikka mitään todellisia vaikutuksia ei ollut todettu yhteismarkkinoilla tammikuun 2004 jälkeen, sillä viimeinen merkityksellinen
kokous oli pidetty 21.1.2004, eikä se ollut johtanut mihinkään hintoja koskevaan sopimukseen. Niinpä kartellilla ei ollut
vaikutuksia markkinoihin tammikuusta 2004 lähtien, eikä komissio ole lisäksi esittänyt mitään tällaisia vaikutuksia koskevaa
näyttöä.
Komissio kiistää Siemensin väitteet.
2.     Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Tämä osaperuste on hylättävä kahdesta syystä.
Ensimmäiseksi on huomautettava, että kuten 135 kohdasta edellä ilmenee, vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan jo EY 81 artiklan
1 kohdan sanamuodosta ilmenee, että yritysten väliset sopimukset ovat vaikutuksistaan riippumatta kiellettyjä, jos niillä
on kilpailua rajoittava tarkoitus (edellä 43 kohdassa mainittu asia komissio v. Anic Partecipazioni, tuomion 123 kohta ja
edellä 49 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 181 kohta). Näin ollen todellisten kilpailua
rajoittavien vaikutusten osoittamista ei edellytetty, koska sen kilpailua rajoittavasta tarkoituksesta oli näyttöä (ks. edellä
135 kohdassa mainittu asia Volkswagen v. komissio, tuomion 178 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Edellä 134 kohdassa on
myös mainittu, että komissio tukeutui käsiteltävässä asiassa ensisijaisesti riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa mainittuun
sopimuksen kilpailua rajoittavaan tarkoitukseen. Se totesi aluksi riidanalaisen päätöksen 303 ja 304 perustelukappaleessa,
että kuvatuilla sopimuksilla ja/tai yhteistoimintakäytännöillä oli tarkoitus rajoittaa kilpailua EY 81 artiklassa ja ETA-sopimuksen
53 artiklassa tarkoitetulla tavalla ja että tässä tilanteessa oli mainittujen määräysten soveltamisen kannalta merkityksetöntä
ottaa huomioon sopimuksen konkreettisia vaikutuksia, ja lisäsi sitten 308 perustelukappaleessa, että kuvatunkaltaisen sopimuksen
täytäntöönpanosta itsessään seuraa huomattavia kilpailun vääristymiä.
Niinpä kuten komissio aivan oikein esittää, asiassa T-279/02, Degussa vastaan komissio, 5.4.2006 annettu tuomio (Kok., s. II‑897,
236 ja 240 kohta) ei tue Siemensin väitettä. Yhtäältä ne mainitun tuomion katkelmat, joihin Siemens vetoaa, eivät liity rikkomisen
tai sen keston toteamiseen vaan ainoastaan sen vakavuuden arviointiin. Toisaalta komissio tukeutui tämän tuomion taustalla
olevassa asiassa nimenomaisesti vaikutukseen, joka kartellilla oli ollut kyseessä olleiden tuotteiden hintoihin. Kuten edellisessä
kohdassa on mainittu, käsiteltävän asian tilanne ei ole kuitenkaan tällainen.
Näin ollen Siemensin väitteillä, joilla se pyrkii tukemaan näkemystään siitä, ettei kartellilla ollut uusia vaikutuksia 1.1.2004
jälkeen, ei ole merkitystä.
Toiseksi on todettava, kuten komissio esitti VA Tech -konsernin ilmoitusten perusteella riidanalaisen päätöksen 215 artiklassa
Siemensin tätä kiistämättä, että viestintä ja kokoukset kartellin sisällä koskivat ABB:n lähdön jälkeen muun muassa meneillään
olleisiin tarjouskilpailuihin liittyvää tietojenvaihtoa, kartellin ulkopuolisten toimijoiden asemaa, yhteyksien ylläpitämistä
tai katkaisemista ja turvallisuuskysymyksiä. Nämä keskustelunaiheet kuitenkin osoittavat, että vaikka kartelliin jääneet jäsenet
eivät ABB:n lähdön jälkeen onnistuneet pääsemään sopimukseen konkreettista hankkeista, niillä oli tarkoitus jatkaa kartellia
tulevaisuudessa tai ne eivät ainakaan olleet tehneet päätöstä sen päättämisestä.
Toisin kuin Siemens väittää, tätä tosiseikaston tulkintaa ei voida saattaa kyseenalaiseksi Hitachin esittämällä kartellin
päättymistä koskevalla lausunnolla. Tämä lausunto annettiin sellaisen taulukon muodossa, jossa mainittiin kartellin eri kokousten
osalta niiden ajankohta, paikka, osallistujat, lyhyt yhteenveto tavoitteista ja se, kuka Hitachin työntekijöistä oli ollut
näiden tietojen lähde. Ensinnäkin on huomattava tähän liittyen, että eri kokousten tavoitteita koskevat maininnat ovat vain
lyhyitä ja joskus yleisluonteisia. Esimerkiksi 17.3. ja 8.4.2004 pidetyistä kokouksista mainitaan, että ”kokouksen tavoite
oli vaihtaa tietoja” ja että ”[työkokous] sisälsi markkinoita koskevan yleisen keskustelun”. Näistä maininnoista ei ilmene
keskustelujen täsmällinen aihe, eikä niiden perusteella voida missään tapauksessa sulkea pois sitä, että kyse oli tietojenvaihdosta
ja keskusteluista, jotka merkitsevät EY 81 artiklan 1 kohdan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan rikkomista.
Lisäksi on huomattava, että Siemensin esittämä Hitachin lausunto käsittää komissiossa käydyn menettelyn asiakirja-aineiston
sivut 7278, 7280 ja 7281 mutta ei sivua 7279, joka saattaa sisältää tietoja muista kokouksista vuoden 2004 tammikuun ja maaliskuun
välisenä aikana. Erillään näiden asiakirjojen luotettavuutta ja todistusarvoa koskevista pohdinnoista on todettava, ettei
niissä siten tehdä kattavasti selkoa vuoden 2004 kokouksia, joihin liittyen Siemens väittää, ettei kartellilla ollut niiden
perusteella enää uusia vaikutuksia, koskevista Hitachin lausunnoista. On siis katsottava, ettei Siemens ole näyttänyt tätä
väitettä toteen.
Tästä seuraa, että sitä, ettei kartellilla ollut uusia vaikutuksia tammikuun 2004 jälkeen, koskeva toisen kanneperusteen kolmas
osaperuste on hylättävä.
Niinpä toinen kanneperuste on hylättävä kokonaisuudessaan.
III
Oikeudellista virhettä sakon määrän laskemisessa koskeva kolmas kanneperuste
Siemensin kolmas kanneperuste jakautuu kuuteen osaperusteeseen. Se esittää ensimmäisellä osaperusteella, että sakon laskentapohja
on kohtuuton. Toinen osaperuste koskee ehkäisevän vaikutuksen kertoimen kohtuuttomuutta. Kolmannella osaperusteella Siemens
esittää, että komissio perusti ratkaisunsa virheelliseen rikkomisen kestoon. Neljännellä osaperusteella se vetoaa siihen,
että se luokiteltiin virheellisesti kartellin johtajaksi. Viidennellä osaperusteella se esittää, että komission olisi pitänyt
alentaa sen sakkoa yhteistyötä koskevan tiedonannon perusteella. Kuudes osaperuste koskee sitä, että komission jäsenten kollegio
oli de facto sidottu kilpailun pääosaston kantaan.
A
Sakon laskentapohjan kohtuuttomuutta koskeva kolmannen kanneperusteen ensimmäinen osaperuste
Kolmannen kanneperusteen ensimmäisellä osaperusteella Siemens esittää olennaisilta osin, että sille määrätyn sakon laskentapohja
oli kohtuuton suhteessa rikkomisen vakavuuteen ja sen taloudellisiin vaikutuksiin, eikä sitä ollut perusteltu asianmukaisesti.
Sen mukaan komission ei olisi pitänyt luokitella rikkomista ”erittäin vakavaksi”, ja sen olisi tästä syystä pitänyt määrittää
sakon laskentapohja huomattavasti 10:tä miljoonaa euroa pienemmäksi. Se esittää tähän liittyen kolme perustetta, joista ensimmäinen
koskee sitä, ettei komissio esittänyt näyttöä kartellin vaikutuksista, toinen sakon laskentapohjan kohtuuttomuutta suhteessa
rikkomisen taloudelliseen merkitykseen ja kolmas sen sijoittamista virheelliseen luokkaan.
1.     Kartellin vaikutuksiin liittyvän näytön puuttumista koskeva ensimmäinen peruste
a)     Asianosaisten lausumat
Siemens kiistää komission riidanalaisen päätöksen 477 ja 484 perustelukappaleessa esittämät päätelmät kartellin vaikutuksista
ja väittää niitä ristiriitaisiksi, epätarkoiksi ja virheellisiksi. Sen mukaan komissio ei voi viitata sakon laskentapohjan
määrittämisen yhteydessä rikkomisen väitettyihin vaikutuksiin, koska se tunnusti aivan oikein, ettei kartellilla ollut mitattavissa
olevaa vaikutusta. Lisäksi komissio ei ole sen mukaan esittänyt mitään konkreettista ja uskottavaa osoitusta siitä, että kartellilla
olisi ollut vaikutusta markkinoihin, ja arviointi osoittaa jopa, ettei tällaisia vaikutuksia ollut. Komission väite, jonka
mukaan pitkäaikainen osallistuminen kalliiseen järjestelmään osoittaa, että kartelli oli jäsenilleen kannattava ja että sillä
oli täten vaikutus, perustuu pelkkiin olettamuksiin eikä objektiivisiin taloudellisiin tekijöihin.
Komissio kiistää Siemensin esittämät väitteet.
b)     Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on muistutettava, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti
määrättävien sakkojen laskennassa sovellettavista suuntaviivoista annetun komission tiedonannon (EYVL 1998, C 9, s. 3; jäljempänä
suuntaviivat) 1 kohdan A alakohdan ensimmäisen alakohdan mukaan komission on rikkomisen vakavuuden perusteella tapahtuvassa
sakon laskennassa otettava huomioon muun muassa rikkomisen ”todellinen vaikutus markkinoihin, jos se on mitattavissa”.
Ensinnäkin on mainittava tähän liittyen, että toisin kuin Siemens väittää, komissio ei riidanalaisessa päätöksessä mitenkään
tunnustanut, ettei kartellilla olisi ollut mitään mitattavissa olevaa vaikutusta. Komissio mainitsi riidanalaisen päätöksen
477 perustelukappaleessa, ettei kartellilla markkinoihin olleen vaikutuksen mittaaminen ole mahdollista, koska ei ole tietoa
siitä, mitkä kytkinlaitehankkeiden todennäköiset hinnat ETA-alueella olisivat ilman kartellia olleet, ja niinpä se ei perustanut
ratkaisuaan erityisesti tiettyyn vaikutukseen, kun se määritti suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan mukaisesti rikkomisen vakavuuden.
Komissio korosti käsiteltävässä asiassa vain täydentävänä perusteena sitä, että asiassa oli konkreettisia ja uskottavia viitteitä,
jotka asianmukaisella todennäköisyydellä osoittavat, että kartellilla oli vaikutusta markkinoihin, koska se pantiin tosiasiallisesti
täytäntöön, koska se kesti yli 16 vuotta ja koska osallistujat olivat valmiita kantamaan huomattavat kustannukset sen olemassaolon
jatkumisen turvaamiseksi. Tämän seikan ei voida katsoa puhuvan mainitun vaikutuksen mittaamisen mahdottomuutta koskevaa toteamusta
vastaan. Sillä voidaan vain täsmentää, että komissio arvioi kartellilla olleen vaikutusta, vaikka sitä ei voida konkreettisesti
mitata eikä sitä siten voida ottaa huomioon kartellin vakavuuden määrittämisessä.
Toiseksi riidanalaisen päätöksen 484 perustelukappaleesta ei Siemensin esittämän vastaisesti käy ilmi, että komissio olisi
viitannut kartellin vaikutuksiin, kun se määritti rikkomisen vakavuuden. Muotoilu ”kun otetaan huomioon edellä 8.3.1 kohdassa
kuvatut seikat” (kohta, johon riidanalaisen päätöksen 477 perustelukappale kuuluu) on ymmärrettävä niin, että sillä viitataan
erityisesti komission toteamukseen, jonka mukaan kartellin vaikutukset eivät olleet mitattavissa.
Niinpä ei ole tarpeen tutkia, voitiinko kartellilla markkinoihin olevat vaikutukset olettaa komission mainitsemien indisioiden
perusteella.
Näin ollen Siemensin esittämä ensimmäinen peruste on hylättävä.
2.     Sakon laskentapohjan kohtuuttomuutta suhteessa rikkomisen taloudelliseen merkitykseen koskeva toinen peruste
a)     Asianosaisten lausumat
Siemens esittää, että sakon laskentapohja on kohtuuton suhteessa kyseessä olevien tuotteiden markkina-arvoon ja sen omaan
markkinaosuuteen. Komissio poikkesi aikaisemmasta päätöskäytännöstään, kun se asetti tämän sakon määräksi 45 miljoonaa euroa,
vaikka sen olisi pitänyt noudattaa yhdenmukaista ja syrjimätöntä päätöskäytäntöä. Siemensin mukaan tämän määrän olisi oltava
selvästi alle 35 miljoonaa euroa. Niinpä se kehottaa unionin yleistä tuomioistuinta käyttämään täyttä toimivaltaansa ja alentamaan
sakon laskentapohjaa huomattavasti.
Komissio kiistää Siemensin väitteet.
b)     Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan neljännessä ja kuudennessa alakohdassa todetaan, että on tarpeen ottaa huomioon se, mitkä
todelliset taloudelliset mahdollisuudet rikkomiseen syyllistyneillä on aiheuttaa vahinkoa muille talouden toimijoille, sekä
kunkin yrityksen menettelyn tapauskohtainen painoarvo kilpailun kannalta erityisesti silloin, kun rikkomisiin syyllistyneet
yritykset ovat huomattavan erikokoisia. Suuntaviivoissa ei sen sijaan sanota, että yritysten tosiasiallista taloudellista
kapasiteettia tai niiden menettelyn tapauskohtaista painoarvoa olisi arvioitava erityisten kriteerien, kuten niillä ETA-alueella
tai sisämarkkinoilla olevan kyseisten tuotteiden markkinaosuuden valossa. Niinpä komissio on tältä osin vapaa soveltamaan
kunkin yksittäistapauksen olosuhteet huomioon ottaen asianmukaisena pitämäänsä kriteeriä.
Komissio totesi käsiteltävässä asiassa riidanalaisen päätöksen 479 perustelukappaleessa ensin, että rikkominen on luokiteltava
suuntaviivoissa tarkoitetulla tavalla ”erittäin vakavaksi”, ja selitti sitten riidanalaisen päätöksen 480–490 perustelukappaleessa,
että sen eri yrityksiin soveltama erilainen kohtelu niiden maailmanlaajuisten markkinaosuuksien perusteella ilmentää niiden
kunkin taloudellista kapasiteettia aiheuttaa huomattavaa vahinkoa kilpailulle.
Komissio selitti riidanalaisen päätöksen 481 perustelukappaleessa muun muassa, että kun otetaan huomioon kartellijärjestelyjen
maailmanlaajuisuus, maailmanlaajuiset liikevaihdot ilmentävät parhaiten yritysten mahdollisuuksia aiheuttaa merkittävää haittaa
muille ETA-alueen toimijoille ja niiden kunkin myötävaikutusta kartellin tehokkuuteen kokonaisuudessaan tai toisaalta kartellin
epätasapainoon siinä tilanteessa, ettei tietty yritys olisi osallistunut siihen. Komissio korosti erityisesti sitä, että japanilaisten
yritysten roolia olisi vähätelty huomattavasti, jos se olisi tukeutunut vain ETA-aluetta koskeviin liikevaihtoihin, kun otetaan
huomioon, että nämä yritykset olivat kartellin taustalla olevien sopimusten perusteella pysyneet pitkälti Euroopan markkinoiden
toimintojen ulkopuolella.
Komissio mainitsi, että Siemensin ja ABB:n, joilla molemmilla oli hallussaan 23–29 prosenttia kytkinlaitehankkeisiin liittyvästä
maailmanlaajuisesta liikevaihdosta, sakkojen laskentapohjat oli määritettävä ETA-alueen markkina-arvon perusteella 45 miljoonan
euron suuruisiksi.
Niinpä kun komissio määritti sakon laskentapohjan, se otti huomioon, eikä sitä voida moittia ilmeisestä arviointivirheestä,
sekä kytkinlaitehankkeisiin liittyvän maailmanlaajuisen liikevaihdon että markkina-arvon ETA-alueella siten, että yritykset
jaettiin riidanalaisen päätöksen 480 ja 481 perustelukappaleen mukaan ensimmäisen näistä kriteereistä perusteella useampaan
ryhmään. Näiden kriteerien soveltamisessa otettiin asianmukaisesti huomioon käsiteltävän asian olosuhteet, muun muassa se,
että kartelliin osallistujat olivat sopineet jakavansa Euroopan ja Japanin markkinat vastaavien tuottajaryhmien välillä. Koska
sakkojen taso perustuu tällaiseen menettelyyn, sitä ei voida pitää kohtuuttomana.
Sen sijaan Siemensin väitteet eivät ole vakuuttavia.
Ensinnäkin on hylättävä Siemensin väite, jonka mukaan yhteisöjen tuomioistuin olisi yhdistetyissä asioissa C‑189/02 P, C‑202/02 P,
C‑205/02 P–C‑208/02 P ja C‑213/02 P, Dansk Rørindustri ym. vastaan komissio, 28.6.2005 antamassaan tuomiossa (Kok., s. I‑5425,
242 kohta) todennut, että ”se hyöty, jonka [yritykset] ovat saaneet näistä menettelytavoista – – ja kyseisten tavaroiden arvo”
ovat sakon määrän laskennassa olennaisia seikkoja.
Tässä yhteydessä on mainittava, ettei tämä osittainen lainaus anna luotettavaa tietoa edellä 285 kohdassa mainituissa yhdistetyissä
asioissa Dansk Rørindustri ym. vastaan komissio annetun tuomion 242 kohdan sisällöstä, jota ei lisäksi voida täysin ymmärtää
asiayhteydestään poistettuna. Mainitun tuomion 241–243 kohdassa todetaan seuraavaa:
”241               Kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus on määritettävä erittäin monien seikkojen, kuten erityisesti asian ominaispiirteiden,
asiayhteyden ja sakkojen ennalta ehkäisevän vaikutuksen perusteella, vaikka huomioon otettavista arviointiperusteista ei ole
vahvistettu sitovaa tai tyhjentävää luetteloa – –
242      Tekijöitä, jotka voivat vaikuttaa kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuuden arviointiin, ovat kunkin yrityksen käyttäytyminen,
kunkin yrityksen osuus yhdenmukaistettujen menettelytapojen luomisessa, se hyöty, jonka ne ovat saaneet näistä menettelytavoista,
yritysten koko, kyseisten tavaroiden arvo sekä se vaara, joka tällaisista kilpailusääntöjen rikkomisista aiheutuu yhteisön
tavoitteiden toteuttamiselle – –
243      Tästä seuraa, että yhtäältä on sakon määrän määräämiseksi sallittua ottaa huomioon yhtä hyvin yrityksen kokonaisliikevaihto,
joka kertoo – vaikkakin vain likimääräisesti ja epätäydellisesti – jotain yrityksen koosta ja sen taloudellisesta vallasta,
sekä se osa liikevaihdosta, joka tulee kilpailusääntöjen rikkomisen kohteena olevista tavaroista ja joka näin ollen on omiaan
osoittamaan rikkomisen laajuutta. Tästä seuraa toisaalta, ettei kummallekaan näistä luvuista pidä antaa sellaista merkitystä,
joka olisi suhteeton muihin arviointiperusteisiin nähden, ja että sopivan sakon määrääminen ei näin ollen voi olla pelkän
kokonaisliikevaihtoon perustuvan laskelman tulos. Näin on erityisesti silloin, kun kyseiset tavarat muodostavat ainoastaan
vähäisen osan kokonaisliikevaihdosta – –.”
Ensinnäkin kyseisen tuomion 241 kohdasta ilmenee, että sen 242 kohdassa ei ole ilmaistu pakottavasti eikä tyhjentävästi seikkoja,
joiden perusteella rikkomisen vakavuutta voidaan arvioida. Niinpä komissiolla on vapaus ottaa huomioon muita seikkoja, antaa
vähemmän painoarvoa jollekin mainitussa 242 kohdassa ilmaistuista seikoista tai jopa jättää sellainen kokonaan huomioon ottamatta,
jos se pitää sitä yksittäistapauksen olosuhteiden vuoksi asianmukaisena. Tällainen tulkinta vahvistetaan myös saman tuomion
243 kohdassa. Siemens ei voi siten mainitun tuomion 242 kohdan perusteella väittää, että sakon laskentapohja olisi määritettävä
suhteessa kytkinlaitehankkeiden markkinoiden kokoon ETA-alueella.
Toiseksi edellä 285 kohdassa mainituissa yhdistetyissä asioissa Dansk Rørindustri ym. vastaan komissio annetun tuomion 243
kohdan ensimmäisestä virkkeestä ilmenee, että kyseisen tuomion 242 kohdassa käytetyn käsitteen ”kyseisten tavaroiden arvo”
on ymmärrettävä tarkoittavan kriteeriä, joka viittaa siihen osuuteen kyseessä olevien yritysten maailmanlaajuisesta liikevaihdosta,
joka on peräisin kartellin kohteena olevista tuotteista, eikä näiden tuotteiden markkinoiden kokoon ETA-alueella. Niin ollen
yhteisöjen tuomioistuin ei tässä viimeksi mainitussa kohdassa ottanut lainkaan kantaa merkityksellisten ETA-alueen markkinoiden
arvon huomioon ottamiseen, toisin kuin Siemens väittää.
Toiseksi kuten komissio aivan oikein esittää, suuntaviivoissa tai unionin oikeudessa yleisesti ei todeta tai säädetä, että
komission määräämien sakkojen on ehdottomasti oltava suhteessa kyseessä olevien tuotteiden markkina-arvoon. Sen sijaan suuntaviivoissa
mainitaan nimenomaisesti rikkomisen vakavuuden määrittämisen osalta muiden tekijöiden, kuten yritysten tosiasiallisen taloudellisen
kapasiteetin, sakon määrän ennalta ehkäisevän vaikutuksen, kyseessä olevien yritysten kokojen ja eri yrityksillä kartellissa
tapauskohtaisesti olevan painoarvon, huomioon ottamisesta; komissio sovelsi näitä kriteerejä riidanalaisen päätöksen 480 ja
481 perustelukappaleessa.
Kolmanneksi on huomattava, että komission aiemmin noudattama päätösmenettely ei itsessään ole sakkojen määrittämistä koskeva
oikeudellinen kehys kilpailuoikeuden alalla (edellä 87 kohdassa mainittu asia LR AF 1998 v. komissio, tuomion 234 kohta).
Komissiolla on asetuksen N:o 1/2003 asiayhteydessä harkintavaltaa, kun se asettaa sakkojen määrän, jotta se voi ohjata yritysten
käyttäytymistä kilpailusääntöjen noudattamisen suuntaan. Niinpä se, että komissio on aikaisemmin soveltanut tietyntasoisia
sakkoja tietynlaisiin rikkomisiin, ei voi merkitä sitä, ettei se voisi nostaa tätä sakkojen tasoa asetuksessa N:o 1/2003 ilmoitetuissa
rajoissa, jos tämä on tarpeen yhteisön kilpailupolitiikan toteuttamiseksi. Yhteisöjen kilpailusääntöjen tehokas soveltaminen
edellyttää päinvastoin sitä, että komissio voi milloin tahansa mukauttaa sakkojen tasoa tämän politiikan tarpeita vastaavaksi
(ks. analogisesti edellä 285 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomion 227 kohta ja edellä
66 kohdassa mainittu asia Groupe Danone v. komissio, tuomion 395 kohta).
Tästä seuraa, että sellaiseen hallinnolliseen menettelyyn, jonka päätteeksi voidaan määrätä sakkoja, osallistuvat yritykset
eivät voi saavuttaa perusteltua luottamusta siihen, ettei komissio ylitä aiemmin käytettyä sakkojen tasoa. Tämän vuoksi kyseisten
yritysten on otettava huomioon se mahdollisuus, että komissio päättää minä hetkenä hyvänsä korottaa sakkojen tasoa aiemmin
soveltamastaan tasosta (edellä 285 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomion 228 ja 229
kohta).
Tästä seuraa, että Siemensin mainitsemat esimerkit päätöksistä eivät saata kyseenalaiseksi komission käsiteltävässä asiassa
asettaman sakon laskentapohjan määrää, kun otetaan huomioon Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artiklan 1 kappaleeseen sisällytetty
rangaistusten lainmukaisuuden periaate, vaikka se olisikin Siemensin väittämällä tavalla korkeampi kuin määrät muissa asioissa,
jotka koskevat kyseessä olevia markkinoita arvoltaan suurempia markkinoita.
Näin ollen Siemensin esittämä toinen peruste on hylättävä.
3.     Siemensin sisällyttämistä virheelliseen luokkaan koskeva kolmas peruste
a)     Asianosaisten lausumat
Siemens esittää yhtäältä, että komission olisi tullut ottaa sille määrättävän sakon määrän laskennassa huomioon sen liikevaihto
vuonna 2001, kuten Fujin, Hitachin, Melcon ja Toshiban osalta, eikä vuoden 2003 liikevaihtoa, kuten ABB:n, Alstomin, Arevan
ja VA Tech -konsernin osalta. Komissio ei siis soveltanut omaa sakkojenlaskentamenetelmäänsä oikein, yhdenmukaisesti eikä
syrjimättömästi. Toisaalta Siemens katsoo, ettei sitä olisi pitänyt sijoittaa samaan luokkaan ABB:n kanssa, koska sen liikevaihdot
vuosilta 2001 ja 2003 olivat huomattavasti ABB:n liikevaihtoja pienemmät, kuten tietyt asiakirja-aineistoon kuuluvat asiakirjat
osoittavat. Lisäksi Siemens mainitsee epätäsmällisyydet, jotka liittyvät kytkinlaitehankkeiden maailmanlaajuisiin markkina-arvoihin
vuonna 2001 ja 2003, ja esittää, että komission olisi ilmaistava täsmällisesti kunkin osallistujan osuus kartellin maailmanlaajuisesta
liikevaihdosta näiltä kahdelta vuodelta sekä niiden kytkinlaitehankkeilla saavuttamat liikevaihdot.
Komissio kiistää Siemensin väitteet.
b)     Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensinnäkin on tehtävä ero kahden Siemensin riitauttaman seikan välillä. Yhtäältä se esittää, että komission olisi pitänyt
valita vuosi 2001 viitevuodeksi sen markkinaosuuden määrittämisessä. Toisaalta se esittää, että kun otetaan huomioon sen väitetysti
ABB:n markkinaosuutta pienempi markkinaosuus, sitä ei olisi pitänyt sisällyttää ensimmäiseen yritysten luokkaan ABB:n kanssa
vaan toiseen luokkaan.
Ensinnäkin viitevuoden valinnasta yritysten suhteellisen painoarvon määrittämiseksi on huomattava, että vaikka suuntaviivojen
1 kohdan A alakohdan neljännessä ja viidennessä alakohdassa lausutaan yritysten erilaisesta kohtelusta niiden taloudellisen
merkityksen perusteella, niissä ei mainita, minkä vuoden mukaan yritysten suhteellinen painoarvo on ratkaistava. Tältä osin
suuntaviivojen 5 kohdan a alakohdan toista alakohtaa, jossa lausutaan päätöksen tekemistä edeltävän tilikauden huomioon ottamisesta,
sovelletaan vain liikevaihdon määrittämiseen asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitetun 10
prosentin rajan noudattamisen kannalta eikä sitä siis sovelleta kartellissa toimivien yritysten suhteellisen painoarvon määrittämiseen.
Käsiteltävässä asiassa vuosi 2003, jonka komissio valitsi viitevuodeksi Siemensin ja muiden eurooppalaisten yritysten suhteellisen
painoarvon määrittämiseksi, oli viimeinen kokonainen kartellin toimintavuosi. Tämä valinta vaikuttaa asianmukaiselta mainituilla
yrityksillä kartellissa olevan suhteellisen painoarvon määrittämiseksi.
Se, että komissio valitsi vuoden 2001 viitevuodeksi japanilaisten yritysten suhteellisen painoarvon määrittämiseksi, selitettiin
riidanalaisen päätöksen 482 perustelukappaleessa japanilaisia tuottajia koskevilla erityisillä olosuhteilla, muun muassa sillä,
ettei komissiolla ollut käytettävissään näiden yritysten erillisiä liikevaihtoja siitä syystä, että niiden kytkinlaitehankkeisiin
liittyvät toiminnot oli organisoitu uudelleen kahdeksi yhteisyritykseksi. Esillä olevan asian ratkaisemiseksi ei ole tarpeen
tutkia japanilaisiin yrityksiin sovelletun kohtelun lainmukaisuutta. Vaikka katsottaisiinkin, että tämä kohtelu oli lainvastaista,
riidanalaista päätöstä olisi tällaisessa tilanteessa muutettava japanilaisten tuottajien eikä Siemensin osalta.
Toiseksi siltä osin, että Siemensin markkinaosuus oli väitetysti ABB:n markkinaosuutta pienempi, komissio perusti ratkaisunsa
riidanalaisen päätöksen 483 kohdassa mainitulla tavalla yritysten itsensä esittämiin lukuihin. Siemens ilmoitti komission
tiedonsaantipyyntöön 5.7.2005 antamassaan vastauksessa, että sen kytkinlaitehankkeisiin liittyvä maailmanlaajuinen kokonaisliikevaihto
oli vuonna 2003 ollut 658,9 miljoonaa euroa. Lisäksi sen oman arvion mukaan kytkinlaitehankkeiden maailmanmarkkinoiden arvo
oli vuonna 2003 ollut 2 305,5 miljoonaa euroa, mikä on samaa suuruusluokkaa kuin riidanalaisen päätöksen alaviitteessä 444
oleva komission arvio 2 200 miljoonaa euroa vuodelta 2003 ja riidanalaisen päätöksen neljännessä perustelukappaleessa mainittu
haarukka 1 700–2 300 miljoonaa euroa vuosilta 2001–2003. Toisin kuin Siemens väittää, näiden lukujen välillä ei ole ristiriitaa.
Kun Siemensin markkinaosuus lasketaan sen itse toimittamien vuotta 2003 koskevien lukujen eli markkinoiden 2 305,5 miljoonan
euron kokonaisarvon ja Siemensin 658,9 miljoonan euron liikevaihdon perusteella, saadaan tämän yrityksen markkinaosuudeksi
vuodelta 2003 noin 28,59 prosenttia, joka on komission ensimmäiselle yritysten luokalle ilmoittaman 23–29 prosentin haarukan
ylärajan tuntumassa.
Sitä, että Siemens riitauttaa tämän sen omien tietojen perusteella lasketun luvun vetoamalla Alstomin ja ABB:n sisäisiin asiakirjoihin,
joista ilmenee sitä koskeva erilainen markkinaosuus, ei voida hyväksyä.
Lisäksi näiden asiakirjojen mukaiset luvut liittyvät muihin kuin komission huomioon ottamiin tekijöihin. Yhtäältä kannekirjelmän
liitteenä olevan ABB:ltä peräisin olevan asiakirjan, sen lisäksi, että se koskee vuoden 2003 sijasta vuotta 2002, otsikko
on ”Substations Competitor Overview” (Yhteenveto kilpailuista ala-asemien osalta) ja koskee siis vain kytkinlaitteiden ala-asemien
markkinatilannetta eikä kytkinlaitehankkeiden markkinoita yleisesti. Toisaalta kannekirjelmän liitteenä olevaan Alstomilta
peräisin olevaan asiakirjaan, sen lisäksi, että se koskee vuosia 2001 ja 2002 sisältyy luettelo kartelliin osallistuneista
yrityksistä, minkä lisäksi siinä mainitaan myös muut yhtiöt (Others), joiden maailmanlaajuinen markkinaosuus oli 33,8 prosenttia.
Kuten riidanalaisen päätöksen alaviitteestä 444 ilmenee, komissio suoritti laskelmansa vain kartellin jäsenten saavuttamien
liikevaihtojen perusteella, koska muiden tuottajien myynnit eivät vaikuttaneet yritysten suhteelliseen luokitteluun käsiteltävässä
asiassa.
Näin ollen on hylättävä Siemensin esittämä kritiikki komission suorittamaa Siemensin markkinaosuuden laskemista kohtaan tarvitsematta
pyytää komissiota esittämään muiden kartelliin osallistuneiden yritysten liikevaihtoja, kuten Siemens on vaatinut.
Tästä seuraa, että Siemensin esittämä kolmas peruste ja siten kolmannen kanneperusteen ensimmäinen osaperuste kokonaisuudessaan
on hylättävä.
B
Ehkäisevän vaikutuksen kertoimen kohtuuttomuutta koskeva kolmannen kanneperusteen toinen osaperuste
1.     Asianosaisten lausumat
Siemens esittää, että komission soveltama ehkäisevän vaikutuksen kerroin 2,5, jolla sen sakon laskentapohja kerrottiin, on
liiallinen ja kohtuuton suhteessa ABB:hen sovellettuun kertoimeen ja merkitsee yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista.
Koska komissio valitsi esillä olevassa asiassa yksinomaan kyseisten yritysten liikevaihtoihin suhteutetun menetelmän ehkäisevän
vaikutuksen kertoimen määrittämisessä, Siemensin sakon korotus olisi voinut olla korkeintaan neljä kertaa korkeampi kuin ABB:hen
sovellettu korotus, koska Siemensin kokonaisliikevaihto oli vain neljä kertaa ABB:n kokonaisliikevaihtoa suurempi. Näin ollen
Siemens kehottaa unionin yleistä tuomioistuinta alentamaan sille määrätyn sakon määrää. Lisäksi se vetoaa perustelujen puuttumiseen
siitä syystä, ettei komissio riidanalaisessa päätöksessä selittänyt laskentamenetelmäänsä.
Siemens täsmensi unionin yleisen tuomioistuimen kirjallisiin kysymyksiin ennen istuntoa antamassaan vastauksessa, että ehkäisevän
vaikutuksen kertoimesta oli vähennettävä luku 1 kertomisen kannalta neutraalina osana. Niinpä Siemensiin sovellettu ehkäisevän
vaikutuksen kerroin (2,5 – 1 = 1,5) oli todellisuudessa kuusi kertaa suurempi kuin ABB:hen sovellettu kerroin (1,25 – 1 =
0,25) eikä kaksi kertaa suurempi.
Komissio kiistää soveltaneensa virheellisesti menetelmää, jonka se valitsi ehkäisevän vaikutuksen kertoimien määrittämiseksi.
Se korostaa, että valittu ehkäisevän vaikutuksen kerroin on suorassa suhteessa kyseessä olevien eri yritysten liikevaihtoihin.
Siemensin kerroin on jopa degressiivinen suhteessa ABB:hen sovellettuun kertoimeen. Perusteluvelvollisuudesta se toteaa, että
se on ehkäisevän vaikutuksen kertoimen osalta rajoitettu. Lisäksi luvut puhuvat komission mukaan puolestaan.
Komissio täsmensi unionin yleisen tuomioistuimen istunnossa esittämään kysymykseen antamassaan vastauksessa, että se eteni
kolmivaiheisesti. Ensinnäkin kyseessä olevien yritysten liikevaihdot jaettiin 10:llä. Toiseksi näin saaduista luvuista johdettiin
juuri. Kolmanneksi saadut luvut pyöristettiin alaspäin, jolloin saatiin kyseessä oleviin eri yrityksiin tosiasiassa sovelletut
ehkäisevän vaikutuksen kertoimet, muun muassa Siemensiin sovellettu kerroin 2,5. Lisäksi komissio on korostanut, ettei sen
ole tarpeen esittää menetelmäänsä yksityiskohtaisesti päätöksessä ja että joka tapauksessa kerroin 2,5 ei ole epätavallinen,
kun otetaan huomioon sen aikaisempi päätöskäytäntö.
2.     Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensinnäkin perustelujen puuttumista koskevasta perusteesta, jonka mukaan komissio ei selittänyt ehkäisevän vaikutuksen kertoimien
laskentamenetelmää, on todettava, että EY 253 artiklassa edellytetään, että perusteluista on selkeästi ja yksiselitteisesti
ilmettävä toimenpiteen tehneen unionin toimielimen päättely siten, että niille, joita toimenpide koskee, selviävät sen syyt,
ja siten, että toimivaltainen tuomioistuin voi tutkia toimenpiteen laillisuuden. Perusteluvelvollisuuden täyttymistä on arvioitava
asiaan liittyvien olosuhteiden perusteella, joita ovat muun muassa toimenpiteen sisältö, esitettyjen perustelujen luonne ja
se tarve, jota niillä, joille päätös on osoitettu tai joita se koskee suoraan ja erikseen, voi olla saada selvennystä tilanteeseen.
Perusteluissa ei tarvitse esittää kaikkia asiaan liittyviä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja siltä osin kuin sitä, ovatko
päätöksen perustelut EY 253 artiklan mukaisia, tutkitaan paitsi päätöksen sanamuodon myös asiayhteyden ja kaikkien asiaa koskevien
oikeussääntöjen suhteen (asia C‑367/95 P, komissio v. Sytraval ja Brink’s France, tuomio 2.4.1998, Kok., s. I‑1719, 63 kohta).
Tässä yhteydessä on mainittava, että vaikka on totta, ettei riidanalaisessa päätöksessä mainitakaan, mitä menetelmää noudattaen
komissio päätyi määrittämään kertoimien täsmällisen tason, oikeuskäytännöstä ilmenee, että perusteluvelvollisuutta koskevan
olennaisen menettelymääräyksen vaatimukset täyttyvät, jos komissio ilmoittaa päätöksessään ne arviointiperusteet, joiden avulla
se on määrittänyt kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden ja keston, eikä sen ole esitettävä päätöksessä täsmällisempää selvitystä
tai sakkojen laskentatapaa koskevia lukuja (asia C-279/98 P, Cascades v. komissio, tuomio 16.11.2000, Kok., s. I-9693, 39–47
kohta; yhdistetyt asiat C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P–C-252/99 P ja C-254/99 P, Limburgse Vinyl
Maatschappij ym. v. komissio, ns. PVC II -asia, tuomio 15.10.2002, Kok., s. I-8375, 463 ja 464 kohta ja asia T‑15/02, BASF
v. komissio, tuomio 15.3.2006, Kok., s. II‑497, 213 kohta).
Aikaisemmin on todettu erityisesti, että niiden lukujen esittäminen, jotka ovat ohjanneet – muun muassa toivotun varoittavan
vaikutuksen osalta – komission harkintavallan käyttöä sakkojen määräämisessä, on mahdollisuus, jota komission toivotaan käyttävän
mutta joka ylittää kuitenkin perusteluvelvollisuudesta aiheutuvat vaatimukset (edellä 311 kohdassa mainittu asia Cascades
v. komissio, tuomion 47 ja 48 kohta ja edellä 311 kohdassa mainittu asia BASF v. komissio, tuomion 214 kohta).
Komissio mainitsi käsiteltävässä asiassa riidanalaisen päätöksen 491 perustelukappaleessa seuraavaa:
”Määrättävissä olevien sakkojen asteikko mahdollistaa myös niiden määrän asettamisen tasolle, jolla turvataan niiden riittävä
ehkäisevä vaikutus, kun otetaan huomioon kunkin sakkoon tuomitun yrityksen koko ja yksittäistapauksen erityiset olosuhteet.
Kertoimen soveltaminen yrityksiin, joiden liikevaihto on erityisen korkea suhteessa muihin toimijoihin, on perusteltua riittävän
ehkäisevän vaikutuksen varmistamiseksi.”
Komissio mainitsi sitten kunkin kyseessä olevan yrityksen maailmanlaajuiset liikevaihdot vuonna 2005 ja sovelletut kertoimet
taulukkomuodossa. ABB:hen, jonka maailmanlaajuinen liikevaihto vuonna 2005 oli 18 038 miljoonaa euroa, sovellettiin kerrointa
1,25. Melcoon, jonka maailmanlaajuinen liikevaihto vuonna 2005 oli 26 336 miljoonaa euroa, sovellettiin kerrointa 1,5. Toshibaan,
jonka maailmanlaajuinen liikevaihto vuonna 2005 oli 46 353 miljoonaa euroa, sovellettiin kerrointa 2. Hitachiin, jonka maailmanlaajuinen
liikevaihto vuonna 2005 oli 69 161 miljoonaa euroa, sovellettiin kerrointa 2,5. Siemensiin, jonka maailmanlaajuinen liikevaihto
vuonna 2005 oli 75 445 miljoonaa euroa, sovellettiin kerrointa 2,5.
Riidanalaisen päätöksen 491 perustelukappaleesta näin ollen ilmenee, että komissio katsoi Siemensille määritetyn sakon laskentapohjan
korottamisen olevan välttämätöntä sakkojen riittävän ehkäisevän vaikutuksen turvaamiseksi, kun otetaan huomioon sen koko ja
yleiset voimavarat. Siitä ilmenee myös, että komissio tukeutui tältä osin maailmanlaajuisiin liikevaihtoihin vuonna 2005.
Tässä yhteydessä on muistutettava vakiintuneesta oikeuskäytännöstä, jonka mukaan kokonaisliikevaihto antaa viitteitä – vaikka
nämä olisivatkin likiarvoisia ja epätäydellisiä – yrityksen koosta ja taloudellisesta toimintakyvystä (yhdistetyt asiat 100/80-103/80,
Musique diffusion française ym. v. komissio, tuomio 7.6.1983, Kok., s. 1825, Kok. Ep. VII, s. 133, 121 kohta; edellä 43 kohdassa
mainittu asia Baustahlgewebe v. komissio, tuomion 139 kohta ja edellä 311 kohdassa mainittu asia BASF v. komissio, tuomion
212 kohta).
Niinpä komissio esitti riidanalaisessa päätöksessä oikeudellisesti riittävällä tavalla ne seikat, jotka otettiin ehkäisevyyssyistä
huomioon sakkojen laskentapohjan korottamiseksi, ja mahdollisti näin Siemensille tutustumisen sen sakon laskentapohjan korotuksen
perusteluihin ja vetoamisen oikeuksiinsa sekä mahdollisen tuomioistuinvalvonnan. Sen sijaan komission ei tarvinnut edellä
312 kohdassa mainitun oikeuskäytännön perusteella esittää riidanalaisessa päätöksessä niitä lukujen muodossa olevia selityksiä,
jotka se esitti istunnossa, sillä ne eivät kuulu perusteluvelvollisuudesta johtuviin vaatimuksiin.
Näin ollen perustelujen puuttumista koskeva peruste on hylättävä.
Toiseksi on hylättävä Siemensin väite, jonka mukaan komissio ei noudattanut ehkäisevän vaikutuksen kerrointen määrittämisessä
uskollisesti omaa menetelmäänsä, jonka ”lähtökohtana” oli ABB:n liikevaihto ja siihen sovellettu ehkäisevän vaikutuksen kerroin.
Tämä väite perustuu sekaannukseen yhtäältä ehkäisevän vaikutuksen kertoimen ja toisaalta tämän kertoimen soveltamisesta seuraavan
sakon laskentapohjan korottamisen välillä. Vaikka komissio on vahvistanut laskeneensa ehkäisevän vaikutuksen kertoimet suhteessa
kyseessä olevien yritysten liikevaihtoihin, se ei ole riidanalaisessa päätöksessä tai unionin yleiselle tuomioistuimelle esittämissään
kirjallisissa huomautuksissa esittänyt, että näiden kerrointen soveltamisesta olisi seurattava sakon sellainen laskentapohjan
korottaminen, joka puolestaan olisi suhteessa liikevaihtoon. Sen sijaan komission riidanalaisen päätöksen 491 perustelukappaleessa
esittämistä luvuista ilmenee väistämättä, että ehkäisevän vaikutuksen kertoimen soveltamisesta johtuva sakon korotus on progressiivinen
suhteessa kyseessä olevien yritysten liikevaihtoihin.
Kuten komissio esittää, ehkäisevän vaikutuksen kerrointen suhteellisuus voidaan helposti todentaa graafisella esityksellä
sovelletuista eri kertoimista suhteessa kyseessä olevien yritysten liikevaihtoihin. Tästä seuraava graafinen kuvio on suora
ja edustaa siten suhteellisuutta kaikkien kyseessä olevien yritysten kohdalla – lukuun ottamatta Siemensiä, jonka kohdalla
yhteys on jopa degressiivinen, koska siihen sovelletaan samaa kerrointa kuin Hitachiin, vaikka sen maailmanlaajuinen liikevaihto
oli vuonna 2005 yli kuusi miljardia euroa suurempi kuin Hitachin. Tällainen suhteellisuus täyttää edellytykset, jotka unionin
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ilmaisi edellä 260 kohdassa mainitussa asiassa Degussa vastaan komissio antamassaan
tuomiossa (338 kohta), jossa se täsmensi, että yritysten sijoittaminen luokkiin ehkäisevän vaikutuksen kertoimen määrittämiseksi
on yhdenvertaisen kohtelun periaatteen mukaisesti ehdottomasti perusteltava. Tässä yhteydessä on vielä huomattava, että edellä
316 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaan yrityksen maailmanlaajuinen liikevaihto on osoitus sen koosta ja taloudellisesta
vahvuudesta.
Kyse ei siis voi olla siitä, että komissio olisi soveltanut omaa laskentamenetelmäänsä epäyhtenäisesti Siemensin vahingoksi.
Tästä syystä ehkäisevän vaikutuksen kertoimen kohtuuttomuutta, joka perustuu tällaiseen epäyhtenäiseen soveltamiseen, koskeva
peruste on hylättävä.
Samasta syystä Siemens ei voi ehkäisevän vaikutuksen kertoimien laskemisen osalta perustellusti vedota edellä 86 kohdassa
mainituissa yhdistetyissä asioissa Tokai Carbon ym. vastaan komissio 29.4.2004 annettuun tuomioon (245–247 kohta). Kyseisen
tuomion mainituissa kohdissa unionin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin moitti komissiota siitä, ettei se ollut noudattanut
loogisesti ja yhdenmukaisesti kaikkien kyseessä olleiden yritysten osalta menetelmää, jonka se oli valinnut ehkäisevän vaikutuksen
kertoimen määrittämiseksi. Kuten edellä on mainittu, tällaista moitetta ei voida käsiteltävässä asiassa esittää komissiolle.
Kolmanneksi on huomattava, että se, ettei ehkäisevän vaikutuksen kertoimen soveltamisesta seuraava sakon laskentapohjan korottaminen,
toisin kuin tämä kerroin itse, ole suhteessa kyseessä olevien yritysten liikevaihtoon vaan progressiivinen, seuraa väistämättä
komission valitseman menetelmän soveltamisesta. Komissio siis kaikella todennäköisyydellä katsoi, että tällainen liikevaihtoon
nähden progressiivinen korotus oli välttämätön sakkojen riittävän ehkäisevän vaikutuksen turvaamiseksi niiden kyseessä olevien
yritysten osalta, joiden liikevaihto oli erityisen korkea. Unionin yleinen tuomioistuin ei voi korvata tätä arviota sovelletun
ehkäisevän vaikutuksen kertoimen riittävyydestä omallaan, varsinkaan kun asiassa ei ole ilmennyt mitään tosiseikkoja, jotka
osoittaisivat, että komission soveltama järjestelmä johtaisi tuloksiin, jotka ylittävät sen, mikä on välttämätöntä sakkojen
riittävän ehkäisevän vaikutuksen turvaamiseksi.
Tästä syystä kolmannen kanneperusteen toinen osaperuste on hylättävä.
C
Kilpailusääntöjen rikkomisen keston virheellistä määrittämistä koskeva kolmannen kanneperusteen kolmas osaperuste
Siemens esittää, että koska kilpailusääntöjen rikkominen on vuoden 1999 huhtikuuta edeltävältä ajalta vanhentunut, komissio
perusti sakon laskentapohjan korottamista koskevan ratkaisunsa virheelliseen kestoon. Se katsoo, että komissio voi moittia
sitä vain kestoltaan keskitasoa olevasta rikkomisesta, joka suuntaviivojen mukaan oikeuttaa sakon laskentapohjan korottamisen
20 prosentilla.
Komissio kiistää Siemensin väitteet.
Tässä yhteydessä on muistutettava, että koska Siemensin kilpailusääntöjen rikkomisen ensimmäistä vaihetta koskeva vanhentumisväite
on hylättävä (ks. 236–255 kohta edellä), samaan vanhentumisväitteeseen perustuva käsiteltävänä oleva osaperuste on myös hylättävä.
D
Siemensin luokittelua virheellisesti kartellin johtajaksi koskeva kolmannen kanneperusteen neljäs osaperuste
Siemens esittää kolmannen kanneperusteen neljännellä osaperusteella, joka koskee sen virheellistä luokittelua kartellin johtajaksi,
kolme perustetta, joista ensimmäinen koskee sitä, että ABB:llä oli kartellin johtajan rooli, toinen sitä, että sillä itsellään
ei ollut tätä roolia, ja kolmas sille tämän kartellin johtajan roolin perusteella määrätyn sakon perusmäärän korotuksen kohtuuttomuutta.
Se vetoaa tältä osin siihen, että komissio loukkasi perusteluvelvoitettaan ja yhdenvertaisen kohtelun ja rangaistusten suhteellisuuden
periaatteita.
Ensimmäinen ja toinen peruste voidaan tutkia yhdessä ennen kolmannen perusteen tutkimista.
1.     Sitä, että ABB:llä oli Siemensin sijasta kartellin johtajan rooli, koskeva peruste
a)     Asianosaisten lausumat
Siemens katsoo osoittaneensa, ettei sillä ollut kartellin johtajan roolia. Se huomauttaa tältä osin ensinnäkin, että ajanjaksoa
1988–1999 koskevat seikat, joista sitä moititaan, ovat vanhentuneet, eikä tätä ajanjaksoa siten voida ottaa huomioon raskauttavana
seikkana sakon määrän laskennassa. Toiseksi Siemens esittää, että komissio tulkitsi virheellisesti johtajan käsitettä eikä
ymmärtänyt, että sen kartellissa hoitama sihteerin tehtävä oli yksinomaan hallinnollinen. Kolmanneksi komissio ei Siemensin
mukaan ota huomioon sitä, ettei se hoitanut sihteerin tehtävää vuosien 2002–2004 välisenä aikana.
Siemens väittää lisäksi, ettei komissio ottanut huomioon ABB:llä vuosina 1988–1999 ollutta alkuunpanijan ja johtajan roolia,
joka puhuu sitä vastaan, että Siemensillä olisi ollut johtajan rooli samana aikana. Siemens esittää, että ABB:n rooli kartellin
alkuunpanijana, johtajana ja moottorina oli paljon tärkeämpi kuin sen rooli kartellin Euroopan sihteerinä sen rikkomiseen
osallistumisen ensimmäisen vaiheen aikana, ja että komissio yliarvioi Siemensin roolin. Siemens katsoo, että tätä epäyhdenvertaista
kohtelua voidaan lieventää vain kumoamalla sille määrätyn sakon perusmäärän korottaminen.
Komissio kiistää Siemensin väitteet.
b)     Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kartellin johtajan rooli
Komissio katsoi riidanalaisen päätöksen 514 perustelukappaleessa muun muassa, että Siemens oli ollut suuntaviivojen 2 kohdan
kolmannessa luetelmakohdassa tarkoitetussa kilpailusääntöjen rikkomisen ”johtajan” roolissa siitä syystä, että se oli hoitanut
kartellin Euroopan sihteerin tehtävää. Se katsoi riidanalaisen päätöksen 514 ja 522 perustelukappaleessa, että Siemensille
määrättävän sakon perusmäärää oli korotettava 50 prosentilla, jolloin sakon määräksi tulee 396 562 000 euroa.
Ensinnäkin se Siemensin väite, jonka mukaan komissio piti sitä virheellisesti johtajana sen kartelliin osallistumisen toisen
vaiheen eli vuosien 2002–2004 osalta, on hylättävä näyttämättömänä. Vaikka on totta, että riidanalaisen päätöksen 511–514
perustelukappaleessa, joissa arvioitiin johtajan roolia raskauttavien olosuhteiden tutkimisen kannalta, ei täsmennetä ajanjaksoja,
joiden osalta komissio piti Siemensiä ja Alstomia tai Arevaa johtajina, riidanalaisen päätöksen 147 perustelukappaleessa todetaan
nimenomaisesti, että ”Siemens hoiti kartellin Euroopan sihteerin tehtävää syyskuuhun 1999 saakka, jonka jälkeen sitä hoiti
Alstom vuosina 1999–2004”. Tässä tilanteessa ei voida katsoa, että komissio olisi pitänyt Siemensiä johtajana vuosien 2002–2004
osalta.
Vuosina 1988–1999 tapahtuneita tosiseikkoja koskevan väitetyn vanhentumisen osalta on viitattava edellä tämän tuomion 236–255
kohtaan, joiden mukaan rikkomisen ensimmäinen vaihe ei ole Siemensin osallistumisen osalta vanhentunut.
On huomattava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan silloin, kun rikkomiseen on osallistunut useita yrityksiä, sakkojen
perusmäärän määrittämisen yhteydessä on selvitettävä kunkin yrityksen osallistumisen suhteellinen vakavuus (yhdistetyt asiat
40/73–48/73, 50/73, 54/73–56/73, 111/73, 113/73 ja 114/73, Suiker Unie ym. v. komissio, tuomio 16.12.1975, Kok., s. 1663,
623 kohta; edellä 48 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomio 92 kohta; edellä 66 kohdassa
mainittu asia Groupe Danone v. komissio, tuomion 277 kohta ja edellä 311 kohdassa mainittu asia BASF v. komissio, tuomion
280 kohta). Tämä merkitsee muun muassa sitä, että on selvitettävä kunkin yrityksen rooli rikkomisessa sinä aikana, jolloin
ne siihen osallistuivat (ks. edellä 43 kohdassa mainittu asia komissio v. Anic Partecipazioni, tuomion 150 kohta; edellä 66
kohdassa mainittu asia Groupe Danone v. komissio, tuomion 277 kohta ja edellä 311 kohdassa mainittu asia BASF v. komissio,
tuomion 280 kohta). Tältä osin on huomattava, että suuntaviivojen 2 kohdassa mainitut sakon perusmäärän korottamiseen oikeuttavat
olosuhteet käsittävät muun muassa kolmannessa luetelmakohdassa mainitun yrityksen ”toiminnan rikkomusten johtavana tai yllyttävänä”
tahona.
Oikeuskäytännön mukaan yrityksen luokitteleminen kartellin ”johtajaksi” edellyttää, että yritys on toiminut kartellissa merkittävänä
kantavana voimana (edellä 311 kohdassa mainittu asia BASF v. komissio, tuomion 374 kohta ja asia T‑410/03, Hoechst v. komissio,
tuomio 18.6.2008, Kok., s. II‑881, 423 kohta) tai että sillä on ollut erityinen ja todellinen vastuu sen toiminnassa (ks.
vastaavasti edellä 311 kohdassa mainittu asia BASF v. komissio, tuomion 300 kohta). Näitä seikkoja on arvioitava yleisestä
näkökulmasta yksittäistapauksen asiayhteys huomioon ottaen (ks. vastaavasti edellä 311 kohdassa mainittu asia BASF v. komissio,
tuomion 299 ja 373 kohta). Luokittelu ”johtajaksi” on hyväksytty oikeuskäytännössä muun muassa silloin, kun on osoitettu,
että yritys hoiti koordinointitehtäviä kartellissa ja muun muassa organisoi kartellin täytäntöönpanosta vastaavan sihteeristön
ja miehitti sen (asia T‑224/00, Archer Daniels Midland ja Archer Daniels Midland Ingredients v. komissio, tuomio 9.7.2003,
Kok., s. II‑2597, jäljempänä ns. ADM-tapaus, 246 ja 247 kohta) tai kun mainitulla yrityksellä on ollut keskeinen rooli kartellin
konkreettisessa toiminnassa esimerkiksi siten, että se on organisoinut useita kokouksia, kerännyt ja jakanut tietoa kartellissa,
edustanut tiettyjä jäseniä kartellissa tai esittänyt useimmin kartellin toimintaa koskevia ehdotuksia (ks. vastaavasti yhdistetyt
asiat 96/82–102/82, 104/82, 105/82, 108/82 ja 110/82, IAZ International Belgium ym. v. komissio, tuomio 8.11.1983, Kok., s. 3369,
57 ja 58 kohta ja edellä 311 kohdassa mainittu asia BASF v. komissio, tuomion 404, 439 ja 461 kohta).
Komissio otti käsiteltävässä asiassa riidanalaisen päätöksen 511–513 perustelukappaleesta ilmenevällä tavalla huomioon sen,
että kartellin Euroopan sihteeristö oli ollut toiminnassa koko kartellin keston ajan ja pysynyt ajan kulumisesta huolimatta
muuttumattomana, vaikka kartellissa oli tapahtunut lukuisia organisatorisia muutoksia. Tämän sihteeristön tehtävät olivat
olleet moninaiset. Komissio on viitannut riidanalaisen päätöksen 121–123, 131, 132, 142, 147–149, 157–161, 173 ja 185 perustelukappaleeseen
ja maininnut, että kartellin Euroopan sihteeristö hoiti viestintäyhteyksiä kartellin eurooppalaisten jäsenyritysten välillä
sekä niiden ja Japanin sihteeristön välillä, että se kutsui koolle kokouksia ja toimi niissä puheenjohtajana sekä vastasi
kiintiöiden hallinnoinnista. Siemens ei ole kiistänyt näitä seikkoja unionin yleisessä tuomioistuimessa. Komissio katsoo,
että kiintiösopimuksen ja Euroopan kiintiösopimuksen sisällöstä sekä kartellin konkreettisesta toiminnasta ilmenee selkeästi,
että kartellin Euroopan sihteerin tehtävä oli keskeinen. Mainittu Euroopan sihteeri antoi aloitteellisuudellaan ja voimavarojen
käyttämisellään huomattavan panoksen kartellille ja myötävaikutti aivan erityisellä tavalla sen toiminnan onnistumiseen.
Siemens ei ole komissiossa käydyn hallinnollisen menettelyn aikana eikä unionin yleisessä tuomioistuimessa kiistänyt hoitaneensa
kartellin Euroopan sihteerin tehtäviä kartelliin osallistumisensa ensimmäisen vaiheen aikana vuosina 1988–1999. Siitä, että
se hoiti tätä tehtävää, ovat osoituksena lisäksi sen entisten työntekijöiden E:n ja Tr:n todistajanlausunnot (ks. tältä osin
222 kohta edellä). Se esittää kuitenkin, ettei mainittua Euroopan sihteeriä voida käsiteltävässä asiassa pitää johtajana,
koska sen rooli rajoittui viestintätehtäviin eikä siihen liittynyt aloitteellisuutta eikä erityistä kilpailusääntöjen vastaista
asennetta, eikä sillä myöskään ollut päätösvaltaa.
Tässä yhteydessä on todettava, että kartellin Euroopan sihteerin tehtävät antoivat sille johtavan roolin kartellin koordinoinnissa
ja ainakin sen konkreettisessa toiminnassa. Komissio saattoi riidanalaisessa päätöksessä perustellusti katsoa, että mainittu
Euroopan sihteeri toimi viestikeskuksena kartellin jäsenten välillä ja että sillä oli keskeinen rooli kartellin konkreettisessa
toiminnassa, koska se edisti tietojenvaihtoa kartellin sisällä sekä hankki, keräsi ja vaihtoi kartellin toiminnan kannalta
olennaisia tietoja kartellin muiden jäsenten kanssa. Tämä koski erityisesti kytkinlaitehankkeita koskevia tietoja, sillä sihteeri
organisoi ja hoiti työkokousten sihteeritoiminnan.
Tätä erityistä roolia ei saata kyseenalaiseksi se, että Euroopan ryhmässä oli komitea, jolla myös oli merkittävä rooli kartellissa.
Lisäksi on riidatonta, että Siemens oli myös tämän komitean pysyvä jäsen. Niinpä sen tehtävät kartellin Euroopan sihteerinä
yhdistyivät sen asemaan komitean pysyvänä jäsenenä ja erottivat sen muista komitean pysyvistä jäsenistä eli ABB:stä ja Alstomista.
Lisäksi komissio on voinut perustellusti katsoa riidanalaisen päätöksen 147 ja 513 perustelukappaleessa, että kartellin sihteerin
tehtävä merkitsi huomattavaa vastuuta, joka vaati merkittäviä resursseja pelkästään ajallisesti ja käyttöön annetun henkilöstön
osalta. Ilman kartellin Euroopan sihteerille keskitettyä koordinointia ja organisointia kartelli ei, kun otetaan huomioon
sen monitahoisuus, olisi voinut varmastikaan toimia yhtä tehokkaasti. Lisäksi kun otetaan huomioon se, että on riidatonta,
että Siemens hoiti mainittuja tehtäviä pitkäaikaisesti kartellin alusta vuonna 1988 sen osallistumisen keskeytymiseen vuonna
1999 saakka, komissio saattoi perustellusti todeta, että mainittu yritys oli käsiteltävässä asiassa kartellin tärkeä moottori
ja että sillä oli näin ollen suuntaviivojen 2 kohdan kolmannessa luetelmakohdassa tarkoitettu ”johtava rooli kilpailusääntöjen
rikkomisessa”.
Tätä päätelmää ei voida saattaa kyseenalaiseksi Siemensin väitteillä ABB:llä olleesta johtajan roolista.
Ensinnäkin on syytä hylätä Siemensin väitteen, jonka mukaan ABB:n johtajan asema puhui Siemensin johtajan asemaa vastaan,
taustalla oleva oletus, jonka mukaan kartellin johtajan rooli voi olla vain yhdellä yrityksellä kerrallaan.
Kuten oikeuskäytännöstä ilmenee, on täysin mahdollista, että kahdella tai useammalla yrityksellä on samanaikaisesti johtajan
asema, erityisesti kartellissa, jossa on mukana suuri määrä osallistujia, kuten kytkinlaitehankkeita koskevassa kartellissa
ainakin sen toiminnan ensimmäisen vaiheen aikana oli (ks. vastaavasti edellä 311 kohdassa mainittu asia BASF v. komissio,
tuomion 439 ja 440 kohta ja yhdistetyt asiat T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02
ja T‑136/02, Bolloré ym. v. komissio, tuomio 26.4.2007, Kok., s. II‑947, 561 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Vaikka siis katsottaisiinkin, että ABB:tä on pidettävä kytkinlaitehankkeita koskeneen kartellin johtajana, se ei merkitse
sitä, etteikö myös Siemensiä voitaisi pitää johtajana.
Väitetty Siemensin ja ABB:n epäyhdenvertainen kohtelu
Sitten on tutkittava Siemensin väite, jonka mukaan komissio loukkasi yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, kun se piti Siemensiä
kartellin johtajana ABB:n sijasta, sillä ABB:llä oli alkuunpanijan ja johtajan rooli. Tämä väite on hylättävä kahdesta syystä.
Yhtäältä on huomautettava ABB:n väitetystä alkuunpanijan roolista, että kuten suuntaviivojen 2 kohdan kolmannen luetelmakohdan
sanamuodostakin ilmenee, on erotettava kilpailusääntöjen rikkomisen johtajan roolin käsite yllyttäjän roolin käsitteestä.
Yllyttäjän rooli liittyy kartellin luomis- tai laajenemishetkeen, kun taas johtajan rooli liittyy kartellin toimintaan (edellä
311 kohdassa mainittu asia BASF v. komissio, tuomion 316 kohta). Niinpä rikkomisen johtaja ja siihen yllyttäjä eivät ole rinnasteisessa
asemassa, joten vaikka katsottaisiinkin, että komissio jätti virheellisesti luokittelematta ABB:n kartellin yllyttäjäksi,
tämän yrityksen ja Siemensin kohtelu eri tavalla ei merkitse yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista.
Toisaalta ei ole osoitettu tai edes väitetty, että ABB olisi hoitanut kartellin Euroopan sihteerin tehtäviä tai että se olisi
edes hoitanut pysyvästi ja jatkuvasti yksin mainitulle Euroopan sihteerille tavallisesti kuuluvia tehtäviä. Lisäksi vaikka
yleisesti, mukaan lukien myös komissio, on hyväksytty, että ABB:llä oli ollut ”merkittävä rooli” kartellissa, ei ole osoitettu,
että tämä rooli olisi ollut kartellin toiminnan kannalta verrannollinen Siemensin ja Alstomin tai Arevan rooliin kartellin
Euroopan sihteereinä.
Tätä päätelmää ei voida kyseenalaistaa Siemensin siihen liittyvillä väitteillä.
Ensinnäkin Siemensin huomautus ABB:n roolista esieristettyjä kaukolämmitysputkia koskeneessa kartellissa 80-luvun lopulla
on käsiteltävään asiaan liittymätön – lukuun ottamatta sitä riidanalaisessa päätöksessä asianmukaisesti todettua seikkaa,
että ABB:tä oli pidettävä kartellien alalla rikkomisten uusijana.
Toiseksi asiakirja-aineistoon kuuluvilla seikoilla, joihin Siemens vetoaa, ei voida tukea sen väitettä, jonka mukaan ABB olisi
luokiteltava kartellin johtajaksi.
Toisin kuin Siemens väittää, se, että päätös kartelliin osallistumisesta oli ABB:n sisällä saatettu tehdä korkeimmalla tasolla,
ei, vaikka se katsottaisiin näytetyksikin, vahvista ABB:llä olleen liikkeellepanevaa roolia kartellissa. Sama koskee sitä,
että kaksi ABB:n työntekijää oli M:n ilmoitusten mukaan peräkkäin ”European speakereitä”. Tämä seikka ei anna kyseiselle yritykselle
johtajan asemaa kartellissa. Tähän liittyen on todettava, että ”European speakerin” tehtävän luonne ei ilmene asiakirja-aineistosta
eikä tarkemmin myöskään Siemensin kirjallisista huomautuksista. Lisäksi sen perusteella, ettei kiintiösopimuksessa tai Euroopan
kiintiösopimuksessa mainita tätä tehtävää, voidaan olettaa, ettei ”European speakerin” tehtävillä ollut suurta merkitystä
kartellin toiminnassa.
Samoin vaikka on totta, että riidanalaisen päätöksen alaviitteessä 153 mainitaan, kuten Siemens esittää, Arevan lausunto,
jonka mukaan ABB oli toiminut johtotason kokousten puheenjohtajana, mainitun alaviitteen sisällyttämisestä riidanalaisen päätöksen
147 perustelukappaleeseen ja Arevan lausunnon sanamuodosta havaitaan selvästi, että tämä lausunto liittyy vain ajanjaksoon
2002–2004. Komissio ei moiti Siemensiä siitä, että se olisi hoitanut kartellin sihteerin tehtävää tämän verrattain lyhyen
jakson ajan, vaan Alstom tai Areva hoiti tätä tehtävää kyseisen jakson aikana. Siemens ei mainitse, miten se, että ABB olisi
toiminut johtotason kokousten puheenjohtajana tämän vain kahden vuoden jakson aikana, jolloin sihteerin tehtävää oli hoitanut
Alstom tai Areva, tekisi, vaikka se katsottaisiin osoitetuksikin, ABB:n roolista Siemensin rooliin verrannollisen sen yli
11 vuoden jakson osalta, jonka ajan Siemens oli ollut kartellin Euroopan sihteeri.
Se Siemensin mainitsema seikka, että ABB ja Alstom päättivät vuonna 2000 sulkea VA Tech -yrityksen kartellin ulkopuolelle
järjestämällä ”jäähyväisillan”, ei ole osoitus ABB:n johtajan roolista. Koska Siemensin keskeytettyä osallistumisensa kartelliin
siihen jäi kyseisillä markkinoilla tapahtuneen keskittymisen seurauksena vain kolme eurooppalaista yritystä, kyse ei voi johtajan
roolista, jos kaksi näistä yrityksistä liittoutuu keskenään kolmatta vastaan.
Mitkään muut todisteet eivät tue Siemensin väitettä, jonka mukaan ABB:llä oli ratkaiseva rooli Siemensiä kohtaan sen lähdön
jälkeen käyttöön otettujen vastatoimien organisoinnissa ja täytäntöönpanossa. Riidanalaisen päätöksen 169 perustelukappaleeseen
tai tässä perustelukappaleessa lainattuun M:n lausuntoon ei sisälly vähäisintäkään viittausta siitä, että ABB:llä olisi ollut
ratkaiseva rooli näiden vastatoimien organisoinnissa ja täytäntöönpanossa.
Niinpä Siemens ei ole osoittanut ABB:n olleen sen tilanteeseen verrattavassa tilanteessa, kun otetaan huomioon Siemensin johtajan
asema, joten niihin sovellettu erilainen kohtelu oli perusteltu.
Missään tapauksessa vaikka katsottaisiinkin, että komissio jätti ABB:n virheellisesti luokittelematta kartellin johtajaksi
huolimatta sen merkittävästä roolista kartellissa, tällainen toisen hyväksi koitunut virheellinen ratkaisu ei ole peruste
Siemensin esittämän kumoamisperusteen hyväksymiselle. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhdenvertaisuusperiaate on sovitettava
yhteen laillisuusperiaatteen kanssa, jonka mukaan kukaan ei voi edukseen vedota lainvastaisuuteen, joka hyödyttää jotakuta
toista (ks. vastaavasti asia 188/83, Witte v. parlamentti, tuomio 9.10.1984, Kok., s. 3465, 15 kohta; edellä 184 kohdassa
mainittu asia SCA Holding v. komissio, tuomion 160 kohta; asia T-347/94, Mayr-Melnhof v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok.,
s. II-1751, 334 kohta ja edellä 87 kohdassa mainittu asia LR AF 1998 v. komissio, tuomion 367 kohta).
Kuten edellä 339–342 kohdassa on esitetty, komissio piti Siemensiä aivan oikein kartellin johtajana. Niinpä siltä osin kuin
Siemensin väitteillä pyritään juuri siihen, ettei sen sakkoa lainvastaisesti korotettaisi, niitä ei voida hyväksyä (ks. vastaavasti
edellä 358 kohdassa mainittu asia Mayr-Melnhof v. komissio, tuomion 334 kohta ja edellä 184 kohdassa mainittu asia SCA Holding
v. komissio, tuomion 160 kohta).
Tästä syystä Siemensin sitä, ettei sillä ollut johtajan roolia kartellissa ja että ABB:tä oli pidettävä kartellin yllyttäjänä
tai johtajana, koskevat väitteet on hylättävä.
2.     Siemensille määrätyn sakon perusmäärän korottamisen, joka tehtiin sen kartellin johtajan roolin perusteella, kohtuuttomuutta
koskeva kolmas peruste
a)     Asianosaisten lausumat
Siemens esittää toissijaisesti, että vaikka sihteerin tehtävien väliaikainen hoitaminen oikeuttaisi johtajaksi luokittelemisen,
komission soveltama 50 prosentin korotus merkitsee yhdenvertaisen kohtelun periaatteen ja suhteellisuusperiaatteen loukkaamista.
Siemens katsoo komission päätöskäytäntöön tukeutuen, että sakon perusmäärän korottaminen 50 prosentilla edellyttää muiden
raskauttavien olosuhteiden olemassaoloa sen lisäksi, että kyseinen yritys hoiti sihteerin tehtäviä. Se kehottaa unionin yleistä
tuomioistuinta täyttä toimivaltaansa käyttäen alentamaan huomattavasti siihen sovellettua korotusta.
Komissio kiistää Siemensin väitteet.
b)     Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensinnäkin on todettava, että väite, jonka mukaan 50 prosentin korotus olisi suurempi kuin korotus, jota komissio on yleensä
soveltanut muissa päätöksissä, ei ole perusteena sille, että suhteellisuusperiaatetta olisi loukattu (edellä 345 kohdassa
mainitut yhdistetyt asiat Bolloré ym. komissio, tuomion 579 kohta; ks. myös vastaavasti edellä 337 kohdassa mainittu ADM–tapaus,
tuomion 248 kohta).
Tältä osin riittää, kun muistetaan, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan komissiolla on kunkin sakon määrää vahvistaessaan
harkintavaltaa eikä se ole tätä tehdessään velvollinen soveltamaan tarkkaa matemaattista kaavaa (asia T‑150/89, Martinelli
v. komissio, tuomio 6.4.1995, Kok., s. II‑1165, 59 kohta; asia T‑352/94, Mo och Domsjö v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok.,
s. II‑1989, 268 kohta ja edellä 345 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Bolloré ym. komissio, tuomion 580 kohta). Niinpä Siemens
ei voi vedota komission muissa asioissa soveltamiin korotuksiin suhteellisuusperiaatteen loukkaamista koskevan perusteensa
tueksi.
Toiseksi siitä Siemensin väitteestä, jonka mukaan sakon korottaminen 50 prosentilla sen kartellin johtajan roolin perusteella
loukkaa yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, koska ABB:llä oli kartellin moottorin rooli, on todettava, että kuten edellä
352–357 kohdassa on todettu, Siemens ei ole pystynyt osoittamaan, että ABB:n roolia olisi asiakirja-aineiston perusteella
pidettävä Siemensin rooliin rinnastuvana. Väitetyn ABB:llä kartellissa olleen moottorin roolin tueksi ei ole mitään näyttöä.
Niinpä koska ABB ja Siemens eivät olleet samassa tilanteessa, komission ei tarvinnut kohdella niitä samalla tavalla.
Lisäksi vaikka katsottaisiinkin, kuten Siemens väittää, että vaadittu ABB:n pitäminen kartellin moottorina edellyttäisi sitä,
että tämän yrityksen asemaa pidettäisiin Siemensin asemaan rinnastuvana, mitä komissio ei olisi virheellisesti tehnyt, tällainen
toisen hyväksi koitunut virheellinen ratkaisu ei ole peruste Siemensin esittämän kumoamisperusteen hyväksymiselle. Kuten edellä
358 kohdassa on todettu, yhdenvertaisuusperiaate on sovitettava yhteen laillisuusperiaatteen kanssa, jonka mukaan kukaan ei
voi edukseen vedota lainvastaisuuteen, joka hyödyttää jotakuta toista.
Kolmanneksi Siemensin johtajan aseman perusteella tehdyn korotuksen oikeasuhteisuuden osalta oikeuskäytännöstä ilmenee, että
se, että yritys olisi toiminut kartellin johtajana, edellyttää, että sen on kannettava erityinen vastuu muihin yrityksiin
verrattuna (ks. vastaavasti edellä 337 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat IAZ International Belgium ym. v. komissio, tuomion
57 ja 58 kohta; asia C‑298/98 P, Finnboard v. komissio, tuomio 16.11.2000, Kok., s. I‑10157, 45 kohta ja edellä 358 kohdassa
mainittu asia Mayr‑Melnhof v. komissio, tuomion 291 kohta).
Kun otetaan huomioon Siemensin kartellin Euroopan sihteerinä kartellissa hoitamien tehtävien, sellaisina kuin ne on kuvattu
edellä 338, 340 ja 342 kohdassa, merkitys, 50 prosentin korotusta ei voida käsiteltävässä asiassa pitää kohtuuttomana.
Näin ollen on hylättävä kolmas peruste ja sen seurauksena myös kolmannen kanneperusteen neljäs osaperuste.
E
Siihen, ettei sakkoa lievennetty yhteistyötä koskevan tiedonannon perusteella, liittyvää ilmeistä arviointivirhettä koskeva
kolmannen kanneperusteen viides osaperuste
1.     Asianosaisten lausumat
Siemens esittää, että komissio jätti virheellisesti myöntämättä sille yhteistyötä koskevan tiedonannon mukaisen alennuksen
sakosta. Se esittää, että se toimitti näyttöä, jolla oli huomattavaa lisäarvoa, ja mainitsee tähän liittyen toimittaneensa
tiedot suuresta määrästä kartellin kokouksia, jälkikäteen laaditun tiedoston, asianajajan sähköpostiviestin, joka koskee kartellin
toimintaa vuosina 2002–2004, Siemensin sisäisen tarkastuksen tulokset ja sen entisten työntekijöiden Tr:n, E:n ja Sch:n todistajanlausunnot.
Komissio kiistää Siemensin väitteet.
2.     Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Yhteistyötä koskevan tiedonannon 21 kohdan mukaan sakkojen lieventämiseksi yrityksen on toimitettava komissiolle epäillystä
kilpailusääntöjen rikkomisesta todisteita, joilla on merkittävää lisäarvoa suhteessa komission hallussa jo oleviin todisteisiin.
Yhteistyötä koskevan tiedonannon 22 kohdan mukaan käsitteellä ”lisäarvo” viitataan siihen, missä määrin toimitetut todisteet
luonteensa ja/tai yksityiskohtaisuutensa vuoksi parantavat komission mahdollisuuksia vahvistaa kyseessä olevat tosiseikat.
Oikeuskäytännön mukaan alennuksen myöntäminen yhteisöjen kilpailuoikeuden rikkomiseen osallistuneen yrityksen yhteistyön vuoksi
on perusteltua, jos komissio voi tällaisen yhteistyön vuoksi todeta kilpailusääntöjen rikkomisen helpommin ja tarpeen vaatiessa
saada sen loppumaan (edellä 285 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomion 399 kohta; asia
T‑311/94, BPB de Eendracht v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok., s. II‑1129, 325 kohta; asia T‑338/94, Finnboard v. komissio,
tuomio 14.5.1998, Kok., s. II‑1617, 363 kohta ja edellä 358 kohdassa mainittu asia Mayr-Melnhof v. komissio, tuomion 330 kohta).
Kuten yhteistyöstä annetun tiedonannon 29 kohdassa mainitaan, tiedonannolla luodaan oikeutettuja odotuksia, joihin sellaiset
yritykset, jotka haluavat ilmoittaa komissiolle kartellin olemassaolosta, perustavat toimintansa. Kun otetaan huomioon perusteltu
luottamus, joka yrityksille, jotka haluavat ryhtyä komission kanssa yhteistyöhön, on voinut syntyä tämän tiedonannon perusteella,
komissio on näin ollen velvollinen noudattamaan kyseistä tiedonantoa arvioidessaan Siemensin tekemää yhteistyötä sille määrättävän
sakon suuruutta määritettäessä (ks. analogisesti asia T‑26/02, Daiichi Pharmaceutical v. komissio, tuomio 15.3.2006, Kok.,
s. II‑713, 147 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Komissiolla on yhteistyötä koskevassa tiedonannossa asetetuin rajoituksin kuitenkin runsaasti harkintavaltaa arvioida, ovatko
todisteet, jotka yritys on toimittanut, tuoneet yhteistyötä koskevan tiedonannon 22 kohdassa tarkoitettua lisäarvoa ja onko
tarpeen myöntää yritykselle alennus tämän tiedonannon nojalla (ks. analogisesti edellä 285 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat
Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomion 393 ja 394 kohta ja yhdistetyt asiat T‑259/02–T‑264/02 ja T‑271/02, Raiffeisen
Zentralbank Österreich ym. v. komissio, tuomio 14.12.2006, Kok., s. II‑5169, 532 kohta). Tätä arviointia koskee rajoitettu
tuomioistuinvalvonta.
Käsiteltävässä asiassa on siten tarkastettava, tekikö komissio ilmeisen arviointivirheen, kun se katsoi, etteivät riidanalaisen
päätöksen 533–536 perustelukappaleessa mainitut Siemensin lausunnot tuoneet merkittävää lisäarvoa.
Näistä lausunnoista on todettava aluksi, että Siemensin 28.5.2004, jolloin se esitti yhteistyötä koskevaan tiedonantoon perustuvan
hakemuksensa, ja huhtikuun 2006 lopulla tehdyn väitetiedoksiannon välisenä aikana toimittamat tiedot koskivat vain sen kartelliin
osallistumisen toista vaihetta eli vuosia 2002–2004. Sen sijaan se vaikeni väitetiedoksiantoon saakka osallistumisestaan kilpailusääntöjen
rikkomiseen vuosina 1988–1999.
Lisäksi on korostettava, että Siemens kiisti kaikissa yhteistyötä koskevan tiedonannon perusteella komissiolle tekemissään
ilmoituksissa, että sopimukset, joihin se oli osallistunut, olisivat koskeneet ETA-alueella toteutettavia kytkinlaitehankkeita
tai että niillä olisi ollut vaikutuksia ETA-alueella. Nämä ilmoitukset ilmentävät siten vilpittömän yhteistyötarkoituksen
sijasta pyrkimystä salata mahdollisuuksien mukaan sopimusten todellinen, komission riidanalaisessa päätöksessä esittämän kaltainen
sisältö.
Yhteistyötä koskevan tiedonannon 11 kohdassa asetettua täysimääräisen yhteistyön vaatimusta sovelletaan kuitenkin vain sakkoimmuniteettia
koskeviin hakemuksiin eikä sakon lieventämistä koskeviin hakemuksiin, kuten tämän tiedonannon 20 kohdasta ilmenee. Niinpä
ilmeinen vilpittömyyden puuttuminen Siemensin lausunnoista ei ole esteenä sen sakon lieventämiselle, jos se on tämän tiedonannon
21 kohdan mukaisesti toimittanut todisteita, joilla on merkittävää lisäarvoa.
Siemensin toimittamien tietojen väitetystä lisäarvosta on todettava ensimmäiseksi, että se kertoo esittäneensä 28.5.2004 päivätyssä
kirjeessään ”yksityiskohtaisen kuvauksen suuresta määrästä kartellin kokouksia”.
Tältä osin on huomattava, että Siemens tunnusti yhteistyötä koskevan tiedonannon perusteella 28.5.2004 tekemässään hakemuksessa,
että sen työntekijät R, S ja Ze. olivat olleet vuoden 2002 alusta lähtien yhteydessä ABB:n, Alstomin tai Arevan ja VA Tech
-konsernin kanssa ja että se esitti ensimmäisen luettelon kokouksista johdon tasolla ja operatiivisella tasolla. Se mainitsi
kuitenkin, että tämän yhteydenpidon tavoitteena oli ”benchmarking” – hyvien käytäntöjen vaihtaminen alan yritysten kilpailukyvyn
parantamiseksi – ja keskustelu mahdollisuudesta tehdä yhteistyötä yhteistoimituksissa tai vaihtaa esivalmistettuja tuotteita.
Lisäksi Siemens tunnusti myös, että näissä kokouksissa keskusteltiin hyvin rajallisesta määrästä konkreettisia hankkeita.
Se mainitsi kuitenkin, että kyse oli vain kansainvälisistä hankkeista, joilla ei ollut mitään yhteyttä ETA-alueeseen. Lisäksi
näistä hankkeista ei ollut tehty hintasopimuksia, vaan tuottajia oli kehotettu ”järkevään” toimintaan tarjoustensa tason osalta.
Näitä tietoja ei voida pitää yhteistyötä koskevan tiedonannon 21 kohdassa tarkoitettuina ”todisteina epäillystä kilpailusääntöjen
rikkomisesta”, koska ne ovat vain osoitus eurooppalaisten kytkinlaitteiden tuottajien välisistä täysin viattomista yhteyksistä.
Lisäksi kuten komissio mainitsi riidanalaisen päätöksen 534 perustelukappaleessa Siemensin vastustamatta, se oli jo ollut
tietoinen näistä kokouksista ja niiden osanottajista.
Toiseksi Siemens esittää, että se dekoodasi ja toimitti komissiolle tietoja.
Tässä yhteydessä on todettava, että Siemens esitti 23.7.2004 päivätyssä kirjeessään useita asiakirjoja. Ensinnäkin se esitti
luettelon kytkinlaitehankkeista, joita koskevat tarjoukset oli pitänyt jättää vuosina 2002 ja 2003 ja jotka kaikki sijoittuivat
ETA-alueen ulkopuolelle, lisättynä maininnoilla siitä, mille tuottajalle ne oli annettu; tämä luettelo oli laadittu jälkikäteen
komission sen tiloissa suorittamissa tarkastuksissa takavarikoidun tiedoston perusteella. Toiseksi se toimitti luettelon yhteyksistä,
jotka oli otettu 22.4.2004 ja 22.5.2004 välisenä aikana sen työtekijän Ze:n sim-kortilla. Kolmanneksi se toimitti useita Ze:n
kannettavalta tietokoneelta löydettyjä asiakirjoja, joissa käsiteltiin mahdollisuuksia kahdenväliseen yhteistyöhön muiden
kytkinlaitteiden tuottajien kanssa.
Hankeluetteloon ei sisälly yhtään Euroopassa toteutettavaa kytkinlaitehanketta, eikä siitä siten voida saada tietoa kartellin
vaikutuksista ETA-alueella. Puhelintietoja koskevasta luettelosta on todettava, että se sisältää vain soitettujen puheluiden
päivämäärän, soittoajankohdan ja keston sekä valitun numeron. Siemens ei ole myöskään ilmoittanut, miten tämä luettelo olisi
voinut auttaa komissiota kartellin olemassaolon osoittamisessa – varsinkin kun se koskee ajanjaksoa (vuoden 2004 huhti- ja
toukokuu), jolloin kartellin olemassaolo oli Siemensin mukaan jo päättynyt. Ze:n kannettavalta tietokoneelta peräisin olevat
asiakirjat sen sijaan ovat vain osoitus viattomista yhteistyöhankkeista, kuten benchmarking-toiminnasta ja konsortioiden perustamisesta
tiettyjä hankkeita varten, eikä niillä ole mitään yhteyttä kyseessä olevaan kartelliin.
Niinpä ei voida katsoa, että mikään näistä asiakirjoista olisi todiste, joka parantaa komission mahdollisuuksia vahvistaa
kartellin olemassaolo.
Siemens esittää kolmanneksi, että se toimitti komissiolle kartelliin osallistuneen entisen työntekijänsä nimissä laaditun
sähköpostiviestin, jossa ”kuvattiin yksityiskohtaisesti kartellin toimintatapa” ja lueteltiin ”tarkasti ETA-alueella toteutettavia
eri kytkinlaitehankkeita koskevat sopimukset”. Sen mukaan tämä asiakirja on ”vuosina 2002–2004 tehdyt sopimukset osoittava
täsmällinen asiakirja”.
Tässä yhteydessä on huomattava, että Siemens toimitti todella 7.12.2004 komissiolle 25.11.2004 päivätyn sähköpostiviestin,
jonka oli laatinut tunnistamattomien Siemensin työntekijöiden oikeudellinen neuvonantaja. Siemens olettaa, että kyse on R:stä,
S:stä ja/tai Z:stä, jotka komission toteamusten mukaan edustivat Siemensiä sen kartelliin osallistumisen toisen vaiheen aikana.
Tässä sähköpostiviestissä on tiivistetty näiden työntekijöiden lausunnot, joissa mainitaan muun muassa, että lokakuusta 2002
alkaen pidetyissä kokouksissa ABB:n, Alstomin ja VA Tech -konsernin kanssa keskusteltiin yhteismarkkinoilla toteutettavista
kytkinlaitehankkeista menettelyjen koordinoimiseksi, sopimusten tekemiseksi ja hintojen määrittämiseksi, että sihteerin tehtävä
oli annettu Alstomille ja että tiedonvälitys tapahtui puhelimitse, faksilla ja koodatuilla sähköpostiviesteillä. Siemens mainitsi
7.12.2004 lähettämässään kirjeessä, jonka mukana se välitti nämä tiedot, että sen aikaisemmat lausunnot olivat mainitun sähköpostiviestin
sisällön valossa mahdollisesti epätäydellisiä tai jopa virheellisiä. Se täsmensi myös unionin yleisessä tuomioistuimessa väittämänsä
vastaisesti, että ”välitetyt tiedot eivät olleet kovin täsmällisiä”.
Vaikka näillä tiedoilla on tietty rikkomista koskeva todistusarvo – komissio lainasi 25.11.2004 päivättyä sähköpostiviestiä
riidanalaisen päätöksen alaviitteessä 153 vahvistuksena sille, että Alstom tai Areva oli hoitanut kartellin Euroopan sihteerin
tehtävää Siemensin lähdön jälkeen vuonna 1999 –, se vain vahvistaa komission tiedossa jo aikaisemmin olleet seikat. Areva
tunnusti itse komissiolle faksilla 25.5.2004 toimitetussa asiakirjassa hoitaneensa sihteerin tehtävää. Niinpä ei voida katsoa,
että Siemensin toimittamilla tiedoilla olisi ollut merkittävää lisäarvoa komission hallussa jo olleisiin todisteisiin nähden.
Neljänneksi Siemens esittää, että se arvioi kilpailutilanteen unionin pääasiallisilla markkinoilla ja esitti päätelmänsä siitä
komissiolle, ja että mikään muu yritys ei ole toimittanut yhtä yksityiskohtaisia tietoja markkinoista ja kilpailusta.
Tässä yhteydessä on huomattava, että Siemens toimitti 4.7.2005 komissiolle kirjallisen yhteenvedon sisäisestä tarkastuksesta.
Se mainitsi tutkineensa tässä tarkastuksessa kaikki Euroopassa vuoden 2000 tammikuun ja vuoden 2004 huhtikuun välillä toteuttamansa
kytkinlaitehankkeet kartelleja koskevien oikeussääntöjen noudattamisen kannalta. Sen mukaan tämä tarkastus ei ollut sen huomattavista
ponnisteluista huolimatta johtanut konkreettisiin tuloksiin, jotka voisivat vahvistaa komission esittämät väitteet, eikä siinä
todettu sellaisia sääntöjenvastaisuuksia, joiden perusteella voitaisiin päätellä, että kilpailijoiden välillä olisi tehty
sopimuksia unionissa toteutettavista hankkeista.
Siemensin 4.7.2005 välittämille tiedoille ei voida siten antaa todistusarvoa. Ei ole käynyt ilmi, että väitetyt yksityiskohtaiset
tiedot markkinoista ja kilpailusta olisivat vahvistaneet komission mahdollisuuksia osoittaa riidanalaisessa päätöksessä todettu
rikkominen ja että niillä olisi siten huomattavaa lisäarvoa.
Viidenneksi Siemens esittää, että se toimitti komissiolle entisten työntekijöidensä Tr:n, E:n ja Sch:n lausunnot, jotka sisälsivät
yksityiskohtaisia tietoja kiintiösopimuksen tekemisestä ja ABB:n roolista kartellissa.
Tältä osin on huomattava, että Siemens toimitti komissiolle 7.8.2006 päivätyn kirjeen liitteenä entisten työntekijöidensä
Tr:n, E:n ja Sch:n todistajanlausuntojen pöytäkirjat. Siemensin oikeudellinen neuvonantaja esitti mainitussa kirjeessä kyseisten
todistusten olennaisen sisällön. Hän mainitsi muun muassa, että kiintiösopimusta koskevan aloitteen teki BBC, josta oli myöhemmin
tullut ABB, että se oli eurooppalaisten tuottajien kesken aluksi käytyjen keskustelujen alullepanija, että kiintiösopimus
koski Keski-idän markkinoita eikä Euroopan markkinoita, että Siemens vetäytyi kiintiösopimuksesta vuoden 1998 lopulla tai
viimeistään vuoden 1999 alussa ja että kartellilla, johon Siemens oli osallistunut vuosina 2002–2004, ei ollut mitään yhteyttä
aikaisempaan, kiintiösopimuksella perustettuun kartelliin.
On myös huomattava, että nämä tiedot välitettiin yli kolme kuukautta sen jälkeen, kun komissio oli vuoden 2006 huhtikuun lopussa
tapahtuneessa väitetiedoksiannossa esittänyt todisteensa rikkomisesta, josta kaasueristeisten kytkinlaitteiden tuottajia moitittiin.
Lisäksi ainoa näistä todistajanlausunnoista ilmenevä uusi seikka on väite, jonka mukaan ABB oli kiintiösopimuksen laatimisen
alullepanija ja moottori. Kuten edellä 350–357 kohdassa on todettu, mikään muu asiakirja-aineistoon kuuluva todiste ei kuitenkaan
tue tätä väitettä. Niinpä Tr:n, E:n ja Sch:n todistajanlausuntoja ei voida pitää seikkoina, jotka olisivat vahvistaneet komission
mahdollisuuksia todeta riidanalaisessa päätöksessä todettu kilpailusääntöjen rikkominen ja jotka olisivat tuoneet merkittävää
lisäarvoa.
Edellä esitetystä seuraa, että komissio ei rikkonut yhteistyötä koskevaa tiedonantoa, kun se kieltäytyi myöntämästä Siemensille
alennusta sille määrätystä sakosta. Näin ollen kolmannen kanneperusteen viides osaperuste on hylättävä.
F
Sitä, että komission jäsenten kollegio oli tosiasiallisesti sidottu kilpailun pääosaston kantaan, koskeva kolmannen kanneperusteen
kuudes osaperuste
1.     Asianosaisten lausumat
Siemens väittää, että eräät tiedotusvälineet olivat käsiteltävää asiaa koskevan komission jäsenten kollegion päätöksen tekemistä
edeltävänä päivänä julkistaneet tiedon, jonka mukaan oletettuun kartelliin osallistuneille yrityksille määrätään suuret sakot,
ja maininneet täsmällisesti kyseessä oleville eri yrityksille määrättävien sakkojen määrät. Se katsoo, että tämä toimintatapa
on sen unionin oikeuden perustavanlaatuisen periaatteen vastainen, jonka mukaan komission jäsenten kollegio tekee päätöksensä
omalla vastuullaan ja itsenäisesti.
Komissio pahoittelee Siemensin mainitsemaa tapahtumaa. Se korostaa kuitenkin, että näiden lukujen julkistaminen ei ollut tahallista
eikä tietoista. Se on suorittanut tuloksettoman sisäisen tarkastuksen vuodon paljastamiseksi ja muuttanut tämän seurauksena
päätöskäytäntöjään tällaisen tapahtuman toistumisen välttämiseksi. Tämän seikan oikeudellisesta arvioinnista komissio katsoo,
ettei tällainen ennenaikainen julkistaminen voi rajoittaa komission jäsenten riippumattomuutta eikä tapahtuma saata riidanalaisen
päätöksen lainmukaisuutta kyseenalaiseksi.
2.     Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
On huomattava, että EY 287 artiklassa määrätään, että yhteisön toimielimen jäsen, komitean jäsen, yhteisön virkamies tai muu
sen henkilöstöön kuuluva ei saa ”ilmaista salassapitovelvollisuuden piiriin kuuluvia tietoja eikä varsinkaan tietoja yrityksistä
taikka niiden liikesuhteista tai kustannustekijöistä”. Vaikka tällä määräyksellä tarkoitetaan ennen kaikkia yrityksistä kerättyjä
tietoja, adverbi ”muun muassa” osoittaa, että kyse on yleisestä periaatteesta, jota sovelletaan yhtä lailla myös luottamuksellisiin
tietoihin (asia 145/83, Adams v. komissio, tuomio 7.11.1985, Kok., s. 3539, Kok. Ep. VIII, s. 341, 34 kohta; ks. myös vastaavasti
asia T‑353/94, Postbank v. komissio, tuomio 18.9.1996, Kok., s. II‑921, 86 kohta).
Käsiteltävän asian asiakirja-aineistosta ilmenee, että komission jäsenten kollegiolle lopullista hyväksymistä varten osoitettuja,
alustavaa päätöstä koskevia olennaisia tietoja oli ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä vuodettu tietotoimistolle. Tämä
toimisto julkaisi 23.1.2007, riidanalaisen päätöksen tekemistä edeltävänä päivänä, noin klo 19 tarkat tiedot sakkojen yhteismäärästä
ja Siemensille, Melcolle ja Alstomille määrättyjen yksilökohtaisten sakkojen määristä sekä tiedon, jonka mukaan ABB oli saanut
sakkoimmuniteetin komission tiedonlähteenä. Komissio, joka on väittänyt, ettei se ole pystynyt saamaan selville tiedotusvälineille
tietoja vuotanutta henkilöä, ei ole kiistänyt sitä, että jossakin sen yksiköistä oli tapahtunut vuoto.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan edellä todetun kaltainen sääntöjenvastaisuus voi aiheuttaa kyseisen päätöksen kumoamisen,
jos näytetään toteen, että mainittu päätös olisi ollut sisällöltään erilainen, jos sääntöjenvastaisuutta ei olisi tapahtunut
(edellä 336 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Suiker Unie ym. v. komissio, tuomion 91 kohta ja edellä 174 kohdassa mainittu
asia Dunlop Slazenger v. komissio, tuomion 29 kohta). Siemens ei ole kuitenkaan käsiteltävässä asiassa esittänyt tällaista
näyttöä. Mikään ei näet anna aihetta olettaa, että komission jäsenten kollegio olisi muuttanut sakon määrää tai ehdotetun
päätöksen sisältöä siinä tapauksessa, ettei riidanalaisia tietoja olisi julkistettu. Erityisesti mikään ei osoita, että komission
jäsenten kollegio kokonaisuudessaan tai tietyt sen jäsenet olisivat tunteneet olevansa sidottuja tiedotusvälineissä jo julkistettuihin,
alustavaan päätökseen sisältyneisiin seikkoihin tai katsoneet, etteivät voi poiketa niistä.
Näin ollen myös tämä kolmannen kanneperusteen osaperuste on hylättävä. Kolmas kanneperuste on siten hylättävä kokonaisuudessaan.
Koska Siemensin esittämät kolme kanneperustetta on hylätty, kanne on hylättävä.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on vaatinut Siemensin velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut
ja Siemens on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (toinen jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Kanne hylätään.
2)
Siemens AG velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Pelikánová
Jürimäe
Soldevila Fragoso
Julistettiin Luxemburgissa 3 päivänä maaliskuuta 2011.
Allekirjoitukset
Sisällys
Asian tausta
Asian käsittely ja asianosaisten vaatimukset
Oikeudellinen arviointi
I  EY 81 artiklan 1 kohdan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan 1 kohdan virheellistä soveltamista koskeva ensimmäinen kanneperuste
A  ”Kilpailusääntöjen rikkomisen riittämätöntä kuvaamista” koskeva ensimmäisen kanneperusteen ensimmäinen osaperuste
1.  Asianosaisten lausumat
2.  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
B  ”Väitettyjen sopimusten ja niistä yhteismarkkinoille koituneiden vaikutusten virheellistä arviointia” koskeva ensimmäisen
kanneperusteen toinen osaperuste
1.  Asianosaisten lausumat
2.  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
a)  Todistustaakka
b)  Kiintiösopimuksen ja Euroopan kiintiösopimuksen todistusarvo
c)  Näyttö yhteistoimintajärjestelystä
ABB:n ja todistaja M:n lausunnot
Fujin lausunnot
Hitachin lausunnot
Arevan, Alstomin ja VA Tech -konsernin kiistämättä jättäminen
Luettelo kytkinlaitehankkeista Euroopassa
–  Yleisen luettelon alkuperä ja laatimisajankohta sekä sen luokittelu todisteena
–  Väite, jonka mukaan yleisessä luettelossa mainituista Euroopassa toteutettavista kytkinlaitehankkeista ei keskusteltu kartellissa
–  Väitetysti useaan kertaan mainitut tai täytäntöön panematta jääneet hankkeet
–  Yleisessä luettelossa lueteltujen Euroopassa toteutettavien kytkinlaitehankkeiden vähäinen määrä
–  Väite siitä, ettei ETA-alueella toteutettavia kytkinlaitehankkeita jaettu Siemensille kartellissa
–  Siemensin esittämä ekonometrinen arviointi
Asiakirjatodisteet
–  Kiintiösopimus ja Euroopan kiintiösopimus
–  VA Tech -konsernin tiloissa tehdyssä tarkastuksessa löydetty asiakirja, jonka otsikko on ”Yhteenveto keskustelusta JJC:n
kanssa”
–  Viestinvaihto, joka käytiin 18.1.1999 VA Tech -konsernin työntekijöiden Wa:n, J:n ja B:n välillä
–  Vuosien 2002 ja 2004 välisen ajan tapahtumia koskevat asiakirjatodisteet
d)  Päätelmät ensimmäisen kanneperusteen toisesta osaperusteesta
Kartellin vaikutukset ETA-alueella
Euroopan ja Japanin markkinoiden varaaminen vastavuoroisesti eurooppalaisille ja japanilaisille tuottajille
”Tuottajamaiden” suojaaminen Euroopassa
II  Asetuksen N:o 1/2003 25 artiklan rikkomista koskeva toinen kanneperuste
A  Osallistumista kilpailusääntöjen rikkomiseen huhtikuun ja syyskuun 1999 välisenä aikana koskevan näytön puuttumiseen liittyvä
toisen kanneperusteen ensimmäinen osaperuste
1.  Asianosaisten lausumat
2.  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
a)  Todistustaakan jako Siemensin ja komission välillä
b)  Todisteiden, joille komissio perustaa arvionsa siitä, että Siemens keskeytti osallistumisensa kartelliin 1.9.1999, todistusarvo
ABB:n ja M:n lausunnot
Asiakirja ”Yhteenveto keskusteluista JJC:n kanssa”
Arevan, Melcon, Fujin ja Hitachin/JAEPS:n lausunnot
–  Arevan lausunnot
–  Melcon lausunnot
–  Fujin lausunnot
–  Hitachin lausunnot
Välivaiheen yhteenveto
c)  Siemensin esittämät seikat sen osoittamiseksi, että sen osallistuminen kartelliin päättyi huhtikuussa 1999
Sen kartelliin osallistumisen keskeytymistä viimeistään huhtikuussa 1999 koskeva empiirinen taloudellinen näyttö
Se:n todistajanlausunto
Tr:n, E:n  ja Sch:n todistajanlausunnot
Sitä, että Siemens osallistui kytkinlaitehankkeita koskevaan sopimukseen vuoden 1999 huhtikuun jälkeen, koskevan näytön puuttuminen
Kokouksen järjestämistä 22.4.1999 jälkeen koskevan näytön puuttuminen
B  Menettelyjen vanhentumista koskeva toisen kanneperusteen toinen osaperuste
1.  Asianosaisten lausumat
C  Toisen kanneperusteen kolmas osaperuste, joka koskee sitä, ettei Siemens osallistunut kartelliin 1.1.2004 jälkeen
1.  Asianosaisten lausumat
2.  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
III  Oikeudellista virhettä sakon määrän laskemisessa koskeva kolmas kanneperuste
A  Sakon laskentapohjan kohtuuttomuutta koskeva kolmannen kanneperusteen ensimmäinen osaperuste
1.  Kartellin vaikutuksiin liittyvän näytön puuttumista koskeva ensimmäinen peruste
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
2.  Sakon laskentapohjan kohtuuttomuutta suhteessa rikkomisen taloudelliseen merkitykseen koskeva toinen peruste
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
3.  Siemensin sisällyttämistä virheelliseen luokkaan koskeva kolmas peruste
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
B  Ehkäisevän vaikutuksen kertoimen kohtuuttomuutta koskeva kolmannen kanneperusteen toinen osaperuste
1.  Asianosaisten lausumat
2.  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
C  Kilpailusääntöjen rikkomisen keston virheellistä määrittämistä koskeva kolmannen kanneperusteen kolmas osaperuste
D  Siemensin luokittelua virheellisesti kartellin johtajaksi koskeva kolmannen kanneperusteen neljäs osaperuste
1.  Sitä, että ABB:llä oli Siemensin sijasta kartellin johtajan rooli, koskeva peruste
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kartellin johtajan rooli
Väitetty Siemensin ja ABB:n epäyhdenvertainen kohtelu
2.  Siemensille määrätyn sakon perusmäärän korottamisen, joka tehtiin sen kartellin johtajan roolin perusteella, kohtuuttomuutta
koskeva kolmas peruste
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
E  Siihen, ettei sakkoa lievennetty yhteistyötä koskevan tiedonannon perusteella, liittyvää ilmeistä arviointivirhettä koskeva
kolmannen kanneperusteen viides osaperuste
1.  Asianosaisten lausumat
2.  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
F  Sitä, että komission jäsenten kollegio oli tosiasiallisesti sidottu kilpailun pääosaston kantaan, koskeva kolmannen kanneperusteen
kuudes osaperuste
1.  Asianosaisten lausumat
2.  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Oikeudenkäyntikulut
*
Oikeudenkäyntikieli: saksa.