CELEX: 62007TJ0144
Konkurents
Kartellikokkulepped
Liftide ja eskalaatorite paigaldamise ja hooldamise turg
EÜ artikli 81 rikkumise tuvastamise otsus
Hankemenetluste manipuleerimine
Turgude jagamine
Hindade kindlaksmääramine

Käesolevate asjade ese on nõuded tühistada komisjoni 21. veebruari 2007. aasta otsus K(2007) 512 (lõplik), mis käsitleb [EÜ]
artikli 81 alusel algatatud menetlust (juhtum COMP/E-1/38.823 – Liftid ja eskalaatorid) (edaspidi „vaidlustatud otsus”), mille
kokkuvõte on avaldatud 26. märtsi 2008. aasta Euroopa Liidu Teatajas (ELT C 75, lk 19), või teise võimalusena nõue vähendada
hagejatele määratud trahve.
Euroopa Ühenduste Komisjon leidis vaidlustatud otsuses, et järgmised äriühingud on rikkunud EÜ artiklit 81:
–        Kone Belgium SA (edaspidi „Kone Belgia”), Kone GmbH (edaspidi „Kone Saksamaa”), Kone Luxembourg Sàrl (edaspidi „Kone Luksemburg”),
Kone BV Liften en Roltrappen (edaspidi „Kone Madalmaad”) ja Kone Oyj (edaspidi „KC”) (edaspidi koos või eraldi „Kone”);
–        Otis SA (edaspidi „Otis Belgia”), Otis GmbH & Co. OHG (edaspidi „Otis Saksamaa”), General Technic-Otis Sàrl (edaspidi „GTO),
General Technic Sàrl (edaspidi „GT”), Otis BV (edaspidi „Otis Madalmaad”), Otis Elevator Company (edaspidi „OEC”) ja United
Technologies Corporation (edaspidi „UTC”) (edaspidi koos või eraldi „Otis”);
–        Schindler SA (edaspidi „Schindler Belgia”), Schindler Deutschland Holding GmbH (edaspidi „Schindler Saksamaa”), Schindler
Sàrl (edaspidi „Schindler Luksemburg”), Schindler Liften BV (edaspidi „Schindler Madalmaad”) ja Schindler Holding Ltd (edaspidi
„Schindler Holding”) (edaspidi koos või eraldi „Schindler”);
–        ThyssenKrupp Liften Ascenseurs NV (edaspidi „TKLA”), ThyssenKrupp Aufzüge GmbH (edaspidi „TKA”), ThyssenKrupp Fahrtreppen
GmbH (edaspidi „TKF”), ThyssenKrupp Elevator AG (edaspidi „TKE”), ThyssenKrupp AG (edaspidi „TKAG”), ThyssenKrupp Ascenseurs
Luxembourg Sàrl (edaspidi „TKAL”) ja ThyssenKrupp Liften BV (edaspidi „TKL”) (edaspidi koos või eraldi „ThyssenKrupp”);
–        Mitsubishi Elevator Europe BV (edaspidi „MEE”).
Hagejad TKLA, TKA, TKF, TKAL, TKE, TKAG ja TKL kuuluvad ThyssenKrupp kontserni, kes tegeleb liftide, terase, autotööstuse,
tehnoloogia ja teenuste valdkonnas. Kontserni emaettevõtja on börsil noteeritud äriühing TKAG. TKE on TKAG 100% osalusega
tütarettevõtja, kes on liftide valdkonnas vahetasandi valdusühinguna peamine kontserni vastutav ettevõtja (vaidlustatud otsuse
põhjendused 33–37).
ThyssenKrupp tegutseb eskalaatorite ja liftide valdkonnas siseriiklike tütarettevõtjate vahendusel. Tütarettevõtjad on muu
hulgas Belgias TKLA, Saksamaal TKA ja TKF, Luksemburgis TKAL ja Madalmaades TKL (vaidlustatud otsuse põhjendused 33–37). Erinevalt
TKL‑st, kes ei ole TKE tütarettevõtja, on muud eespool mainitud tütarettevõtjad TKE ja TKAG 100% otsesed või kaudsed tütarettevõtjad.

Haldusmenetlus
1.
Komisjoni uurimine
2003. aasta suvel edastati komisjonile teavet selle kohta, et nelja Euroopa peamise liftide ja eskalaatorite tootjate vahel,
kes tegelevad liidus kaubandustegevusega, st Kone, Otis, Schindler ja ThyssenKrupp, võib olla kartell (vaidlustatud otsuse
põhjendused 3 ja 91).

Belgia
Komisjon viis alates 28. jaanuarist 2004 ja 2004. aasta märtsis nõukogu 6. veebruari 1962. aasta määruse nr 17 esimene määrus
[EÜ] artiklite [81] ja [82] rakendamise kohta (EÜT 1962, 13, lk 204; ELT eriväljaanne 08/01, lk 3) artikli 14 lõigete 2 ja 3
alusel läbi uurimise muu hulgas Kone, Otise, Schindleri ja ThyssenKruppi tütarettevõtjate ruumides Belgias (vaidlustatud otsuse
põhjendused 92, 93, 95 ja 97).
Kone, Otis, ThyssenKrupp ja Schindler esitasid üksteise järel taotlusi komisjoni teatise alusel, mis käsitleb kaitset trahvide
eest ja trahvide vähendamist kartellide puhul (EÜT 2002, C 45, lk 3; ELT eriväljaanne 08/02, lk 155) (edaspidi „2002. aasta
koostööteatis”). Asjaomased ettevõtjad täiendasid neid taotlusi (vaidlustatud otsuse põhjendused 94, 96, 98 ja 103).
Konele anti 29. juunil 2004 selle teatise lõike 8 punkti b alusel tingimuslik kaitse (vaidlustatud otsuse põhjendus 99).
Ajavahemikus 2004. aasta septembrist detsembrini saatis komisjon nõukogu 16. detsembri 2002. aasta määruse (EÜ) nr 1/2003
[EÜ] artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta (EÜT 2003 L 1, lk 1; ELT eriväljaanne 08/02, lk 205)
artikli 18 alusel Belgias rikkumises osalenud ettevõtjatele, mitmele selle liikmesriigi kliendile ja Belgia ühendusele Agoria
ka teabenõuded (vaidlustatud otsuse põhjendused 101 ja 102).

Saksamaa
Komisjon viis alates 28. jaanuarist 2004 ja 2004. aasta märtsis määruse nr 17 artikli 14 lõike 3 alusel läbi uurimise muu
hulgas Otise ja ThyssenKruppi tütarettevõtjate ruumides Saksamaal (vaidlustatud otsuse põhjendused 104 ja 106).
Kone täiendas 12. ja 18. veebruaril 2004 2002. aasta koostööteatise alusel esitatud 2. veebruari 2004. aasta taotlust, mis
puudutas Belgiat, Saksamaad puudutava teabega. Ka Otis täiendas ajavahemikus 2004. aasta märtsist kuni 2005. aasta veebruarini
oma taotlust, mis puudutas Belgiat, Saksamaad puudutava teabega. Schindler esitas 25. novembril 2004 nimetatud teatise alusel
taotluse, mis sisaldas Saksamaad puudutavat teavet, ning täiendas seda ajavahemikus 2004. aasta detsembrist kuni 2005. aasta
veebruarini. Viimaseks, ThyssenKrupp edastas 2005. aasta detsembris komisjonile samuti selle teatise alusel Saksamaad puudutava
taotluse (vaidlustatud otsuse põhjendused 105, 107, 112 ja 114).
Ajavahemikus 2004. aasta septembrist novembrini saatis komisjon määruse nr 1/2003 artikli 18 alusel Saksamaal rikkumises osalenud
ettevõtjatele, mitmele selle liikmesriigi kliendile ja ühendustele VDMA, VFA ja VMA ka teabenõuded (vaidlustatud otsuse põhjendused 110,
111 ja 113).

Luksemburg
Kone täiendas 5. veebruaril 2004 oma 2. veebruari 2004. aasta taotlust, mis puudutas Belgiat, Luksemburgi puudutava teabega.
Otis ja ThyssenKrupp esitasid 2002. aasta koostööteatise alusel suuliselt Luksemburgi puudutava taotluse. Schindler esitas
sama teatise alusel Luksemburgi puudutava taotluse (vaidlustatud otsuse põhjendused 115, 118, 119 ja 124).
Komisjon viis alates 9. märtsist 2004 määruse nr 17 artikli 14 lõike 3 alusel läbi uurimise muu hulgas Schindleri ja ThyssenKruppi
tütarettevõtjate ruumides Luksemburgis (vaidlustatud otsuse põhjendus 116).
Konele anti 29. juunil 2004 2002. aasta koostööteatise lõike 8 punkti b alusel tingimuslik kaitse tema taotluse Luksemburgi
puudutavas osas (vaidlustatud otsuse põhjendus 120).
2004. aasta septembris ja oktoobris saatis komisjon määruse nr 1/2003 artikli 18 alusel Luksemburgis rikkumises osalenud ettevõtjatele,
mitmele selle liikmesriigi kliendile ja Fédération luxembourgeoise des ascensoristes’ile (Luksemburgi liftimehhaanikute liit)
teabenõuded (vaidlustatud otsuse põhjendused 122 ja 123).

Madalmaad
Otis esitas 2004. aasta märtsis 2002. aasta koostööteatise alusel Madalmaasid puudutava taotluse, mida hiljem täiendati. ThyssenKrupp
esitas aprillis 2004 selle teatise alusel taotluse, mida samuti hiljem mitmel korral täiendati. Viimaseks, 19. juulil 2004
täiendas Kone oma 2. veebruari 2004. aasta taotlust, mis puudutas Belgiat, Madalmaasid puudutava teabega (vaidlustatud otsuse
põhjendused 127, 129 ja 130).
Otisele anti 27. juulil 2004 nimetatud teatise lõike 8 punkti b alusel tingimuslik kaitse tema taotluse Luksemburgi puudutavas
osas (vaidlustatud otsuse põhjendus 131).
Komisjon viis alates 28. aprillist 2004 määruse nr 17 artikli 14 lõike 3 alusel läbi uurimise muu hulgas Kone, Schindleri,
ThyssenKruppi ja MEE tütarettevõtjate ruumides Madalmaades ning ühenduse Boschduin ruumides (vaidlustatud otsuse põhjendus 128).
2004. aasta septembris saatis komisjon määruse nr 1/2003 artikli 18 alusel Madalmaades rikkumises osalenud ettevõtjatele,
mitmele selle liikmesriigi kliendile ja ühendustele VLR ja Boschduin teabenõuded (vaidlustatud otsuse põhjendused 133 ja 134).
2.
Vastuväiteteatis
Komisjon võttis 7. oktoobril 2005 vastu vastuväiteteatise, mis oli adresseeritud muu hulgas eespool punktis 2 nimetatud äriühingutele.
Kõik vastuväiteteatise adressaadid esitasid vastuseks komisjoni vastuväidetele kirjalikke märkusi (vaidlustatud otsuse põhjendused 135
ja 137).
Ärakuulamist ei toimunud, kuna ükski vastuväiteteatise adressaat ei esitanud sellekohast taotlust (vaidlustatud otsuse põhjendus 138).
3.
Vaidlustatud otsus
Komisjon võttis 21. veebruaril 2007 vastu vaidlustatud otsuse, milles tuvastas, et otsuse adressaatideks olevad äriühingud
osalesid neljas liikmesriigis neljas üksikus, keerulises ja jätkuvas EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumises, jagades turge, leppides
kokku ja/või nõustudes jaotama omavahel pakkumismenetlusi ja lepinguid liftide ja eskalaatorite müügiks, paigaldamiseks, hooldamiseks
ja moderniseerimiseks (vaidlustatud otsuse põhjendus 2).
Vaidlustatud otsuse adressaatide osas leidis komisjon, et lisaks asjaomaste ettevõtjate Belgias, Saksamaal, Luksemburgis ja
Madalmaades asuvatele tütarettevõtjatele tuleb nende tütarettevõtjate emaettevõtjaid pidada solidaarselt vastutavaks EÜ artikli 81
rikkumiste eest, mille on toime pannud nende vastavad tütarettevõtjad, kuna nad võisid rikkumisperioodil nende äripoliitikale
otsustavat mõju avaldada, ning võis eeldada, et nad kasutasid seda õigust (vaidlustatud otsuse põhjendused 608, 615, 622,
627 ja 634–641). MEE emaettevõtjaid ei peetud tütarettevõtja tegevuse eest solidaarselt vastutavaks, kuna ei olnud võimalik
tõendada, et nad avaldasid tema tegevusele otsustavat mõju (vaidlustatud otsuse põhjendus 643).
Trahvide arvutamisel kasutas komisjon vaidlustatud otsuses meetodit, mis on sätestatud suunistes määruse nr 17 artikli 15
lõike 2 ja [ST] artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta (EÜT 1998, C 9, lk 3; ELT eriväljaanne 08/01,
lk 171; edaspidi „1998. aasta suunised”). Samuti uuris komisjon seda, kas ja mil määral vastavad asjaomased ettevõtjad 2002. aasta
koostööteatises kehtestatud nõuetele.
Komisjon kvalifitseeris rikkumised „väga raskeks”, arvestades nende laadi ja seda, et iga rikkumine hõlmas ühe liikmesriigi
(Belgia, Saksamaa, Luksemburg või Madalmaad) kogu territooriumi, isegi kui nende tegelikku mõju ei olnud võimalik mõõta (vaidlustatud
otsuse põhjendus 671).
Selleks et võtta arvesse asjaomaste ettevõtjate tegelikku majanduslikku suutlikkust märkimisväärselt konkurentsi kahjustada,
liigitas komisjon need ettevõtjad iga riigi puhul mitmesse kategooriasse lifti- ja/või eskalaatoriturul saadud käibe alusel,
sealhulgas vajaduse korral hooldus- ja moderniseerimisteenustest saadud käive (vaidlustatud otsuse põhjendused 672 ja 673).
Belgia kartelli puhul liigitati Kone ja Schindler esimesse kategooriasse ning nende rikkumise raskuse alusel kindlaks määratud
trahvi lähtesummaks kehtestati 40 000 000 eurot. Otis liigitati teise kategooriasse ning tema trahvi lähtesummaks kehtestati
27 000 000 eurot. ThyssenKrupp liigitati kolmandasse kategooriasse ning tema trahvi lähtesummaks kehtestati 16 500 000 eurot
(vaidlustatud otsuse põhjendused 674 ja 675). Otisele määratavale trahvi lähtesummale kohaldati korrutustegurit 1,7, ThyssenKruppi
trahvi lähtesummale korrutustegurit 2, et võtta arvesse nende suurust ja koguvahendeid, mistõttu nende trahvide lähtesummasid
suurendati vastavalt 45 900 000 eurole ja 33 000 000 eurole (vaidlustatud otsuse põhjendused 690 ja 691). Kuna rikkumine kestis
seitse aastat ja kaheksa kuud (9. maist 1996 kuni 29. jaanuarini 2004), siis suurendas komisjon asjaomaste ettevõtjate trahvi
lähtesummat 75% võrra. Konele määrati trahvi põhisummaks niisiis 70 000 000 eurot, Otisele 80 325 000 eurot, Schindlerile
70 000 000 eurot ja ThyssenKruppile 57 750 000 eurot (vaidlustatud otsuse põhjendused 692 ja 696). Komisjon asus seisukohale,
et ThyssenKruppi tuleb pidada korduvaks rikkujaks, ning suurendas tema trahvi selle raskendava asjaolu alusel 50% võrra (vaidlustatud
otsuse põhjendused 697, 698 ja 708–710). Asjaomaste ettevõtjate osas ei leitud ühtegi kergendavat asjaolu (vaidlustatud otsuse
põhjendused 733, 734, 749, 750 ja 753–755). Konele anti 2002. aasta koostööteatise alusel täielik kaitse trahvide eest. Otise
trahvi vähendati esiteks 40% nimetatud teatise lõike 23 punkti b esimese lõigu esimeses taandes ette nähtud vahemikus ja teiseks
1% võrra faktide vaidlustamata jätmise eest. ThyssenKruppi trahvi vähendati esiteks 20% selle teatise lõike 23 punkti b esimese
lõigu teises taandes ette nähtud vahemikus ja teiseks 1% võrra faktide vaidlustamata jätmise eest. Schindleri trahvi vähendati
1% võrra faktide vaidlustamata jätmise eest (vaidlustatud otsuse põhjendused 760–777).
Saksamaa kartelli puhul liigitati Kone, Otis ja ThyssenKrupp esimesse kategooriasse ning nende trahvi lähtesummaks kehtestati
70 000 000 eurot. Schindler liigitati teise kategooriasse ning tema trahvi lähtesummaks kehtestati 17 000 000 eurot (vaidlustatud
otsuse põhjendused 676–679). Otisele määratavale trahvi lähtesummale kohaldati korrutustegurit 1,7 ning ThyssenKruppi trahvi
lähtesummale korrutustegurit 2, et võtta arvesse nende suurust ja nende koguvahendeid, mistõttu nende trahvide lähtesummasid
suurendati vastavalt 119 000 000 eurole ja 140 000 000 eurole (vaidlustatud otsuse põhjendused 690 ja 691). Kuna Kone, Otise
ja ThyssenKruppi toime pandud rikkumine kestis kaheksa aastat ja neli kuud (1. augustist 1995 kuni 5. detsembrini 2003), siis
suurendas komisjon nende ettevõtjate trahvi lähtesummat 80% võrra. Kuna Schindleri toime pandud rikkumine kestis viis aastat
ja neli kuud (1. augustist 1995 kuni 6. detsembrini 2000), siis suurendas komisjon selle ettevõtja trahvi lähtesummat 50%
võrra. Konele määrati trahvi põhisummaks niisiis 126 000 000 eurot, Otisele 214 200 000 eurot, Schindlerile 25 500 000 eurot
ja ThyssenKruppile 252 000 000 eurot (vaidlustatud otsuse põhjendused 693 ja 696). Komisjon asus seisukohale, et ThyssenKruppi
tuleb pidada korduvaks rikkujaks, ning suurendas tema trahvi selle raskendava asjaolu alusel 50% võrra (vaidlustatud otsuse
põhjendused 697–707). Asjaomaste ettevõtjate osas ei leitud ühtegi kergendavat asjaolu (vaidlustatud otsuse põhjendused 727–729,
735, 736, 742–744, 749, 750 ja 753–755). Kone trahvisummat vähendati esiteks 2002. aasta koostööteatise lõike 23 punkti b
esimese lõigu esimeses taandes ette nähtud maksimaalse 50% võrra ja teiseks 1% võrra faktide vaidlustamata jätmise eest. Otise
trahvi vähendati esiteks 25% võrra nimetatud teatise lõike 23 punkti b esimese lõigu teises taandes ette nähtud vahemikus
ja teiseks 1% võrra faktide vaidlustamata jätmise eest. Schindleri trahvi vähendati esiteks 15% võrra selle teatise lõike 23
punkti b esimese lõigu kolmandas taandes ette nähtud vahemikus ja teiseks 1% võrra faktide vaidlustamata jätmise eest. ThyssenKruppi
trahvi vähendati 1% võrra faktide vaidlustamata jätmise eest (vaidlustatud otsuse põhjendused 778–813).
Luksemburgi kartelli puhul liigitati Otis ja Schindler esimesse kategooriasse ning nende trahvi lähtesummaks kehtestati 10 000 000
eurot. Kone ja ThyssenKrupp liigitati teise kategooriasse ning nende trahvi lähtesummaks kehtestati 2 500 000 eurot (vaidlustatud
otsuse põhjendused 680–683). Otisele määratava trahvi lähtesummale kohaldati korrutustegurit 1,7 ning ThyssenKruppi trahvi
lähtesummale korrutustegurit 2, et võtta arvesse nende suurust ja nende koguvahendeid, mistõttu nende trahvide lähtesummasid
suurendati vastavalt 17 000 000 eurole ja 5 000 000 eurole (vaidlustatud otsuse põhjendused 690 ja 691). Kuna rikkumine kestis
kaheksa aastat ja kolm kuud (7. detsembrist 1995 kuni 9. märtsini 2004), siis suurendas komisjon asjaomaste ettevõtjate trahvi
lähtesummat 80% võrra. Konele määrati trahvi põhisummaks niisiis 4 500 000 eurot, Otisele 30 600 000 eurot, Schindlerile 18 000 000
eurot ja ThyssenKruppile 9 000 000 eurot (vaidlustatud otsuse põhjendused 694 ja 696). Komisjon asus seisukohale, et ThyssenKruppi
tuleb pidada korduvaks rikkujaks, ning suurendas tema trahvi selle raskendava asjaolu alusel 50% võrra (vaidlustatud otsuse
põhjendused 697, 698 ja 711–714). Asjaomaste ettevõtjate osas ei leitud ühtegi kergendavat asjaolu (vaidlustatud otsuse põhjendused 730,
749, 750 ja 753–755). Konele anti 2002. aasta koostööteatise alusel täielik kaitse trahvide eest. Otise trahvi vähendati esiteks
40% nimetatud teatise lõike 23 punkti b esimese lõigu esimeses taandes ette nähtud vahemikus ja teiseks 1% võrra faktide vaidlustamata
jätmise eest. Schindleri ja ThyssenKruppi trahvi vähendati vaid 1% võrra faktide vaidlustamata jätmise eest (vaidlustatud
otsuse põhjendused 814–835).
Madalmaade kartelli puhul liigitati Kone esimesse kategooriasse ning tema trahvi lähtesummaks kehtestati 55 000 000 eurot.
Otis liigitati teise kategooriasse ning tema trahvi lähtesummaks kehtestati 41 000 000 eurot. Schindler liigitati kolmandasse
kategooriasse ning tema trahvi lähtesummaks kehtestati 24 500 000 eurot. ThyssenKrupp ja MEE liigitati neljandasse kategooriasse
ning nende trahvi lähtesummaks kehtestati 8 500 000 eurot (vaidlustatud otsuse põhjendused 684 ja 685). Otisele määratava
trahvi lähtesummale kohaldati korrutustegurit 1,7 ning ThyssenKruppi trahvi lähtesummale korrutustegurit 2, et võtta arvesse
nende suurust ja nende koguvahendeid, mistõttu nende trahvide lähtesummasid suurendati vastavalt 69 700 000 eurole ja 17 000 000
eurole (vaidlustatud otsuse põhjendused 690 ja 691). Kuna Otise ja ThyssenKruppi toime pandud rikkumine kestis viis aastat
ja kümme kuud (15. aprillist 1998 kuni 5. märtsini 2004), siis suurendas komisjon nende ettevõtjate trahvi lähtesummat 55%
võrra. Kuna Kone ja Schindleri toime pandud rikkumine kestis neli aastat ja üheksa kuud (1. juunist 1999 kuni 5. märtsini
2004), siis suurendas komisjon nende ettevõtjate trahvi lähtesummat 45% võrra. Kuna MEE toime pandud rikkumine kestis neli
aastat ja ühe kuu (11. jaanuarist 2000 kuni 5. märtsini 2004), siis suurendas komisjon selle ettevõtja trahvi lähtesummat
40% võrra. Konele määrati niisiis trahvi põhisummaks 79 750 000 eurot, Otisele 108 035 000 eurot, Schindlerile 35 525 000
eurot, ThyssenKruppile 26 350 000 eurot ja MEE‑le 11 900 000 eurot (vaidlustatud otsuse põhjendused 695 ja 696). Komisjon
asus seisukohale, et ThyssenKruppi tuleb pidada korduvaks rikkujaks, ning suurendas tema trahvi selle raskendava asjaolu alusel
50% võrra (vaidlustatud otsuse põhjendused 697, 698 ja 715–720). Asjaomaste ettevõtjate osas ei leitud ühtegi kergendavat
asjaolu (vaidlustatud otsuse põhjendused 724–726, 731, 732, 737, 739–741, 745–748 ja 751–755). Otisele anti 2002. aasta koostööteatise
alusel täielik kaitse trahvide eest. ThyssenKruppi trahvi vähendati esiteks 40% nimetatud teatise lõike 23 punkti b esimese
lõigu esimeses taandes ette nähtud vahemikus ja teiseks 1% võrra faktide vaidlustamata jätmise eest. Schindleri ja MEE trahvi
vähendati 1% võrra faktide vaidlustamata jätmise eest (vaidlustatud otsuse põhjendused 836–855).
Vaidlustatud otsuse resolutsioon on sõnastatud järgmiselt:
„Artikkel 1
1.      Mis puudutab Belgiat, siis on järgmised ettevõtjad rikkunud [EÜ] artiklit 81, kooskõlastades oma tegevust nimetatud ajavahemikel
regulaarselt ja kollektiivselt riiklikul tasandil lifte ja eskalaatoreid puudutavate kokkulepete ja kooskõlastatud tegevuse
raames, et jagada turud, jaotada omavahel riigi- ja erahanked ning muud lepingud vastavalt eelnevalt kokku lepitud müüki ja
paigaldamist puudutavatele turuosadele ning et hoiduda üksteisega konkureerimast hooldus- ja moderniseerimislepingute osas:
–        Kone: [KC] ja [Kone Belgia]: 9. mai 1996 – 29. jaanuar 2004;
–        Otis: [UTC], [OEC] ja [Otis Belgia]: 9. mai 1996 – 29. jaanuar 2004;
–        Schindler: Schindler Holding […] ja [Schindler Belgia]: 9. mai 1996 – 29. jaanuar 2004; ja
–        ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] ja [TKLA]: 9. mai 1996 – 29. jaanuar 2004.
2.      Mis puudutab Saksamaad, siis on järgmised ettevõtjad rikkunud [EÜ] artiklit 81, kooskõlastades oma tegevust nimetatud ajavahemikel
regulaarselt ja kollektiivselt riiklikul tasandil lifte ja eskalaatoreid puudutavate kokkulepete ja kooskõlastatud tegevuse
raames, et jagada turud, jaotada omavahel riigi- ja erahanked ning muud lepingud vastavalt eelnevalt kokku lepitud müüki ja
paigaldamist puudutavatele turuosadele:
–        Kone: [KC] ja [Kone Saksamaa]: 1. august 1995 – 5. detsember 2003;
–        Otis: [UTC], [OEC] ja [Otis Saksamaa]: 1. august 1995 – 5. detsember 2003;
–        Schindler: Schindler Holding […] ja [Schindler Saksamaa]: 1. august 1995 – 6. detsember 2000; ja
–        ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE], [TKA] ja [TKF]: 1. august 1995 – 5. detsember 2003.
3.      Mis puudutab Luksemburgi, siis on järgmised ettevõtjad rikkunud [EÜ] artiklit 81, kooskõlastades oma tegevust nimetatud ajavahemikel
regulaarselt ja kollektiivselt riiklikul tasandil lifte ja eskalaatoreid puudutavate kokkulepete ja kooskõlastatud tegevuse
raames, et jagada turud, jaotada omavahel riigi- ja erahanked ning muud lepingud vastavalt eelnevalt kokku lepitud müüki ja
paigaldamist puudutavatele turuosadele ning et hoiduda üksteisega konkureerimast hooldus- ja moderniseerimislepingute osas:
–        Kone: [KC] ja [Kone Luksemburg]: 7. detsember 1995 – 29. jaanuar 2004;
–        Otis: [UTC], [OEC], [Otis Belgia], [GTO] ja [GT] : 7. detsember 1995 – 9. märts 2004;
–        Schindler: Schindler Holding […] ja [Schindler Luksemburg]: 7. detsember 1995 – 9. märts 2004; ja
–        ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] ja [TKAL]: 7. detsember 1995 – 9. märts 2004.
4.      Mis puudutab Madalmaasid, siis on järgmised ettevõtjad rikkunud [EÜ] artiklit 81, kooskõlastades oma tegevust nimetatud ajavahemikel
regulaarselt ja kollektiivselt riiklikul tasandil lifte ja eskalaatoreid puudutavate kokkulepete ja kooskõlastatud tegevuse
raames, et jagada turud, jaotada omavahel riigi- ja erahanked ning muud lepingud vastavalt eelnevalt kokku lepitud müüki ja
paigaldamist puudutavatele turuosadele ning et hoiduda üksteisega konkureerimast hooldus- ja moderniseerimislepingute osas:
–        Kone: [KC] ja [Kone Madalmaad]: 1. juuni 1999 – 5. märts 2004;
–        Otis: [UTC], [OEC] ja [Otis Madalmaad]: 15. aprill 1998 – 5. märts 2004;
–        Schindler: Schindler Holding […] ja [Schindler Madalmaad]: 1. juuni 1999 – 5. märts 2004;
–        ThyssenKrupp: [TKAG] ja [TKL]: 15. märts 1998 – 5. märts 2004; ja
–        [MEE]: 11. jaanuar 2000 – 5. märts 2004.
Artikkel 2
1. Artikli 1 lõikes 1 nimetatud Belgias toimunud rikkumiste eest määratakse järgmised trahvid:
–        Kone: [KC] ja [Kone Belgia] solidaarselt: 0 eurot;
–        Otis: [UTC], [OEC] ja [Otis Belgia] solidaarselt: 47 713 050 eurot;
–        Schindler: Schindler Holding […] ja [Schindler Belgia] solidaarselt: 69 300 000 eurot; ja
–        ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] ja [TKLA] solidaarselt: 68 607 000 eurot.
2. Artikli 1 lõikes 2 nimetatud Saksamaal toimunud rikkumiste eest määratakse järgmised trahvid:
–        Kone: [KC] ja [Kone Saksamaa] solidaarselt: 62 370 000 eurot;
–        Otis: [UTC], [OEC] ja [Otis Saksamaa] solidaarselt: 159 043 500 eurot;
–        Schindler: Schindler Holding […] ja [Schindler Saksamaa] solidaarselt: 21 458 250 eurot; ja
–        ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE], [TKA] ja [TKF] solidaarselt: 374 220 000 eurot.
3. Artikli 1 lõikes 3 nimetatud Luksemburgis toimunud rikkumiste eest määratakse järgmised trahvid:
–        Kone: [KC] ja [Kone Luksemburg] solidaarselt: 0 eurot;
–        Otis: [UTC], [OEC], [Otis Belgia], [GTO] ja [GT] solidaarselt: 18 176 400 eurot;
–        Schindler: Schindler Holding […] ja [Schindler Luksemburg] solidaarselt: 17 820 000 eurot; ja
–        ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] ja [TKAL] solidaarselt: 13 365 000 eurot.
4. Artikli 1 lõikes 4 nimetatud Madalmaades toimunud rikkumiste eest määratakse järgmised trahvid:
–        Kone: [KC] ja [Kone Madalmaad] solidaarselt: 79 750 000 eurot;
–        Otis: [UTC], [OEC] ja [Otis Madalmaad] solidaarselt: 0 eurot;
–        Schindler: Schindler Holding […] ja [Schindler Madalmaad] solidaarselt: 35 169 750 eurot;
–        ThyssenKrupp: [TKAG] ja [TKL] solidaarselt: 23 477 850 eurot; ja
–        [MEE]: 1 841 400 eurot.
[…]”.

Menetlus ja poolte nõuded
Hagejad esitasid hagiavaldused, mis saabusid Üldkohtu kantseleisse 7. mail 2007 (kohtuasjades T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07,
T‑149/07 ja T‑150/07) ja 8. mail 2007 (kohtuasjas T‑154/07).
Üldkohus (kaheksas koda) otsustas ettekandja-kohtuniku ettekande põhjal avada käesolevates kohtuasjades suulise menetluse,
esitas Üldkohtu kodukorra artiklis 64 ette nähtud menetlust korraldavate meetmete raames pooltele kirjalikud küsimused ning
palus neil esitada dokumente. Pooled täitsid need nõuded ettenähtud tähtaja jooksul.
Kohtuasjade T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ja T‑154/07 poolte kohtukõned ja vastused Üldkohtu suulistele
küsimustele kuulati ära 3., 7. ja 10. septembri 2009. aasta kohtuistungitel. Kohtuasjades T‑144/07 ja T‑148/07 suuline menetlus
seejärel lõpetati.
Kohtuistungitel esitatud Üldkohtu nõudel esitasid kohtuasjade T‑147/07, T‑149/07, T‑150/07 ja T‑154/07 hagejad teatavad dokumendid.
Kohtuasjade T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ja T‑154/07 hagejad esitasid 14. ja 15. septembri 2009. aasta
kirjades kohtukantseleile „paranduse” seoses oma väitega, mis puudutas korduva rikkumise väära tuvastamist.
20. oktoobri 2009. aasta määrusega uuendati suuline menetlus kohtuasjades T‑144/07 ja T‑148/07.
Hagejate „parandused” lisati eespool punktis 37 nimetatud kohtuasjades toimikusse. Komisjon esitas nende paranduste kohta
oma märkused ning esitas nende kohta eeskätt vastuvõetamatuse vastuväite. Hagejad esitasid sellega seoses oma märkused ning
suuline menetlus nendes kohtuasjades seejärel lõpetati.
Kuulanud ära poolte seisukohad selles küsimuses, otsustas Üldkohus kodukorra artikli 50 alusel käesolevad kohtuasjad otsuse
tegemiseks liita.
Kohtuasjade T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ja T‑154/07 hagejad paluvad Üldkohtul:
–        tühistada vaidlustatud otsus neid puudutavas osas;
–        teise võimalusena vähendada määratud trahvisummat;
–        mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon palub Üldkohtul kõigis kohtuasjades:
–        jätta hagi rahuldamata;
–        mõista kohtukulud välja hagejatelt.

Sisulised küsimused
1.
Sissejuhtavad märkused
Kohtuasjade T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ja T‑154/07 hagejate esitatud hagidel on kaks eset, st esimese
võimalusena nõue tühistada vaidlustatud otsus ja teise võimalusena nõue tühistada või vähendada hagejatele määratud trahvi.
Oma hagide põhjendamiseks esitasid hagejad kümme väidet. Kaks esimest väidet, mis tuginevad vastavalt sellele, et komisjonil
puudus pädevus ja et solidaarvastutus rikkumise eest tuvastati ebaõiglaselt, kuuluvad vaidlustatud otsuse tühistamise nõuete
alla.
Hagejate ülejäänud kaheksa väidet puudutavad trahvisummade kindlaksmääramist ning kuuluvad seega trahvide tühistamise või
vähendamise nõuete alla. Esimene kohtuasjade T‑144/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ja T‑154/07 hagejate esitatud väide puudutab
non bis in idem
põhimõtte rikkumist. Teine kohtuasjade T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ja T‑154/07 hagejate väide tugineb sellele,
et trahvide lähtesumma kindlaksmääramisel rikkumiste raskuse alusel on rikutud 1998. aasta suuniseid, proportsionaalsuse ja
võrdse kohtlemise põhimõtteid ning kaitseõigusi. Kolmas väide, mille esitasid kõik hagejad, käsitleb 1998. aasta suuniste,
proportsionaalsuse põhimõtte, EÜ artikli 253 ja võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist kontsernile kohaldatud korrutusteguri
kohaldamisel, et võtta trahvide lähtesumma kindlaksmääramisel arvesse hoiatuseesmärki. Neljanda väite kohaselt, mille esitasid
kõik hagejad, on korduvrikkumise eest trahvide põhisumma suurendamisel 50% võrra rikutud 1998. aasta suuniseid, proportsionaalsuse
põhimõtet ja kaitseõigusi. Viies väide, mille esitasid kõik hagejad, tugineb sellele, et nende koostöö hindamisel rikuti 2002. aasta
koostööteatist ning õiguspärase ootuse kaitse ja võrdse kohtlemise põhimõtteid. Kuues väide, mille esitasid kõik hagejad,
puudutab õiguspärase ootuse kaitse, võrdse kohtlemise, proportsionaalsuse ja hea halduse põhimõtete rikkumist väljaspool 2002. aasta
koostööteatise raames tehtud koostöö eest trahvide vähendamise suuruse kindlaksmääramisel. Seitsmenda väite kohaselt, mille
esitasid kõik hagejad, on rikutud määruse nr 1/2003 artikli 23 lõiget 2. Viimaseks, kohtuasjade T‑144/07, T‑149/07, T‑150/07
ja T‑154/07 hagejate kaheksanda väite kohaselt on lõplike trahvisummade arvutamisel rikutud proportsionaalsuse põhimõtet.
2.
Vaidlustatud otsuse tühistamise nõuded

Väide, et komisjonil puudus pädevus
Seoses käesoleva väitega analüüsitakse selle mõlemat osa. Esimese osa kohaselt on rikutud EÜ artikli 81 lõiget 1, kuna asjassepuutuvad
kartellid ei mõjuta liikmesriikidevahelist kaubandust. Teise võimalusena esitatud teine osa käsitleb määruse nr 1/2003, komisjoni
teatise koostöö kohta konkurentsiasutuste võrgustikus (ELT 2004, C 101, lk 43) (edaspidi „teatis koostöö kohta võrgustikus”)
ning võrdse kohtlemise ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtete rikkumist, kuna komisjon oleks pidanud rikkumiste menetlemise
jätma asjaomaste siseriiklike asutuste hooleks.
Esimene osa, mille kohaselt on rikutud EÜ artikli 81 lõiget 1, kuna asjassepuutuvad kartellid ei mõjuta liikmesriikidevahelist
kaubandust
Vaidlustatud otsuse põhjenduses 602 kinnitab komisjon, et „projektide jaotamise süsteemi kohaldamine ja elluviimine nelja
peamise liftide ja eskalaatorite tootjate poolt (mis hõlmab Madalmaade puhul ka [MEE-d]) igas asjaomases liikmesriigis võis
nende edasisuunamispoliitikat arvestades muuta kaubavoogude suunda, mis oleks olnud siis, kui neid ei oleks olnud”. Ta tugineb
sellega seoses järgmistele asjaoludele.
Esiteks tõdeb komisjon, et „teatavad piiriülesed liftide ja eskalaatorite müüki ja paigaldust ning hooldus- ja moderniseerimisteenuste
pakkumist puudutavad tehingud leidsid aset liidus” (vaidlustatud otsuse põhjendus 86; vt ka põhjendus 596).
Komisjoni sõnul sisaldab tema toimik „mitut näidet piiriülese kaubanduse kohta, millega on seotud põhiliselt väikesed ja keskmise
suurusega ettevõtjad, kuid ka vähemalt üks suur ettevõtja, [MEE, kes] varustab oma Madalmaade tütarettevõtja kaudu ka Belgia
turgu” (vaidlustatud otsuse põhjendus 87). Lisaks nendib komisjon, et „neli peamist tootjat vastavad ka aeg-ajalt piiriülestele
hangetele liidus” ning toob selle väite toetuseks mõned näited (vaidlustatud otsuse põhjendus 88; vt ka põhjendus 78). Komisjoni
sõnul „kalduvad kliendid järjest enam hankima väljaspool riigipiire” (vaidlustatud otsuse põhjendus 596).
Lisaks on komisjoni sõnul „suundumus, et suured (rahvusvahelised) ettevõtjad ja mitmes liikmesriigis tegutsevad ettevõtjate
kontsernid, nt rahvusvahelised hotelliketid, eelistavad sõlmida mitut liikmesriiki hõlmavaid lepinguid” (vaidlustatud otsuse
põhjendus 89).
Teiseks, komisjon viitab edasisuunamispoliitikale, mida neli suurimat liftide ja eskalaatorite tootjat Euroopas rakendavad.
Komisjoni arvates oleks „[p]iiriüleste tehingute arv suurem, kui [need] […] tootjad ei rakendaks tahtlikku poliitikat, mille
eesmärk on tagasi lükata peaaegu kõik piiriülesed hinnanõudmised ning suunata kliendid asjaomase siseriikliku tütarettevõtja
poole” (vaidlustatud otsuse põhjendus 90; vt ka põhjendus 596).
Kolmandaks, õigusliku hinnangu raames rõhutab komisjon, et „asjaolu, et horisontaalne kartell hõlmab vaid ühte liikmesriiki,
ei tähenda, et õigusvastased kokkulepped ei saa mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust” (vaidlustatud otsuse põhjendus 595).
Ta märgib lisaks, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale „hinnatakse [m]õju, mida kokkulepe võib avaldada liikmesriikidevahelisele
kaubandusele, muu hulgas asjaomaste toodete turu poolte seisundit ja suurust arvestades [Euroopa Kohtu 28. aprilli 1998. aasta
otsus kohtuasjas C‑306/96: Javico, EKL 1998, lk I‑1983, punkt 17]” (vaidlustatud otsuse põhjendus 600). Ta kinnitab samuti,
et „[arvestades] selle käibe osa suurust, mida neli peamist liftide ja eskalaatorite tootjat saavad liftide ja eskalaatorite
müügi, paigaldamise, hoolduse ja moderniseerimise valdkonnas, ning kuna nad kehtestasid ja rakendasid koos edasisuunamispoliitikaga
projektide jaotamise süsteemi, mis hõlmas vastavalt kogu Belgia, Luksemburgi, Saksamaa ja Madalmaade territooriumi, on alust
eeldada, et kahjustati välismaiste ettevõtjate suutlikkust müüa asjassepuutuvates riikides tooteid ja teenuseid, kuna nad
oleksid nendes riikides pidanud tegutsema tootjate rühma vastu, kes moodustasid koos suurema osa pakkumisest turul” (vaidlustatud
otsuse põhjendus 600).
Kohtuasjade T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ja T‑154/07 hagejad väidavad sisuliselt, et rikkumised ei mõjutanud
märkimisväärselt liikmesriikidevahelist kaubandust, mistõttu ei ole nende puhul tegemist EÜ artikli 81 rikkumisega.
Nagu nähtub juba EÜ artiklite 81 ja 82 sõnastusest, peavad selleks, et liidu konkurentsieeskirju saaks kohaldada keelatud
kokkuleppe või turgu valitseva seisundi kuritarvitamise suhtes, need mõjutama liikmesriikidevahelist kaubandust (Euroopa Kohtu
13. juuli 2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑295/04–C‑298/04: Manfredi jt, EKL 2006, lk I‑6619, punkt 40).
Liikmesriikidevahelise kaubanduse mõjutamise tingimuse tõlgendamisel ja kohaldamisel tuleb esiteks lähtuda selle tingimuse
eesmärgist – määrata konkurentsinormide seisukohast kindlaks liidu õiguse kohaldumisala võrreldes liikmesriikide asjakohaste
normidega. Seetõttu kohaldatakse liidu õigust igale kartellikokkuleppele ja tegevusele, mis võib mõjutada liikmesriikidevahelist
kaubandust viisil, mis võib takistada liikmesriikidevahelise ühisturu loomise eesmärgi saavutamist, nimelt eraldades siseriiklikke
turge või muutes ühisturul konkurentsi struktuuri (eespool punktis 54 viidatud Euroopa Kohtu otsus Manfredi jt, punkt 41;
23. novembri 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑238/05: Asnef-Equifax ja Administración del Estado, EKL 2006, lk I‑11125, punkt 33,
ja 25. jaanuari 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑407/04 P: Dalmine
vs
. komisjon, EKL 2007, lk I‑829, punkt 89).
Liikmesriikidevahelise kaubanduse mõjutamiseks peab otsusest, kokkuleppest või tegevusest kõigi faktiliste või õiguslike asjaolude
põhjal olema piisavalt suure tõenäosusega võimalik järeldada, et see otsus, kokkulepe või tegevus mõjutab või võib mõjutada
otseselt või kaudselt liikmesriikidevahelist kaubandust ja seda viisil, mis annab alust arvata, et see võib takistada liikmesriikidevahelise
ühisturu loomist. Lisaks ei tohi see mõju olla väike (eespool punktis 52 viidatud kohtuotsus Javico, punkt 16; 21. jaanuari
1999. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑215/96 ja C‑216/96: Bagnasco jt, EKL 1999, lk I‑135, punkt 47, ning eespool punktis 54
viidatud kohtuotsus Manfredi jt, punkt 42; eespool punktis 55 viidatud kohtuotsus Asnef-Equifax ja Administración del Estado,
punkt 34, ning eespool punktis 55 viidatud kohtuotsus Dalmine
vs
. komisjon, punkt 90).
Niisiis tuleneb ühendusesisese kaubavahetuse mõjutamine üldjuhul mitme sellise teguri koosmõjust, mis eraldi võetuna ei ole
tingimata määrava tähtsusega (eespool punktis 56 viidatud kohtuotsus Bagnasco jt, punkt 47; eespool punktis 54 viidatud kohtuotsus
Manfredi jt, punkt 43, ning eespool punktis 55 viidatud kohtuotsus Asnef-Equifax ja Administración del Estado, punkt 35).
Hagejate arvates ei mõjuta vaidlustatud otsuse artiklis 1 nimetatud rikkumised liikmesriikidevahelist kaubandust, kuna tegevus
liftide ja eskalaatorite valdkonnas on korraldatud siseriiklikul või isegi kohalikul tasandil, arvestades eeskätt seda, et
liftide ja eskalaatorite paigaldamine ja hooldamine on kogenud spetsialistide teostatavad tööd, mida saab majandusliku tõhususega
seotud põhjustel teha vaid kohalikul tasandil, ja vajadust säilitada kiired reageerimistähtajad ning siseriiklike õigusaktide
olemasolu. Piiriülesed tehingud on pealegi haruldased. Komisjon leiab ise, et kartellid olid siseriiklikud.
Tuleb tõdeda, et hagejad ei vaidle vastu sellele, et vaidlustatud otsuse artiklis 1 tuvastatud neli kartelli hõlmasid kogu
Belgia, Saksamaa, Luksemburgi ja Madalmaade territooriumi (vaidlustatud otsuse põhjendused 595 ja 600).
Ent väljakujunenud kohtupraktikast nähtub, et liikmesriigi kogu territooriumi hõlmav keelatud kokkulepe on oma olemuselt siseriiklike
turgude eraldatusele kaasaaitav, takistades seeläbi asutamislepingu eesmärgiks olevat turgude omavahelist põimumist (Euroopa
Kohtu 17. oktoobri 1972. aasta otsus kohtuasjas 8/72: Vereeniging van Cementhandelaren
vs
. komisjon, EKL 1972, lk 977, punkt 29; 19. veebruari 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑309/99: Wouters jt, EKL 2002, lk I‑1577,
punkt 95; eespool punktis 54 viidatud kohtuotsus Manfredi jt, punkt 45, ning eespool punktis 55 viidatud kohtuotsus Asnef-Equifax
ja Administración del Estado, punkt 37; Üldkohtu 22. oktoobri 1997. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑213/95 ja T‑18/96:
SCK ja FNK
vs
. komisjon, EKL 1997, lk II‑1739, punkt 179, ning 14. detsembri 2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑259/02–T‑264/02
ja T‑271/02: Raiffeisen Zentralbank Österreich jt
vs
. komisjon, EKL 2006, lk II‑5169, punkt 180).
Sellest kohtupraktikast tuleneb, et on olemas vähemalt tugev eeldus, et konkurentsi piirav tegevus, mida kohaldatakse kogu
liikmesriigi territooriumil, võib soodustada turgude eraldamist ja mõjutada ühendusesisest kaubandust. Selle eelduse võib
välistada üksnes juhul, kui kokkuleppe tunnusjoonte ja majandusliku konteksti analüüs tõendab vastupidist (eespool punktis 60
viidatud kohtuotsus Raiffeisen Zentralbank Österreich jt
vs
. komisjon, punkt 181).
Kõigepealt, vastupidi sellele, mida väidavad kohtuasjade T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ja T‑154/07 hagejad,
ei tuginenud komisjon ainuüksi sellele kohtupraktikale, et vaidlustatud otsuses järeldada, et kartellid võivad mõjutada liikmesriikidevahelist
kaubandust EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses. Nimelt nähtub eespool punktidest 47–52, et komisjon tugines nimetatud otsuses
ka teatavatele piiriülestele tehingutele, mis puudutasid liftide ja eskalaatorite müüki ja paigaldust, ning sellele, et osutati
hooldus- ja moderniseerimise teenuseid, milles osalesid muu hulgas neli peamist vaidlustatud otsuses nimetatud tootjat (vaidlustatud
otsuse põhjendused 87, 88 ja 596).
Edasi tuleb tõdeda, et hagejate argumendid asjaomase turu eripära kohta, mis väidetavalt näitab seda, et turg on siseriiklik
või isegi kohalik, ei saa mõjutada vaidlustatud otsuses viidatud dokumentaalsete tõendite tõenduslikku jõudu (vaidlustatud
otsuse põhjendused 88 ja 90), mis annavad tunnistust liikmesriikidevahelise kaubanduse olemasolust vaidlustatud otsuses silmas
peetud turul. Samamoodi on argumentatsiooniga, mille kohaselt on riigiülesed tehingud erandlikud, mis seab kahtluse alla vaid
liikmesriikidevahelise kaubanduse märkimisväärse iseloomu, mitte sellise kaubavahetuse olemasolu enda.
Viimaseks, nagu nähtub vaidlustatud otsusest, viitab Kone, Otise, Schindleri ja ThyssenKruppi edasisuunamispoliitika „iseenesest
sellele, et klientidel on teatav huvi pöörduda väljaspool riigipiire asuva tarnija poole” (vaidlustatud otsuse põhjendus 596).
Lisaks on komisjon muu hulgas märkinud välismaiste ettevõtjate osalemist siseriiklikes hankemenetlustes (vaidlustatud otsuse
põhjendus 78) või piiriüleste hankemenetluste olemasolu (vaidlustatud otsuse põhjendus 89). Võib arvata, nagu märgib komisjon
vaidlustatud otsuse põhjenduses 90, et piiriüleste tehingute arv oleks suurem, kui neli peamist eespool nimetatud tootjat
ei kohaldaks tahtlikku poliitikat, mille eesmärk on tagasi lükata peaaegu kõik piiriülesed nõuded ja suunata kliendid asjaomaste
siseriiklike tütarettevõtjate poole.
Sellega seoses tuleb tagasi lükata hagejate argument, mille kohaselt on edasisuunamispoliitika tingitud asjaomase tegevuse
laadist. Nimelt räägib sellele juba vastu teatavate piiriüleste tehingute olemasolu asjaomasel turul.
Järelikult tuleb tõdeda, et komisjon võis eelmistes punktides esile toodud tuvastatud asjaolude alusel ning väljakujunenud
kohtupraktikat kohaldades (vt eespool punkt 60) asuda õigustatult seisukohale, et vaidlustatud otsuse artiklis 1 nimetatud
kartellid võivad mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust.
Seoses küsimusega, kas seda mõjutamist saab pidada märkimisväärseks, tuleb meenutada, et mõju, mida kokkulepe või kooskõlastatud
tegevus võib avaldada liikmesriikidevahelisele kaubandusele, hinnatakse muu hulgas asjaomaste toodete turu poolte seisundit
ja suurust arvestades (Euroopa Kohtu 10. juuli 1980. aasta otsus kohtuasjas 99/79: Lancôme ja Cosparfrance Nederland, EKL 1980,
lk 2511, punkt 24, ning eespool punktis 52 viidatud kohtuotsus Javico, punkt 17; Üldkohtu 14. juuli 1994. aasta otsus kohtuasjas
T‑77/92: Parker Pen
vs
. komisjon, EKL 1994, lk II‑549, punkt 40).
Ent vaidlustatud otsuses nimetatud tootjad „moodustavad koos suurema osa pakkumisest turul” (vaidlustatud otsuse põhjendus 600),
st ligikaudu 81% lifti- ja eskalaatorimüügist Euroopas (2004. aasta arvandmed mahus väljendatuna) (vaidlustatud otsuse põhjendus 83).
Need tootjad olid seega suuruselt ja majanduslikult võimsuselt piisavalt tähtsad, et nende vaidlustatud otsuses nimetatud
tegevus võiks liikmesriikidevahelist kaubandust mõjutada oluliselt (vt selle kohta Euroopa Kohtu 1. jaanuari 1978. aasta otsus
kohtuasjas 19/77: Miller International Schallplatten
vs
. komisjon, EKL 1978, lk 131, punkt 10, ning eespool punktis 60 viidatud kohtuotsus SCK ja FNK
vs
. komisjon, punkt 181).
Vastupidi hagejate väidetele ei olnud komisjon pealegi kohustatud tõendama, et vaidlusalustel kokkulepetel oli tegelikkuses
oluline mõju liikmesriikidevahelisele kaubavahetusele või ka seda, et pärast rikkumiste lõppemist riikidevaheline kaubavahetus
suurenes. Nimelt nõuab EÜ artikli 81 lõige 1 üksnes, et konkurentsi piiravad kokkulepped ja kooskõlastatud tegevus võiksid
mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust (eespool punktis 55 viidatud kohtuotsus Asnef-Equifax ja Administración del Estado,
punkt 43, ning Üldkohtu 13. detsembri 2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑217/03 ja T‑245/03: FNCBV jt
vs
. komisjon, EKL 2006, lk II‑4987, punkt 68).
Kõigest eeltoodust tuleneb, et komisjon võis õigustatult leida, et vaidlustatud otsuse artiklis 1 nimetatud keelatud kokkulepped
mõjutasid märkimisväärselt liikmesriikidevahelist kaubandust EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses.
Seega tuleb väite esimene osa tagasi lükata.
Teine väide, et rikutud on määrust nr 1/2003, teatist koostöö kohta võrgustikus ning võrdse kohtlemise ja õiguspärase ootuse
kaitse põhimõtteid, kuna komisjon oleks pidanud rikkumiste menetlemise jätma asjaomaste siseriiklike konkurentsiasutuste hooleks
Vaidlustatud otsuse põhjenduses 543 põhjendab komisjon oma EÜ artikli 81 kohaldamise pädevust nimetatud otsuses mainitud kartellide
suhtes järgmiselt:
„[…] Määrus nr 1/2003 säilitas [EÜ] artikli 81 lõike 1 kohaldamiseks ühenduse paralleelse pädevuse süsteemi. Eelkõige ei muutnud
määrus komisjoni pädevust uurida mis tahes eeldatavat rikkumist ja teha [EÜ] artikli 81 alusel otsuseid, sh ka rikkumiste
kohta, mille peamised tagajärjed avalduvad ühes liikmesriigis. Teatis [koostöö kohta võrgustikus] määratleb ülesannete jaotamise
suunised komisjoni ja liikmesriikide konkurentsiasutuste vahel. Määrus nr 1/2003 ega teatis [koostöö kohta võrgustikus] ei
tekita ettevõtjale õigusi ega ootusi seoses tema juhtumi käsitlemisega konkreetse konkurentsiasutuse poolt, samuti ei takista
miski komisjonil sekkuda [EÜ] artikli 81 eeldatava rikkumise korral, sh nende juhtumite raames, mis piirduvad ühe liikmesriigi
territooriumiga […]”
Kohtuasjade T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ja T‑154/07 hagejad väidavad sisuliselt, et isegi kui EÜ artikkel 81
oleks olnud kohaldatav, puudus komisjonil pädevus menetlust algatada ja trahve määrata. See, et komisjon algatas menetluse,
kujutab endast teatise koostöö kohta võrgustikus ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte rikkumist. Vastavalt määruse nr 1/2003
artiklitele 5 ja 35 ning teatise koostöö kohta võrgustikus punktidele 8 ja 14, on asjaomased konkurentsiasutused kõige paremas
olukorras, et rikkumisi menetleda. Kohtuasjade T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07 ja T‑150/07 hagejad kinnitavad ka seda, et teatis
koostöö kohta võrgustikus on konkurentsiasutustele siduv ja see tuleneb õiguspärasuse põhimõttest halduskorralduses, võrdse
kohtlemise ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtetest. Viimaseks, kohtuasjade T‑147/07 ja T‑149/07 hagejad rõhutavad, et rikkumiste
menetlemine siseriiklike konkurentsiasutuste poolt oleks toimiku eest vastutavate komisjoni ametnike „puudulikku keeleoskust”
arvestades olnud tõhusam.
Nimetatud hagejate arvates näitab see, et komisjon jättis EÜ artikli 81 paralleelse rikkumise Austria lifti- ja eskalaatoriturul
Austria konkurentsiasutuse menetleda, teatises koostöö kohta võrgustikus ette nähtud pädevuse andmise põhimõtete kohaldamise
meelevaldsust. Kohtuasjade T‑144/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ja T‑154/07 hagejad väidavad selles osas, et neid koheldi
vähem soodsalt kui siis, kui oleks pöördutud asutuste poole, kes on pädevad vastavalt teatisele koostöö kohta võrgustikus,
kuna otsused kaitse andmise kohta oleksid teinud Belgia, Luksemburgi ja Madalmaade konkurentsiasutused.
Esiteks tuleb meenutada, et komisjoni ja siseriiklike konkurentsiasutuste vahelise pädevuse jaotuse osas lõpetab määrus nr 1/2003
varasema tsentraliseeritud korra ning näeb subsidiaarsuse põhimõttele vastavalt ette siseriiklike konkurentsiasutuste suurema
kaasamise. Sellepärast on liikmesriigid vastavalt määruse nr 1/2003 artiklile 35 kohustatud EÜ artiklite 81 ja 82 kohaldamiseks
nimetama pädeva konkurentsiasutuse või konkurentsiasutused ning määruse nr 1/2003 artikkel 5 annab nimetatud asutustele õiguse
rakendada liidu konkurentsiõigust (vt selle kohta Üldkohtu 8. märtsi 2007. aasta ostus kohtuasjas T‑339/04: France Télécom
vs
. komisjon, EKL 2007, lk II‑521, punkt 79).
Siiski ei võimalda määrusega nr 1/2003 kehtestatud komisjoni ja siseriiklike konkurentsiasutuste vaheline koostöö asuda seisukohale,
et komisjon oleks käesolevas asjas pidanud erinevate rikkumiste menetlemise jätma asjaomaste siseriiklike konkurentsiasutuste
hooleks. Vastupidi – määruse nr 1/2003 sätetest nähtub, et komisjon säilitab liidu konkurentsieeskirjade rikkumise uurimisel
ja tuvastamisel juhtiva rolli, mida ei mõjuta paralleelne pädevus, mis on siseriiklikel konkurentsiasutustel nimetatud määruse
alusel. Tegelikult on komisjonil vastavalt määruse nr 1/2003 artikli 11 lõikele 6 õigus algatada menetlus otsuse vastuvõtmiseks
isegi siis, kui siseriiklik konkurentsiasutus on juba alustanud juhtumi käsitlemist, ja seda pärast viimasega konsulteerimist.
Lisaks kaotavad siseriiklikud konkurentsiasutused vastavalt nimetatud sättele pädevuse kohaldada liidu konkurentsieeskirju
niisugusele juhtumile, kui komisjon menetluse algatab.
Mis puudutab teatist koostöö kohta võrgustikus, mida hagejate sõnul on käesolevas asjas rikutud, siis tuleb märkida, et teatise
punkti 31 kohaselt ei anna teatis rikkumisega seotud äriühingutele individuaalset õigust, mille kohaselt tema juhtumit käsitleb
üks kindel asutus. Hagejatel ei ole seega alust väita, et selle teatise kohaselt oli neil õigus või õiguspärane ootus, et
vaidlustatud otsuses tuvastatud rikkumisi menetlevad siseriiklikud konkurentsiasutused (vt selle kohta eespool punktis 75
viidatud kohtuotsus France Télécom
vs
. komisjon, punkt 83).
Seega leidis komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 543 õigesti, et „määrus nr 1/2003 ega teatis [koostöö kohta võrgustikus]
ei tekita ettevõtjatele õigust ega ootusi, et tema juhtumit käsitleb üks kindel konkurentsiasutus”.
Isegi kui eeldada, et teatis koostöö kohta võrgustikus võib tekitada õigusi või ettevõtjal õiguspärase ootuse, et tema juhtumit
käsitleb üks kindel asutus, ei saa pealegi nõustuda hagejate argumentatsiooniga, mis tugineb nimetatud teatise punktidele 8
ja 14.
Selles küsimuses tuleb märkida esiteks, et teatise koostöö kohta võrgustikus punkt 8, mis näeb ette tingimused, mille korral
võib „ametiasutust […] käsitelda [juhtumi] käsitlemiseks heal positsioonil olevana”, ei ole siduv. Tegusõna „võima” kasutamine
näitab, et tegemist on pelga võimalusega ülesandeid jaotada, mida ei saa käsitleda komisjoni kohustusena juhtumit mitte käsitleda,
kui punktis 8 toodud tingimused on täidetud (eespool punktis 75 viidatud kohtuotsus France Télécom
vs
. komisjon, punkt 84).
Teiseks, isegi kui teatise koostöö kohta võrgustikus punkt 14 võiks tekitada õigusi või õiguspäraseid ootusi, kuna selles
kinnitatakse, et komisjon „on” eriti heal positsioonil, kui teatavad selles nimetatud tingimused on täidetud, kinnitab see
komisjoni pädevust käesolevat juhtumit käsitelda. Nimelt, vastavalt teatise koostöö kohta võrgustikus punktile 14 tuleb komisjoni
pidada eriti heal positsioonil olevana, „kui üks või mitu kokkulepet või tegevust […] mõjutavad konkurentsi rohkem kui kolmes
liikmesriigis”, mis on nii vaidlustatud otsuses tuvastatud rikkumiste puhul.
Kolmandaks, mis puudutab teatise koostöö kohta võrgustikus punkti 15, mis on hagejate sõnul juhul, kui tegemist ei ole ühe
rikkumisega, komisjoni pädevuse ainus alus ja mille tingimused ei ole käesolevas asjas täidetud, siis piisab, kui sarnaselt
komisjoniga märkida, et see säte ei oma käesolevas asjas tähtsust, kuna selles on silmas peetud hüpoteesi, mille puhul on
komisjon eriti heal positsioonil, et juhtumit käsitleda.
Kuna teatist koostöö kohta võrgustikus ei ole käesolevas ajas rikutud, siis ei ole vaja otsustada väite üle, et rikutud on
õiguspärasuse põhimõtet halduskorralduses ja võrdse kohtlemise põhimõtet, mis on väidetavalt aluseks nimetatud teatise siduvusele.
Teiseks ei näita ka see, et Austria konkurentsiasutus võttis vastu otsuse seoses paralleelse siseriikliku rikkumisega, et
komisjon oleks pidanud Belgia, Saksamaa, Luksemburgi ja Madalmaade rikkumised jätma asjaomaste siseriiklike konkurentsiasutuste
menetleda. Nimelt, nagu nähtub eespool punktides 75–78 tehtud analüüsist, ei näe ükski liidu õigusnorm niisugust komisjoni
kohustust ette. Pealegi nähtub komisjoni selgitustest, et kasutatud lähenemisviis ei olnud igal juhul meelevaldne. Nimelt
ei ole vaidlustatud seda, et vaidlustatud otsuses nimetatud kartelle käsitlevad uurimised algatati 32 kuud enne Austria kartelli
puudutava uurimise algatamist, ega seda, et ajal, mil 2002. aasta koostööteatise alusel esitati esimene taotlus, mis puudutas
Austria kartelli, olid vaidlustatud otsuses nimetatud kartellide menetlused juba lõpetatud ja otsuseprojekt juba koostatud.
Seda, et komisjoni menetlus piirdus nelja vaidlustatud otsuses nimetatud kartelliga, põhjendas oht, et nende juhtumite käsitlemine
hilineb.
Kolmandaks, kohtuasjade T‑144/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ja T‑154/07 hagejad ei saa tugineda väidetavatele kaitse andmise
otsustele, mille nad oleksid saanud Belgia, Luksemburgi ja Madalmaade asutustelt, et põhjendada oma argumentatsiooni, mille
kohaselt oleks komisjon pidanud rikkumiste menetlemise jätma nimetatud siseriiklike asutuste hooleks. Nimelt olid need siseriiklikud
otsused ajutised (vt allpool punktid 167–174) ning kuulusid kõige enam siseriikliku menetluse raamistikku. Ent vastavalt määruse
nr 1/2003 artikli 11 lõikele 6 võib komisjon igal ajal algatada menetluse ja jätta seega liikmesriikide konkurentsiasutused
ilma nende pädevusest.
Neljandaks, mis puudutab kohtuasjade T‑147/07 ja T‑149/07 hagejate argumenti toimiku eest vastutavate komisjoni ametnike „puuduliku
keeleoskuse” kohta, siis tuleb see tagasi lükata, kuna komisjon on mitmekeelne institutsioon, mida tuleb pidada võimeliseks
töötama kõikides ühenduse ametlikes keeltes (vt selle kohta Üldkohtu 15. märtsi 2000. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑25/95,
T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95
ja T‑104/95: Cimenteries CBR jt
vs
. komisjon, EKL 2000, lk II‑491, punkt 640). Samuti ei saa hagejad väita, et sellega, et vastuväiteteatis ja vaidlustatud
otsus tehti teatavaks inglise keeles, samas kui hagejad kasutasid haldusmenetluses saksa või hollandi keelt, kahjustati nende
kaitseõiguste teostamist, kuna nad tunnistasid, et nad nõustusid dokumentide teatavakstegemisega inglise keeles, ning igal
juhul ei ole nende kinnitused põhjendatud.
Kõigest eelnevast järeldub, et ka käesoleva väite teise osaga ei saa nõustuda.
Seetõttu tuleb komisjoni pädevuse puudumisele tuginev väide tervikuna tagasi lükata.

Väide, et rikutud on põhimõtteid, mis reguleerivad vastutuse omistamist EÜ artikli 81 rikkumise eest, süütuse presumptsiooni,
karistuste individuaalsuse ja võrdse kohtlemise põhimõtteid, ning et emaettevõtjatele nende tütarettevõtjate toime pandud
rikkumiste süükspanemisel on rikutud kaitseõigusi ja EÜ artiklit 253
Sissejuhatavad märkused
Kõnesoleva väitega, mis puudutab esiteks vaidlustatud otsuse artiklis 1 asjaomastele emaettevõtjate suhtes rikkumise tuvastamise
õiguspärasust ja teiseks nendele emaettevõtjatele vaidlustatud otsuse artiklis 2 määratud trahvide õiguspärasust, seavad kohtuasjade
T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ja T‑154/07 hagejad kahtluse alla TKE ja TKAG solidaarvastutuse, mis omistati
neile nende Belgia, Saksamaa, Luksemburgi ja Madalmaade tütarettevõtjate konkurentsivastase tegevuse eest.
Mis puudutab emaettevõtja solidaarvastutust tütarettevõtja tegevuse eest, siis tuleb meenutada, et asjaolust, et tütarettevõtjal
on eraldi õigusvõime, ei piisa selleks, et välistada võimalus, et tema rikkumine pannakse süüks emaettevõtjale (Euroopa Kohtu
14. juuli 1972. aasta otsus kohtuasjas 48/69: Imperial Chemical Industries
vs
. komisjon, EKL 1972, lk 619, punkt 132).
Nimelt on liidu konkurentsiõigus suunatud ettevõtjate tegevusele ning ettevõtja mõiste hõlmab mis tahes majandustegevusega
tegelevat üksust, sõltumata selle üksuse õiguslikust vormist ja rahastamisviisist (vt Euroopa Kohtu 10. septembri 2009. aasta
otsus kohtuasjas C‑97/08 P: Akzo Nobel jt
vs
. komisjon, EKL 2009, lk I‑8237, punkt 54 ja seal viidatud kohtupraktika).
Liidu kohtud on samuti täpsustanud, et ettevõtjat tuleb selles kontekstis mõista majandusüksusena isegi siis, kui see majandusüksus
koosneb õiguslikult mitmest füüsilisest või juriidilisest isikust (vt Euroopa Kohtu 12. juuli 1984. aasta otsus kohtuasjas
170/83: Hydrotherm Gerätebau, EKL 1984, lk 2999, punkt 11, ja eespool punktis 91 viidatud kohtuotsus Akzo Nobel jt
vs
. komisjon, punkt 55 ja seal viidatud kohtupraktika; Üldkohtu 29. juuni 2000. aasta otsus kohtuasjas T‑234/95: DSG vs. komisjon,
EKL 2000, lk II‑2603, punkt 124). Niisiis toonitati, et konkurentsieeskirjade kohaldamiseks ei ole määrava tähtsusega kahe
ettevõtja formaalne eraldamine, mis tuleneb nende iseseisva õigussubjekti staatustest; oluline on määratleda, kas nad tegutsevad
turul ühiselt. Seega võib olla vajalik tuvastada, kas kaks eraldiseisvat õigusvõimelist äriühingut moodustavad ühe ja sama
ettevõtte või majandusüksuse või kuuluvad sellesse, mis turul ühtsena ka tegutseb (eespool punktis 90 viidatud kohtuotsus
Imperial Chemical Industries
vs
. komisjon, punkt 140, ja Üldkohtu 15. septembri 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑325/01: DaimlerChrysler
vs
. komisjon, EKL 2005, lk II‑3319, punkt 85).
Juhul kui selline majandusüksus rikub konkurentsieeskirju, tuleb tal isikliku vastutuse põhimõtte alusel ka selle rikkumise
eest vastutada (vt eespool punktis 91 viidatud kohtuotsus Akzo Nobel jt
vs
. komisjon, punkt 56 ja seal viidatud kohtupraktika).
Seega võib tütarettevõtja tegevuse emaettevõtjale süüks panna eelkõige siis, kui tütarettevõtja – olgugi et tal on eraldi
õigusvõime – ei otsusta oma tegutsemise üle turul sõltumatult, vaid rakendab peamiselt talle emaettevõtja poolt antud juhiseid,
arvestades eelkõige majanduslikke, organisatsioonilisi ja õiguslikke sidemeid, mis neid kahte üksust ühendavad (vt Euroopa
Kohtu 16. novembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑294/98 P: Metsä-Serla jt
vs
. komisjon, EKL 2000, lk I‑10065, punkt 27; 28. juuni 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P
ja C‑213/02 P: Dansk Rørindustri jt
vs
. komisjon, EKL 2005, lk I‑5425, punkt 117, ja eespool punktis 91 viidatud kohtuotsus Akzo Nobel jt
vs
. komisjon, punkt 58 ja seal viidatud kohtupraktika).
Nimelt on sellises olukorras emaettevõtja ja tütarettevõtja sama majandusüksus ja moodustavad seega ühe ettevõtja eespool
punktis 91 viidatud kohtupraktika tähenduses. Seega võimaldab asjaolu, et emaettevõtja ja tema tütarettevõtja kujutavad endast
ühte ettevõtjat EÜ artikli 81 tähenduses, komisjonil adresseerida trahve määrava otsuse emaettevõtjale, ilma et oleks vaja
tuvastada emaettevõtja isiklikku seotust rikkumisega (eespool punktis 91 viidatud kohtuotsus Akzo Nobel jt
vs
. komisjon, punkt 59).
Juhul kui emaettevõtja omab liidu konkurentsieeskirju rikkunud tütarettevõtja aktsia- või osakapitalis 100% osalust, võib
esiteks see emaettevõtja selle tütarettevõtja käitumisele otsustavat mõju avaldada ja teiseks esineb ümberlükatav eeldus,
et nimetatud emaettevõtja avaldab tegelikult otsustavat mõju oma tütarettevõtja tegevusele (vt eespool punktis 91 viidatud
kohtuotsus Akzo Nobel jt
vs
. komisjon, punkt 60 ja seal viidatud kohtupraktika).
Neil asjaoludel piisab, kui komisjon tõendab, et emaettevõtja omab tütarettevõtja aktsia- või osakapitalis 100% osalust, et
eeldada, et emaettevõtja avaldab otsustavat mõju tütarettevõtja äripoliitikale. Komisjon saab sel juhul pidada emaettevõtjat
tütarettevõtjale määratud trahvi maksmise eest solidaarselt vastutavaks, v.a kui see emaettevõtja – kelle kohustus on see
eeldus ümber lükata – esitab piisavalt tõendeid selle kohta, et tema tütarettevõtja tegutseb turul sõltumatult (vt eespool
punktis 91 viidatud kohtuotsus Akzo Nobel jt
vs
. komisjon, punkt 61 ja seal viidatud kohtupraktika).
Lisaks, kuigi on tõsi, et Euroopa Kohus tugines 16. novembri 2000. aasta otsuses kohtuasjas C‑286/98 P: Stora Kopparbergs
Bergslags
vs
. komisjon (EKL 2000, lk I‑9925) punktides 28 ja 29 peale 100% osaluse tütarettevõtja aktsia- või osakapitalis muudele asjaoludele,
nagu emaettevõtja mõju tütarettevõtja äripoliitikale mittevaidlustamine ja äriühingute ühine esindamine haldusmenetluses,
tõstis Euroopa Kohus need asjaolud esile siiski üksnes eesmärgiga näidata tõendite kogumit, millele Üldkohus oli oma põhjendused
rajanud, mitte aga selleks, et seada eespool punktis 96 nimetatud eelduse kohaldamine sõltuvusse selliste täiendavate tõendite
esitamisest, mis puudutavad emaettevõtja mõju tegelikku avaldamist (eespool punktis 91 viidatud kohtuotsus Akzo Nobel jt
vs
. komisjon, punkt 62).
TKLA, TKA, TKF‑i ja TKAL‑i toime pandud rikkumiste süükspanemist TKE‑le ja TKAG‑le ning TKL‑i toime pandud rikkumise süükspanemist
TKAG‑le tuleb analüüsida eespool nimetatud põhimõtteid arvestades.
Vaidlustatud otsuse artiklis 1 tuvastatud rikkumiste süükspanemine TKE‑le ja TKAG‑le
Vaidlustatud otsuse põhjendustes 634, 635, 636 ja 641 leidis komisjon, et TKE‑d tuleb 100% vahetasandi emaettevõtjana pidada
solidaarselt vastutavaks tema tütarettevõtjate TKLA, TKAL‑i, TKA ja TKF‑i poolt vastavalt Belgias, Luksemburgis ja Saksamaal
toime pandud rikkumiste eest. Samuti leidis komisjon, et TKAG‑d tuleb kõrgeima tasandi 100% emaettevõtjana pidada solidaarselt
vastutavaks samade tütarettevõtjate ning TKL‑i poolt Madalmaades toimepandud rikkumiste eest (vaidlustatud otsuse põhjendused
634, 635, 636, 637 ja 641).
Vaidlustatud otsuse põhjenduses 639 märgib komisjon:
„[…] [S]ellisena nagu esitatud [vaidlustatud otsuse põhjenduses] 619, peab komisjon alusetuks TKE argumenti, mille kohaselt
välistab see, et TKE ja tema tütarettevõtjate juhatused rikkumisperioodil ei kattunud, tema vastutuse. Pealegi, nagu sai mainitud
[põhjenduses] 626, ei ole vastutuse omistamiseks emaettevõtjale vaja kahe ettevõtja tegevuste mis tahes kattumine. Seega peab
komisjon ebapiisavaks TKE argumenti, mille kohaselt on „TKE üksnes lihtne vahetasandi valdusühing, kes ei halda talle kuuluvate
äriühingute igapäevast tegevust” ja et järelikult ei saanud TKE neile tütarettevõtjatele mõju avaldada. Nimelt võib sama majandusüksuse
piires eeldada, et tütarettevõtja täidab peamiselt emaettevõtjalt saadud juhiseid, ning ei ole vaja, et viimane haldab otseselt
tütarettevõtja igapäevast tegevust, et avaldada tema äripoliitikale otsustavat mõju. Asjaolu, et TKE andis kontsernisisese
korralduse, milles käskis oma tütarettevõtjatel keskenduda siseriiklikele turgudele, ja et tütarettevõtjad täitsid seda korraldust,
tõendab, et TKE kasutas võimalust avaldada oma tütarettevõtjate äritegevusele otsustavat mõju. […]”
Vaidlustatud otsuse põhjenduses 640 märgib komisjon ka seda, et „[V]astustes vastuväiteteatisele ei esitanud TKE ja tema asjassepuutuvad
tütarettevõtjad mingit teavet, mis selgitaks nendevahelisi sotsiaalseid suhteid, hierarhilist struktuuri ja aruandekohustusi,
et lükata ümber eeldus, mille kohaselt ei määra tütarettevõtjad iseseisvalt kindlaks oma tegevust turul”, ning järeldab, et
„TKE ja tema 100% tütarettevõtja ei ole ümber lükanud vastutuse eeldust Belgias, Saksamaal, Luksemburgis ja Madalmaades toime
pandud rikkumiste eest”.
Kohtuasjade T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ja T‑154/07 hagejad väidavad sisuliselt, et rikutud on põhimõtteid,
mis käsitlevad tütarettevõtjate rikkumiste süükspanemist emaettevõtjatele. Lisaks esitavad nad mitu argumenti, millega soovitakse
tõendada, et eespool punktis 99 nimetatud ThyssenKruppi tütarettevõtjad (edaspidi „ThyssenKruppi tütarettevõtjad”) otsustavad
oma äripoliitika üle iseseisvalt, ilma et emaettevõtjad neid mõjutaks. Lõpuks väidavad nad, et komisjon on rikkunud karistuste
individuaalsuse põhimõtet, süütuse presumptsiooni, hagejate kaitseõigusi ja põhjendamiskohustust.
–       TKAG ja TKE vastutuse eeldamine nende tütarettevõtjate tegevuse eest
Esiteks tuleb märkida, et vaidlust ei ole selles, et rikkumisperioodil kuulus TKAG‑le otseselt 100% osalus TKE kapitalis,
kellele omakorda kuulus otseselt 100% osalus TKA kapitalis ja kaudselt 100% osalus TKAL‑i, TKLA ja TKF‑i kapitalis. Lisaks
oli TKAG ka TKL‑i kõrgeima tasandi emaettevõtja. Arvestades eespool punktis 96 viidatud kohtupraktikat, kehtib seega eeldus,
mille kohaselt avaldasid TKAG ja TKE oma vastavate tütarettevõtjate tegevusele otsustavat mõju. Järelikult ei saa kohtuasjade
T‑149/07 ja T‑150/07 hagejad väita, et komisjon eiras tõendamiskoormise jaotamise põhimõtteid, mis puudutavad tütarettevõtjate
sõltuvuse tõendamist emaettevõtjast.
Kohtuasjade T‑149/07 ja T‑150/07 hagejad väidavad lisaks, et tütarettevõtjate tegevust ei ole vastavalt karistuste individuaalsuse
põhimõttele emaettevõtjale võimalik süüks panna, kui ta tegelikult rikkumises ei osalenud, ning see tuleneb ka komisjoni otsustuspraktikast.
Sellega seoses tuleb märkida, et karistuste ja sanktsioonide individuaalsuse põhimõtte kohaselt, mis on kohaldatav kõigis
haldusmenetlustes, mille tulemusel võidakse liidu konkurentsieeskirjade alusel määrata karistus, võib isikut karistada üksnes
tegude eest, mida talle individuaalselt süüks pannakse (vt selle kohta Üldkohtu 13. detsembri 2001. aasta otsus liidetud kohtuasjades
T‑45/98 ja T‑47/98: Krupp Thyssen Stainless ja Acciai speciali Terni
vs
. komisjon, EKL 2001, lk II‑3757, punkt 63).
Seda põhimõtet tuleb siiski kohaldada kooskõlas ettevõtja mõistega. Nimelt võib komisjon trahve määrava otsuse äriühingute
kontserni emaettevõtjale adresseerida seetõttu, et emaettevõtja ja tema tütarettevõtja kujutavad endast ühte ettevõtjat EÜ
artikli 81 tähenduses, mitte seetõttu, et emaettevõtja ja tema tütarettevõtja vahel on rikkumisele õhutav side või et emaettevõtja
on lausa rikkumisest osa võtnud (vt selle kohta Üldkohtu 30. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas T‑203/01: Michelin
vs
. komisjon, EKL 2003, lk II‑4071, punkt 290). Tuleb aga tõdeda, et TKAG ja TKE tunnistati isiklikult süüdi rikkumises, mille
toimepanejateks neid endid loetakse tulenevalt majanduslikest ja õiguslikest sidemetest, mis neid tütarettevõtjatega seovad
(vt selle kohta eespool punktis 94 viidatud kohtuotsus Metsä-Serla jt
vs
. komisjon, punkt 34).
Lisaks, mis puudutab komisjoni varasemat otsustuspraktikat, millele hagejad tuginevad, siis tuleb märkida, et komisjoni poolt
varasemates juhtumites antud faktiliste asjaolude hinnangud ei ole käesolevasse asja ülekantavad (vt selle kohta Üldkohtu
9. juuli 2007. aasta otsus kohtuasjas T‑282/06: Sun Chemical Group jt
vs
. komisjon, EKL 2007, lk II‑2149, punkt 88) ja et teisi juhtumeid käsitlevad otsused on üksnes soovituslikud, kuna juhtumite
tehiolud ei ole ühesugused (vt selle kohta Euroopa Kohtu 21. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑167/04 P: JCB Service
vs
. komisjon, EKL 2006, lk I‑8935, punktid 201 ja 205, ja 7. juuni 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑76/06 P: Britannia Alloys
& Chemicals
vs
. komisjon, EKL 2007, lk I‑4405, punkt 60). Järelikult ei ole käesolevas asjas karistuste individuaalsuse põhimõtet rikutud.
Teiseks, kohtuasjade T‑149/07 ja T‑150/07 hagejad väidavad, et tütarettevõtja tegevuse süükspanemist emaettevõtjale saab arvesse
võtta vaid siis, kui see on objektiivselt vajalik konkurentsieeskirjade praktilise tõhususe tagamiseks.
Selline väide saab olla tingitud vaid eespool punktides 90–98 mainitud kohtupraktika väärast tõlgendamisest ja tuleb seega
tagasi lükata. Nimelt, kuna komisjon võis õigustatult leida, et TKAG, TKE ja ThyssenKruppi tütarettevõtjad moodustavad EÜ
artikli 81 kohaldamise otstarbel ühe ettevõtja ja see ettevõtja tunnistati sellest tulenevalt isiklikult süüdi rikkumistes,
mille ta loetakse ise toime pannuks, siis ei ole komisjonil emaettevõtjale tütarettevõtja rikkumise süüksarvamise uurimisel
kohustust kontrollida, kas niisugune süükspanemine on vajalik, et tagada liidu konkurentsõiguse „praktiline tõhusus”.
Kolmandaks, hagejad kohtuasjades T‑144/07, T‑149/07, T‑150/07 ja T‑154/07 leiavad, et eespool punktis 96 esitatud vastutuse
eeldus rikub süütuse presumptsiooni ning on vastuolus Roomas 4. novembril 1950 alla kirjutatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste
kaitse konventsiooni (edaspidi „EIÕK”) artikli 6 lõikega 2 ja 7. detsembril 2000 Nice’is välja kuulutatud Euroopa Liidu põhiõiguste
harta (EÜT C 364, lk 1) (edaspidi „harta”) artikli 48 lõikega 1.
Olgu märgitud, et süütuse presumptsioon, nagu see tuleneb EIÕK artikli 6 lõikest 2, on Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika
kohaselt, mida kinnitavad ka EL artikli 6 lõige 2 ja harta artikli 48 lõige 1, üks liidu õiguskorras tunnustatud põhiõigustest.
Arvestades asjassepuutuvate rikkumiste laadi ning nendega seotud karistuste laadi ja raskust, kohaldatakse süütuse presumptsiooni
põhimõtet eelkõige ettevõtjatele kohaldatavate konkurentsieeskirjade rikkumiste menetlustes, milles võidakse määrata trahv
või karistusmakse (vt Üldkohtu 5. aprilli 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑279/02: Degussa
vs
. komisjon, EKL 2006, lk II‑897, punkt 115 ja seal viidatud kohtupraktika).
Süütuse presumptsioon tähendab seda, et igat süüdistatavat peetakse süütuks seni, kuni tema süü ei ole seaduse kohaselt tõendatud
(Üldkohtu 6. oktoobri 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑22/02 ja T‑23/02: Sumitomo Chemical ja Sumika Fine Chemicals
vs
. komisjon, EKL 2005, lk II‑4065, punkt 106).
Mis puudutab küsimust, kas niisugune rikkumise süükspanemist puudutav eeskiri, nagu on esitatud eespool punktis 96 viidatud
kohtupraktikas, on kooskõlas EIÕK artikli 6 lõikega 2, siis tuleb rõhutada, et Euroopa Inimõiguste Kohus leidis, et selle
sättega ei ole vastuolus faktilised või õiguslikud eeldused, mis esinevad karistusseadustes, kuid nõuab, et neile seataks
mõistlikud piirid, võttes arvesse raskust ja tähtsust ning tagades kaitseõigused (vt Euroopa Inimõiguste Kohtu 7. oktoobri
1988. aasta otsus kohtuasjas Salabiaku
vs
. France, A-seeria n°141‑A, § 28; vt selle kohta ka Euroopa Inimõiguste Kohtu 23. septembri 2008. aasta kohtuotsus Grayson
ja Barnham
vs
. Ühendkuningriik,
Recueil des arrêts et décisions
, 2008, § 40). Niisiis ei ole rikutud süütuse presumptsiooni, kui konkurentsimenetluses on teatavad järeldused tehtud kogemustel
põhineva tüüpilise sündmuste käigu alusel, tingimusel et asjaomastel ettevõtjatel on võimalus need järeldused ümber lükata
(vt analoogia alusel kohtujurist Kokott’i ettepanek kohtuasjas C‑8/08: T‑Mobile Netherlands jt, milles Euroopa Kohus tegi
otsuse 4. juunil 2009, EKL 2009, lk I‑4529, I‑4533, punkt 93).
Ent antud asjas tuvastas komisjon vaidlustatud otsuses kõigepealt, tuginemata mis tahes faktilisele või õiguslikule eeldusele,
et ThyssenKruppi tütarettevõtjad panid EÜ artikli 81 rikkumisi toime Belgias, Saksamaal, Luksemburgis ja Madalmaades.
Arvestades seda, et EÜ artikkel 81 käsitleb ettevõtjate tegevust, uuris komisjon seejärel, kas rikkumised toime pannud majandusüksus
hõlmas ka ThyssenKruppi tütarettevõtjate emaettevõtjaid. Komisjon tegi kindlaks, et TKAG ja TKE avaldasid oma tütarettevõtjate
tegevusele otsustavat mõju, tuginedes vastutuse eeldusele, mis tuleneb muu hulgas eespool punktis 96 viidatud kohtupraktikast.
Viimaseks, kaitseõiguste tagamiseks oli nendel emaettevõtjatel, kes olid vastuväiteteatise adressaadiks, võimalus lükata see
eeldus ümber, esitades tõendeid, mis võivad kinnitada nende tütarettevõtjate iseseisvust. Komisjon leidis vaidlustatud otsuse
põhjenduses 641 siiski, et seda eeldust ei ole ümber lükatud.
Arvestades seda, et eespool punktis 96 nimetatud eeldus on ümberlükatav, et see puudutab vaid emaettevõtjale tütarettevõtja
osas juba tuvastatud rikkumise süükspanemist ning et lisaks on menetluses järgitud kaitseõigusi, tuleb etteheide süütuse presumptsiooni
rikkumise kohta seega tagasi lükata.
Neljandaks, hageja kohtuasjas T‑149/07 väidab, et TKE‑le trahvi määramisel puudub objektiivne alus ning see on vastuolus tõsiasjaga,
et komisjon ei määranud trahvi muudele vahetasandi äriühingutele.
Selline argument tuleb samuti tagasi lükata. Nimelt ei ole võimalusega määrata karistus tütarettevõtja rikkumise eest kõrgeima
tasandi emaettevõtjale vastuolus see, et karistatakse vahetasandi valdusühingut või tütarettevõtjat ennast, tingimusel et
komisjon võis asuda seisukohale, et nimetatud äriühingud moodustavad ühe ettevõtja. Kui süükspanemise tingimused on täidetud,
on komisjonil sellisel juhul seega valida rikkumises osalenud tütarettevõtja, vahetasandi emaettevõtja, kelle kontrolli all
ta sel ajavahemikul oli, ja kontserni kõrgeima tasandi emaettevõtja karistamise vahel (vt selle kohta eespool punktis 60 viidatud
kohtuotsus Raiffeisen Zentralbank Österreich jt
vs
. komisjon, punkt 331).
Kõigest eeltoodust tuleneb, et kõik etteheited, mis puudutavad käesolevas asjas TKAG ja TKE vastutuse eelduse kohaldamist
nende tütarettevõtjate tegevuse eest, tuleb tagasi lükata.
–       Tõendid, mille hagejad esitasid selleks, et lükata ümber TKAG ja TKE vastutuse eeldus nende vastavate tütarettevõtjate tegevuse
eest
Kohtuasjade T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ja T‑154/07 hagejad väidavad sisuliselt, et isegi kui kehtis
TKAG ja TKE vastutuse eeldus nende tütarettevõtjate tegevuse eest, lükati see eeldus ümber, kuna haldusmenetluses ja eelkõige
1. märtsi 2005. aasta ja 20. septembri 2006. aasta koosolekutel tõendati komisjonile, et ThyssenKruppi tütarettevõtjad tegutsesid
ja tegutsevad majanduslikult ja õiguslikult sõltumatult.
Esiteks, hagejad kohtuasjades T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07 ja T‑150/07 väidavad, et TKAG on vaid valdusühing, kellel on osalus
kartellides osalenud kohalikes äriühingutes üksnes teiste valdusühingute vahendusel, ja et TKE on vaid vahetasandi valdusühing,
kes ei osale lifti- ja eskalaatorisektori tegevuses. Sellised argumendid tuleb tagasi lükata, kuna pelk asjaolu, et tegemist
on valdusühingu või vahetasandi valdusühinguga, ei lükka iseenesest ümber emaettevõtja vastuse eeldust tütarettevõtjate tegevuse
eest. Sellega seoses tuleb nimelt meenutada, et äriühingute kontserni kontekstis, nagu käesoleval juhul, on valdusühingu puhul
tegemist äriühinguga, millesse koondatakse osalused erinevates äriühingutes ning mille ülesanne on tagada nende ühtne juhtimine
(Üldkohtu 8. oktoobri 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑69/04: Schunk ja Schunk Kohlenstoff-Technik
vs
. komisjon, EKL 2008, lk II‑2567, punktid 60 ja 63).
Teiseks, hagejad kohtuasjades T‑147/07, T‑149/07, T‑150/07 ja T‑154/07 kinnitavad, et ThyssenKruppi segmendi „Liftid” detsentraliseeritud
toimimisstruktuurist tulenevalt osalesid ThyssenKruppi tütarettevõtjad, kellel olid omaenda inim- ja materiaalsed ressursid,
rikkumistes ilma, et TKE ja TKAG oleksid nendele mõju avaldanud.
Niisuguste väidetega ei saa ümber lükata TKAG ja TKE vastutuse eeldust seoses ThyssenKruppi tütarettevõtjate tegevusega, kuna
neid ei ole põhjendatud. Igal juhul tuleb tõdeda, et TKAG tütarettevõtjate jaotamine segmentidesse, nt segment „Liftid”, mis
on TKE vastutuse all, kes koondab kõik ThyssenKruppi tütarettevõtjad, sh TKL, kes ometi ei ole TKE tütarettevõtja, on pigem
tõend selle kohta, et asjaomased emaettevõtjad avaldavad otsustavat mõju eespool nimetatud tütarettevõtjatele.
Kolmandaks, kohtuasjade T‑147/07, T‑149/07, T‑150/07 ja T‑154/07 hagejate argumendiga, mille kohaselt ei olnud mis tahes TKE
ja TKAG ning nende asjassepuutuvate tütarettevõtjate juhtumisorganite kattuvust, ei saa samuti nõustuda. Tuleb rõhutada, et
need väited ei ole põhjendatud ühegi dokumentaalse tõendiga, samas kui oleks saanud esitada näiteks rikkumise ajal nende ettevõtjate
põhikirjaliste organite liikmete nimekirju puudutavaid tõendeid (vt selle kohta eespool punktis 122 viidatud kohtuotsus Schunk
ja Schunk Kohlenstoff-Technik
vs
. komisjon, punkt 69). Lisaks TKAG, TKE ja ThyssenKruppi tütarettevõtjate vahelised organisatsioonilised, majanduslikud ja
juriidilised sidemed võivad tõendada nende emaettevõtjate mõju nimetatud tütarettevõtjate strateegiale ja seega õigustada
nende kahe käsitlemist ühe majandusüksusena (vt selle kohta Üldkohtu 12. detsembri 2007. aasta otsus kohtuasjas T‑112/05:
Akzo Nobel jt
vs
. komisjon, EKL 2007, lk II‑5049, punkt 83).
Neljandaks, hagejad kohtuasjades T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ja T‑154/07 väidavad, et nad osalesid menetluses iseseisvalt
ning esitasid vastuväiteteatisele individuaalse vastuse.
Niisugune argumentatsioon ei lükka ka ümber TKAG ja TKE vastutuse eeldust nende tütarettevõtjate tegevuse eest. Euroopa Kohus
leidis tõepoolest, et asjaolu, et emaettevõtja esitleb end asjaomase rikkumise küsimuses komisjoni ainsa suhtluspartnerina,
võib anda tunnistust tütarettevõtja tegevusele otsustava mõju tegelikust avaldamisest (eespool punktis 98 viidatud kohtuotsus
Stora Kopparbergs Bergslags
vs
. komisjon, punkt 29). Asjaolu, et kontserni tütarettevõtjad esitavad vastuväiteteatisele eraldi vastused, ei saa iseenesest
siiski olla tõend nende tütarettevõtjate iseseisvuse kohta.
Viiendaks, hagejad kohtuasjades T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07 ja T‑150/07 väidavad, et vaidlustatud otsuse põhjendus 639
on ebaõige, kuna komisjon leidis, et TKE otsustav mõju tütarettevõtjate tegevusele tuleneb TKE antud kontsernisisesest korraldusest
keskenduda oma tütarettevõtjatel  siseturgudele, kuigi see korraldus väljendas vaid siseriiklike tütarettevõtjate rakendatavat
äripoliitikat. Siseriiklikele turgudele keskendumine tuleneb ülesannete jaotusest tütarettevõtjate vahel, mis on tingitud
konkreetsetest turutingimustest.
Niisugune argument on tingitud vaidlustatud otsuse põhjenduste 634–639 väärast tõlgendamisest. Nendest vaidlustatud otsuse
põhjendustest nähtub tegelikult, et komisjon leidis, et TKE‑d tuleb pidada tema tütarettevõtjate toime pandud rikkumiste eest
vastutavaks, tuginedes TKE 100% osalusele tema tütarettevõtjate kapitalis, ja sellest tulenevalt tütarettevõtjate äripoliitikale
otsustava mõju eeldusele, mida ei ole ümber lükatud. Komisjon märkis vaidlustatud otsuse põhjenduses 639 tõepoolest samuti,
et asjaolu, et TKE andis kontsernisisese korralduse keskenduda oma tütarettevõtjatel siseturgudele ja et tütarettevõtjad järgisid
seda korraldust, tõendab, et TKE kasutas võimalust avaldada oma tütarettevõtjate äritegevusele otsustavat mõju. Kuid see põhjendus
kujutas endast vastust argumendile, mille TKE esitas vastuses vastuväiteteatisele ja mille kohaselt oli TKE üksnes lihtne
vahetasandi valdusühing, kes ei hallanud talle kuuluvate äriühingute igapäevast tegevust (vt eespool punkt 122).
Igal juhul ja vastupidi sellele, mida väidavad hagejad, annab TKE segmendi „Liftid” alla kuuluvatele kontserni tütarettevõtjatele
antud korraldus keskenduda siseriiklikele turgudele tunnistust – nagu rõhutas komisjon – TKE otsustavast mõjust mitte ainult
tema tütarettevõtjate tegevusele, vaid ka TKL‑i tegevusele, kes – nagu kinnitas hageja kohtuasjas T‑149/07 kohtuistungil –
kuulub samuti nimetatud segmendi alla.
Kõigest eeltoodust nähtub, et komisjon leidis vaidlustatud otsuse põhjenduses 641 õigustatult, et hagejad kohtuasjades T‑144/07,
T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ja T‑154/07 ei lükanud ümber TKAG ja TKE vastutuse eeldust seoses ThyssenKruppi tütarettevõtjate
Belgias, Saksamaal, Luksemburgis ja Madalmaades toime pandud rikkumistega.
Põhjendamiskohustuse ja kaitseõiguste rikkumine
Hagejad kohtuasjades T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ja T‑154/07 väidavad sisuliselt, et komisjon on mitmes
aspektis rikkunud põhjendamiskohustust. Kõigepealt on vaidlustatud otsust puudulikult põhjendatud TKAG, TKE ja ThyssenKruppi
tütarettevõtjate vahelise majandusüksuse kohta tehtud järelduse osas ning selles ei ole ära toodud, miks ThyssenKruppi kontserni
äriühingute esitatud tõendid ei ole piisavad, et lükata ümber vastutuse eeldus. Seejärel on komisjon jätnud tähelepanuta mitu
kohtuasjade T‑149/07 ja T‑150/07 hagejate esitatud tõendit, mille nad esitasid vastuses vastuväiteteatisele. Viimaseks sisaldab
vaidlustatud otsuse põhjendus 639 loogikavigu ja viitab pealegi komisjoni järeldustele, mille ta tegi Otise kontserni kohta.
Sissejuhatuseks olgu meenutatud, et väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et kuigi komisjon ei ole tema poolt konkurentsieeskirjade
kohaldamise tagamise eesmärgil vastuvõetavate otsuste põhjendustes kohustatud arutlema kõikide faktide ja õigusküsimuste ning
kaalutluste üle, mille põhjal ta on selle otsuse vastu võtnud, on ta EÜ artikli 253 kohaselt siiski kohustatud ära nimetama
vähemalt need faktid ja kaalutlused, millel on tema otsuse ülesehituse seisukohalt oluline tähendus, võimaldades seeläbi liidu
kohtul ja huvitatud isikutel teada saada neid asjaolusid, millest lähtudes komisjon asutamislepingut kohaldas (vt Üldkohtu
15. septembri 1998. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 ja T‑388/94: European Night Services jt
vs
. komisjon, EKL 1998, lk II‑3141, punkt 95 ja seal viidatud kohtupraktika).
Esiteks tuleb tagasi lükata kohtuasjade T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ja T‑154/07 hagejate argumentatsioon,
mis tugineb puudulikule põhjendamisele seoses järeldusega vaidlustatud otsuse adressaatideks olevate ThyssenKruppi kontserni
äriühingute vahelise majandusüksuse kohta. Nimelt tuleb tõdeda, et vaidlustatud otsuse põhjendustest 633–641 nähtub, et komisjon
esitas õiguslikult piisavalt põhjused, millest tulenevalt on ThyssenKruppi tütarettevõtjate tegevus süüks pandav nende vastavatele
emaettevõtjatele TKE‑le ja/või TKAG‑le. Nimelt viitas komisjon neis vaidlustatud otsuse põhjendustes eespool punktis 96 toodud
kohtupraktikale, et leida, et TKAG‑d ja TKE‑d tuleb pidada vastutavaks nende EÜ artikli 81 rikkumises osalenud tütarettevõtjate
tegevuse eest. Ta leidis veel, et hagejad ei suutnud vastutuse eeldust ümber lükata.
Teiseks, kohtuasjade T‑149/07 ja T‑150/07 hagejate argumentatsiooniga, mille kohaselt vaikis komisjon maha teatavad vastuses
vastuväiteteatisele esitatud argumendid, ei saa nõustuda.
Niisiis, mis puudutab TKE vastuses vastuväiteteatisele esitatud märkust riigiüleste juhiste puudumise kohta ja selle kohta,
et TKE ja tema tütarettevõtjad tegutsesid haldusmenetluses eraldi, siis tuleb märkida, et komisjon leidis vaidlustatud otsuse
põhjenduses 639, et „[a]sjaolu, et TKE andis kontsernisisese korralduse, milles käskis oma tütarettevõtjatel keskenduda oma
siseturgudele, ning et tütarettevõtjad järgisid seda korraldust, tõendab, et TKE kasutas võimalust avaldada oma tütarettevõtjate
äritegevusele otsustavat mõju”. Lisaks, kuigi komisjon ei ole vaidlustatud otsuses tõepoolest vastanud argumendile, mille
kohaselt tegutsesid TKE ja tema tütarettevõtjad haldusmenetluses eraldi, tuleb nentida, et sellisel argumendil ei saa vaidlustatud
otsuse ülesehituse seisukohalt olla keskset tähtsust ning et see ei nõua eespool punktis 133 viidatud kohtupraktikat arvestades
komisjoni sõnaselget vastust.
Pealegi on komisjon samuti vastanud TKAG argumentidele, mille ta esitas oma vastuses vastuväiteteatisele. TKAG väitis selles
tõesti, et 2002. aasta koostööteatise alusel esitatud taotlus ei saa põhjendada TKAG varalist vastutust, et TKAG ei osalenud
otseselt ega kaudselt rikkumises, et lifti- ja eskalaatorisektor on korraldatud tsentraliseeritult ning seda haldavad siseriiklikud
tütarettevõtjad iseseisvalt, et TKAG oli pelgalt valdusühing, kes ei sekkunud liftide ja eskalaatorite valdkonnas tegutsevate
tütarettevõtjate igapäevasesse tegevusse, et põhitegevust läbi viivad äriühingud ei täitnud seaduste järgimist käsitlevaid
juhiseid, mille TKE neile edastas, kutsudes neid üles rikkumist lõpetama, et komisjoni toimik ei sisaldanud tõendeid, mis
kinnitaks, et TKAG avaldas põhitegevust läbi viivatele äriühingutele tegelikku mõju ja et TKAG osales haldusmenetluses alati
teistest äriühingutest eraldi. Kuid nagu komisjon õigesti märgib, sisaldavad TKAG vastuväiteteatisele esitatud vastuse punktid 74–87
peamiselt märkusi õigusliku kriteeriumi kohta, mida tuleb kohaldada emaettevõtjale tema tütarettevõtjate tegevuse süükspanemisel,
mille suhtes komisjon võttis seisukoha vaidlustatud otsuse põhjendustes 603–605 ja 639. Mis puudutab selles tehtud faktilisi
kinnitusi, siis ei esita TKAG ühtegi tõendit, piirdudes viitega juhistele, mis käsitlevad konkurentsiõigusest kinnipidamist
ja mida pealegi ei ole TKAG vastuväiteteatisele esitatud vastusele lisatud. Lõpetuseks, mis puudutab argumenti, et TKAG ja
tema tütarettevõtjad tegutsesid haldusmenetluses eraldi, siis ei nõua ka see eespool punktid 133 viidatud kohtupraktikat arvestades
komisjoni sõnaselget vastust.
Järelikult tuleb põhjenduse puudulikkuse argument tagasi lükata.
Kolmandaks, hagejad kohtuasjades T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07 ja T‑149/07 väidavad, et vaidlustatud otsuse põhjendust 639
on puudulikult põhjendatud ning see kujutab endast „loogikaviga”, kuna komisjon järeldas, et sama majandusüksuse piires võib
eeldada, et tütarettevõtja täidab peamiselt emaettevõtjalt saadud juhiseid, mis tähendab, et analüüsi soovitud järeldusest
(käesolevas asjas majandusüksuse olemasolu) tuletatakse niisuguse järelduse eeldus ise (käesolevas asjas tõendite puudumine
ThyssenKruppi tütarettevõtjate ärilise sõltumatuse kohta). Lisaks on ebaloogiline jätta kõrvale põhjendus, mis võimaldab eelduse
– käesolevas asjas selle kohta, et TKE ja tema tütarettevõtjate juhatuste vahel ei esine isiklikke seoseid – ümber lükata,
kinnitades, et juhtorganite kattumine ei ole eelduse olemasolu tingimus.
Ka selle argumentatsiooniga ei saa nõustuda. Nimelt eirab see esiteks vastutuse eelduse süsteemi, nagu see tuleneb eespool
punktides 96 ja 97 mainitud kohtupraktikast, ja eeskätt seda, et emaettevõtja võib nimetatud eelduse ümber lükata, esitades
tõendeid, mis võivad tõendada tema tütarettevõtjate iseseisvust. Teiseks ei ole komisjon tagasi lükanud hagejate argumenti
TKE ja tema tütarettevõtjate kattuvuse puudumise kohta, kinnitades, et juhtorganite kattumine ei ole emaettevõtja vastutuse
eelduse esinemise tingimus. Vastupidi – vaidlustatud otsuse põhjenduse 619 viitest ja nimetatud otsuse põhjendusest 640 nähtub,
et komisjon lükkas selle argumendi tagasi seetõttu, et TKE ei esitanud selle põhjendamiseks ühtegi tõendit. Sellega seoses
tuleb rõhutada, et isegi Üldkohtu menetluses ei põhjendatud hagejate kinnitusi selle kohta, et TKE ja TKAG ning nende asjaomaste
tütarettevõtjate juhtorganid ei kattunud, ühegi dokumentaalse tõendiga (vt eespool punkt 125).
Seoses vaidlustatud otsuse põhjendusega 639 väidavad hagejad kohtuasjades T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07 ja T‑150/07
ka seda, et nende kaitseõigusi rikuti, kuna nimetatud põhjenduses esitatud põhjendused viitasid vaidlustatud otsuse põhjendusele 626,
mis puudutab majandusüksuse olemasolu Otise kontserni äriühingute vahel, ja et vaidlustatud otsuse põhjenduste 622–625 määrava
tähtsusega lõike komisjon ThyssenKruppile ei avaldanud.
Sellega seoses tuleb tõdeda, et hagejad ei selgita, kuidas mõjutas vaidlustatud otsuse põhjenduses 639 sisalduv viide nimetatud
otsuse põhjendusele 626 haldusmenetluses nende kaitseõigusi.
Kuivõrd eespool punktis 141 esitatud etteheidet tuleb tõlgendada nii, et sellega seatakse kahtluse alla puudulik põhjendamine,
siis tuleb tõdeda, et vaidlustatud otsuse põhjenduses 639 sisalduva viite osas otsuse põhjendusele 626 piirdus komisjon vaid
märkimisega, et „nagu [põhjenduses] 626 sai öeldud, ei ole emaettevõtjale vastutuse omistamiseks vaja kahe ettevõtja tegevuse
mis tahes kattumine”. Ent tuleb tõdeda, et selgitused, millele viitab põhjendus 639, ei asu mitte vaidlustatud otsuse põhjenduses 626,
mida ei varjatud ThyssenKruppi kontserni äriühingute eest, vaid on toodud eelnevas põhjenduses ja eelkõige järgmises põhjenduse 625
lõigus, mida samuti ThyssenKruppi kontserni äriühingute eest ei varjatud:
„[…] [T]ütarettevõtja tegevuse eest turul vastutuse omistamiseks ei ole vaja, et emaettevõtjaga äritegevus kattuks või oleks
tihedalt seotud tütarettevõtja tegevusega. On täiesti tavaline, et erisugune tegevus ja spetsialiseerunud tegevus on antud
ettevõtjate kontserni siseselt eri üksustele”.
Seega ei saa hagejad õigustatult väita, et õiguspõhimõtted, millele komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 639 tugines,
on ebaselged. Neil tingimustel tuleb ka eespool punktis 141 esitatud etteheide tagasi lükata.
Neljandaks, hagejad kohtuasjades T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ja T‑154/07 väidavad, et komisjon esitas
oma kostja vastuses rea uusi argumente, mis ei saa korvata vaidlustatud otsuse puudulikku põhjendamist. Need argumendid on
esitatud hilinemisega ja need on vastuvõetamatud või igal juhul põhjendamatud.
Nagu sai meenutatud eespool punktis 133, on komisjon EÜ artikli 253 kohaselt kohustatud ära nimetama vähemalt need faktid
ja kaalutlused, millel on tema otsuse ülesehituse seisukohalt oluline tähendus, võimaldades seeläbi liidu kohtul ja huvitatud
isikutel teada saada need asjaolud, millest lähtudes komisjon asutamislepingut kohaldas. Lisaks nähtub kohtupraktikast, et
välja arvatud juhul, kui tegemist on erandlike asjaoludega, peab põhjendus sisalduma otsuse põhiosas; seda ei saa esimest
korda ja
a posteriori
esitada alles kohtus (vt eespool punktis 133 viidatud kohtuotsus European Night Services jt
vs
. komisjon, punkt 95 ja seal viidatud kohtupraktika). Seega tuleb põhjendused üldjuhul huvitatud isikule edastada tema õigusi
kahjustava aktiga samal ajal (vt eespool punktis 94 viidatud kohtuotsus Dansk Rørindustri jt
vs
. komisjon, punkt 463 ja seal viidatud kohtupraktika).
Nagu eespool punktis 134 juba sai tõdetud, nähtub vaidlustatud otsuse põhjendustest 633–641, et komisjon esitas õiguslikult
piisavalt põhjused, millest tulenevalt on ThyssenKruppi tütarettevõtjate tegevus süükspandav nende vastavatele emaettevõtjatele
TKE‑le ja/või TKAG‑le. Selles osas tuleb märkida, et komisjoni kostja vastustes esitatud argumentidega soovitakse üksnes vastata
hagejate seisukohtades esitatud argumentidele, mitte korvata vaidlustatud otsuse väidetavat puudulikku põhjendamist.
Sellest tuleneb, et ka viimase väitega ei saa nõustuda.
Järelikult tuleb kõik kohtuasjade T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ja T‑154/07 hagejate etteheited, mis puudutavad
EÜ artikli 253 rikkumist ning kaitseõiguste rikkumist seoses TKAG‑le ja TKE‑le ThyssenKruppi tütarettevõtjate toime pandud
rikkumiste süükspanemisega, tagasi lükata.
Menetlustoimingute taotlused
Selle argumendi põhjendamiseks, mille kohaselt ThyssenKruppi kontserni äriühingud selgitasid üksikasjalikult vaidlustatud
otsuses silmas peetud tegevusvaldkondade detsentraliseeritud korraldust selle kontserni piires, teevad hagejad kohtuasjades
T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07 ja T‑150/07 vastavalt kodukorra artikli 65 punktile c ettepaneku kuulata ära komisjoni juhtumiga
tegelev isik, s.o komisjoni ametnik, kes viis 28. ja 29. jaanuaril 2004 läbi uurimise Saksamaal, ning ka TKE juhatuse liige.
Lisaks teevad hagejad kohtuasjades T‑147/07, T‑149/07 ja T‑150/07 ettepaneku kuulata ära üks TKAG töötaja. Hageja kohtuasjas
T‑149/07 palub Üldkohtul samuti kohustada komisjoni esitama 30. novembri 2005. aasta otsus K(2005) 4634, mis käsitleb [EÜ]
artikli 81 alusel algatatud menetlust (juhtum COMP/F/38.354 – Tööstuslikud kotid) ja mille kokkuvõte on avaldatud 26. oktoobri
2007. aasta Euroopa Liidu Teatajas (L 282, lk 41) ning millest nähtub, et puudub objektiivne alus määrata vahetasandi valdusühingule
solidaarselt trahv, kui rikkumise toime pannud tütarettevõtjatele ning kontserni eesotsas olevale valdusühingule juba määrati
trahv.
Seoses hinnanguga vaidluse poole esitatud uurimismeetmete taotluste kohta tuleb meenutada, et Üldkohus on ainupädev otsustama,
kas lahendamisel olevates kohtuasjades esitatud teavet on vaja täiendada (vt Euroopa Kohtu 22. novembri 2007. aasta otsus
kohtuasjas C‑260/05 P: Sniace
vs
. komisjon, EKL 2007, lk I‑10005, punkt 77 ja seal viidatud kohtupraktika).
Esiteks, mis puudutab tunnistajate ärakuulamise taotlusi, mis võimaldaks näidata, et ThyssenKruppi kontserni äriühingud selgitasid
üksikasjalikult vaidlustatud otsuses silmas peetud tegevusalade detsentraliseeritud korraldust nimetatud kontsernis, siis
tuleb märkida, et komisjon ei vaidle vastu sellele, et ThyssenKruppi kontserni äriühingud on esitanud suulisi selgitusi kontserni
väidetava detsentraliseeritud korralduse kohta. Ta leiab siiski, et ThyssenKruppi kontserni äriühingute argumente ei ole põhjendatud
dokumentaalsete tõenditega ja teatavad toimikumaterjalid räägivad isegi neile vastu.
Teiseks, mis puudutab komisjoni otsuse K(2005) 4643 esitamise taotlust, siis ei saa seda pidada vaidluse lahendamiseks vajalikuks,
kuna komisjoni eelnev otsustuspraktika ei kujuta endast konkurentsi valdkonnas trahvide määramise õiguslikku raamistikku (eespool
punktis 108 viidatud kohtuotsus JCB Service
vs
. komisjon, punktid 201 ja 205, ja eespool punktis 108 viidatud kohtuotsus Britannia Alloys & Chemicals
vs
. komisjon, punkt 60; Üldkohtu 8. oktoobri 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑73/04: Carbone‑Lorraine
vs
. komisjon, EKL 2008, lk II‑2661, punkt 92).
Menetlustoimingute taotlused tuleb seega jätta rahuldamata, kuna toimikus sisalduvad materjalid on piisavad, et võimaldada
Üldkohtul võtta käesoleva väite osas seisukoht.
Kõigest eeltoodust järeldub, et käesolev väide tuleb tagasi lükata.
3.
Määratud trahvide tühistamise või vähendamise nõuded

Väide, et rikutud on non bis in idem põhimõtet
Vaidlustatud otsuse põhjenduses 655 lükkab komisjon järgmiselt tagasi ThyssenKruppi argumendi, mille kohaselt rikub mis tahes
talle määratav trahv
non bis in idem
põhimõtet, arvestades väidetavaid Belgias, Luksemburgis ja Madalmaades siseriiklike asutuste tehtud leebema kohtlemise otsuseid:
„[
Non bis in idem
] põhimõtte kohaldamine eeldab […], et küsimuse kohta, kas rikkumine tegelikult toime pandi, on tehtud otsus või et nimetatud
tegevuse õiguspärasust on uuritud. Käesolevas asjas ei ole ükski ThyssenKruppi nimetatud siseriiklik konkurentsiasutus juhtumit
uurinud ega teinud lõplikku sisulist otsust.
Non bis in idem
põhimõte ei takista komisjonil oma volitusi kasutada, kui siseriiklikul tasandil on vastu võetud ajutine leebema kohtlemise
otsus. Pealegi on selle juhtumi puhul kõik väidetavad ThyssenKruppi mainitud siseriiklikud otsused vastu võetud pärast seda,
kui komisjon algatas menetluse määruse nr 1/2003 artikli 11 lõike 6 tähenduses. Selle sätte kohaselt kaotavad kõik siseriiklikud
konkurentsiasutused niisuguses olukorras pädevuse kohaldada [EÜ] artiklit 81 […]”
Hagejad kohtuasjades T‑144/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ja T‑154/07 väidavad, et vaidlustatud otsus rikub
non bis in idem
põhimõtet. Nad väidavad selles osas, et komisjon ei võinud neile määrata trahve ThyssenKruppi Belgias, Luksemburgis ja Madalmaades
toime pandud rikkumiste eest, kuna Belgia, Luksemburgi ja Madalmaade konkurentsiasutused langetasid nende suhtes nimetatud
rikkumiste eest lõpliku kohtuotsuse 14. juunil 1985 Beneluxi Majandusliidu riikide, Saksamaa Liitvabariigi ja Prantsuse Vabariigi
valitsuste vahel nende ühispiiridel kontrolli järkjärgulise kaotamise kohta sõlmitud Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni
(EÜT 2000 L 239, lk 19; ELT eriväljaanne 19/02, lk 9) (edaspidi „Schengeni lepingu rakendamise konventsioon”) artikli 54 tähenduses.
Sellega seoses viitavad nad Belgia referentide koja [
konfidentsiaalne
](
) otsusele, Luksemburgi konkurentsiasutuse [
konfidentsiaalne
] leebema kohtlemise teatisele ja Madalmaade konkurentsiasutuse [
konfidentsiaalne
] leebema kohtlemise kokkuleppele (
clementietoezegging
). Nad rõhutavad veel, et siseriiklike konkurentsiasutuste otsused on varasemad komisjoni menetluse algatamisest 7. oktoobril
2005, mistõttu ei saa siseriiklikke konkurentsiasutusi pidada pädevuse kaotanuks määruse nr 1/2003 artikli 11 lõike 6 alusel
ajal, mil nad oma otsused tegid.
Tuleb meenutada, et
non bis in idem
põhimõte, mis on sätestatud ka EIÕK protokolli nr 7 artiklis 4, kujutab endast liidu õiguse üldpõhimõtet, mille järgimise
tagab kohus (Euroopa Kohtu 29. juuni 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑308/04 P: SGL Carbon
vs
. komisjon, EKL 2006, lk I‑5977, punkt 26, ja Üldkohtu 18. juuni 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑410/03: Hoechst
vs
. komisjon, EKL 2008, lk II‑881, punkt 598).
Liidu konkurentsiõiguse valdkonnas on juba otsustatud, et see põhimõte keelab selle, et komisjon karistab ettevõtjat või algatab
tema suhtes menetluse teist korda konkurentsivastase tegevuse eest, mille eest teda on juba karistatud või seoses millega
ta on õigeks mõistetud varasema otsusega, mida ei saa enam vaidlustada (Euroopa Kohtu 15. oktoobri 2002. aasta otsus liidetud
kohtuasjades C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P – C‑252/99 P ja C‑254/99 P: Limburgse Vinyl Maatschappij jt
vs
. komisjon, EKL 2002, lk I‑8375, punkt 59; Üldkohtu 9. juuli 2003. aasta otsus kohtuasjas T‑224/00: Archer Daniels Midland
ja Archer Daniels Midland Ingredients
vs
. komisjon, EKL 2003, lk II‑2597, punktid 85 ja 86; 29. aprilli 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑236/01, T‑239/01,
T‑244/01–T‑246/01, T‑251/01 ja T‑252/01: Tokai Carbon jt
vs
. komisjon, EKL 2004, lk II‑1181, punktid 130 ja 131, ning eespool punktis 69 viidatud kohtuotsus FNCBV jt
vs
. komisjon, punkt 340).

Non bis in idem
põhimõtte kohaldamine eeldab seega, et rikkumise olemasolu üle on otsustatud või et selle kohta antud hinnangu õiguspärasust
on kontrollitud (eespool punktis 159 viidatud kohtuotsus Limburgse Vinyl Maatschappij jt
vs
. komisjon, punkt 60). Seega keelab
non bis in idem
põhimõte ainult rikkumise olemasolu uue sisulise hindamise, mille tulemusel kas määrataks esimesele karistusele lisanduv
teine karistus juhul, kui teist korda tuvastatakse süü, või määrataks esimene karistus juhul, kui esimese otsusega välistatud
süü tuvastatakse teise otsusega (eespool punktis 159 viidatud kohtuotsus Limburgse Vinyl Maatschappij jt
vs
. komisjon, punkt 61).
Seoses küsimusega, kas siseriikliku konkurentsiasutuse otsus võib komisjonil takistada karistada sama ettevõtjat või algatada
tema suhtes menetlust teist korda, tuleb meenutada, et
non bis in idem
põhimõtet kohaldatakse siis, kui on täidetud kolm tingimust: asjaolud on samad, õigusrikkumise toime pannud isik on sama
ja kaitstav õigushüve on sama. Niisiis ei saa vastavalt kõnealusele põhimõttele karistada sama isikut mitu korda sama ebaseadusliku
teo eest sama õigushüve kaitsmise eesmärgil (Euroopa Kohtu 7. jaanuari 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑204/00 P,
C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P: Aalborg Portland jt
vs
. komisjon, EKL 2004, lk I‑123, punkt 338; eespool punktis 69 viidatud kohtuotsus FNCBV jt
vs
. komisjon, punkt 340, ja eespool punktis 158 viidatud kohtuotsus Hoechst
vs
. komisjon, punkt 600).
Kuna ühelt poolt siseriiklike konkurentsiasutuste tegevuse ja teiselt poolt komisjoni tegevuse eesmärk, kui nad menetlevad
ja karistavad ettevõtjaid EÜ artiklite 81 ja 82 rikkumise eest nendele vastavalt määruse nr 1/2003 artiklitega 5 ja 14 antud
volituste alusel, on sama õigushüve kaitsmine, st ühisturul konkurentsivabaduse tagamine, mis on EÜ artikli 3 lõike 1 punkti g
kohaselt ühenduse põhieesmärk (vt selle kohta eespool punktis 158 viidatud kohtuotsus SGL Carbon
vs
. komisjon, punkt 31), siis tuleb asuda seisukohale, et
non bis in idem
põhimõte keelab selle, et komisjon karistab ettevõtjat teist korda või viib tema suhtes teist korda läbi menetluse seoses
EÜ artiklite 81 või 82 rikkumisega, mille eest teda on juba karistatud või millega seoses ta on õigeks mõistetud siseriikliku
konkurentsiasutuse eelmise otsusega, mis on tehtud määruse nr 1/2003 artikli 5 alusel ja mis on muutunud lõplikuks.
Seega tuleb esiteks uurida, kas eespool punktis 157 nimetatud aktid kujutavad endast siseriiklike konkurentsiasutuste otsuseid,
millega hagejaid on karistatud või millega nad on lõplikult õigeks mõistetud seoses Belgias, Luksemburgis ja Madalmaades toime
pandud ja vaidlustatud otsuses tuvastatud rikkumistega.
Tuleb tõdeda, et asjassepuutuvad siseriiklike konkurentsiasutuste aktid viitavad kaitsele, mida võidakse vajaduse korral anda
ThyssenKruppi kontserni kuuluvatele äriühingutele seoses Belgias, Luksemburgis ja Madalmaades toime pandud rikkumistega, mis
on vaidlustatud otsuses tuvastatud ja mille eest on selles karistus määratud. Siiski, nagu komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 655
õigesti rõhutab, „ei ole ükski ThyssenKruppi mainitud siseriiklikust konkurentsiasutusest […] teinud lõplikku sisulist otsust”.
Kuna siseriiklike konkurentsiasutuste aktidega, millele hagejad viitavad, ei tehta otsust Belgias, Luksemburgis ja Madalmaades
toime pandud rikkumiste tõelevastavuse kohta, siis ei saa need vastavalt eespool punktis 160 viidatud kohtupraktikale takistada
komisjonil neid rikkumisi vaidlustatud otsuses tuvastada ja nende eest karistusi määrata.
Hagejad kohtuasjades T‑144/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ja T‑154/07 on arvamusel, et rikkumise põgus uurimine siseriikliku
konkurentsiasutuse poolt ei ole siiski
non bis in idem
põhimõtte kohaldamiseks piisav. Selles küsimuses viitavad nad Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artiklile 54 ning
Euroopa Kohtu 11. veebruari 2003. aasta otsusele liidetud kohtuasjades C‑187/01 ja C‑385/01: Gözütok ja Brügge (EKL 2003,
lk I‑1345, punkt 30), mis väidetavalt muutis kehtetuks eespool punktis 159 viidatud kohtuotsuse Limburgse Vinyl Maatschappij jt
vs
. komisjon (punkt 60). Siseriiklike konkurentsiasutuste kaitse andmise otsused vastavad Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni
artikli 54 tingimustele.
Sellega seoses tuleb märkida, et Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artikkel 54 sätestab, et „[i]sikut, kelle suhtes
üks konventsiooniosaline on langetanud lõpliku kohtuotsuse, ei või teine konventsiooniosaline sama teo eest vastutusele võtta
[…]”. Eespool punktis 165 viidatud kohtuotsuse Gözütok ja Brügge (punktid 30 ja 31) kohaselt on isiku suhtes langetatud lõplik
kohtuotsus, kui siseriikliku menetluse järel on kriminaalasi lõplikult lõpetatud, isegi kui kohus sellises menetluses ei osale.
Isegi kui eeldada, et Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artiklile 54 saab arvestades seda, et see väljendab liidu
õiguse üldpõhimõtet ehk
non bis in idem
põhimõtet, tugineda liidu konkurentsiõiguse valdkonnas, tuleb tõdeda, et siseriikliku konkurentsiasutuse tehtud ajutist leebema
kohtlemise otsust ei saa igal juhul pidada selle sätte kohaldamisalasse kuuluvaks. Nimelt ei vasta ajutise kaitse andmine
Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artiklis 54 nõutud kriminaalmenetluse lõpetamise lõplikule laadile.
Mis puudutab esiteks väidetavat Belgia konkurentsiasutuse otsust, siis tuleb nentida, et see [
konfidentsiaalne
] otsus pärineb Belgia referentide kojalt. Vastavalt konkurentsinõukogu ja referentide koja ühisele teatisele, mis käsitleb
kaitset trahvide eest ja trahvide vähendamist kartellide puhul (edaspidi „Belgia leebema kohtlemise teatis”), analüüsib Belgia
konkurentsinõukogule esitatud taotlusi kaitse saamiseks trahvide eest niisiis kõigepealt referentide koda (Belgia leebema
kohtlemise teatise punktid 7 ja 8). Siiski, kuna „[…] konkurentsinõukogu […] on otsuse tegemise pädevusega asutus” (Belgia
leebema kohtlemise teatise punkt 7), siis on selle asutuse ainupädevuses teha lõplikke kaitse andmise otsuseid „[p]ärast uurimist
[…] referendi uurimisaruande alusel (Belgia leebema kohtlemise teatise punkt 8; vt ka Belgia leebema kohtlemise taotluse punktid 21
ja 22). Belgia õiguslikust raamistikust lähtudes on referentide koja kiri kaitse saamiseks esitatud taotluse kohta alati ajutine.
Referentide koja [
konfidentsiaalne
] kirja ajutine laad nähtub ka selle sisust, kuna selles on kinnitatud, et taotlused „[…] vastavad
prima facie
kaitse saamise tingimustele […]”.
Seega ei saa asuda seisukohale, et referentide koja [
konfidentsiaalne
] kiri lõpetas lõplikult menetluse seoses ThyssenKruppi osalemisega Belgias toiminud rikkumises. Kuna Belgia konkurentsiasutus
ei ole ThyssenKruppi suhtes langetatud „lõplikku kohtuotsust” Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artikli 54 tähenduses,
siis ei olnud käesolevas asjas komisjonil takistusi vastavalt vaidlustatud otsuse artikli 1 lõikes 1 ja artikli 2 lõikes 1
tuvastada selle ettevõtja osalemist Belgias toimunud rikkumises ja selle eest karistus määrata.
Teiseks, mis puudutab Luksemburgi konkurentsinõukogu [konfidentsiaalne] leebema kohtlemise teatist, siis tuleb tõdeda, et
nimetatud teatisega võetakse TKAL‑i ja TKE leebema kohtlemise taotlust seoses Luksemburgis toimunud rikkumisega arvesse ning
kinnitatakse, et see taotlus võetakse Luksemburgis menetlusse (leebema kohtlemise teatise artiklid 1 ja 2). Sarnaselt Belgia
referentide koja kirjaga ei ole seoses nimetatud kaitsetaotlusega tehtud siiski ühtegi lõplikku otsust. Nimelt leidis Luksemburgi
konkurentsinõukogu, et „leebema kohtlemise taotluse sisuline menetlemine tuleb peatada, oodates komisjoni algatatud uurimise
tulemust […]” (leebema kohtlemise teatise punkt 6 ja artikkel 3).
Neil tingimustel ei ole ThyssenKruppi suhtes langetatud „lõplikku kohtuotsust” Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni
artikli 54 tähenduses ka Luksemburgi konkurentsinõukogu [konfidentsiaalne] leebema kohtlemise teatisega. Järelikult ei takistanud
see teatis komisjonil vastavalt vaidlustatud otsuse artikli 1 lõikes 3 ja artikli 2 lõikes 3 tuvastada selle ettevõtja osalemist
Luksemburgis toimunud rikkumises ja selle eest karistust määrata.
Kolmandaks, mis puudutab Madalmaade konkurentsiasutuse [
konfidentsiaalne
] leebema kohtlemise kokkulepet, siis tuleb nentida, et ka see ei ole lõplik. Nimelt on selles TKAG‑le ja TKE‑le kaitse antud
vaid juhul, kui Madalmaade konkurentsiasutus uurib ja menetleb ise Madalmaades toimunud rikkumist kas komisjoni palvel või
omal algatusel (leebema kohtlemise kokkuleppe punkt 7). Kuna see käesolevas asjas aga nii ei läinud, jäi leebema kohtlemise
kokkuleppe laad alati ajutiseks ning see ei lõpetanud lõplikult ThyssenKruppi vastu Madalmaades toimunud rikkumises osalemisega
seoses algatatud menetlust.
Neil asjaoludel ei takistanud leebema kohtlemise kokkulepe komisjonil vastavalt vaidlustatud otsuse artikli 1 lõikes 4 ja
artikli 2 lõikes 4 tuvastada ThyssenKruppi osalemist Madalmaades toime pandud rikkumises ja selle eest karistust määrata.
Seega leidis komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 655 õigustatult, et eespool punktis 157 nimetatud siseriiklike konkurentsiasutuste
aktid kujutavad endast ajutisi leebema kohtlemise otsuseid, mis ei takista tal oma volitusi kasutada.
Teiseks on eeltoodud järeldusi arvestades tulemusetu hagejate argumentatsioon, mille kohaselt leidis komisjon vaidlustatud
otsuse põhjenduses 655 vääralt, et asjassepuutuvad siseriiklikud konkurentsiasutused olid ajal, mil nad võtsid vastu eespool
punktis 157 nimetatud aktid, juba oma pädevuse määruse nr 1/2003 artikli 11 lõike 6 kohaselt kaotanud. Nimelt, isegi kui eeldada,
et nimetatud asutustel oli veel pädevus leebema kohtlemise otsuste vastuvõtmiseks ajal, mil nad võtsid vastu eespool punktis 157
nimetatud aktid, tuleb tõdeda, et nendest aktidest käesolevas asjas ei piisa, et võimaldada
non bis in idem
põhimõtte kohaldamist, kuna need ei võta seisukohta rikkumise olemasolu kohta, ja et igal juhul on need ajutised.
Samuti on ka argumentatsiooniga, mille kohaselt on
non bis in idem
põhimõte liidu teisese õiguse suhtes ülimuslik, kuna käesolevas asjas ei ole nimetatud põhimõtte kohaldamise tingimused igal
juhul täidetud.
Kolmandaks, hagejad kohtuasjades T‑144/07, T‑149/07 ja T‑150/07 väidavad, et neil oli õiguspärane ootus seoses sellega, et
eespool punktis 157 mainitud siseriiklike konkurentsiasutuste aktid kaitsesid neid uue komisjoni menetluse eest.
Õigus nõuda õiguspärase ootuse kaitset laieneb igale isikule, kes on olukorras, kus liidu haldusasutuse antud konkreetsete
tagatiste tõttu on tal tekkinud põhjendatud ootus (Euroopa Kohtu 15. juuli 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑37/02
ja C‑38/02: Di Lenardo ja Dilexport, EKL 2004, lk I‑6911, punkt 70; Üldkohtu 17. detsembri 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑203/96:
Embassy Limousines & Services
vs
. parlament, EKL 1998, lk II‑4239, punkt 74, ja 15. novembri 2007. aasta otsus kohtuasjas T‑71/06: Enercon
vs
. Siseturu Ühtlustamise Amet (tuulegeneraator), kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 36).
Seevastu ei saa isik õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte rikkumisele tugineda haldusasutuse poolt antud konkreetsete tagatiste
puudumisel (Üldkohtu 14. septembri 1995. aasta otsus kohtuasjas T‑571/93: Lefebvre jt
vs
. komisjon, EKL 1995, lk II‑2379, punkt 72, ja 29. jaanuari 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑113/96: Dubois et Fils
vs
. nõukogu ja komisjon, EKL 1998, lk II‑125, punkt 68). Sellised tagatised on mis tahes vormis edastatud täpne teave, mis on
tingimusteta ja kooskõlaline ning pädevatest ja usaldusväärsetest allikatest (Üldkohtu 21. juuli 1998. aasta otsus liidetud
kohtuasjades T‑66/96 ja T‑221/97: Mellett
vs
. Euroopa Kohus, EKL AT 1998, lk I‑A‑449 ja II‑1305, punktid 104 ja 107).
Tuleb tõdeda, et hagejad ei esita ühtegi tõendit, millest nähtuks, et komisjon on neile andnud konkreetseid tagatisi, et eespool
punktis 157 mainitud siseriiklike konkurentsiasutuste aktid kaitsevad neid Belgias, Luksemburgis ja Madalmaades toimunud rikkumiste
menetluste algatamise eest ja süüdimõistmise eest seoses rikkumistega, mis on vaidlustatud otsuses tuvastatud ja mille eest
on karistus määratud. Olenemata küsimusest, kas siseriiklike konkurentsiasutuste tegevus võis õigussubjektidel tekitada õiguspärase
ootuse, mis mõjutaks komisjoni otsuse õiguspärasust, ei esita hagejad ühtegi ka asjaolu, mis võiks tõendada, et siseriiklikud
konkurentsiasutused kinnitasid neile konkreetselt, et eespool punktis 157 mainitud aktid takistavad komisjonil nimetatud rikkumisi
tuvastada ja nende eest karistusi määrata. Lõpetuseks, nagu eespool punktides 168–175 juba sai märgitud, nähtub nimetatud
aktide sisust, et need olid ajutised ning ei saanud seega tekitada mis tahes õiguspärast ootust, et ThyssenKruppi suhtes ei
algatata menetlust seoses vaidlustatud otsuses tuvastatud rikkumistega ja talle ei määrata selle eest karistust.
Seetõttu tuleb argument õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte kohta tagasi lükata.
Neljandaks, täiendava võimalusena väidavad hagejad kohtuasjades T‑144/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ja T‑154/07, et isegi
kui
non bis in idem
põhimõte ei olnud kohaldatav, kujutab see, et vaidlustatud otsuses ei võetud arvesse nende suhtes tehtud siseriiklikke kaitse
andmise otsuseid, endast ilmset hindamisviga ning hea halduse ja õiguskaitse põhimõtete rikkumist.
Kõigepealt, nagu nähtub eespool punktidest 158–175, kujutavad siseriiklike konkurentsiasutuste aktid, millele hagejad viitavad,
endast ajutisi leebema kohtlemise otsuseid, mis ei takista komisjonil kasutada oma volitusi.
Edasi, hagejate poolt oma argumendi põhjendamiseks viidatud kohtupraktikast nähtub, et komisjon on õigluse põhimõtte kohaselt
trahvisumma kindlaksmääramisel kohustatud võtma arvesse sama ettevõtja poolt sama teo eest juba kantud karistusi, kui on tegemist
karistustega, mis on määratud liikmesriigi konkurentsiõiguse rikkumise eest ja mis on järelikult toime pandud liidu territooriumil
(Euroopa Kohtu 13. veebruari 1969. aasta otsus kohtuasjas 14/68: Wilhelm jt, EKL 1969, lk 1, punkt 11, ja 14. detsembri 1972. aasta
otsus kohtuasjas 7/72: Boehringer Mannheim
vs
. komisjon, EKL 1972, lk 1281, punkt 3; eespool punktis 159 viidatud kohtuotsus Archer Daniels Midland ja Archer Daniels Midland
Ingredients
vs
. komisjon, punkt 87; vt selle kohta ka Üldkohtu 27. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑322/01: Roquette Frères
vs
. komisjon, EKL 2006, lk II‑3137, punkt 279).
Käesoleval juhul ei ole ilmselgelt siiski tegemist sellise olukorraga, kuna vaidlust ei ole selles, et eespool punktis 157
nimetatud siseriiklike konkurentsiasutuste aktidega ei määratud hagejatele mingit karistust.
Viimaseks, eespool punktis 185 viidatud kohtupraktika puudutas igal juhul siseriiklike konkurentsiasutuste otsuseid, mis olid
tehtud ajal, mil määrus nr 1/2003 ei olnud jõus, ja käsitles ohtu, et rikkumist karistatakse samal ajal siseriikliku ja liidu
konkurentsiõiguse alusel. Nagu rõhutab õigesti komisjon, on niisugune oht nüüd välistatud tänu määrusega nr 1/2003 loodud
Euroopa konkurentsivõrgustikule, tänu nimetatud määruse sisalduvatele sätetele, mis puudutavad koostööd komisjoni ja liikmesriikide
konkurentsiasutuste vahel, ning teatisele koostöö kohta võrgustikus.
Käesolevas asjas ei kohusta eeltoodut arvestades ükski liidu õiguse põhimõte komisjoni arvesse võtma eespool punktis 157 mainitud
ajutisi leebema kohtlemise otsuseid, kui ta kehtestab vaidlustatud otsuses trahve.
Kohtuasjade T‑144/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ja T‑154/07 hagejate täiendav argument tuleb seega samuti tagasi lükata.
Neil asjaoludel tuleb väide
non bis in idem
rikkumise kohta tervikuna tagasi lükata.

Väide, et trahvide lähtesummade kindlaksmääramisel rikkumiste raskuse alusel on rikutud 1998. aasta suuniseid, proportsionaalsuse
ja võrdse kohtlemise põhimõtteid ning kaitseõigusi
Sissejuhatavad märkused
Selles väites vaidlustavad hagejad kohtuasjades T‑147/07, T‑148/08, T‑149/07, T‑150/07 ja T‑154/07 trahvide lähtesumma kindlaksmääramise
komisjoni poolt.
Sissejuhatuseks olgu meenutatud, et väljakujunenud kohtupraktikast nähtub, et komisjonil on trahvide arvutamise meetodi puhul
ulatuslik kaalutlusõigus. See meetod, mis on sätestatud 1998. aasta suunistes, sisaldab erinevaid paindlikkust tagavaid elemente,
mis võimaldavad komisjonil teostada oma kaalutlusõigust kooskõlas määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 sätetega (vt selle
kohta Euroopa Kohtu 3. septembri 2009. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑322/07 P, C‑327/07 P ja C‑338/07 P: Papierfabrik
August Koehler jt
vs
. komisjon, EKL 2009, lk I‑7191, punkt 112 ja seal viidatud kohtupraktika).
Liidu konkurentsiõiguse rikkumiste raskusaste tuleb kindlaks määrata mitme asjaolu põhjal, nagu konkreetse juhtumi eripärased
asjaolud, selle kontekst ja trahvide hoiatav mõju, isegi kui puudub siduv või ammendav loetelu kriteeriumidest, millega tuleb
arvestada (Euroopa Kohtu 19. märtsi 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑510/06 P: Archer Daniels Midland
vs
. komisjon, EKL 2009, lk I‑1843, punkt 72, ja 3. septembri 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑534/07 P: Prym ja Prym Consumer
vs
. komisjon, EKL 2009, lk I‑7415, punkt 54).
Nagu on eespool punktis 25 märgitud, määras komisjon käesoleval juhul trahvisummad kindlaks 1998. aasta suunistes määratletud
meetodi alusel.
Kuigi 1998. aasta suuniseid ei saa lugeda õigusnormiks, mida ametiasutus peab igal juhul järgima, näevad need siiski ette
praktikat väljendava käitumisnormi, mida ametiasutus ei või konkreetsel juhul eirata, andmata võrdse kohtlemise põhimõttega
kooskõlas olevaid põhjendusi (vt eespool punktis 94 viidatud kohtuotsus Dansk Rørindustri jt
vs
. komisjon, punkt 209 ja seal viidatud kohtupraktika, ning eespool punktis 153 viidatud kohtuotsus Carbone‑Lorraine
vs
. komisjon, punkt 70).
Selliseid käitumisreegleid vastu võttes ja nende avaldamisel teada andes, et ta kavatseb neid edaspidi nendega hõlmatud juhtumitele
kohaldada, piirab komisjon oma kaalutlusõigust ega saa nendest normidest kõrvale kalduda, ilma et teda olenevalt olukorrast
karistataks selliste õiguse üldpõhimõtete rikkumise eest nagu võrdne kohtlemine või õiguspärase ootuse kaitse (vt eespool
punktis 94 viidatud kohtuotsus Dansk Rørindustri jt
vs
. komisjon, punkt 211 ja seal viidatud kohtupraktika; eespool punktis 153 viidatud kohtuotsus Carbone‑Lorraine
vs
. komisjon, punkt 71).
Peale selle määravad 1998. aasta suunised üldiselt ja abstraktselt meetodi, mille komisjon võttis endale kohustuseks trahvisummade
kindlaksmääramisel, ja tagavad järelikult ettevõtjatele õiguskindluse (eespool punktis 94 viidatud kohutotsus Dansk Rørindustri jt
vs
. komisjon, punktid 211 ja 213).
Viimaseks tuleb meenutada, et 1998. aasta suunised näevad esiteks ette rikkumise kui sellise raskusastme hindamise, mille
põhjal saab kindlaks määrata „üldise lähtesumma” (punkti 1 A teine lõik). Teiseks analüüsitakse raskusastet toimepandud rikkumise
laadi, asjaomase ettevõtja omaduste, eelkõige tema suuruse ja positsiooni suhtes asjaomasel turul, mille tulemusel saab kaaluda
lähtesummat, liigitada ettevõtjaid kategooriatesse ja määrata kindlaks konkreetse lähtesumma (punkti 1 A kolmas kuni seitsmes
lõik).
Vaidlustatud otsus
Esiteks, komisjon uurib vaidlustatud otsuse rikkumiste raskusele pühendatud jaos (jagu 13.6.1) paralleelselt nelja artiklis 1
tuvastatud rikkumist, kuna neil on „ühiseid tunnusjooni” (vaidlustatud otsuse põhjendus 657). See jagu on jaotatud kolmeks
alajaoks, esimene neist on „Rikkumiste laad” (alajagu 13.6.1.1), teine „Asjaomase geograafilise turu suurus” (alajagu 13.6.1.2)
ja kolmas „Järeldus rikkumise raskuse kohta” (alajagu 13.6.1.3).
Alajaos „Rikkumiste laad” selgitas komisjon vaidlustatud otsuse põhjendustes 658 ja 659 järgmist:
„658      Käesoleva otsuse esemeks olevad rikkumised seisnesid peamiselt konkurentidevahelises salajases kokkuleppes, et jagada turud
või külmutada turuosad, jaotades omavahel uute liftide ja/või eskalaatorite müügi või paigaldamise projektid, ja et mitte
konkureerida omavahel liftide ja eskalaatorite hooldamise ja moderniseerimise osas (välja arvatud Saksamaa, kus hooldus- ja
moderniseerimistegevust kartelli liikmete vahelistes aruteludes ei käsitletud). Niisugused horisontaalsed piirangud on juba
oma olemuselt [EÜ] artikli 81 kõige raskemate rikkumiste hulgas. Selle juhtumi rikkumised jätsid kliendid kunstlikult ilma
eelistest, mida nad oleksid võinud oodata konkureeriva pakkumise protsessist. Samuti on huvipakkuv ära märkida, et mõned manipuleeritud
projektid olid avalikud hankelepingud, mida rahastati maksudest ning mis olid läbi viidud just nimelt selleks, et saada konkureerivaid
pakkumisi, ja eelkõige hea kvaliteedi/hinna suhtega pakkumisi.
659      Rikkumise raskuse hindamisel on rikkumise eesmärgiga seotud asjaolud üldjuhul olulisemad kui selle tagajärgedega seotud asjaolud,
eelkõige siis, kui niisugused kokkulepped nagu käesolevas asjas puudutavad väga raskeid rikkumisi, näiteks hindade kindlaksmääramine
ja turu jagamine. Kokkuleppe tagajärjed ei ole üldjuhul määrav kriteerium rikkumise raskuse hindamiseks.”
Komisjon kinnitab, et ta „ei püüdnud tõendada rikkumise konkreetseid tagajärgi, kuna [oli] võimatu piisava kindlusega ära
määrata kohaldatavad konkurentsiparameetrid (hind, kaubandustingimused, kvaliteet, innovatsioon jt), kui rikkumisi ei oleks
olnud” (vaidlustatud otsuse põhjendus 660). Ta leiab siiski, et „[o]n […] ilmne, et rikkumistel on olnud tegelik mõju”, ning
selgitab seoses sellega, et „[a]sjaolu, et kartelli liikmed rakendasid erinevaid konkurentsivastaseid kokkuleppeid, vihjab
iseenesest turule avaldatud mõjule, isegi kui tegelikku mõju on raske mõõta, kuna ei ole teada eeskätt see, kas ja kui paljude
projektide puhul pakkumisi manipuleeriti, ega see, mitu projekti võidi kartelli liikmete vahel ära jagada, ilma et nendevahelised
kontaktid oleks olnud vajalikud” (vaidlustatud otsuse põhjendus 660). Samas põhjenduses lisab komisjon, et „konkurentide suured
kumuleeritud turuosad viitavad tõenäolistele konkurentsivastastele tagajärgedele ja [et] nende turuosade suhteline stabiilsus
kogu rikkumiste perioodi vältel kinnitab neid tagajärgi”.
Vaidlustatud otsuse põhjendustes 661–669 vastab komisjon argumentidele, mille hagejad esitasid haldusmenetluses ja millega
nad soovisid tõendada rikkumiste väikest mõju turule.
Alajaos „Asjaomase geograafilise turu suurus” väidab komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 670, et „[vaidlustatud] otsuse
esemeks olevad kartellikokkulepped hõlmavad vastavalt kogu Belgia, Saksamaa, Luksemburgi või Madalmaade territooriumi” ja
et „[k]ohtupraktikast nähtub selgelt, et kogu liikmesriiki hõlmav riiklik geograafiline turg on juba iseenesest ühisturu oluline
osa”.
Alajaos „Järeldus rikkumise raskuse kohta” märgib komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 671, et iga adressaat pani toime
ühe või mitu EÜ artikli 81 väga rasket rikkumist, „arvestades rikkumiste laadi ja seda, et iga rikkumine hõlmas liikmesriigi
(Belgia, Saksamaa, Luksemburg või Madalmaad) kogu territooriumi”. Ta järeldab, et „nende tegurite tõttu tuleb rikkumisi pidada
väga raskeks, kuigi nende tegelikku mõju ei saa mõõta”.
Teiseks, vaidlustatud otsuse jaos „Erinev kohtlemine” (jagu 13.6.2) määrab komisjon igale erinevates rikkumistes osalenud
ettevõtjale trahvi lähtesumma (vt eespool punktid 28–31), mis võtab vastavalt vaidlustatud otsuse põhjendusele 672 arvesse
„rikkumise toimepanijate tegelikku majanduslikku suutlikkust kahjustada oluliselt konkurentsi”. Vaidlustatud otsuse põhjenduses 673
selgitab komisjon, et „[s]elleks liigitati ettevõtjad mitmesse kategooriasse sõltuvalt liftidest ja/või eskalaatoritest saadud
käibest, sh vajaduse korral hooldus- ja moderniseerimisteenustest saadud käive”.
Trahvide üldiste lähtesummade väidetav õigusvastasus
Esiteks, Saksamaal toime pandud rikkumise puhul väidavad hagejad kohtuasjades T‑147/07, T‑149/07 ja T‑150/07, et komisjon
on trahvi lähtesumma kindlaksmääramisel rikkunud proportsionaalsuse põhimõtet ja omaenda otsustuspraktikat. Tuginedes liftide
ja eskalaatorite turu suurusele, määras ta nimelt trahvi lähtesumma, mis on rohkem kui 500 miljonit eurot (vaidlustatud otsuse
põhjendus 664). Kartellikokkulepped puudutasid aga üksnes eskalaatorite müüki ja väikest osa liftide müüki Saksamaal, mis
vastavad suuremastaabilistele või mõjukatele projektidele. Seega ei ületa turu suurus, mida kokkulepped puudutavad, 170 miljonit
eurot. Suuremastaabiliste projektide turg moodustab liftide valdkonnas teistest turgudest eraldi turu, kus tegutsevad vaid
Otis, Schindler, Kone ja ThyssenKrupp ja kus konkurentsitingimused on nii iseäralikud, et sellega seotud kartellikokkulepetel
ei oleks saanud olla olulist mõju tavalisele liftiturule, ning see nähtub hagejate kohtuasjades T‑147/07, T‑149/07 ja T‑150/07
esitatud eksperdiaruandest (edaspidi „eksperdiaruanne”). Hagejad kohtuasjades T‑149/07 ja T‑150/07 on arvamusel, et igal juhul
ei tohtinud arvesse võtta spekulatsioone olulisema mõju kohta, kuna need ei sisaldunud vastuväiteteatises, mistõttu rikutakse
nende kaitseõigusi.
Esiteks on oluline rõhutada, et hagejad kohtuasjades T‑147/07, T‑149/07 ja T‑150/07 ei vaidlusta 1998. aasta suuniste punktis
1 A esitatud trahvide üldiste lähtesummade kindlaksmääramist puudutava meetodi õiguspärasust. Kuid nimetatud meetod vastab
koguloogikale, mille kohaselt tuleb rikkumise raskuse alusel kindlaks määratud trahvi üldise lähtesumma arvutamisel arvesse
võtta rikkumise laadi ja geograafilist ulatust ning selle tegelikku mõju turule, kui seda saab mõõta (Üldkohtu 15. märtsi
2006. aasta otsus kohtuasjas T‑15/02: BASF
vs
. komisjon, EKL 2006, lk II‑497, punkt 134, ja 6. mai 2009. aasta otsus kohtuasjas T‑116/04: Wieland Werke
vs
. komisjon, EKL 2009, lk II‑1087, punkt 62).
Vastupidi sellele, mida väidavad hagejad kohtuasjades T‑147/07, T‑149/07 ja T‑150/07, ei määranud komisjon Saksamaal toimunud
rikkumise eest trahvi üldist lähtesummat kindlaks väidetavalt mõjutatud turu suurusele tuginedes. Nagu nähtub vaidlustatud
otsuse põhjendustest 657–671, rajas komisjon oma järelduse, mis puudutab rikkumiste raskuse hindamist, nimelt nimetatud rikkumiste
laadile ja nende geograafilisele ulatusele.
Sellega seoses on oluline märkida, et asjaomase turu suurus ei ole põhimõtteliselt kohustuslikult arvessevõetav tegur, vaid
üksnes üks asjakohastest teguritest rikkumise raskuse hindamisel, kusjuures komisjon ei ole vastavalt kohtupraktikale pealegi
kohustatud asjaomast turgu määratlema või selle suurust hindama, kui asjaomasel rikkumisel on konkurentsivastane eesmärk (vt
selle kohta eespool punktis 193 viidatud kohtuotsus Prym ja Prym Consumer
vs
. komisjon, punktid 55 ja 64).
Niisiis võib komisjon, olemata selleks siiski kohustatud, trahvi üldise lähtesumma kindlaksmääramiseks arvesse võtta rikkumise
esemeks oleva turu väärtust (vt selle kohta eespool punktis 207 viidatud kohtuotsus BASF
vs
. komisjon, punkt 134, ja eespool punktis 207 viidatud kohtuotsus Wieland‑Werke
vs
. komisjon, punkt 63). Nimelt ei ole 1998. aasta suunistes sätestatud, et trahvisummad tuleb arvutada kogukäibe või asjaomasel
turul ettevõtjate saadud käibe alusel. Siiski ei ole nendega samuti vastuolus see, kui niisugune käive trahvisumma kindlaksmääramisel
arvesse võetakse, et pidada kinni liidu õiguse üldpõhimõtetest ja kui asjaolud seda nõuavad (eespool punktis 159 viidatud
kohtuotsus Archer Daniels Midland ja Archer Daniels Midland Ingredients
vs
. komisjon, punkt 187). Hagejate argument, mille kohaselt peaks Saksamaa kartellikokkuleppe eest määratud trahvi üldine lähtesumma
kajastama asjaomase turu väidetavat piiratud suurust, rajaneb seega vääral eeldusel ja tuleb tagasi lükata.
Järelikult tuleb tagasi lükata hagejate argument, mille kohaselt rikkus komisjon proportsionaalsuse põhimõtet, kuna ta ei
võtnud liftituru osas arvesse asjaolu, et kartellikokkulepped puudutasid üksnes suuremastaabilisi ja mõjukaid projekte ning
et sellest tulenevalt ei ületanud kartellikokkulepetest puudutatud turu suurus 170 miljonit eurot. Lisaks ei saa nõustuda
argumendiga, et rikutud on komisjoni otsustuspraktikat, kuna – nagu sai meenutatud eespool punktis 153 – niisugune praktika
ei kujuta endast konkurentsi valdkonnas trahvide määramise õiguslikku raamistikku.
Igal juhul tuleb tõdeda, et isegi hagejate esitatud hinnangutest lähtuvalt, mille kohaselt ei ületa asjaomase turu väärtus
170 miljonit eurot, esindab 70 miljoni euro suurune trahvi lähtesumma ligikaudu 41% turust. Ent juba on otsustatud, et nii
kõrge protsendimääraga lähtesummad võivad olla põhjendatud väga raskete rikkumiste korral (vt selle kohta eespool punktis 210
viidatud kohtuotsus BASF
vs
. komisjon, punktid 130 ja 133–137).
Selles kontekstis ei saa samuti nõustuda argumendiga, et väidetavalt on rikutud kohtuasjade T‑149/07 ja T‑150/07 hagejate
kaitseõigusi. Välja arvatud asjaolu, et – vastupidi sellele, mida väidavad nimetatud hagejad – komisjon ei ole rikkumise raskust
kindlaks määranud kartellist mõjutatud turu mahu alusel ega kartelli mõju alusel, tuleb tõdeda, et komisjon leidis vastuväiteteatises
ja eeskätt selle punktides 77–83 ning 579–583, et Saksamaa kartell puudutas kõiki liftide ja eskalaatorite sektoreid. Lisaks,
seoses iga rikkumise raskuse hindamisega trahvisumma kindlaksmääramiseks märkis komisjon vastuväiteteatise põhjenduse 617
punktis b, et ta võtab arvesse asjaolu, et „kokkulepped levisid liftide ja eskalaatorite sektorites tervikuna”.
Teiseks, mis puudutab kohtuasjade T‑147/07, T‑149/07 ja T‑150/07 hagejate argumenti, mille kohaselt ei mõjutanud kartellikokkulepped
väidetavat eraldiseisvat tavalist liftiturgu, siis tuleb meenutada, et 1998. aasta suuniste punkti 1 A esimeses ja teises
lõigus on rikkumise raskuse hindamise osas märgitud järgmist:
„Rikkumise raskuse hindamisel tuleb arvesse võtta selle laadi, tegelikku mõju turule, kui seda saab mõõta, ja asjakohase geograafilise
turu suurust.
Seega jagunevad rikkumised kolme kategooriasse: kerged rikkumised, rasked rikkumised ja väga rasked rikkumised.”
Vastavalt 1998. aasta suuniste punkti 1 A esimesele lõigule peab komisjon rikkumise raskuse hindamisel seega konkreetset mõju
turule uurima ainult siis, kui ilmneb, et see mõju on mõõdetav (vt selle kohta eespool punktis 193 viidatud kohtuotsus Prym
ja Prym Consumer
vs
. komisjon, punkt 74; eespool punktis 159 viidatud kohtuotsus Archer Daniels Midland ja Archer Daniels Midland Ingredients
vs
. komisjon, punkt 143, ning eespool punktis 112 viidatud kohtuotsus Degussa
vs
. komisjon, punkt 216).
Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et hinnates rikkumise tegelikku mõju turule, peab komisjon viitama konkurentsitingimustele,
mis oleksid eksisteerinud ilma rikkumiseta (vt selle kohta Euroopa Kohtu 16. detsembri 1975. aasta otsus liidetud kohtuasjades
40/73–48/73, 50/73, 54/73–56/73, 111/73, 113/73 ja 114/73: Suiker Unie jt
vs
. komisjon, EKL 1975, lk 1663, punktid 619 ja 620; Üldkohtu 14. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑347/94: Mayr Melnhof
vs
. komisjon, EKL 1998, lk II‑1751, punkt 235; eespool punktis 159 viidatud Archer Daniels Midland ja Archer Daniels Midland
Ingredients
vs
. komisjon, punkt 150, ja eespool punktis 153 viidatud kohtuotsus Carbone‑Lorraine
vs
. komisjon, punkt 83).
Komisjon kinnitab vaidlustatud otsuse põhjenduses 660, et „[ta] ei ole püüdnud tõendada rikkumise konkreetseid tagajärgi,
kuna [oli] võimatu piisava kindlusega määrata kohaldatavad konkurentsiparameetrid (hind, kaubandustingimused, kvaliteet, innovatsioon
jt), kui rikkumisi ei oleks olnud”. Kuigi komisjon leiab vaidlustatud otsuse põhjenduses 660, et on ilmne, et rikkumistel
on olnud tegelik mõju, kuna need on ellu viidud, mis iseenesest vihjab turule avaldatud mõjule, ja kuigi komisjon lükkab vaidlustatud
otsuse põhjendustes 661–669 tagasi asjaomaste ettevõtjate argumendid, millega soovitakse tõendada kartellide piiratud tagajärgi,
tuleb tõdeda, et vaidlustatud otsuses ei ole rikkumiste raskuse kindlakstegemisel arvesse võetud rikkumiste võimalikku mõju
turule.
Niisiis rajab komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 671 oma järelduse rikkumiste raskuse kohta üksnes nende rikkumiste
laadi ja nende geograafilise ulatuse arvessevõtmisele. Nimelt järeldab komisjon nimetatud põhjenduses, et „[a]rvestades rikkumiste
laadi ja seda, et iga rikkumine hõlmas liikmesriigi (Belgia, Saksamaa, Luksemburg või Madalmaad) kogu territooriumi […], [tuleb
asuda seisukohale, et] iga adressaat pani toime ühe või mitu EÜ artikli 81 väga rasket rikkumist”.
Täpsemalt, seoses Saksamaal toimunud rikkumisega nähtub vaidlustatud otsuse põhjendusest 664, kus komisjon vastab pealegi
Kone ja Otise väitele, mis puudutab rikkumise väidetavalt piiratud mõju, et „rikkumise konkreetset mõju oli võimatu tõendada”
ja et Saksamaa kokkulepped ei mõjutanud ainult eskalaatoreid ja kallite liftide projekte, leidis komisjon, et oli tõenäoline,
„et üle miljoni euro liftiprojektidega seotud kartellitegevus, mis hõlmas kiireid ja hinnalisi lifte, mõjutas ülejäänud liftituru
toimimist”. Nimetatud põhjenduses märkis komisjon samuti, et projekti koguväärtus oli olulisem liftide arvust ja liigist,
et oli võimatu tõendada rikkumise täpset mõju ning et asjaolud tõendasid selgelt, et poolte tahe ei olnud välistada teatavad
liiki tooted, vaid leppida kokku projektide osas, mille puhul oli konkurents lihtsamalt kõrvaldatav.
Käesolevas asjas tuleb tõdeda, et hagejad kohtuasjades T‑147/07, T‑149/07 ja T‑150/07 ei väida, et Saksamaa rikkumise mõju
oli mõõdetav, vaid üksnes seda, et rikkumine puudutas väidetavalt väiksemat turgu ning et kartellikokkulepetel ei saanud olla
olulist mõju väidetavale tavaliste liftide turule. Neil asjaoludel ei ole hagejad tõendanud, et komisjon oli vastavalt 1998. aasta
suunistele ja eespool punktis 215 viidatud kohtupraktikale kohustatud võtma rikkumiste raskuse kindlaksmääramiseks arvesse
rikkumiste konkreetse mõju, mistõttu hagejate argumendiga ei saa nõustuda.
Eeltoodut arvestades ei ole vaja võtta seisukohta eksperdiaruande kohta, mille komisjon vaidlustas ja mille eesmärk on näidata,
et Saksamaa kartellikokkulepe puudutas vaid ühte osa liftiturust, ega rahuldada hagejate kohtuasjades T‑147/07, T‑149/07 ja
T‑150/07 selles osas pakutud uurimistoimingute taotlusi, mille eesmärk on tõendada eksperdiaruande vastuvõetavust.
Nimetatud aruandega seoses tuleb igal juhul märkida, et kuigi kohtuasjade T‑147/07, T‑149/07 ja T‑150/07 hagejate sõnul ei
ületa kokkulepetest väidetavalt mõjutatud turg 170 miljonit eurot ja sellel ei saanud olla tuntavat mõju tavaliste liftide
turule, viitab eksperdiaruanne esiteks sellele, et suure kiirusega liftid (High-Tech/Premium) esindasid 2003. aastal 11,5–13,04
miljonit eurot, ja teiseks, et suuremastaabilised projektid hõlmavad nii suure kiirusega lifte kui ka tavalisi lifte. Järelikult,
isegi kui eeldada, et tuli asuda seisukohale, et kartell puudutas vaid väidetavaid suuremastaabilisi projekte, ei saa nende
mõju väidetavale tavaliste liftide turule välistada, kuna suuremastaabilised projektid hõlmasid ilmselgelt suurt kogust tavalisi
lifte.
Peale selle tuleb rõhutada, et isegi kui eeldada, et komisjon kavatses arvesse võtta seda valikulist tegurit, s.o rikkumise
mõju turule, ja et ta oleks järelikult pidanud vaidlustatud otsuses esitama konkreetseid, usutavaid ja piisavaid tõendeid,
mis võimaldavad hinnata tegelikku mõju, mis rikkumisel võis olla konkurentsile sellel turul (eespool punktis 193 viidatud
kohtuotsus Prym ja Prym Consumer
vs
. komisjon, punkt 82), siis tuleb asuda seisukohale, et ta oleks niikuinii seda kohustust täitnud.
Saksamaal toimunud rikkumise osas märgib komisjon muu hulgas, et väärtust arvestades kuulus Konele, Otisele, Schindlerile
ja ThyssenKruppile üle 60% liftimüügist ja ligi 100% eskalaatoriturust (vaidlustatud otsuse põhjendused 51 ja 232). Lisaks,
pärast 2000. aastat kuulus kolmele kartellis osalejale koos ligikaudu 75% eskalaatorite turust ja ligikaudu 50 % liftiturust
(vaidlustatud otsuse põhjendused 278 ja 280). Pealegi oli kartelli eesmärk külmutada asjaomaste ettevõtjate vastavad turuosad
(vaidlustatud otsuse põhjendused 236 jj). Komisjon rõhutas veel kohtumiste sagedust (vaidlustatud otsuse põhjendused 217 ja 218)
ja kontaktide varjamiseks osalejate võetud ettevaatusabinõusid (vaidlustatud otsuse põhjendused 219–221).
Niisiis, nagu sai märgitud eespool punktis 217, järeldas komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 660, et asjaolu, et erinevaid
konkurentsivastaseid kokkuleppeid rakendati, vihjab iseenesest turule avaldatavale mõjule, isegi kui tegelikku mõju oli raske
mõõta, kuna ei olnud võimalik muu hulgas kindlaks teha seda, kas ja kui paljude muude projektide puhul pakkumisi manipuleeriti,
ega seda, mitu projekti võidi kartelli liikmete vahel ära jagada, ilma et nendevahelised kontaktid oleks olnud vajalikud.
Komisjon lisas, et konkurentide kõrged kumuleeritud turuosad viitavad tõenäolistele konkurentsivastastele tagajärgedele ja
et nende turuosade suhteline stabiilsus kogu rikkumiste perioodi vältel kinnitab neid tagajärgi.
Eespool esitatud kaalutlustest nähtub, et Saksamaa rikkumise eest määratud 70 miljoni suurune trahvi lähtesumma ei ole ebaproportsionaalne
rikkumise erilist raskust arvestades, isegi kui peaks tõendamist leidma asjaolu – nagu väidavad hagejad kohtuasjades T‑147/07,
T‑149/07 ja T‑150/07 –, et liftide osas mõjutas kartellikokkulepe vaid suuremastaabilisi projekte.
Kolmandaks, hagejad kohtuasjades T‑147/07, T‑149/07 ja T‑150/07 väidavad, et kartellikokkulepe avaldas mõju ainult Saksamaal
ning üksnes väikesel osal turust, mistõttu Saksamaa rikkumise eest määratud 70 miljoni suurust trahvi lähtesummat tuleb vähendada,
arvestades asjaomast geograafilist turgu.
Sellega seoses tuleb meenutada, et trahvi üldine lähtesumma määratakse kindlaks muu hulgas rikkumise geograafilise ulatuse
alusel.
Lisaks tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et riigi ulatusega geograafiline turg vastab ühisturu olulisele osale (Euroopa
Kohtu 9. novembri 1983. aasta otsus kohtuasjas 322/81: Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin
vs
. komisjon, EKL 1983, lk 3461, punkt 28, ja Üldkohtu 27. juuli 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑49/02–T‑51/02: Brasserie
nationale jt
vs
. komisjon, EKL 2005, lk II‑3033, punkt 176). Kuna ei ole vaieldud vastu sellele, et Saksamaa kartellikokkulepe puudutas selle
liikmesriigi kogu territooriumi, siis tuleb asuda seisukohale, et see hõlmas ühisturu olulist osa.
Arvestades esiteks kartelli eriti rasket laadi ja teiseks seda, et kartell hõlmas ühisturu olulist osa, tuleb asuda seisukohale,
et Saksamaal toime pandud rikkumise eest 70 miljoni euro suuruse trahvi lähtesumma kindlaksmääramine ei riku proportsionaalsuse
põhimõtet.
Teise võimalusena väidavad hagejad kohtuasjades T‑147/07, T‑149/07 ja T‑150/07, et isegi liftituru kogumahule tuginedes on
Saksamaal toimunud rikkumise eest määratud 70 miljoni suurune lähtesumma ülemäärane, kuna menetluses osalenud ettevõtjad esindasid
alla 50% Saksamaa kogu liftiturust (vaidlustatud otsuse põhjendus 280). Niisugune argument tuleb siiski tagasi lükata, kuna
nagu eespool punktides 208–210 sai märgitud, ei olnud komisjon kohustatud Saksamaal toimunud rikkumise eest trahvi lähtesummat
kindlaks määrama väidetava kahjustatud turu suurusele tuginedes, ega teinud seda käesolevas asjas.
Igal juhul ei vaidle hagejad vastu sellele, et 2003. aastal esindasid kartellis osalenud ettevõtjad Saksamaal 48% kogu liftiturust,
mis hinnanguliselt oli 506 miljonit eurot (vaidlustatud otsuse põhjendus 280), ja 75% eskalaatoriturust, mis hinnanguliselt
oli 70 miljonit eurot (vaidlustatud otsuse põhjendused 82 ja 278). 70 miljoni suurune lähtesumma kujutas endast niisiis 23,7%
Saksamaa kartellis osalenud ettevõtjate saadud käibest. Niisugust protsendimäära ei saa aga esiteks rikkumise erilist raskust
ja teiseks selle geograafilist ulatust arvestades pidada ülemääraseks.
Lisavõimalusena väidavad hagejad kohtuasjades T‑147/07, T‑149/07 ja T‑150/07, et Saksamaal toimunud rikkumise eest trahvi
lähtesummat kindlaks määrates kaldus komisjon kõrvale vaidlustatud otsuses kohaldatud trahvisumma arvutamise meetodist. Kuna
komisjon möönis, et Saksamaa kartellide ulatus on piiratum kui kolmes Beneluxi riigis, siis ei saa ta Saksamaal toime pandud
rikkumise eest määratud trahvisumma arvutamisel kohaldada samu kriteeriume.
Sellega seoses tuleb märkida, et kuigi komisjon ei püüdnud tõendada rikkumise konkreetset mõju (vaidlustatud otsuse põhjendus 660),
määras ta Saksamaal toimunud rikkumisega seoses siiski väiksema lähtesumma, et võtta asjaomaste ettevõtjate kasuks arvesse
võimalust, et kartellid ei mõjutanud otseselt liftiturgu tervikuna. Seega, nagu komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 664
märgib, võttis ta trahvi lähtesumma kindlakstegemisel tegelikult „arvesse asjaolu, et [Saksamaa] kartellitegevus ei mõjutanud
võib-olla otseselt liftiturgu tervikuna”. Nimelt ilmneb, et Saksamaa kartelli lähtesumma määrati madalamale tasemele kui muude
vaidlustatud otsuses nimetatud kartellide puhul, arvestades asjaomaste turgude suurust.
Isegi kui eeldada, et komisjon peab juhul, kui ta tuvastab ühes ja samas otsuses mitu väga rasket rikkumist, respekteerima
üldiste lähtesummade ja erinevate mõjutatud turgude suuruse vahel teatavat järjepidevust, ei viita käesolevas asjas miski
sellele, et Belgias, Saksamaal, Luksemburgis ja Madalmaades toimunud rikkumiste eest määratud üldised trahvi lähtesummad ei
ole järjepidevad või on kõrvale kaldunud väidetavast vaidlustatud otsuses kohaldatud arvutusmeetodist.
Nimelt näitab asjassepuutuvate andmete uurimine, et komisjon on mõjutatud turgude suurust arvestades määranud trahvide üldised
lähtesummad kindlaks järjekindlalt. Niisiis on komisjon määranud seda suuremad üldised lähtesummad, mida suurem oli turg,
kasutamata seejuures konkreetset matemaatilist valemit, milleks ta igal juhul kohustatud ei olnud (vt eespool punktid 207–210).
Seega määrati kaugelt kõige suurema ehk Saksa turu puhul, mis on 576 miljonit eurot, trahvi üldiseks lähtesummaks 70 miljonit
eurot; suuruselt kahe järgmise turu puhul ehk Madalmaade ja Belgia turud, mis on vastavalt 363 miljonit eurot ja 254 miljonit
eurot, määrati trahvi üldiseks lähtesummaks vastavalt 55 miljonit eurot ja 40 miljonit eurot; viimaseks, Luksemburgi turu
osas, mis on ilmselgelt kõige väiksem, s.o 32 miljonit eurot, leidis komisjon, isegi kui 1998. aasta suunised näevad väga
raskete rikkumiste puhul ette raskuse alusel „üle 20 miljoni [euro]” suuruse trahvi määramise, vajalikuks piirata seda summat
10 miljonile eurole (vt selle kohta eespool punktis 207 viidatud kohtuotsus BASF
vs
. komisjon, punkt 136). Hagejate etteheide tuleb seega tagasi lükata.
Sellest tuleneb, et kõik etteheited, mis puudutavad lähtesumma kindlaksmääramist Saksamaal toimunud rikkumise eest, tuleb
tagasi lükata.
Teiseks, Luksemburgis toimunud rikkumisega seoses väidavad hagejad kohtuasjades T‑148/07, T‑149/07 ja T‑150/07, et trahvi
üldise lähtesumma ja rikkumisest puudutatud turu suuruse vahel on ebaproportsionaalsus.
Sellega seoses on oluline rõhutada, et hageja T‑148/07 ei vaidlusta samuti 1998. aasta suuniste punktis 1 A esitatud trahvide
üldiste lähtesummade kindlaksmääramist puudutava meetodi õiguspärasust, mis nagu eespool punktid 207 sai meenutatud, vastab
koguloogikale. Lisaks on vastavalt eespool punktis 209 viidatud kohtupraktikale asjaomase turu suurus vaid üks asjakohastest
teguritest rikkumise raskuse hindamisel, mida komisjon ei ole kohustatud trahvi lähtesumma kindlaksmääramisel arvesse võtma.
Eespool punktis 208 aga sai meenutatud, et käesolevas asjas, nagu nähtub vaidlustatud otsuse põhjendustest 657–671, rajas
komisjon oma järelduse rikkumiste raskuse hindamise kohta nimetatud rikkumiste laadile ja nende geograafilisele ulatusele.
Hagejate argument, et Luksemburgis toimunud rikkumise eest määratud trahvi lähtesumma on asjaomase turu suurust arvestades
ülemäärane, tuleb seega tagasi lükata.
Igal juhul tuleb rõhutada, et komisjon määras Luksemburgis toimunud rikkumise eest trahvi üldiseks lähtesummaks 10 miljonit
eurot. Seega, kuigi komisjon määras rikkumise raskuse kindlaks rikkumise laadi ja geograafilise ulatuse lausel, pidas ta tarvilikuks
määrata trahvi üldiseks lähtesummaks summa, mis vastab poolele 20 miljoni euro suurusele alampiirile, mis on üldjuhul suunistes
seda liiki väga raskete rikkumiste eest ette nähtud (vt 1998. aasta suuniste punkti 1 A teise lõigu kolmas taane).
Sellest järeldub, et kohtuasjade T‑148/07, T‑149/07 ja T‑150/07 hagejate argument tuleb tagasi lükata.
Kolmandaks, seoses Madalmaades toimunud rikkumisega väidavad hagejad kohtuasjades T‑150/07 ja T‑154/07, et komisjon ei võtnud
arvesse rikkumise piiratud mõju turule, kuna kartell puudutas alla 10–15% turust, mida kinnitasid kõik Madalmaades toimunud
rikkumises osalenud ettevõtjad. Lisaks, kuigi komisjon ei olnud kohustatud tuvastama rikkumise konkreetset mõju Madalmaade
turul, oleks ta pidanud arvesse võtma kartellist mõjutatud turu väga piiratud mahtu.
Sellega seoses on oluline rõhutada, et hageja T‑154//07 ei vaidlusta samuti 1998. aasta suuniste punktis 1 A esitatud trahvide
üldiste lähtesummade kindlaksmääramist puudutava meetodi õiguspärasust, mis nagu eespool punktid 207 sai meenutatud, vastab
koguloogikale. Lisaks on vastavalt eespool punktis 209 viidatud kohtupraktikale asjaomase turu suurus vaid üks asjakohastest
teguritest rikkumise raskuse hindamisel, mida komisjon ei ole kohustatud trahvi lähtesumma kindlaksmääramisel arvesse võtma.
Eespool punktis 208 aga sai meenutatud, et käesolevas asjas, nagu nähtub vaidlustatud otsuse põhjendustest 657–671, rajas
komisjon oma järelduse rikkumiste raskuse hindamise kohta nimetatud rikkumiste laadile ja nende geograafilisele ulatusele.
Hagejate argument, et Madalmaades toimunud rikkumise eest määratud trahvi lähtesumma on asjaomase turu suurust arvestades
ülemäärane, tuleb seega tagasi lükata.
Lisaks, nagu komisjon õigustatult märkis, esiteks Madalmaade kartellis osalejate avaldused seoses projektidega, mida kartell
väidetavalt mõjutas, põhinevad üksnes nende projektide arvul, mille puhul nimetatud osalejad sõnaselgelt kartelli olemasolu
tunnistasid. Sellega seoses, nagu märkis komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 384, ei olnud mingit vajadust jagada Madalmaade
kartelli raames kõik projektid, kuna asjaomased ettevõtjad pidid arutlema vaid niisuguste projektide üle, mida ei antud ühele
neist automaatselt tänu olemasoleva kliendiga sisse seatud suhtele. Teiseks, igal juhul, kuigi Otis ja ThyssenKrupp tõepoolest
väitsid, et need projektid, mille jaotamisega seoses arutelud aset leidsid, hõlmasid vaid väikest osa kõikidest teostatavatest
projektidest (vaidlustatud otsuse põhjendus 492), esineb arvutustes, mille nad sellega seoses esitasid, olulisi erinevusi
(vaidlustatud otsuse põhjendused 494, 495, 496, 497 ja 499).
Sellest tuleneb, et argumendid selle kohta, et Madalmaade rikkumise eest määratud lähtesumma on ülemäärane, tuleb tagasi lükata.
Järelikult tuleb kõik trahvide üldisi lähtesummasid puudutavad etteheited tagasi lükata.
Trahvide konkreetsete lähtesummade väidetav õigusvastasus
Olgu meenutatud, et määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 alusel määratud trahvisummade arvutamise raames on asjaomaste ettevõtjate
erinev kohtlemine komisjonile selle sättega antud pädevuse kasutamise lahutamatu osa. Nimelt peab komisjon oma kaalutlusõiguse
raames määrama individuaalse karistuse, mis sõltub asjaomaste ettevõtjate käitumisest ja nendele iseloomulikest joontest,
et tagada igal üksikjuhul liidu konkurentsialaste õigusnormide täielik tõhusus (vt selle kohta Euroopa Kohtu 7. juuni 1983. aasta
otsus kohtuasjas 100/80: Musique Diffusion française jt
vs
. komisjon, EKL 1983, lk 1825, punkt 109, ja eespool punktis 108 viidatud kohtuotsus Britannia Alloys & Chemicals
vs
. komisjon, punkt 44).
Niisiis näevad 1998. aasta suunised ette, et teatud raskusastmega rikkumise puhul võib sellistel juhtudel nagu kartellikokkulepped,
kui on seotud paljud ettevõtjad, osutuda vajalikuks kasutada üldist lähtesummat, et tuvastada konkreetne lähtesumma, võttes
arvesse rikkumise kaalu ja seega ka selle tegelikku mõju igale konkureerivale ettevõtjale, eeskätt juhul, kui samalaadseid
rikkumisi toime panevate ettevõtjate suurus erineb üksteisest oluliselt (punkti 1 A kuues lõik). Iseäranis on vajalik võtta
arvesse rikkujate tegelikku majanduslikku suutlikkust põhjustada olulist kahju muudele turuosalistele, eeskätt tarbijatele
(punkti 1 A neljas lõik).
Lisaks on 1998. aasta suunistes täpsustatud, et sama tegevuse eest võrdse karistamise põhimõttest lähtuvalt võib sõltuvalt
asjaoludest määrata asjaomastele ettevõtjatele erineva trahvisumma, ilma et see eristamine põhineks aritmeetilisel arvutusel
(punkti 1 A seitsmes lõik).
Nagu sai märgitud eespool punktis 210, ei ole 1998. aasta suunistes sätestatud, et trahvisummad tuleb arvutada asjaomasel
turul ettevõtjate saadud käibe alusel. Niisiis, selleks, et hinnata ettevõtja mõju turul või vastavalt suuniste sõnastusele
tema tegelikku majanduslikku suutlikkust põhjustada olulist kahju teistele ettevõtjatele, ei ole komisjon kohustatud eelnevalt
turgu määratlema ega selle suurust hindama (eespool punktis 193 viidatud kohtuotsus Prym ja Prym Consumer
vs
. komisjon, punkt 63). Samas ei ole 1998. aasta suunistega vastuolus see, kui niisuguseid käibeid trahvisumma kindlaksmääramisel
arvesse võetakse, et kinni pidada liidu õiguse üldpõhimõtetest ja kui asjaolud seda nõuavad (Üldkohtu 20. märtsi 2002. aasta
otsus kohtuasjas T‑23/99: LR AF 1998
vs
. komisjon, EKL 2002, lk II‑1705, punktid 283 ja 284; 9. juuli 2003. aasta otsus kohtuasjas T‑220/00: Cheil Jedang
vs
. komisjon, EKL 2003, lk II‑2473, punkt 82, ja 25. oktoobri 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑38/02: Groupe Danone
vs
. komisjon, EKL 2005, lk II‑4407, punkt 157).
Käesolevas asjas nähtub vaidlustatud otsuse põhjendustest 672–685, et komisjon kohtles iga vaidlustatud otsuse artiklis 1
tuvastatud rikkumise puhul „ettevõtjaid erinevalt, et võtta arvesse rikkumise toimepanijate tegelikku majanduslikku suutlikkust
konkurentsi oluliselt kahjustada” (vaidlustatud otsuse põhjendus 672). Iga rikkumise puhul liigitas ta ettevõtjad kategooriatesse,
et sõltuvalt igal siseriiklikul asjaomaste toodete turul saadud käibest määrata kindlaks trahvi konkreetsed lähtesummad (vaidlustatud
otsuse põhjendused 673–685). Kui Schindlerile Saksamaa kartellis osalemise eest trahvi määramine välja arvata, siis tugines
komisjon teiste ettevõtjate konkreetsete lähtesummade kindlaksmääramisel iga rikkumise puhul 2003. aasta käibele, mis komisjoni
arvates on kõige hilisem aasta, mille jooksul olid nimetatud ettevõtjad asjaomaste kartellide aktiivsed liikmed (vaidlustatud
otsuse põhjendused 674, 676, 680 ja 684).
Esiteks, seoses Belgias toimunud rikkumisega väidavad hagejad kohtuasjades T‑149/07 ja T‑150/07 trahvide lähtesummasid puudutavas
argumentatsioonis, et ThyssenKruppile kuulus Belgias toimunud rikkumise perioodil Konest ja Schindlerist palju väiksem turuosa,
mistõttu tuleks trahvisummat vähendada.
Vastavalt 1998. aasta suuniste punkti 1 A seitsmendale lõigule ei pea samas rikkumises osalenud ettevõtjate eristamine põhinema
aritmeetilisel arvutusel. Nimelt ei eelda proportsionaalsuse ja võrdse kohtlemise põhimõtted seda, et trahvi lähtesumma moodustab
kõigi kartelli liikmete puhul sama protsendi individuaalsest käibest (eespool punktis 210 viidatud kohtuotsus BASF
vs
. komisjon, punkt 149).
Seega selle kindlakstegemiseks, kas kartellikokkuleppe liikmete jagamine kategooriatesse vastab võrdse kohtlemise ja proportsionaalsuse
põhimõtetele, peab Üldkohus komisjoni selle valdkonna kaalutlusõiguse teostamise seaduslikkuse kontrollimise raames üksnes
kontrollima, kas see jagamine on järjekindel ja objektiivselt õigustatud (Üldkohtu 19. märtsi 2003. aasta otsus kohtuasjas
T‑213/00: CMA CGM jt
vs
. komisjon, EKL 2003, lk II‑913, punktid 406 ja 416; eespool punktis 159 viidatud kohtuotsus Tokai Carbon jt
vs
. komisjon, punktid 220 ja 222; eespool punktis 210 viidatud kohtuotsus BASF
vs
. komisjon, punkt 157, ja eespool punktis 122 viidatud kohtuotsus Schunk ja Schunk Kohlenstoff-Technik
vs
. komisjon, punkt 184).
Ent käesolevas asjas võttis komisjon vastupidi kohtuasjade T‑149/07 ja T‑150/07 hagejate poolt väidetule arvesse TKLA suhteliselt
vähemtähtsat positsiooni Belgia turul, liigitades ta eraldi kategooriasse, kus lähtesumma oli selgelt väiksem nendest lähtesummadest,
mis määrati teistele Belgia kartellis osalejatele. Seega erinevalt Konest ja Schindlerist, kes liigitati esimesse kategooriasse,
lähtesummaga 40 miljonit eurot, ja Otisest, kes liigitati teise kategooriasse, lähtesummaga 27 miljonit eurot, liigitati ThyssenKrupp
kolmandasse kategooriasse, lähtesummaga 16,5 miljonit eurot, mis on pealegi väiksem seda liiki väga raske rikkumise eest suunistes
ette nähtud 20 miljoni euro suurusest alampiirist (vt punkti 1 A teise lõigu kolmas taane) (vt selle kohta Üldkohtu 9. juuli
2003. aasta otsus kohtuasjas T‑230/00: Daesang ja Sewon Europe
vs
. komisjon, EKL 2003, lk II‑2733, punkt 58).
Neil asjaoludel tuleb kohtuasjade T‑149/07 ja T‑150/07 hagejate argumendid, mille kohaselt on TKLA osalemise tõttu Belgia
kartellis neile määratud trahvi konkreetne lähtesumma väidetavalt õigusvastane, tagasi lükata.
Teiseks, Saksamaal toimunud rikkumise osas viitavad hagejad kohtuasjades T‑147/07, T‑149/07 ja T‑150/07 esiteks väidetavale
diskrimineerivale kohtlemisele, kuna neile määratud trahvi lähtesumma arvutati üksnes rikkumiste laadi ja geograafilise ulatuse
alusel, samas kui Schindlerile määratud trahvi lähtesumma võttis arvesse asjaolu, et need rikkumised puudutasid vaid ühte
osa asjaomasest tooteturust. Selle lähenemisviisi kohaldamine, mille komisjon valis Schindleri puhul, kohtuasjade T‑147/07,
T‑149/07 ja T‑150/07 hagejate olukorra suhtes peaks viima nende trahvi lähtesumma vähendamiseni.
Kõigepealt tuleb nentida, et vaidlustatud otsusest ja eelkõige selle põhjendustest 676–679 nähtub üheti mõistetavalt, et Saksamaa
kartellis osalenud ettevõtjate kategooriatesse liigitamiseks tugines komisjon nii Schindleri kui ka teiste Saksamaa kartellis
osalejate puhul käibele, mida asjaomased ettevõtjad said kartellist mõjutatud turul.
Seejärel tuleb märkida, et Saksamaa kartelli puhul erineb Schindleri olukord ThyssenKruppi omast. Nimelt ei ole vaidlustatud
seda, et kogu Schindleri Saksamaa kartellis osalemise ajal 1995. aasta augustis kuni 2000. aasta detsembrini puudutas kartell
vaid eskalaatoreid (vaidlustatud otsuse põhjendus 213 ja artikli 1 lõige 2). Schindler osales seega vaid vaidlustatud otsuse
artikli 1 lõikes 2 tuvastatud rikkumise eskalaatoreid puudutavas osas. Seevastu ThyssenKrupp osales rikkumise kahes osas,
st eskalaatoreid puudutavas osas 1995. aasta augustist kuni 2003. aasta detsembrini ning lifte puudutavas osas 2000. aasta
detsembrist 2003. aasta detsembrini (vaidlustatud otsuse põhjendused 212 ja 213 ning artikli 1 lõige 2). Ent erineva kohtlemise
eesmärk on just nimelt võtta arvesse ettevõtjatevahelisi erinevusi nende suutlikkuse tasandil põhjustada konkurentsile olulist
kahju, mis Schindleri puhul oli tingimata väiksem, kuna ta ei osalenud lifte puudutavas kartelli osas.
Neil asjaoludel ei saa hagejad kohtuasjades T‑147/07, T‑149/07 ja T‑150/07 õigustatult teha järeldust diskrimineeriva kohtlemise
kohta, mis tuleneb sellest, et Schindleri puhul võeti trahvi konkreetse lähtesumma kindlaksmääramisel arvesse vaid eskalaatoriturul
saadud käive. Vastupidi, just ühelt poolt Schinderi ja teiselt poolt teiste kartelliosaliste olukordade erinevuste arvessevõtmise
tulemusel võttis komisjon võrdse kohtlemise põhimõtet järgides nende kahe asjaomaste ettevõtjate kategooria puhul arvesse
erinevaid käibeid.
Teiseks, hagejad kohtuasjades T‑147/07, T‑149/07 ja T‑150/07 väidavad, et nad liigitati valesti esimesse kategooriasse, kuna
nende valduses olevate andmete kohaselt eiras komisjon tegelikku olukorda turuosade seisukohalt. Oma argumendi põhjendamiseks
viitavad nimetatud hagejad esiteks Schindleri turuosadele, mis tal oli lifti- ja eskalaatoriturul 2003. aastal, mis on võrdlusaasta.
Teiseks väidavad hagejad, et neil ei ole eskalaatorite ja suuremastaabiliste liftiprojektide osas Saksamaa turul Kone ja Otise
turuosadega võrdseid turuosi. Sellega seoses ei ole komisjon avaldanud turuosade seisukohalt kategooriate määratlemise aluseks
olevaid arvutusi, sh ka pärast seda, kui hagejad temalt seda palusid.
Kõigepealt olgu meenutatud, et trahvi konkreetsete lähtesummade arvutamiseks liigitas komisjon ettevõtjad kategooriatesse
sõltuvalt käibest, mida nad said igal asjaomaste toodete siseriiklikul turul (vaidlustatud otsuse põhjendus 673) (vt eespool
punkt 251). Sellega seoses leidis komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 678, et „arvestades Kone, Otise ja ThyssenKruppi
turuosade ja majandusliku suutlikkuse sarnasust, ei tule neid trahvi arvutamisel erinevalt kohelda”.
Lisaks tuleb märkida, et asjaolu, et trahvi lähtesumma ei moodusta ilmtingimata kartelli kõigi liikmete osas sama protsenti
iga ettevõtja vastavast käibest, on lahutamatu osa meetodist, mis seisneb ettevõtjate kategooriatesse jagamises, mille tagajärjel
määratakse samasse kategooriatesse liigitatud ettevõtjatele kindla suurusega trahvi lähtesumma. Üldkohus on aga juba otsustanud,
et niisugust meetodit, mis küll ei arvesta sama kategooria ettevõtjate suuruste erinevusi, ei saa põhimõtteliselt keelata
(eespool punktis 254 viidatud kohtuotsus CMA CGM jt
vs
. komisjon, punkt 385; eespool punktis 159 viidatud kohtuotsus Tokai Carbon jt
vs
. komisjon, punkt 217, ja eespool punktis 210 viidatud kohtuotsus BASF
vs
. komisjon, punkt 150).
Käesolevas asjas ei sea hagejad kohtuasjades T‑147/07, T‑149/07 ja T‑150/07 kahtluse alla vaidlustatud otsuse põhjendustes 673
ja 678 esitatud kinnitusi.
Ent esiteks, kuna kartell, milles Schindler osales, puudutab vaid eskalaatoreid, siis on komisjon õigesti võtnud selle ettevõtja
konkreetse lähtesumma kindlaksmääramisel arvesse üksnes käivet, mida see ettevõtja kõnealuses sektoris sai. Hagejate argumentidega,
mis tuginevad võrdlusele Schindleri turuosadega lifti- ja eskalaatoriturul 2003. aastal, ei saa seega nõustuda.
Teiseks, kuna hagejad ei vaidlusta seda, et komisjon liigitas ettevõtjad kategooriatesse nende käibe alusel, mida nad said
igal asjaomaste toodete siseriiklikul turul (vaidlustatud otsuse põhjendus 673), ning arvestades, et selleks, et hinnata ettevõtja
mõju turul või vastavalt 1998. aasta suuniste sõnastusele tema tegelikku majanduslikku suutlikkust põhjustada olulist kahju
teistele ettevõtjatele, ei ole komisjon kohustatud eelnevalt turgu määratlema ega selle suurust hindama (eespool punktis 193
viidatud kohtuotsus Prym ja Prym Consumer
vs
. komisjon, punkt 63), ei saa igal juhul nõustuda hagejate argumentidega, mis tuginevad eskalaatorite osas asjaomaste ettevõtjate
turuosadele ning liftisektori osas suuremastaabilistele projektidele.
Järelikult tuleb hagejate argument, mille kohaselt on neid valesti esimesse kategooriasse liigitatud, tagasi lükata. Neil
asjaoludel ei ole vaja rahuldada kohtuasjade T‑147/07, T‑149/07 ja T‑150/07 hagejate menetlust korraldavate meetmete taotlust,
mille eesmärk on kohustada komisjoni esitama Saksamaa turuosadega seotud arvutusi.
Kolmandaks, seoses Luksemburgis toimunud rikkumisega väidavad hagejad kohtuasjades T‑148/07, T‑149/07 ja T‑150/07, et ThyssenKrupp
ei olnud oma väiksuse ja tagasihoidliku turuosa tõttu suuteline põhjustama kahju teistele ettevõtjatele või tarbijatele (1998. aasta
suuniste punkt 1 A).
Esiteks, komisjon liigitas ThyssenKruppi ja Kone teise kategooriasse, kuigi Kone turuosa oli palju suurem, isegi kuni kaks
korda ThyssenKruppi turuosast suurem (vaidlustatud otsuse põhjendus 680).
Sellega seoses tuleb tõdeda, et nagu nähtub vaidlustatud otsuse põhjendusest 680, oli 2003. aastal Kone ja ThyssenKruppi käibed
Luksemburgi turul üsna sarnased ning mõlemad käibed olid kolm kuni neli korda Otise ja Schindleri selle turu käivetest väiksemad.
Järelikult liigitas komisjon talle antud kaalutlusõigust ilmselgelt ületamata Shindleri ja Otise esimesse kategooriasse ning
Kone ja ThyssenKruppi teise kategooriasse, kusjuures niisugune liigitamine näib olevat järjekindel ja objektiivselt põhjendatud.
Teiseks, ThyssenKruppi turuosade ning Otise ja Schindleri turuosade võrdlemine näitab, et objektiivselt oleks olnud väär liigitada
ThyssenKrupp teise kategooriasse. Nimelt liigitati Otis ja Schindler esimesse kategooriasse ja neile kuulusid 2003. aastal
ThyssenKruppi turuosast ligi viis korda suuremad turuosad. ThyssenKruppi trahvi lähtesumma vastab neljandikule Otisele ja
Schindlerile määratud lähtesummast, kuigi ThyssenKruppi turuosa moodustab vaid ligikaudu viiendiku nende kahe ettevõtja turuosadest
ning üksnes ligikaudu poole Kone turuosast. Selline ebaproportsionaalsus räägib vastu komisjoni otsustuspraktikale, mille
kohaselt vähendatakse madalamate kategooriate põhisummasid alati proportsionaalselt võrreldes esimesele kategooriale määratud
summaga.
See argument tuleb samuti tagasi lükata. Nimelt õigustas ühelt poolt Otise ja Schindleri ning teiselt poolt Kone ja ThysenKruppi
turuosade suur erinevus osalejate eristamist kaheks kategooriaks. Siiski, välja arvatud asjaolu, et iga kategooria lähtesumma
kindlaksmääramisel ei kasutata aritmeetilist arvutust, mis peab väljendama mis tahes turuosade seisukohalt tuvastatud erinevuse
ettevõtjate vahel vastavalt sellele, kas nad kuuluvad esimesse või teise kategooriasse, tuleb tõdeda, et kuna käesolevas asjas
moodustab ühe esimesse kategooriasse kuuluva ettevõtja saadud käive teise kategooriasse kuuluva ThyssenKruppi käibest ligikaudu
neli korda suurema käibe, siis näib ThyssenKruppile lähtesumma määramine, mis on 25% esimese kategooria ettevõtjatele määratud
lähtesummast, igal juhul olevat järjekindel ja objektiivselt põhjendatud.
Kolmandaks, Luksemburgis kohaldas komisjon kategooriate süsteemi vääralt, kuna Belgias ja Madalmaades toimunud rikkumiste
raames TKLA ja TKL‑i klassifitseerimisega võrreldes oleks komisjon Luksemburgis ThyssenKruppile kuuluva tagasihoidliku turuosa
arvessevõtmiseks liigitama ta Konest madalamasse kategooriasse ning määrama talle sellest tulenevalt väiksema põhisumma.
Sellega seoses sai eespool punktis 270 juba nenditud, et komisjon liigitas talle antud kaalutlusõigust ilmselgelt ületamata
Kone ja ThyssenKruppi teise kategooriasse, kusjuures niisugune klassifitseerimine näib olevat järjekindel ja objektiivselt
põhjendatud. Lisaks ei puutu asjasse erineva kohtlemise argument, mida komisjon kohaldas ThyssenKruppi kontserni muudele äriühingutele
muude rikkumiste raames, kuna erineva kohtlemise eesmärk on just nimelt võtta iga rikkumise puhul nõuetekohaselt arvesse asjaomaste
ettevõtjate suhtelist suurust asjaomastel turgudel. Hagejate argumendid tuleb seega tagasi lükata.
Neljandaks heidavad hagejad kohtuasjades T‑148/07, T‑149/07 ja T‑150/07 ette proportsionaalsuse põhimõtte rikkumist, mis tuleneb
seosest, mis on nende poolt asjaomasel turul saadud käibe ja neile määratud trahvi lähtesumma vahel. Seega märgivad hagejad
kohtuasjades T‑148/07, T‑149/07 ja T‑150/07, et neile määratud lähtesumma on [
konfidentsiaalne
] 2003. aastal Luksemburgi turul saadud käibest.
Kuid esiteks, nagu nähtub eespool punktist 218, määrati trahvide üldine lähtesumma kindlaks rikkumiste laadi ja asjaomase
geograafilise turu suurust arvestades. Teiseks võttis komisjon asjaomaste ettevõtjate poolt Luksemburgi turul saadud käibeid
arvesse üksnes asjaomaste ettevõtjate erinevaks kohtlemiseks, et võtta arvesse nende suhtelist suurust asjaomasel turul ja
nende tegelikku majanduslikku suutlikkust põhjustada konkurentsile olulist kahju (vaidlustatud otsuse põhjendus 672), mis
on pealegi kooskõlas eespool punktides 247 ja 250 viidatud kohtupraktikaga. Seega ei saa nõustuda võrdusega, mida hagejad
tegid nende poolt asjaomasel turul saadud käibe ja nende trahvide lähtesumma vahel.
Järelikult ja arvestades seda, et liidu õiguses puudub igal juhul üldkohaldatav põhimõte, mille kohaselt peab karistus olema
proportsionaalne ettevõtja suurusega tooteturul, kus rikkumine on toimunud (eespool punktis 193 viidatud kohtuotsus Archer
Daniels Midland
vs
. komisjon, punkt 75), tuleb ThyssenKruppile Luksemburgis toimunud rikkumise eest määratud konkreetse lähtesumma ülemäärasust
puudutav argument tagasi lükata.
Kõigest eeltoodust nähtub, et kõik trahvide konkreetseid lähtesummasid puudutavad etteheited tuleb tagasi lükata.
Käesolev väide tuleb seega täies ulatuses tagasi lükata.

Väide, et rikuti 1998. aasta suuniseid, proportsionaalsuse põhimõtet, EÜ artiklit 253 ja võrdse kohtlemise põhimõtet, kui
trahvide lähtesumma kindlaksmääramisel kohaldati hoiatava eesmärgi arvessevõtmiseks kontserni suhtes kohaldatavat korrutustegurit
Vaidlustatud otsuses meenutas komisjon vajadust määrata trahvisummad kindlaks „tasemel, mis tagab iga ettevõtja suurust arvesse
võttes nende piisava hoiatava mõju” (vaidlustatud otsuse põhjendus 686). Seega, olles tõdenud, et „[k]una ThyssenKruppi ja
UTC/Otise vastavaid ülemaailmseid 47 100 000 000 euro ja 34 300 000 000 euro suuruseid käibeid arvestades on nad teistest
adressaatidest palju suuremad ettevõtjad”, leidis komisjon, et „[trahvi] lähtesummat on vaja suurendada, et võtta arvesse
[nende ettevõtjate] suurust ja koguvahendeid” ning leidis, et „sobilik on korrutusteguri 2 (100% suurendamine) kohaldamine
ThyssenKruppile määratavale trahvi lähtesummale ja korrutusteguri 1,7 (70% suurendamine) UTC/Otisele määratavale trahvi lähtesummale”
(vaidlustatud otsuse põhjendus 690).
Hagejad kohtuasjades T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ja T‑154/07 väidavad, et komisjon rikkus 1998. aasta
suuniseid, proportsionaalsuse põhimõtet ja võrdse kohtlemise põhimõtet, kui ta kohaldas neljas asjaomases liikmesriigis asuvatele
ThyssenKruppi kontserni äriühingutele määratud trahvide lähtesummade suhtes korrutustegurit 2, et tagada nimetatud trahvide
piisav hoiatav mõju. Hageja kohtuasjas T‑154/07 viitab ka põhjendamise puudumisele seoses vaidlustatud otsuses valitud koefitsiendiga.
Esiteks tuleb kohtuasja T‑154/07 hageja esitatud etteheide, et rikutud on EÜ artiklit 253, tagasi lükata. Tegelikult põhjendas
komisjon vaidlustatud otsuse põhjendustes 689 ja 690 koefitsiendi 2 kohaldamist, viidates ThyssenKruppi märkimisväärsele majanduslikule
ja finantsjõule, kelle ülemaailmne käive ületab sarnaselt Otisele kaugelt Kone ja Schindleri käibed.
Teiseks, eespool punktis 281 mainitud hagejad vaidlevad vastu sellele, et koefitsiendi kindlaksmääramiseks võeti arvesse ThyssenKruppi
kontserni ülemaailmne käive. Nad rõhutavad sellega seoses, et rikkumised toime pannud tütarettevõtjate ja nende emaettevõtjate
vahel ei olnud majandusüksust. Hageja kohtuasjas T‑154/07 lisab, et ThyssenKruppil on detsentraliseeritud korraldus, mille
raames TKL tegutseb sõltumatult ja iseseisvalt. Hagejad kohtuasjades T‑147/07 ja T‑148/07 väidavad veel, et nimetatud teguri
kindlaksmääramisel võib tähtsust omada üksnes ThyssenKruppi kontserni „liftide” segmendi käive. Viimaseks, hageja kohtuasjas
T‑144/07 leiab, et konkurentsiõigusest kinnipidamise tagamiseks ei ole kontserni korrutusteguri kohaldamine vajalik, kuna
selle puudumisel oleks TKLA trahv olnud [
konfidentsiaalne
]% käibest, mida see äriühing Belgias asjaomasel perioodil sai.
Kõigepealt tuleb meenutada, et komisjon leidis õigesti, et hagejad kohtuasjades T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07
ja T‑154/07 moodustavad majandusüksuse (vt eespool punktid 100–131).
Seejärel tuleb rõhutada, et vajadus tagada trahvi piisavalt hoiatav mõju, kui see ei põhjenda trahvide üldise taseme tõusu
konkurentsipoliitika elluviimise raames, nõuab, et trahvisummat kohandataks, et võtta arvesse adressaadiks olevale ettevõtjale
avaldada soovitud mõju, ja seda selleks, et trahv ei muutuks tähtsusetuks ega vastupidi ülemääraseks, arvestades eeskätt asjaomase
ettevõtja rahalist võimsust, kooskõlas esiteks trahvi tõhususe tagamise vajaduse ja teiseks proportsionaalsuse põhimõtte järgimise
nõuetega (Üldkohtu 8. juuli 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑54/03: Lafarge
vs
. komisjon, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 670).
On tõsi, et 1998. aasta suunistes ei ole komisjon määratlenud metoodikat ega spetsiifilisi kriteeriume, mida tuleb hoiatuseesmärgi
arvessevõtmiseks järgida ja mille kohaldamine oleks talle kohustuslik, kui need oleksid olnud sõnaselgelt kehtestatud. Rikkumise
raskusastme hindamist puudutavate juhiste kontekstis mainib suuniste punkti 1 A neljas taane ainult vajadust määrata trahvi
suurus nii, et sellel oleks piisavalt hoiatav mõju (eespool punktis 122 viidatud kohtuotsus Schunk ja Schunk Kohlenstoff-Technik
vs
. komisjon, punkt 193).
Väljakujunenud kohtupraktikast nähtub siiski, et komisjon võib hoiatava mõju korrutusteguri taseme kindlaksmääramisel asjakohase
kriteeriumina aluseks võtta iga kartelli kuuluva ettevõtja kogukäibe (vt selle kohta Euroopa Kohtu 29. juuni 2006. aasta otsus
kohtuasjas C‑289/04 P: Showa Denko
vs
. komisjon, EKL 2006, lk I‑5859, punktid 17 ja 18). Niisiis on ettevõtja suurus ja koguvahendid taotletavat eesmärki arvestades,
s.o trahvisumma kohandamine vastavalt ettevõtja koguvahenditele ja võimele hankida rahalisi vahendeid selle trahvi maksmiseks,
asjakohased kriteeriumid. Nimelt on trahvi piisava hoiatava mõju tagamiseks lähtesumma suurendamise määra eesmärk pigem tagada
trahvi tõhusus kui arvestada rikkumise kahjulikkust tavapärastele konkurentsitingimustele ja seega selle rikkumise raskusastet
(eespool punktis 285 viidatud kohtuotsus Lafarge
vs
. komisjon, punkt 672).
Järelikult ei ole komisjon rikkunud 1998. aasta suuniseid ega proportsionaalsuse põhimõtet, kui ta võttis hoiatusteguri kohaldamiseks
aluseks ThyssenKruppi kontserni kogukäibe. Seega ei saa samuti nõustuda kohtuasja T‑144/07 argumendiga, millega sooviti võrrelda
TKLA Belgia käivet ja trahvisummat, et tõendada, et tema suhtes ei ole vaja kohaldada hoiatustegurit.
Kolmandaks, ThyssenKruppi kontsernile määratud trahvide suhtes kohaldatud korrutusteguri 2 osas väidavad hagejad kohtuasjades
T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07 ja T‑150/07 komisjoni otsustuspraktikale ja eeskätt tema 13. septembri 2006. aasta
otsusele 2007/534/EÜ, mis käsitleb EÜ artikli 81 alusel algatatud menetlust (Juhtum nr COMP/F/38.456 – Bituumen (NL)) (ELT L 196,
lk 40; edaspidi „tee-ehitusel kasutatava bituumeni otsus”) tuginedes, et puhtalt siseriiklike asjaoludega seoses oleks nimetatud
tegur tulnud määrata väiksemale tasemele. Hagejad kohtuasjades T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07 ja T‑150/07 paluvad Üldkohtul
sellega seoses kohustada komisjoni vastavalt kodukorra artikli 65 punktile b esitama tee-ehitusel kasutatava bituumeni otsus.
Mis puudutab käesolevas asjas kohaldatud korrutusteguri ülemäärasust, siis tuleb märkida, et trahvi suurendamine hoiatamise
eesmärgil püüab tagada trahvi tõhusust, kohandades trahvisummat lähtuvalt ettevõtja koguvahenditest ja võimest hankida selle
trahvi maksmiseks vajalikke rahalisi vahendeid (eespool punktis 285 viidatud kohtuotsus Lafarge
vs
. komisjon, punkt 671)
.
Seega ei saa nõustuda argumendiga, mille kohaselt on komisjoni tuvastatud rikkumised puhtalt siseriiklikud.
Samuti ei saa nõustuda tee-ehitamisel kasutatava bituumeni otsusele tugineva argumendiga. Nimelt, vastavalt eespool punktis 153
viidatud kohtupraktikale ei oma komisjoni varasemad otsused tähtsust, kuna nagu sai meenutatud eespool punktis 108, ei kujuta
komisjoni varasem otsustuspraktika konkurentsi valdkonnas trahvide määramise õiguslikku raamistikku. Järelikult tuleb tagasi
lükata ka kohtuasjade T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07 ja T‑150/07 hagejate esitatud menetlustoimingu taotlus, mille eesmärk on
kohustada komisjoni esitama tee-ehitusel kasutatava bituumeni otsus.
Arvestades ThyssenKruppi kogukäivet, mis on 47,1 miljonit eurot (vaidlustatud otsuse põhjendus 689), on ThyssenKruppile määratud
trahvide lähtesummade suhtes korrutusteguri 2 kohaldamine igal juhul kohane, et tagada trahvide tõhusus selle ettevõtja rahalise
võimsuse seisukohalt ning seega, et tagada talle määratud trahvide piisav hoiatav mõju.
Neljandaks, hagejad kohtuasjades T‑144/07 ja T‑154/07 tuginevad nende vastavate trahvide suhtes korrutusteguri kohaldamise
väidetavalt diskrimineerivale iseloomule, kuna komisjon ei kohaldanud hoiatamise eesmärgil korrutustegurit Kone ja Schindleri
suhtes, kuigi need ettevõtjad kuuluvad rahvusvahelistesse kontsernidesse, kelle käive liidus on suurem. Lisaks on Kone ja
Schindleri tütarettevõtjate positsioon Madalmaade asjaomasel turul kordades olulisem kui ThyssenKruppil.
Selle argumendiga ei saa nõustuda. Nimelt sellega, et komisjon suurendab trahvi hoiatava eesmärgi tagamiseks lähtesummat,
ta tegelikult ainult kohtleb sama kartelli osalisi erinevalt, et võtta arvesse seda, kuidas trahv neid tegelikkuses mõjutab
(eespool punktis 210 viidatud kohtuotsus BASF
vs
. komisjon, punkt 241).
Kuid komisjon viitas käesolevas asjas võrdse kohtlemise põhimõtet rikkumata osalejate kogukäibele, mitte liidus või veel asjaomasel
siseriiklikul turul saadud käibele, et hinnata vajadust suurendada trahvisummasid nende hoiatava mõju tagamiseks. Nimelt võib
ThyssenKruppi kogukäivet arvestades asuda seisukohale, et määratud trahvid mõjutavad seda ettevõtjat vähem kui Konet ja Schindlerit,
kelle käive on vastavalt 3,2 ja 5,73 miljardit eurot (vaidlustatud otsuse põhjendus 689), kui hoiatamise eesmärgil ei oleks
suurendamist toimunud.
ThyssenKruppi trahvide suhtes korrutusteguri 2 kohaldamine käesolevas asjas on seega põhjendatud, et tagada trahvide tõhusus
selle ettevõtja rahalise võimsuse seisukohast.
Kõigest eelnevast lähtudes tuleb käesolev väide tagasi lükata.

Väide, et rikuti 1998. aasta suuniseid, proportsionaalsuse põhimõtet ja kaitseõigusi, kui trahvi põhisummasid suurendati korduvuse
alusel 50% võrra
Vaidlustatud otsuses leiab komisjon, et TKAG‑le, TKE‑le ja ThyssenKruppi tütarettevõtjatele määratud trahvi põhisummasid tuleb
korduvuse tõttu suurendada 50% võrra (vaidlustatud otsuse põhjendused 707, 710, 714 ja 720).
Vaidlustatud otsuse põhjenduses 697 on komisjon sellega seoses meenutanud:
„[…] [T]egemist on korduva rikkumisega, kui ettevõtja, keda on varasemas komisjoni otsuses juba vastutavaks peetud, tunnistatakse
süüdi samaliigilises rikkumises, isegi kui see rikkumine pandi toime erinevas tegevusvaldkonnas või muu toote puhul. [1998. aasta
suuniste] [punkti 2] kohaselt peetakse sama ettevõtja või samade ettevõtjate toime pandud korduvat rikkumist raskendavaks
asjaoluks. Mõiste „ettevõtja” hõlmab kõiki sama kontserni juriidilisi üksusi, kes ei määra iseseisvalt kindlaks oma käitumist
turul. Kohtuotsuses Michelin [eespool punktis 107 viidatud kohtuotsus Michelin
vs
. komisjon, punkt 290] kinnitas Esimese Astme Kohus, et korduv rikkumine võib olla kohaldatav ka üksuse suhtes, kes kuulub
100% ulatuses (ema)ettevõtjale, kes kontrollib muud üksust, kes varasemas rikkumises süüdi tunnistati.”
Korduva rikkumise tuvastamiseks käesolevas asjas tugineb komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 698 oma 21. jaanuari 1998. aasta
otsusele 98/247/ESTÜ, mis käsitleb [ST] artikli 65 alusel agatatud menetlust (juhtum IV/35.814 – Sulami lisamaks) (EÜT L 100,
lk 55) (edaspidi „sulami lisamaksu otsus”). Nimetatud põhjenduses märgib ta, et:
„1998. aastal määrati [tema] sulami lisamaksu [otsuses] trahve seoses kartelliga, mille eesmärk ja tagajärg oli piirata ja
kahjustada konkurentsi. Muu hulgas määrati trahv ThyssenKrupp Stainless GmbH‑le (TKS), kes on Saksa õiguse alusel asutatud
ettevõtja, mis loodi 1. jaanuaril 1995 pärast Kruppi ja Thysseni roostevabast terase tegevuse ühendamist. Trahv määrati ka
Acciai Speciali Terni SpA‑le (AST), kes on 1. jaanuaril 1994 Itaalia õiguse alusel asutatud ettevõtja, kelle peamine tegevusala
on roostevabast terasest lametoodete tootmine. 1994. aasta detsembris ostsid teatavad ettevõtjad, sh Krupp ja Thyssen koos
ära AST. 1995. aasta detsembris suurendas Krupp oma osalust AST kapitalis 50%‑lt 75%‑le ning 1996. aasta mais 100%‑le. Seejärel
müüs Krupp kõik oma AST aktsiad TKS‑ile […]”
Samuti täpsustab komisjon vaidlustatud otsuses (vaidlustatud otsuse põhjendused 700, 704, 709, 713 ja 717), et sulami lisamaksu
otsuses tuvastatud kartell kestis 16. detsembrist 1993, s.o kuupäev, mil toimus koosolek, kus osalevad ettevõtjad otsustasid
salajase kokkuleppe sõlmida, kuni 21. jaanuarini 1998, s.o rikkumise tuvastamise otsuse vastuvõtmise kuupäev, nii et ThyssenKruppi
kontserni äriühingute toime pandud rikkumised mitte ainult ei kordunud, vaid ka kattusid ja toimusid paralleelselt.
Hagejad kohtuasjades T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ja T‑154/07 leiavad, et vaidlustatud otsuse põhjendustes 699–707
(kohtuasjad T‑147/07 ja T‑150/07), 708–710 (kohtuasjad T‑144/07 ja T‑150/07), 711–714 (kohtuasjad T‑148/07 ja T‑149/07), põhjenduses 717
(kohtuasi T‑150/07) ja põhjenduses 720 (kohtuasjad T‑150/07 ja T‑154/07) on komisjon vääralt suurendanud nende trahvi 50%
võrra korduvuse alusel. Komisjon ei saanud asuda seisukohale, et rikkumine, mille eest ThyssenKrupp Stainless AG‑le, kelle
ärinimi oli enne 1997. aasta septembrit KruppThyssen Nirosta GmbH (vaidlustatud otsuse 882. joonealune märkus) (edaspidi „TKS”
enne ja pärast 1997. aasta septembrit puudutavate ajavahemike puhul), ja Acciai Speciali Terni SpA‑le (edaspidi „AST”) määrati
karistus otsuses sulami lisamaksu kohta, on varasem sarnane rikkumine kui need, mille ta oli toime pannud.
Sissejuhatuseks olgu meenutatud, et sulami lisamaksu otsuse artiklis 1, millele komisjon viitab vaidlustatud otsuses käesolevas
asjas korduva rikkumise tuvastamiseks, leidis komisjon, et mitu äriühingut, sh Krupp Hoesch Stahl AG (edaspidi „KHS”) (TKS
alates 1. jaanuarist 1995), Thyssen Stahl AG (edaspidi „TS”) (TKS alates 1. jaanuarist 1995) ja AST on rikkunud EÜ artikli 65
lõiget 1 ajavahemikus, mis nende äriühingute puhul ulatub 1993. aasta jaanuarist kuni 21. jaanuarini 1998, kuna nad muutsid
ning rakendasid kooskõlastatult sulami lisamaksu arvutamise mudeli normväärtust. Komisjoni arvates piirab ning moonutab selline
teguviis konkurentsi normaalset toimimist ühisturul.
Sulami lisamaksu otsusest nähtub, et KHS ja TS osalesid otseselt rikkumises kuni 31. detsembrini 1994, ja järelikult pidid
nad selle eest eraldi vastutama. Siiski määrati trahv, mille komisjon pidi neile määrama, ainult TKS‑ile, kes 23. juuli 1997. aasta
kirjas teatas komisjonile, et ta võtab endale vastutuse TS‑i ja KHS‑i tegude eest alates 1993. aastast (sulami lisamaksu otsuse
põhjendused 14 ja 102).
TKS ja AST esitasid vastavalt 11. ja 13. märtsil 1998 Üldkohtule hagi, milles palusid neid puudutavas osas sulami lisamaksu
otsus tühistada ning teise võimalusena vähendada oluliselt selle otsusega neile määratud trahvisummasid. Eespool punktis 106
viidatud kohtuotsuses Krupp Thyssen Stainless ja Acciai speciali Terni
vs
. komisjon tühistas Üldkohus sulami lisamaksu otsuse artikli 1 osas, milles TKS‑ile omistati vastutus TS‑i toime pandud rikkumise
eest, TKS‑i kaitseõiguste rikkumise tõttu, kuna viimasele ei antud võimalust esitada märkusi TS‑ile ette heidetavate asjaolude
tõelevastavuse ja asjakohasuse kohta. Eelmainitud kohtuotsuse peale esitati kaks apellatsioonkaebust, mille Euroopa Kohus
14. juuli 2005. aasta otsusega liidetud kohtuasjades C‑65/02 P ja C‑73/02 P: ThyssenKrupp
vs
. komisjon (EKL 2005, lk I‑6773) rahuldamata jättis.
Eespool punktis 106 viidatud kohtuotsuse Krupp Thyssen Stainless ja Acciai speciali Terni
vs
. komisjon järel võttis komisjon 20. detsembril 2006 vastu otsuse K(2006) 6765 (lõplik), mis käsitleb [ST] artikli 65 alusel
algatatud menetlust (juhtum COMP/F/39.234 – Sulami lisamaks – otsuse uuesti vastuvõtmine). Selles otsuses tuvastas komisjon,
et TS oli ajavahemikus 16. detsembrist 1993 kuni 31. detsembrini 1994 rikkunud ST artikli 65 lõiget 1 ning pidas TKS‑i TS‑i
tegevuse eest vastutavaks TKS‑i 23. juuli 1997. aasta kirja alusel.
Käesoleva väite raames vaidlevad hagejad vastu sellele, et nad moodustavad sulami lisamaksu otsuses karistatud ettevõtjatega
majandusüksuse EÜ artiklite 81 ja 82 tähenduses. Sellega seoses väidavad nad, et komisjon tuletas eespool punktis 107 viidatud
kohtuotsusest Michelin
vs
. komisjon valesti, et emaettevõtja 100% osalusest tütarettevõtja kapitalis piisab, et panna selle tütarettevõtja varasem
rikkumine süüks emaettevõtjale, ilma et tekiks tütarettevõtja tegeliku sõltumatuse küsimus. Seega on hagejad seisukohal, et
vastupidi sellele, mida väidab komisjon, ei oleks viimane saanud, kui ta oleks tahtnud, määrata trahvi samale emaettevõtjale
kahes otsuses, nagu on nõutud eespool punktis 107 viidatud kohtuotsuses Michelin (punkt 290).
Olgu märgitud, et korduvuse mõiste – nii nagu seda mõistetakse teatavates siseriiklikes õiguskordades – tähendab, et isik
on pannud toime uusi rikkumisi pärast seda, kui teda on sarnaste rikkumiste eest karistatud (Üldkohtu 11. märtsi 1999. aasta
otsus kohtuasjas T‑141/94: Thyssen Stahl
vs
. komisjon, EKL 1999, lk II‑347, punkt 617; eespool punktis 107 viidatud kohtuotsus Michelin
vs
. komisjon, punkt 284; eespool punktis 250 viidatud kohtuotsus Groupe Danone
vs
. komisjon, punkt 362, ja eespool punktis 158 viidatud kohtuotsus Hoechst
vs
. komisjon, punkt 450). Lisaks, 1998. aasta suuniste punkt 2 viitab konkreetselt sellele, et „sama ettevõtja või samad ettevõtjad
panevad uuesti toime sama laadi rikkumise”, nende raskendavate asjaolude näidisloendi hulgas, mis võivad õigustada trahvi
põhisumma suurendamist.
Nagu sai meenutatud eespool punktis 92, tuleb ettevõtja mõistet selles konkurentsiõiguse kontekstis mõista majandusüksusena
asjaomase kokkuleppe eseme seisukohalt isegi siis, kui see majandusüksus koosneb õiguslikult mitmest füüsilisest või juriidilisest
isikust.
Ettevõtja konkurentsivastast tegevust võib seega teisele ettevõtjale süüks panna, kui esimene ettevõtja ei otsustanud oma
tegevuse üle turul iseseisvalt, vaid kohaldas sisuliselt selle teise ettevõtja juhiseid, arvestades eelkõige neid ühendavaid
majanduslikke ja juriidilisi seoseid (eespool punktis 94 viidatud kohtuotsus Dansk Rørindustri jt
vs
. komisjon, punkt 117; eespool punktis 94 viidatud kohtuotsus Metsä-Serla jt
vs
. komisjon, punkt 27, ja eespool punktis 91 viidatud 10. septembri 2009. aasta kohtuotsus Akzo Nobel jt
vs
. komisjon, punkt 58; Üldkohtu 27. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑314/01: Avebe
vs
. komisjon, EKL 2006, lk II‑3085, punkt 135).
Sellega seoses tuleb täpsustada, et vastavalt kohtupraktikale ei saa komisjon piirduda konstateeringuga, et ettevõtja „võis”
teisele ettevõtjale otsustavat mõju avaldada, ilma et ta peaks kontrollima, kas sellist mõju tegelikult ikka avaldati. Vastupidi,
üldreeglina lasub komisjonil kohustus faktiliste asjaolude kogumi alusel tõendada otsustava mõju olemasolu ja eriti seda,
et üks ettevõtja saab teist ettevõtjat juhtida (vt selle kohta Euroopa Kohtu 2. oktoobri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑196/99 P:
Aristrain
vs
. komisjon, EKL 2003, lk I‑11005, punktid 95–99, ja eespool punktis 94 viidatud kohtuotsus Dansk Rørindustri jt
vs
. komisjon, punktid 118–122; Üldkohtu 20. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑9/99: HFB jt
vs
. komisjon, EKL 2002, lk II‑1487, punkt 527, ja eespool punktis 310 viidatud kohtuotsus Avebe
vs
. komisjon, punkt 136).
Nagu komisjon märgib, leidis Üldkohus eespool punktis 107 viidatud kohtuotsuses Michelin
vs
. komisjon (punkt 290) tõepoolest, et kui kaks tütarettevõtjat kuuluvad otseselt või kaudselt enam kui 99% ulatuses emaettevõtjale,
on võimalik põhjendatult järeldada, et need tütarettevõtjad ei määra oma tegevust turul kindlaks iseseisvalt. Üldkohus lisas
selles otsuses, et ühte kontserni kuuluvad erinevad äriühingud kujutavad endast ühte majanduslikku üksust ja seega ühte ettevõtjat
EÜ artiklite 81 ja 82 tähenduses, kui asjaomased äriühingud ei määra oma tegevust turul kindlaks iseseisvalt.
Siiski, nagu sai märgitud eespool punktides 96 ja 97, meenutas Euroopa Kohus hiljuti, et juhul kui emaettevõtja omab liidu
konkurentsieeskirju rikkunud tütarettevõtja aktsia- või osakapitalis 100% osalust, kuigi kehtib eeldus, mille kohaselt nimetatud
emaettevõtja avaldab tegelikult selle tütarettevõtja käitumisele otsustavat mõju, on niisugune eeldus ümberlükatav (vt selle
kohta eespool punktis 91 viidatud 10. septembri 2009. aasta kohtuotsus Akzo Nobel jt
vs
. komisjon, punktid 60 ja 61 ning seal viidatud kohtupraktika). Lisaks, nagu meenutas Euroopa Kohus eespool punktis 311 viidatud
kohtuotsuses Aristrain
vs
. komisjon (punkt 99), ei piisa iseenesest pelgalt asjaolust, et kahe erineva äriühingu kapitalis kuulub 100% osalus samale
isikule, et tuvastada nende kahe äriühingu vahel majandusüksuse olemasolu, mille tulemus liidu konkurentsiõiguse kohaselt
on see, et ühe teod võidakse süüks panna teisele.
Käesolevas asjas tuleb tõdeda esiteks, et sulami lisamaksu juhtumi raames ei asunud komisjon seisukohale, et KHS‑i, TS‑i,
TKS‑i ja AST emaettevõtjad, kelle majandustegevuse jätkaja ja õigusjärglane on väidetavalt TKAG, moodustades viimasega majandusüksuse
EÜ artiklite 81 ja 82 kohaldamiseks, ega väitnud seega, et KHS, TS, TKS ja AST ei määranud seega oma käitumist turul kindlaks
iseseisvalt. Nimelt nähtub sulami lisamaksu otsusest, et ThyssenKruppi kontserni kuuluvate äriühingute puhul tuvastas komisjon
rikkumise vaid KHS, TS, TKS ja AST osas, välja arvatud nende vastavad emaettevõtjad, keda nagu märkisid hagejad, ilma et komisjon
neile vastu vaidleks, ei kuulatud ära haldusmenetluses, mille tulemusel see otsus vastu võeti.
Teiseks ei nähtu vaidlustatud otsusest, et komisjon leidis käesoleva juhtumi raames, et KHS, TS, TKS ja AST kuuluvad ettevõtjate
hulka, kellega seoses tuvastati rikkumised selle otsuse artiklis 1.
Järelikult ei saa vaidlustatud otsuse artiklis 1 tuvastatud rikkumisi pidada sama ettevõtja või samade ettevõtjate korduvaks
rikkumiseks, kui ettevõtjad, kellega seoses sulami lisamaksu otsuses rikkumised tuvastati.
Sellega seoses ei saa kõigepealt nõustuda komisjoni argumendiga, mille kohaselt oli ThyssenKruppil võimalus haldusmenetluses,
mille tulemusel võeti vastu vaidlustatud otsus, ja käesoleva hagi raames vaidlustada majandusüksuse olemasolu tema ja nende
ettevõtjate vahel, kellele sulami lisamaksu otsuses karistus määrati.
Nimelt tuleb märkida, et Euroopa Kohtu praktikast nähtub esiteks, et kaitseõiguste tagamise põhimõte välistab selle, et õiguspäraseks
võidakse pidada otsust, millega komisjon määrab ettevõtjale konkurentsi valdkonnas trahvi, olemata ettevõtjale esitatavaid
etteheiteid talle eelnevalt teatavaks teinud, ja teiseks, et võttes arvesse tema suurust, tuleb vastuväiteteatises ühemõtteliselt
täpsustada juriidiline isik, kellele võidakse trahv määrata ning vastuväiteteatis adresseerida (vt eespool punktis 192 viidatud
kohtuotsus Papierfabrik August Koehler
vs
. komisjon, punktid 37 ja 38, ja eespool punktis 91 viidatud 10. septembri 2009. aasta kohtuotsus Akzo Nobel jt
vs
. komisjon, punkt 57 ja seal viidatud kohtupraktika).
Järelikult ei saa lubada seda, et komisjon võib korduvuse kui raskendava asjaolu kindlakstegemisel asuda seisukohale, et ettevõtjat
tuleb pidada vastutavaks varasema rikkumise eest, mille eest komisjon ei ole talle otsusega karistust määranud ning mille
kindlakstegemise raames ei olnud ta vastuväiteteatise adressaat, millest tulenevalt ei olnud niisugusele ettevõtjale menetluses,
mille tulemusel võeti vastu varasema rikkumise tuvastamise otsus, võimaldatud esitada oma argumente, et vaidlustada teda puudutavas
osas võimaliku teiste ettevõtjatega moodustatava majandusüksuse olemasolu.
Niisugust järeldust toetab seda enam asjaolu, et kuigi proportsionaalsuse põhimõte nõuab tõepoolest, et ettevõtja kalduvuse
mitte järgida konkurentsieeskirju hindamisel tuleb arvesse võtta aega, mis jääb asjaomase rikkumise ja varasema konkurentsieeskirjade
rikkumise vahele, on Euroopa Kohus juba rõhutanud, et komisjon ei saa olla korduvuse tuvastamisel seotud võimaliku aegumistähtajaga
(Euroopa Kohtu 8. veebruari 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑3/06 P: Groupe Danone
vs
. komisjon, EKL 2007, lk I‑1331, punkt 38, ja eespool punktis 158 viidatud kohtuotsus Hoechst
vs
. komisjon, punkt 462; vt ka eespool punktis 250 viidatud 25. oktoobri 2005. aasta kohtuotsus Groupe Danone
vs
. komisjon, punkt 353), ning et seda võib tuvastada järelikult palju aastaid pärast rikkumise tuvastamist ajal, mil asjaomasel
ettevõtjal oleks igal juhul võimatu vaidlustada niisuguse majandusüksuse olemasolu eelkõige juhul, kui on kohaldatud eespool
punktis meenutatud eeldust.
Edasi, samuti ei saa nõustuda komisjoni argumendiga, mille kohaselt on trahvisumma suurendamine korduvuse alusel samuti põhjendatud,
arvestades rikkumisi, mis tuvastati komisjoni 18. juuli 1990. aasta otsuses 90/417/ESTÜ [ST] artikli 65 kohaldamise menetluses
seoses külmvaltsitud roostevabast terasest toodete Euroopa tootjate kokkuleppe ja kooskõlastatud tegevusega (EÜT L 220, lk 28)
ja komisjoni 16. veebruari 1994. aasta otsuses 94/215/ESTÜ [ST] artikli 65 kohaldamise menetluses seoses Euroopa talatootjaid
hõlmavate kokkulepetega ja kooskõlastatud tegevusega (EÜT L 116, lk 1). Lisaks sellele, et neid otsuseid ei mainitud vastuväiteteatises
ega vaidlustatud otsuses, tuleb tõdeda, et sarnaselt sulami lisamaksu asjas karistatud ettevõtjatega ei ole ettevõtjad, kellele
nimetatud otsustes karistus määrati, samad ettevõtjad EÜ artikli 81 ja 82 tähenduses kui need, keda karistati vaidlustatud
otsuses.
Viimaseks, samuti ei saa nõustuda komisjoni argumendiga, mille kohaselt on tütarettevõtja kapitalis peaaegu 100% osaluse omamise
puhul emaettevõtja samuti tütarettevõtjale saadetud hoiatuse adressaat, mis tuleneb komisjoni varasemast otsusest, millega
karistati teda konkurentsiõiguse rikkumise eest. Nimelt, kuigi tõepoolest on mõistlikult lubatud asuda seisukohale, et emaettevõtja
on tegelikult teadlik varasemast otsusest, mille komisjon saatis tema tütarettevõtjale, kelle kapitalis kuulub talle peaaegu
100% osalus, ei saa niisugune teadmine korvata seda, et varasemas otsuses ei ole tuvastatud niisuguse emaettevõtja ja tema
tütarettevõtja vahelist majandusüksust, et omistada nimetatud emaettevõtjale vastutus varasema rikkumise eest ja suurendada
trahvisummasid, mis talle määrati korduvuse tõttu.
Sellest tulenevalt on käesolev väide põhjendatud ja vaidlustatud otsust tuleb muuta, ilma et tingimata oleks vaja analüüsida
muid käesoleva väite raames hagejate poolt esitatud argumente. Selle muutmise konkreetseid tagajärgi täpsustatakse allpool
punktides 461 ja 462.

Väide, et koostöö hindamisel on rikutud 2002. aasta koostööteatist ning õiguspärase ootuse kaitse ja võrdse kohtlemise põhimõtteid
Hagejad kohtuasjades T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07 ja T‑150/07 meenutavad, et nad esitasid taotlusi, et saada kaitset
trahvide eest või et nende trahvisummasid vähendataks vastavalt 2002. aasta koostööteatisele. Komisjon on nimetatud teatise
sätteid siiski rikkunud, kui ta hindas nende koostöö kvaliteeti ja kasulikkust. Hagejad kohtuasjades T‑147/07, T‑149/07 ja
T‑150/07 on arvamusel, et komisjon on rikkunud nende õiguspäraseid ootusi seoses nende Saksamaal toimunud rikkumise tuvastamiseks
tehtud koostöö hindamisel. Lõpetuseks, hagejad kohtuasjades T‑144/07, T‑149/07 ja T‑150/07 viitavad seoses Belgias toimunud
rikkumisega võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumisele 2002. aasta koostööteatise kohaldamise raames.
2002. aasta koostööteatis
Olgu märgitud, et 2002. aasta koostööteatises täpsustas komisjon, millistel tingimustel võib kartelli tuvastamiseks temaga
koostööd tegevaid ettevõtjaid vabastada trahvist, mis nad muidu tasuma peaksid, või trahvi vähendada.
Kõigepealt, 2002. aasta koostööteatis sätestab A osa lõikes 8:
„Komisjon tagab ettevõtjale kaitse kehtestatava trahvi eest juhul, kui:
a)      ettevõtja esitab esimesena tõendid, mis komisjoni arvates võimaldavad tal teha määruse nr 17 artikli 14 lõikes 3 nimetatud
otsuse ühendust mõjutava väidetava kartelli tuvastamisega seotud uurimise läbiviimise kohta;
b)      ettevõtja esitab esimesena tõendid, mis komisjoni arvates võimaldavad tal tuvastada [EÜ] artikli 81 rikkumise seoses ühendust
mõjutava väidetava kartelli olemasoluga.”
Seejärel näeb 2002. aasta koostööteatis B osa lõikes 20 ette, et „[e]ttevõtjate puhul, kes ei täida A osas sätestatud [trahvist
vabastamise] tingimusi, võib siiski vähendada kehtestatava trahvi määra” ning lõikes 21, et „[s]elleks, et ettevõtja trahvi
saaks vähendada, peab ta esitama komisjonile kahtlustatava rikkumise kohta tõendid, millel on komisjoni valduses olevate tõenditega
võrreldes oluline lisaväärtus, ning lõpetama oma osaluse kahtlustatavas rikkumises hiljemalt tõendite esitamise ajal”.
Lisaväärtuse kohta on 2002. aasta koostööteatise lõikes 22 märgitud:
„Lisaväärtuse mõiste väljendab seda, mil määral esitatud tõendite laad ja/või üksikasjalikkus aitavad komisjonil kõnealuseid
fakte tõendada. Hindamisel peab komisjon hiljem esitatavatest tõenditest üldjuhul väärtuslikumaks neid kirjalikke tõendeid,
mis pärinevad sellest ajavahemikust, mida faktid puudutavad. Samamoodi peetakse kaudselt seotud tõenditest üldjuhul väärtuslikumaks
kõnealuste faktidega otseselt seotud tõendeid.”
2002. aasta koostööteatise lõike 23 punkti b esimene lõik näeb trahvide vähendamise liigitamise kolme kategooriasse:
„–      [e]ttevõtja, kes täidab esimesena [lõikes] 21 ette nähtud tingimuse: trahvi vähendamine 30–50% võrra;
–      [e]ttevõtja, kes teisena täidab [lõikes] 21 ette nähtud tingimuse: trahvi vähendamine 20–30% võrra;
–      [m]uud ettevõtjad, kes täidavad [lõikes] 21 ette nähtud tingimuse: trahvi vähendamine maksimaalselt 20% võrra.”
2002. aasta koostööteatise lõike 23 punkti b teine lõik näeb ette:
„Kõigis nimetatud rühmades trahvi vähendamise taseme kindlaksmääramisel võtab komisjon arvesse [lõikes] 21 sätestatud tingimustele
vastavate tõendite esitamise aega ja nende lisaväärtust. Peale selle võib komisjon arvesse võtta ettevõtja poolt pärast andmete
esitamist tehtud koostöö ulatust ja järjepidevust.”
Viimaseks, 2002. aasta koostööteatise lõike 23 punkti b viimane lõik sätestab:
„Kui ettevõtja esitab muu hulgas tõendid selliste faktide kohta, millest komisjon ei olnud eelnevalt teadlik ja mis mõjutavad
otseselt kahtlustatava kartelli tähtsust või kestust, ei võta komisjon neid andmeid arvesse võimalike trahvide määramisel
kõnealused tõendid esitanud ettevõtja suhtes.”
Komisjoni kaalutlusruum ja liidu kohtu kontroll
Tuleb meenutada, et määruse nr 1/2003 artikli 23 lõige 2, mis on liidu konkurentsiõiguse eeskirjade rikkumise eest trahvide
määramise õiguslik alus, annab komisjonile trahvide kindlaksmääramisel kaalutlusruumi (vt selle kohta Üldkohtu 21. oktoobri
1997. aasta otsus kohtuasjas T‑229/94: Deutsche Bahn
vs
. komisjon, EKL 1997, lk II‑1689, punkt 127), mille kasutamine sõltub eelkõige tema üldisest konkurentsipoliitikast (vt selle
kohta eespool punktis 247 viidatud kohtuotsus Musique Diffusion française jt
vs
. komisjon, punktid 105 ja 109). Selles kontekstis võttis komisjon nende trahvialaste otsuste läbipaistvuse ja erapooletuse
tagamiseks vastu 2002. aasta koostööteatise ja avaldas selle. Tegemist on instrumendiga, mille ülesanne on hierarhiliselt
kõrgemalseisvat õigust silmas pidades täpsustada kriteeriumid, mida komisjon kavatseb oma kaalutlusõigust teostades kasutada.
See viib enda kaalutlusõiguse piiramiseni (vt analoogia alusel Üldkohtu 30. aprilli 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑214/95:
Vlaams Gewest
vs
. komisjon, EKL 1998, lk II‑717, punkt 89), kuna komisjon peab järgima neid suunavaid eeskirju, mille ta on ise vastu võtnud
(vt analoogia alusel Üldkohtu 12. detsembri 1996. aasta otsus kohtuasjas T‑380/94: AIUFFASS ja AKT
vs
. komisjon, EKL 1996, lk II‑2169, punkt 57).
2002. aasta teatise vastuvõtmisest tulenev komisjoni enda kaalutlusõiguse piiramine ei ole siiski vastuolus komisjoni märkimisväärse
kaalutlusõiguse säilimisega (vt analoogia alusel eespool punktis 60 viidatud kohtuotsus Raiffeisen Zentralbank Österreich jt
vs
. komisjon, punkt 224).
2002. aasta koostööteatis sisaldab nimelt erinevaid paindlikke elemente, mis võimaldavad komisjonil oma kaalutlusõigust kasutada
kooskõlas määruse nr 1/2003 artikli 23 sätetega, nagu Euroopa Kohus on neid tõlgendanud (vt analoogia alusel eespool punktis 60
viidatud kohtuotsus Raiffeisen Zentralbank Österreich jt
vs
. komisjon, punkt 224).
Seega tuleb märkida, et komisjonil on lai kaalutlusõigus, kui ta peab hindama, kas 2002. aasta koostööteatise kohaldamise
soovi avaldanud ettevõtja esitatud tõenditel on oluline lisaväärtus nimetatud teatise lõike 21 tähenduses (vt selle kohta
Euroopa Kohtu 10. mai 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑328/05 P: SGL Carbon
vs
. komisjon, EKL 2007, lk I‑3921, punkt 88, ja eespool punktis 158 viidatud kohtuotsus Hoechst
vs
. komisjon, punkt 555). Seoses 2002. aasta koostööteatise lõike 8 punktidega a ja b tuleb märkida, et see oluline kaalutlusruum
tuleneb selle sätte sõnastusest endast, mis viitab sõnaselgelt tõendite esitamisele, mis „komisjoni arvates” kas võimaldavad
komisjonil teha otsuse uurimise läbiviimise kohta või võimaldavad tal rikkumise tuvastada. Ettevõtja koostöö kvaliteedi ja
kasu hindamine eeldab nimelt keerukate faktiliste hinnangute andmist (vt selle kohta eespool viidatud 10. mai 2007. aasta
kohtuotsus SGL Carbon
vs
. komisjon, punkt 81, ja eespool punktis 153 viidatud kohtuotsus Carbone‑Lorraine
vs
. komisjon, punkt 271).
Pärast seda, kui komisjon on tuvastanud, et tõenditel on oluline lisaväärtus 2002. aasta koostööteatise lõike 21 tähenduses,
on tal siis, kui ta peab kindlaks tegema asjaomasele ettevõtjale võimaldatava trahvisumma vähendamise täpse taseme, ka laiaulatuslik
kaalutlusõigus. Nimelt näeb kõnealuse teatise lõike 23 punkti b esimene lõige ette trahvisumma vähendamise vahemikud eri kategooriate
ettevõtjate jaoks, samas kui selle lõike teine lõik kehtestab kriteeriumid, mida komisjon peab arvesse võtma, et määrata nendes
vahemikes kindlaks vähendamise tase.
Arvestades kaalutlusõigust, mis on komisjonil ettevõtja 2002. aasta koostööteatise kohase koostöö hindamisel, võib Üldkohus
kritiseerida vaid selle kaalutlusõiguse piiride ilmselget ületamist (vt selle kohta eespool punktis 335 viidatud 10. mai 2007. aasta
kohtuotsus SGL Carbon
vs
. komisjon, punktid 81, 88 ja 89, ning eespool punktis 158 viidatud kohtuotsus Hoechst
vs
. komisjon, punkt 555).
ThyssenKruppi koostöö Belgias toimunud rikkumise tuvastamiseks
Komisjon otsustas vaidlustatud otsuse põhjenduses 773 „vähendada ThyssenKruppi [trahvi] 20% võrra [2002. aasta] koostööteatise
[lõike] 23 [punkti] b [teises taandes] ette nähtud vahemikus”.
Vaidlustatud otsuse põhjenduses 769 selgitas komisjon sellega seoses, et „[k]ui ThyssenKrupp esitas oma taotluse [2002. aasta
koostööteatise alusel], oli komisjon juba teinud kolm kontrollkäiku Belgias ning oli saanud kaks Kone ja Otise [sama teatise
alusel esitatud] taotlust, mis puudutasid kartelli tegevust Belgias”.
Olles vaidlustatud otsuse põhjenduses 770 märkinud, et „ThyssenKruppi esitatud uus teave koondas peamiselt kokku suulised
selgitused teatavate lifti- ja eskalaatoriprojektide kohta”, möönab komisjon põhjenduses 771, et „ThyssenKruppi [2002. aasta
koostööteatise alusel esitatud] taotlusel on oluline lisaväärtus, kuna selles esitatakse täiendavat teavet [
konfidentsiaalne
] kohta”. Komisjon lisab põhjenduses 771, et „[l]isaks kinnitasid ThyssenKruppi märkused juba komisjoni valduses olevaid tõendeid,
mis puudutavad osalenud ettevõtteid, hõlmatud tooteid ja teenuseid, ajavahemikku, mida uurimine käsitleb, kartelli kohtumisi
ja logistikat ning kartelli toimimist ja rakendamist”.
Vaidlustatud otsuse põhjenduses 772 järeldas komisjon, et ThyssenKrupp „esitas tõendeid, mis aitasid märkimisväärselt komisjonil
rikkumist tõendada”, täpsustades, et „[e]sitatud tõendid ei puuduta siiski fakte, millest komisjon ei olnud varem teadlik,
ning ei sisaldanud kartelli tegutsemise ajast pärinevaid tõendeid”.
Esiteks, hagejad kohtuasjades T‑144/07, T‑149/07 ja T‑150/07 väidavad, et vaidlustatud otsus on eksitav osas, mis puudutab
trahvi vähendamise protsenti, mida komisjon kavatseb ThyssenKruppile kohaldada koostöö eest Belgias toime pandud rikkumise
tuvastamisel. Komisjon viitab vaidlustatud otsuse põhjenduses 773 20% vähendamisele, samas kui vaidlustatud otsuse põhjenduses 856
on see 25%. Hagejate arvates on ThyssenKruppil põhimõtte
in dubio pro reo
alusel õigus trahvisumma osas vaidlustatud otsuse kõige soodsamale tõlgendamisele. Trahvi tuleks seega 20% asemel vähendada
25% võrra.
Tuleb tõdeda, et hagejad kohtuasjades T‑144/07, T‑149/07 ja T‑150/07 ei saa selles osas tugineda põhimõttele
in dubio pro reo
, mille kohaselt tõlgendatakse kahtlusi asjaomaste ettevõtjate kasuks, kuna see põhimõte on seotud rikkumise olemasolu tõendamisega
ning selle eesmärk on kindlaks teha, kas vaidlustatud otsuses tehtud komisjoni faktilised järeldused on põhjendatud tõenditega,
mille ta esitas. Ent hagejad ei vaidle vastu rikkumisele, mille eest neile vaidlustatud otsuses karistus määrati.
Seoses hagejate argumendiga, mille kohaselt tuleks ThyssenKruppile Belgias toime pandud rikkumise eest määratud trahvi vähendada,
kuna vaidlustatud otsuse põhjenduses 856 on kirjas 25% vähendamine, tuleb meenutada, et vaidlustatud otsuse artikli 1 lõike 1
neljandas taandes määratud trahvisumma hõlmab 20% vähendamist ThyssenKruppi koostöö eest 2002. aasta koostööteatise kohaldamise
raames.
On tõsi, et akti resolutsioon on lahutamatu selle põhjendustest, nii et seda tuleb vajaduse korral tõlgendada selle vastuvõtmise
aluseks olnud põhjusi arvesse võttes (Euroopa Kohtu 15. mai 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑355/95 P: TWD
vs
. komisjon, EKL 1997, lk I‑2549, punkt 21). Siiski nähtub vaidlustatud otsuse põhjendustest selgelt komisjoni kavatsus vähendada
ThyssenKruppi trahvi 2002. aasta koostööteatise alusel 20% võrra, mitte 25% võrra.
Nimelt märgib komisjon esiteks vaidlustatud otsuse põhjenduses 772, et „ThyssenKrupp vastab täielikult [2002. aasta koostööteatise]
[lõike] 21 tingimustele [
konfidentsiaalne
] ning on esitanud tõendeid, mis aitasid oluliselt komisjonil rikkumist tõendada”. Ta täpsustas „[s]iiski, [et] esitatud tõendid
ei puuduta fakte, millest komisjon ei olnud varem teadlik, ning ei sisalda ka kartelli tegutsemise ajast pärinevaid tõendeid”,
mis annab põhjust eeldada, et trahvi vähendatakse 2002. aasta koostööteatise lõike 23 punkti b esimese lõigu teises taandes
ette nähtud vahemiku minimaalse määra alusel. Teiseks, vaidlustatud otsuse põhjendus 773 kinnitab sõnaselgelt, et „[e]eltoodut
arvestades on kohane vähendada ThyssenKruppi trahvi [kohaldatavas] vahemikus 20%”.
25% määra, mis on mainitud vaidlustatud otsuse põhjenduses 856, mis võtab kokku kõik erinevatele ettevõtjatele vastutasuks
haldusmenetluses tehtud koostöö eest võimaldatud trahvi vähendamised, tuleb vaidlustatud otsuse põhjendustest 772 ja 773 ning
vaidlustatud otsuse resolutsioonist lähtuvalt pidada trükiveaks. Seega tuleb hagejate kohtuasjades T‑144/07, T‑149/07 ja T‑150/07
esitatud väide tagasi lükata.
Teiseks, hagejad kohtuasjades T‑144/07, T‑149/07 ja T‑150/07 väidavad, et ThyssenKruppi trahvi, mis talle määrati Belgias
toimunud rikkumise eest, oleks 2002. aasta koostööteatise alusel tulnud vähendada vähemalt 25%. Nimelt esitas ThyssenKrupp
tõendeid selliste faktide ja asjaolude kohta, millest komisjon ei olnud eelnevalt teadlik. Pealegi oli tegemist rikkumise
põhiteguritega.
Sellega seoses tuleb tõdeda, et hagejad kohtuasjades T‑144/07, T‑149/07 ja T‑150/07 ei vaidle vastu sellele, et ThyssenKruppi
koostöö kuulub 2002. aasta koostööteatise lõike 23 punkti b esimese lõigu teise taande kohaldamisalasse, ning et sellest lähtuvalt
oli nimetatud ettevõtjal õigus trahvi 20–30% vähendamisele. Seega jääb ThyssenKruppi 20% trahvi vähendamine koostöö alusel
(vaidlustatud otsuse põhjendus 773) nimetatud teatises selleks ette nähtud vahemikku.
Samuti tuleb meenutada, et komisjonil on laiaulatuslik kaalutlusõigus, kui ta peab kindlaks määrama täpse trahvi vähendamise
taseme, mida võimaldatakse 2002. aasta koostööteatise lõike 23 punkti b esimeses lõigus ette nähtud vahemikus, ning Üldkohus
võib kritiseerida ainult selle õiguse piiride ilmselget ületamist (vt selle kohta eespool punktis 335 viidatud 10. mai 2007. aasta
kohtuotsus SGL Carbon
vs
. komisjon, punktid 81, 88 ja 89).
Komisjon otsustas vaidlustatud otsuses pärast selle möönmist, et ThyssenKruppil oli õigus trahvi vähendamisele, sest „[esitatud]
tõendid aitasid märkimisväärselt [tal] rikkumist tõendada”, vähendada trahvi 20% võrra, kuna „esitatud tõendid ei [puudutanud]
fakte, millest komisjon ei olnud teadlik, ning ei [hõlmanud] kartelli tegutsemise ajast pärinevaid tõendeid” (vaidlustatud
otsuse põhjendus 772).
Hagejad kohtuasjades T‑144/07, T‑149/07 ja T‑150/07 vaidlustavad siiski vaidlustatud otsuse põhjenduses 772 tehtud faktiliste
järelduste sisulise õigsuse.
Nad väidavad kõigepealt, et Belgias toimunud rikkumine jaguneb kaheks etapiks, st esiteks turuosi või turuosade külmutamist
puudutav kartell ning teiseks riigi- või erasektori hangete jaotamine, et saavutada kokkulepitud turuosad. Komisjon aga tugineb
üksnes ThyssenKruppi esitatud tõenditele, et tuvastada vaidlustatud otsuse põhjendustes 158 ja 159 asjaomaste ettevõtjate
turuosade külmutamine. ThyssenKrupp esitas seega teavet, mille komisjon varem tähelepanuta jättis, Belgias toimunud rikkumise
ühe aspekti kohta, st Belgias liftide ja eskalaatorite müügi ja paigaldamise sektori jagamist puudutava kartelli kohta.
Sellega seoses tuleb tõdeda, et vaidlustatud otsuse põhjenduses 158 kirjeldatud rikkumise kaks aspekti on omavahel lahutamatult
seotud. Nimelt, riigi- ja erasektori hangete ning muude lepingute jagamine „vastavalt eelnevalt kokkulepitud osale”, mis on
ära märgitud põhjenduse 158 kolmandas lauses, eeldab kartelli olemasolu, mis puudutab turu jagamist, mis on ära märgitud vaidlustatud
otsuse põhjenduse 158 esimeses lauses ja põhjenduses 159. Kuna hagejad ei vaidle vastu sellele, et Kone ja Otise esitatud
tõendid olid piisavad, et tõendada põhjenduse 158 kolmandas lauses nimetatud kartelli olemasolu, siis tuleb asuda seisukohale,
et nelja asjaomase tootja vaheline turuosi puudutav kartell oli komisjonile igal juhul teada ajal, mil ThyssenKrupp oma taotluse
esitas.
Igal juhul nähtub komisjoni toimikust, et Kone teavitas teda 2004. aasta veebruaris Belgias toimunud rikkumises osalejate
vahelisest kohandamismehhanismi olemasolust, kui tegelikud turuosad erinesid kokkulepitud turuosadest, mis oli võimalik vaid
turuosi puudutava kartelli raames. Neil asjaoludel näitab, see, et vaidlustatud otsuse põhjenduses 159 viidatakse ainult ThyssenKruppilt
pärit tõenditele, et teha kindlaks turuosasid puudutava kartelli olemasolu, tõepoolest seda, et need tõendid aitasid komisjonil
rikkumist tõendada, kuid ei tähenda siiski seda, et need teavitasid komisjoni asjaoludest, mis olid talle varem teadmata.
Lisaks, asjaolu, et Kone esindajad on vastuseks komisjoni [
konfidentsiaalne
] kohtumisel, mis puudutas „kasutatud turuosade allikat”, esitatud küsimusele kinnitanud, et nad ei tunnista seda allikat,
arvestades asjaolu, et turuosad olid kindlaks määratud juba ajal, mil nad võtsid Kone piires seisukoha, ei tähenda kuidagi,
et komisjonile ei olnud turuosade kartelli olemasolu teada enne [
konfidentsiaalne
], s.o kuupäev, mil ThyssenKruppi taotlus saabus komisjonile. Vastupidi, pelk asjaolu, et komisjon küsitles Kone esindajaid
seoses sellega, kuidas osalevate ettevõtjate turuosad olid kindlaks määratud, näitab piisavalt, et komisjonile oli turuosade
kartell teada enne [
konfidentsiaalne
].
Nagu nähtub toimikust, tuleb neid asjaolusid arvestades, millest komisjon oli juba teadlik hetkel, mil ThyssenKrupp 2002. aasta
koostööteatise alusel oma taotluse esitas, st turuosasid ja osalejate vahel tegelikult kokku lepitud turuosasid puudutava
kartelli olemasolu, asuda seisukohale, et teave, mille see ettevõtja komisjonile esitas, ei puuduta fakte, mis olid komisjonile
varem teadmata. Lisaks, mis puudutab kinnitust, mille kohaselt külmutati turuosad valdkondliku ühenduse Agoria (varem Fabrimetal)
koostatud turustatistika alusel, siis tuleb tõdeda, et selle kinnitusel on Belgias toimunud rikkumise tuvastamisel vaid piiratud
lisaväärtus.
Hagejad kohtuasjades T‑144/07, T‑149/07 ja T‑150/07 väidavad seejärel, et ThyssenKrupp tegi määrava tähtsusega panuse Belgia
liftide ja eskalaatorite hooldamise ja moderniseerimisega seotud rikkumise tuvastamiseks (vaidlustatud otsuse põhjendus 771),
kuivõrd ta oli esimene ettevõtja, kes esitas tõendi selle kohta, et osalevad ettevõtjad kasutasid [
konfidentsiaalne
], mis muutis rikkumise raskemaks, kusjuures see nähtub selgelt vastuväiteteatise ja vaidlustatud otsuse võrdlusest (vaidlustatud
otsuse põhjendused 189–196).
Hagejad selgitavad, et nad andsid komisjonile oma [
konfidentsiaalne
] väidete tõendina üle Schindleri faksi. Järelikult kinnitab komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 772 vääralt, et ThyssenKrupp
ei esitanud ühtegi rikkumise ajast pärit tõendit. Kuigi sellest faksist tehti Schindleri ja Kone juures tehtud kontrollkäikudel
koopia, sai komisjon selle dokumendi tähendusest aru vaid tänu ThyssenKruppi teabele. Lisaväärtus seisneb just nimelt ThyssenKruppi
esitatud täiendavas selgituses, seda enam, et komisjoni valduses olevad tõendid ja eelkõige Kone 11. veebruari 2004. aasta
avaldus näitasid, et mis tahes [konfidentsiaalne] ei ole kasutatud.
Sellega seoses tuleb tõdeda, et Schindleri faks, millele nimetatud hagejad viitavad, oli komisjoni valduses juba ajal, mil
ThyssenKrupp oma taotluse [
konfidentsiaalne
] esitas. Nimelt nähtub vaidlustatud otsuse põhjenduse 196 järeldustest, mida ei ole vaidlustatud, ning otsuse 224. joonealuses
märkuses nimetatud dokumentidest, et Schindleri faks oli Kone ja Schindleri juures kontrollimisel juba kaasa võetud. Kuigi
selle faksi puhul on tegemist rikkumise ajast pärineva tõendiga, ei saa neil asjaoludel seda ThyssenKruppi esitatud dokumenti
siiski käsitelda dokumendina, millel on oluline lisaväärtus võrreldes tõenditega, mis olid komisjoni valduses ajal, mil see
ettevõtja oma taotluse esitas. Arvestades, et nimetatud dokument ei vasta 2002. aasta koostööteatise lõike 21 tingimustele,
ei pidanud komisjon seda arvesse võtma trahvisumma vähendamise kindlaksmääramisel, mida võimaldati ThyssenKruppil koostöö
eest selle teatise kohaldamise raames. Nimelt annavad ainult nimetatud teatise lõike 21 tingimustele vastavad tõendid õiguse
trahvi vähendamisele sama teatise alusel.
On tõsi, et ThyssenKrupp esitas Schindleri faksi edastamisel täiendavat teavet, mis puudutas [
konfidentsiaalne
]. See teave, kuigi see vastas 2002. aasta koostööteatise lõike 21 tingimustele, ei kujuta endast siiski kartelli tegutsemise
ajast pärinevaid tõendeid ning puudutas asjaolu, st [
konfidentsiaalne
], mis ilmnesid juba Otise 15. märtsil 2004 antud selgitustest (vaidlustatud otsuse põhjendus 194 ja 222. joonealune märkus).
Igal juhul nähtub vaidlustatud otsuse põhjendustest 189 ja 193–196, et [
konfidentsiaalne
], millele hagejad viitavad, puudutas ainult hoolduslepinguid käsitleva kartelli toimimist ja rakendamist ega kujutanud iseenesest
vaidlustatud otsuse artikli 1 lõikes 1 nimetatud rikkumise tuvastamiseks määrava tähtsusega asjaolu.
Viimaseks, hagejad kohtuasjades T‑144/07, T‑149/07 ja T‑150/07 ei saa väita, et vastuväiteteatise ja vaidlustatud otsuse võrdlusest
nähtub, et komisjonil oli võimalik tuvastada raskem rikkumine tänu teabele, mille ThyssenKrupp talle edastas. Nimelt ei ilmne
nimetatud hagejate viidatud vastuväiteteatise punktide 195–200 ning vaidlustatud otsuse põhjenduste 189–196 võrdlusest mis
tahes asjaolude kvalifitseerimise raskemaks muutumist vastuväiteteatise ja vaidlustatud otsuse vastuvõtmise vahelisel ajavahemikul.
Igal juhul ei saanud võimalik rikkumise kvalifitseerimise raskemaks muutumine, mis toimus pärast vastuväiteteatise vastuvõtmist,
olla Schindleri faksi ja ThyssenKruppi poolt taotluses esitatud selgituste tulemus, kuna see taotlus on vastuväiteteatisest
varasem ning kuna Schindleri faksi ja ThyssenKruppi esitatud selgitusi analüüsiti juba
in extenso
vastuväiteteatise punktides 196 ja 200.
Eeltoodut arvestades tuleb tõdeda, et komisjon võis oma kaalutlusõiguse piire ilmselgelt ületamata määrata ThyssenKruppi trahvisumma
vähendamise Belgias toimunud rikkumise tuvastamiseks tehtud koostöö eest 2002. aasta koostööteatise lõike 23 punkt b esimese
lõigu teises taandes ette nähtud vahemiku miinimumtasemele.
Kolmandaks, hagejad kohtuasjades T‑144/07, T‑149/07 ja T‑150/07 väidavad, et komisjon rikkus võrdse kohtlemise põhimõtet,
kui ta vähendas ThyssenKruppi trahvisummat 20% võrra, samas kui ta vähendas 40% võrra Otise trahvisummat, kelle koostöö oli
sarnane ThyssenKruppi omaga.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei tohi komisjon kartelli liikmete tehtud koostöö hindamisel eirata võrdse kohtlemise
põhimõtet (vt eespool punktis 106 viidatud kohtuotsus Krupp Thyssen Stainless ja Acciai speciali Terni
vs
. komisjon, punkt 237, ja 20. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑31/99: ABB Asea Brown Boveri
vs
. komisjon, EKL 2002, lk II‑1881, punkt 240 ja seal viidatud kohtupraktika).
Siiski ei saa nõustuda eespool punktis 364 korratud argumendiga, mille eesmärk on tõendada võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist.
Nimelt hinnatakse 2002. aasta koostööteatise alusel esitatud taotluse lisaväärtust juba komisjoni käsutuses olevatest tõenditest
lähtuvalt. Kuna Otise koostöö oli aga ThyssenKruppi omast varasem (vaidlustatud otsuse põhjendused 96 ja 98), siis oli komisjonil
ajal, mil ThyssenKrupp nimetatud teatise alusel oma taotluse esitas, rohkem tõendeid kui Otise taotluse esitamise ajal.
Teiseks esitas Otis kartelli tegutsemise ajast pärinevaid dokumentaalseid tõendeid, millel on oluline väärtus (vaidlustatud
otsuse põhjendus 766), samas kui ThyssenKrupp esitas vaid ühe kartelli tegutsemise ajast pärineva tõendi, st eespool punktis 360
nimetatud Schindleri faksi, mis ei vasta siiski 2002. aasta koostööteatise lõike 21 tingimustele, kuna komisjonil oli see
juba olemas ajal, mil ThyssenKrupp selle teatise alusel oma taotluse esitas.
Kuna Otis ja ThyssenKrupp ei olnud sarnastes olukordades, vähendas komisjon neil asjaoludel võrdse kohtlemise põhimõtet rikkumata
ThyssenKruppi trahvisummat nimetatud sätte teise taande alusel 20%.
Kõigest eeltoodust nähtub, et kõik ThyssenKruppi etteheited, mis puudutavad 2002. aasta koostööteatise kohaldamist tema koostöö
suhtes Belgias toimunud rikkumise tuvastamiseks, tuleb tagasi lükata.
ThyssenKruppi koostöö Saksamaal toimunud rikkumise tuvastamiseks
Komisjon otsustas vaidlustatud otsuse põhjenduses 812 ThyssenKruppile kaitset trahvide eest mitte anda ega vähendada tema
trahvisummat Saksamaal toimunud rikkumise tuvastamiseks tehtud koostöö eest, [
konfidentsiaalne
] (vaidlustatud otsuse põhjendus 807).
Vaidlustatud otsuse põhjenduses 808 märgib komisjon, et „ThyssenKrupp esitab teatavad väited, mis puudutavad [
konfidentsiaalne
]”. Siiski „ei ole neid väiteid põhjendatud ühegi kartelli tegutsemise ajast pärineva tõendiga ning komisjon ei leidnud ühtegi
tõendit, mis neid kinnitaks”.
Edasi, komisjon kinnitab vaidlustatud otsuse põhjenduses 809, et „[m]uu ThyssenKruppi esitatud teave [
konfidentsiaalne
] piirdub vastuväiteteatise tõendite kinnitamisega, mis ei kujuta endast määravat panust ega olulist lisaväärtust”.
Lõpuks selgitab komisjon vaidlustatud otsuse põhjendustes 810 ja 811 muu hulgas järgmist:
„810 […] ThyssenKruppi märkused ei olnud määravad rikkumise tuvastamisel komisjoni poolt, kuna viimasel oli juba piisavaid
tõendeid, nagu on tõendatud vastuväiteteatises. […] ThyssenKrupp ei ole esitanud tõendeid, mis ulatuvad tagasi uurimisega
hõlmatud ajavahemikku. Seevastu tema avaldused, mis esitati pärast vastuväiteteatise teadvakstegemist ja pärast seda, kui
ettevõtja sai toimikuga tutvuda, üksnes kinnitavad juba komisjoni valduses olnud tõendeid. […] [K]una ühepoolsed avaldused,
mida ei ole põhjendatud, puudutavad [
konfidentsiaalne
], siis on need alusetud.
811 Eeltoodut arvestades ei saa ThyssenKruppi esitatud teavet pidada olulise lisaväärtusega teabeks [2002. aasta] koostööteatise
kohaselt. [
konfidentsiaalne
]. Isegi siis piirdus ta koostöö puhul [
konfidentsiaalne
] sellega, et kinnitas kõikide teiste kartelliliikmete tehtud avaldusi. [
konfidentsiaalne
]”.
Hagejad kohtuasjades T‑147/07, T‑149/07 ja T‑150/07 väidavad, et komisjon rikkus 2002. aasta koostööteatist, kuna ta ei leidnud,
et ThyssenKruppi tõenditel, mis puudutasid Saksamaal toime pandud rikkumisi, oli oluline lisaväärtus.
Esiteks, ThyssenKrupp jättis vaidlustamata vastuväiteteatises ette heidetud faktid ning kinnitas ja täiendas neid. Järelikult
aitas ta vastavalt 2002. aasta koostööteatise lõike 22 esimesele lausele komisjonil rikkumist tuvastada. ThyssenKrupp tegi
otsekohe komisjonile kättesaadavaks oma sisejuurdluste tulemused pärast seda, kui ta oli Saksamaal toime pandud rikkumised
välja selgitanud.
Teiseks, esitades [
konfidentsiaalne
], hankis ThyssenKrupp komisjonile tõendeid, millel on oluline lisaväärtus, mis õigustab talle Saksamaal toimunud rikkumise
eest määratud trahvisumma 20% vähendamist. Tõenditel [
konfidentsiaalne
], on oluline lisaväärtus, olenemata sellest, kas komisjon niisuguseid tõendeid arvesse võtab. Sellised tõendid arvesse võtmata
jättes rikkus komisjon lisaks nimetatud hagejate õiguspäraseid ootusi, kuna vastuväiteteatise punktis 617 nähtub, et [
konfidentsiaalne
] võeti arvesse iga rikkumise raskuse hindamisel.
Sellega seoses tuleb meenutada, et vastupidi teatise, mis puudutab trahvide määramata jätmist või nende summa vähendamist
kartelliasjades (EÜT 1996, C 207, lk 4) (edaspidi „1996. aasta koostööteatis”), D osa punkti 2 teisele taandele ei näe 2002. aasta
koostööteatis ette trahvisumma vähendamist niisuguse ettevõtja kasuks, kes ei vaidlusta pärast vastuväiteteatise saamist nende
faktide sisulist õigusust, millele komisjon oma süüdistused rajab.
2002. aasta koostööteatise raames peab selleks, et ettevõtja trahvi saaks vähendada, ta esitama komisjonile kahtlustatava
rikkumise kohta tõendid, millel on komisjoni valduses olevate tõenditega võrreldes oluline lisaväärtus (vt nimetatud teatise
lõige 21).
Arvestades kaalutlusõigust, mis on komisjonil ettevõtja 2002. aasta koostööteatise alusel tehtud koostöö hindamisel, ja eelkõige
selle kindlakstegemisel, kas tõenditel on oluline lisaväärtus, saab Üldkohus kritiseerida vaid selle kaalutlusõiguse piiride
ilmselget ületamist (vt eespool punkt 350).
Seega tuleb uurida, kas komisjon ületas ilmselgelt oma kaalutlusõiguse piire, kui ta tuvastas, et ThyssenKruppi esitatud tõenditel
ei olnud olulist lisaväärtust selle teatise tähenduses.
Vastavalt nimetatud teatise lõigetele 21 ja 22 võtab komisjon ettevõtja esitatud tõendite lisaväärtuse hindamisel arvesse
mitte ainult tõendite laadi ja/või täpsuse astet, vaid ka neid tõendeid, mis on juba tema valduses ajal, mil asjaomane ettevõtja
oma taotluse esitas.
Sellega seoses tuleb tõdeda, et ajal, mil ThyssenKrupp oma taotluse esitas, [
konfidentsiaalne
], oli komisjon mitte ainult saanud juba Kone, Otise ja Schindleri 2002. aasta koostööteatise alusel esitatud taotlused, mis
puudutasid Saksamaal toimunud rikkumisi, vaid ka korraldanud kaks kontrollkäikude seeriat vastavalt määruse nr 17 artikli 14
lõikele 3 (vaidlustatud otsuse põhjendused 104 ja 106) ning saatnud teabenõudeid määruse nr 1/2003 artikli 18 alusel Saksamaal
toimunud rikkumises osalenud ettevõtjatele, ühendustele VDMA, VFA ja VMA ning mitmele kliendile Saksamaal (vaidlustatud otsuse
põhjendused 110, 111 ja 113). Lisaks oli komisjon juba kogunud piisavalt tõendeid, et esitada vastuväiteid Saksamaal toimunud
rikkumises osalenutele 7. oktoobril 2005, enne kui ThyssenKrupp oma taotluse esitas (vaidlustatud otsuse põhjendus 135). Pealegi
ei vaidle kohtuasjade T‑147/07, T‑149/07 ja T‑150/07 hagejad vastu sellele, et ThyssenKruppi väiteid ei olnud põhjendatud
kartelli tegutsemise ajast pärinevate tõenditega (vaidlustatud otsuse põhjendused 808 ja 810).
Mis puudutab kohtuasjade T‑147/07, T‑149/07 ja T‑150/07 hagejate kinnitust, mille kohaselt „kinnitas ja täiendas” ThyssenKrupp
Saksamaa kartelli puudutavaid fakte, siis tuleb tõdeda, et peale kartelli varjamist käsitlevaid asjaolusid ei esita hagejad
ühtegi täpsustust seoses tõenditega, mille nad väidetavalt esitasid, ega ka seda, mil moel oli neil oluline lisaväärtus 2002. aasta
koostööteatise lõike 21 tähenduses.
Saksamaal [
konfidentsiaalne
] puudutavate tõendite osas nähtub vastuväiteteatise punktides 234–236 ja vaidlustatud otsuse põhjendustes 219–221 nimetatud
dokumentidest, et tõenditest, mille esitasid Kone, Otis ja Schindler enne ThyssenKruppi taotlust, piisas juba, et teha kindlaks,
et Saksamaa kartellis osalejad olid võtnud erinevaid ettevaatusabinõusid [
konfidentsiaalne
].
Kuivõrd kohtuasjade T‑147/07, T‑149/07 ja T‑150/07 hagejate argument puudutab [konfidentsiaalne], siis tuleb märkida, et need
katsed – kui need tõendamist leiavad – puudutavad ajavahemikku, mis on varasem rikkumisest, nagu on tuvastatud vaidlustatud
otsuse artikli 1 lõikes 2. Need tõendid ei saanud seega aidata komisjonil rikkumist tuvastada ning nendel ei ole olulist lisaväärtust
2002. aasta koostööteatise lõike 21 tähenduses.
Kuna käesolevas asjas ei täida ThyssenKruppi esitatud tõendid selle sätte tingimusi, siis on komisjon õigustatult keeldunud
ThyssenKruppi trahvisumma vähendamisest nimetatud teatise lõike 23 punkti b viimase lõigu alusel.
Lõpetuseks, seoses etteheitega õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte rikkumise kohta sai eespool punktis 179 meenutatud, et
õigus tugineda õiguskindluse kaitsele laieneb igale isikule, kes on olukorras, kus liidu haldusasutus on talle täpseid tagatisi
andes tekitanud põhjendatud lootusi.
Asjaolu, et komisjon selgitas vastuväiteteatise punktis 617, et ta võtab rikkumise raskuse hindamisel muu hulgas arvesse seda,
et kartellis osalejad võtsid kasutusele olulisi ettevaatusabinõusid selleks, et kartellile jälile ei saadaks, ei saa siiski
käsitleda konkreetse kinnitusena selle kohta, et ThyssenKruppi trahvisummat vähendatakse 2002. aasta koostööteatise alusel
tehtud koostöö eest. Nimelt sõltub trahvisumma vähendamine selle sätte alusel esitatud tõendite olulisest lisaväärtusest,
mille kohta ei ole vastuväiteteatise punktis 617 ühtegi märkust. Lisaks, kuna ajal, mil ThyssenKruppile tehti vastuväiteteatis
teatavaks, ei olnud ta veel esitanud taotlust 2002. aasta koostööteatise alusel Saksamaal toimunud rikkumisega seoses, siis
ei saanud vastuväiteteatise punkt 617 igal juhul tekitada õiguspäraseid ootusi seoses nende tõendite lisaväärtusega, mida
veel ei olnud esitatud. Viimane etteheide tuleb seega samuti tagasi lükata.
Kõigest eeltoodust nähtub, et kõik ThyssenKruppi etteheited, mis puudutavad 2002. aasta koostööteatise kohaldamist Saksamaal
toimunud rikkumise tuvastamiseks tehtud koostöö suhtes, tuleb tagasi lükata.
ThyssenKruppi koostöö Luksemburgis toimunud rikkumise tuvastamiseks
Kolmanda ettevõtjana (vaidlustatud otsuse põhjendus 119) 2002. aasta koostööteatise alusel Luksemburgi kartelli puudutava
taotluse esitanud ThyssenKruppi (vaidlustatud otsuse põhjendus 119) trahvi nimetatud kartelli osas selle teatise alusel ei
vähendatud (vaidlustatud otsuse põhjendus 828). Sellega seoses selgitas komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 827:
„Komisjon märgib, et ta on juba teinud kontrollkäigu Luksemburgis ning et ta oli saanud Kone ja Otise kaks [2002. aasta koostööteatise
alusel] esitatud kinnitavat taotlust seoses Luksemburgi kartellitegevusega enne, kui ThyssenKrupp [sama teatise alusel] oma
taotluse esitas. ThyssenKruppi […] taotlus seisneb ettevõtja lühikeses suulises avalduses ning ei esita mingit kartelli tegutsemise
ajast pärinevat tõendit ega uut olulist teavet, piirdudes üldiselt varem komisjonile teada oleva teabe kinnitamisega, nt seoses
kartellis osalevate isikutega. Seega ei esitanud ThyssenKrupp ühtegi uut suure lisaväärtusega tõendit ning ei ole edastamise
ajal juba komisjoni valduses olevate tõenditega võrreldes aidanud tuntavalt komisjonil asjaomaseid asjaolusid tõendada. Pärast
[…] taotlust ei ole ThyssenKrupp rohkem koostööd teinud, välja arvatud selleks, et vastata [määruse nr 1/2003] artikli 18
lõike 2 kohasele komisjoni teabenõudele.”
Hagejad kohtuasjades T‑148/07, T‑149/07 ja T‑150/07 väidavad, et komisjon on 2002. aasta koostööteatist õiguslikult valesti
kohaldanud, kuna ta ei võtnud arvesse ThyssenKruppi esitatud tõendite lisaväärtust. ThyssenKrupp esitas tegelikult komisjonile
tõendeid, millel on oluline lisaväärtus, kui ta jättis vaidlustamata vastuväiteteatises esitatud asjaolud ning toetades ja
täiendades komisjoni esitatud vastuväiteid, mis pidid vastavalt 2002. aasta koostööteatise lõike 23 punkti b esimese lõigu
teisele taandele väljenduma talle Luksemburgi kartelli eest määratud trahvisumma 20–30% vähendamises.
Nagu sai juba meenutatud eespool punktis 378, ei näe 2002. aasta koostööteatis ette trahvisumma vähendamist ettevõtja kasuks,
kes ei vaidlusta pärast vastuväiteteatise saamist nende faktide sisulist õigsust, millele komisjon rajab oma süüdistused.
Seega tuleb uurida, kas komisjon on kaalutlusõigust arvestades, mis tal on 2002. aasta koostööteatise alusel ettevõtja tehtud
koostöö hindamisel, ilmselgelt ületanud selle kaalutlusõiguse piire, kui ta leidis, et ThyssenKruppi esitatud tõenditel ei
olnud olulist lisaväärtust võrreldes tõenditega, mis olid juba tema valduses ajal, mil nimetatud ettevõtja selle teatise alusel
oma taotluse esitas.
Käesolevas asjas tuleb tõdeda esiteks, et hagejad kohtuasjades T‑148/07, T‑149/07 ja T‑150/07, kes ei vaidlusta Konele 2002. aasta
koostööteatise lõike 8 punkti b alusel antud kaitset trahvi eest, ei vaidle vastu ka sellele, et Kone esitatud teave juba
võimaldas komisjonil Luksemburgis toimunud rikkumise tuvastada (vaidlustatud otsuse põhjendus 816). Komisjon oli seega saanud
juba piisavaid tõendeid, et tuvastada Luksemburgis toimunud rikkumine ajal, mil ThyssenKrupp oma taotluse esitas. Lisaks oli
komisjon enne ThyssenKruppi taotlust juba saanud ka Otise 2004. aasta märtsi taotluse, tänu millele vähendati viimati nimetatule
Luksemburgis toimunud rikkumise eest määratud trahvisummat 40% võrra (vaidlustatud otsuse põhjendused 118 ja 823).
Teiseks, hagejad kohtuasjades T‑148/07, T‑149/07 ja T‑150/07 ei vaidle vastu sellele, et ThyssenKrupp ei esitanud oma [
konfidentsiaalne
] taotluse raames komisjonile ühtegi kartelli tegutsemise ajast pärinevat tõendit (vaidlustatud otsuse põhjendus 827). Ent
vastavalt 2002. aasta koostööteatise lõikele 22 on hiljem esitatavatest tõenditest väärtuslikumad need kirjalikud tõendid,
mis pärinevad sellest ajavahemikust, mida faktid puudutavad.
Hagejad kohtuasjades T‑148/07, T‑149/07 ja T‑150/07 viitavad siiski mitmele asjaolule, mis nende arvates tõendavad, et ThyssenKruppi
esitatud tõenditel on oluline lisaväärtus võrreldes komisjoni valduses olnud tõenditega.
Esiteks tuginevad nimetatud hagejad vaidlustatud otsuses tehtud arvukatele viidetele ThyssenKruppi 2002. aasta koostööteatise
alusel esitatud taotlusele, et tõendada selle lisaväärtust.
Siiski ei tõenda see, et komisjon kasutas vaidlustatud otsuses kõiki tema valduses olevaid tõendeid ja seega ka ThyssenKruppi
poolt tema [
konfidentsiaalne
] taotluses esitatud teavet, ometi seda, et sellel teabel on oluline lisaväärtus võrreldes sel kuupäeval tema valduses olnud
tõenditega. 2002. aasta koostööteatise tähenduses lisaväärtuse hindamine viiakse ju läbi sõltuvalt nii koostöö kvaliteedist
kui ka selle võrdlusest komisjoni valduses olnud tõenditega.
Neil asjaoludel ei saa hagejad kohtuasjades T‑148/07, T‑149/07 ja T‑150/07 tugineda sellele, et komisjon on rikkunud põhjendamiskohustust,
kuna ta minimeerib vääralt tähtsust, mida omab ettevõtjate jaoks komisjonile üksikasjalike tõendite esitamine. Väljakujunenud
kohtupraktika kohaselt peab EÜ artiklis 253 nõutud põhjendusest selgelt ja ühemõtteliselt ilmnema õigusakti autoriks oleva
liidu institutsiooni arutluskäik selliselt, et huvitatud isikutel oleks võimalik teada saada võetud meetme põhjused ja et
pädeval kohtul oleks võimalik teostada kohtulikku kontrolli (Euroopa Kohtu 2. aprilli 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑367/95 P:
komisjon
vs
. Sytraval ja Brink’s France, EKL 1998, lk I‑1719, punkt 63, ja 30. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑301/96: Saksamaa
vs
. komisjon, EKL 2003, lk I‑9919, punkt 87). Ent käesolevas asjas on komisjon vaidlustatud otsuse põhjendustes 825–828 (vt
eelkõige eespool punkt 391) selgelt esitanud põhjused, miks ei olnud võimalik Luksemburgis toime pandud rikkumise eest määratud
trahvisummat vähendada.
Teiseks, hagejad kohtuasjades T‑148/07, T‑149/07 ja T‑150/07 väidavad, et komisjon tugineb ThyssenKruppi avaldustele, et viidata
vaidlustatud otsuse põhjenduses 307 ettevaatusabinõudele, mida osalejad võtsid konkurentidevaheliste kohtumiste ja kontaktide
varjamiseks.
Tuleb nentida, et vaidlustatud otsuse põhjenduses 307 mainitud ThyssenKruppi avaldustest nähtub, et TKAL [
konfidentsiaalne
] kasutas konkurentsivastaste koosolekute korraldamiseks teist ettemakstud kõnekaartidega mobiiltelefoni. Luksemburgi kartelliosaliste
jõupingutused koosolekute ja kontaktide varjamiseks nähtuvad siiski juba selgelt Kone 5. veebruari 2004. aasta taotlusest
ja eeskätt selle taotluse punktidest 3.4.2 ja 3.4.5. Neil asjaoludel ei ületanud komisjon ilmselgelt oma kaalutlusõiguse piire,
kui ta nentis, et vaidlustatud otsuse põhjenduses 307 korratud ThyssenKruppi avaldustel ei olnud võrreldes komisjoni valduses
olevate tõenditega olulist lisaväärtust.
Kolmandaks, hagejad kohtuasjades T‑148/07, T‑149/07 ja T‑150/07 märgivad, et ThyssenKrupp oli esimene ettevõtja, kes andis
komisjonile teada, et õigusvastased koosolekud korraldas [
konfidentsiaalne
] (vaidlustatud otsuse põhjendus 303). Sellega seoses nähtub vaidlustatud otsuse 455. joonealusest märkusest, et ThyssenKruppi
[
konfidentsiaalne
] panusele eelnesid tema konkurentide panused.
Nagu nähtub toimikust, tuleb siiski tõdeda, et vastupidi sellele, mida väidavad hagejad kohtuasjades T‑148/07, T‑149/07 ja
T‑150/07, oli [
konfidentsiaalne
] osa õigusvastaste koosolekute korraldamisel komisjonile teada enne ThyssenKruppi panust tänu Kone ja Otise avaldustele 2004. aasta
veebruaris ja märtsis. Neil asjaoludel ei saa eelmises punktis nimetatud ThyssenKruppi avaldustele omistada mis tahes olulist
lisaväärtust 2002. aasta koostööteatise lõike 21 tähenduses.
Isegi kui eeldada, et ThyssenKrupp oli esimene eespool punktis 402 nimetatud teavet esitanud ettevõtja, ei ületanud komisjon
igal juhul ilmselgelt oma kaalutlusõiguse piire, kui ta leidis, et nendel tõenditel ei olnud olulist lisaväärtust nimetatud
teatise lõike 21 tähenduses. Lisaks sellele, et õigusvastased koosolekud kokku kutsunud ettevõtja nime ei saa pidada kartelli
olemasolu tõendamise seisukohalt oluliseks tõendiks, nähtub vaidlustatud otsuse põhjendusest 721 nimelt, et komisjon ei pidanud
kõnesolevat teavet piisavalt veenvaks, et järeldada, et [
konfidentsiaalne
] oli Luksemburgi kartelli algataja või etendas selles määrava tähtsusega osa.
Neljandaks, ThyssenKrupp teavitas komisjoni oma [
konfidentsiaalne
] taotluses kohandamismehhanismi olemasolust. Kui kokkulepitud turuosadest ei peetud kinni, jaotati projektid automaatselt
uuesti kartellis osalejate vahel (vaidlustatud otsuse põhjendused 317 ja 336). Komisjon viitab sellega seoses vaidlustatud
otsuses (484. ja 517. joonealune märkus) Kone 29. oktoobri 2004. aasta panusele, mis ei olnud vabatahtlik ning oli ThyssenKruppi
panusest oluliselt hilisem.
Nagu nähtub toimikust, tuleb siiski tõdeda, et ThyssenKrupp märkis oma [
konfidentsiaalne
] taotluses üksnes seda, et projektide jaotamise eesmärk oli turuosade külmutamine ja et kokkulepetest mittekinnipidamise
korral toimus parandus järgmiste projektide puhul. Ent see teave oli ajal, mil ThyssenKrupp oma taotluse esitas, juba komisjoni
valduses. Seega ei saa kohandamismehhanismi kohta esitatud ThyssenKruppi teabele omistada mis tahes olulist lisaväärtust 2002. aasta
koostööteatise tähenduses.
Viiendaks, ThyssenKrupp märkis oma [
konfidentsiaalne
] panuses, et projektinimekiri sisaldas projektide nimesid, liftide koguseid ja hindu. Komisjon kasutab seda teavet vaidlustatud
otsuse põhjenduse 321 punktides a, c ja d, tunnistamata seejuures, et tegemist on ThyssenKruppi panusega.
Nagu nähtub toimikust, tuleb siiski tõdeda, et eelmises punktis nimetatud teave oli hetkel, mil ThyssenKrupp oma taotluse
esitas, juba komisjoni valduses. Asjaomasele teabele ei saa seega omistada mis tahes olulist lisaväärtust 2002. aasta koostööteatise
lõike 21 tähenduses.
Kuuendaks, hagejad kohtuasjades T‑148/07, T‑149/07 ja T‑150/07 väidavad, et komisjon kasutab teavet hoolduslepingute kohta
ja tugineb selleks Kone 5. veebruari 2004. aasta ja ThyssenKruppi [
konfidentsiaalne
] panusele, Schindleri ja Luxlifti teave esitati alles hiljem (vaidlustatud otsuse põhjendus 348). Kuna komisjon kinnitas
põhjenduse 348 teavet nelja konkurentide avaldusega, siis ei saanud ta ilmselgelt ainult Kone avaldusega arvestada.
Nagu nähtub toimikust, tuleb siiski tõdeda, et enne ThyssenKruppi [
konfidentsiaalne
] taotlust esitas Kone 5. ja 11. veebruaril 2004 hoolduslepingute kohta teavet, mis oli ThyssenKruppi esitatust palju üksikasjalikum,
ning et seda teavet kinnitas Otis suuliselt 23. märtsil 2004. Neil asjaoludel ei saa omistada ThyssenKruppi poolt oma 2002. aasta
koostööteatise alusel esitatud taotluse raames esitatud teabele hoolduslepingute kohta mis tahes olulist lisaväärtust.
Eeltoodust tuleneb, et hagejad kohtuasjades T‑148/07, T‑149/07 ja T‑150/07 ei tõendanud, et komisjon ületas ilmselgelt oma
kaalutlusõiguse piire, kui ta leidis, et ThyssenKruppi esitatud tõenditel ei olnud olulist lisaväärtust 2002. aasta koostööteatise
lõike 21 tähenduses.
Kolmandaks, hagejad kohtuasjades T‑148/07, T‑149/07 ja T‑150/07 väidavad, et komisjon tegi raske hindamisvea, kui ta eiras
Luksemburgi konkurentsiasutuse [
konfidentsiaalne
] otsust, millega anti ThyssenKruppile kaitset, mis vihjas seega sellele, et tema koostööst Luksemburgi õiguse kohaselt kaitse
andmiseks või karistuse vähendamiseks piisas ning et tema koostööl oli järelikult lisaväärtus.
Sellega seoses olgu meenutatud, et Luksemburgi konkurentsinõukogu [
konfidentsiaalne
] leebema kohtlemise teatisega võetakse TKAL‑i ja TKE Luksemburgis toimunud rikkumisega seotud leebema kohtlemise taotlus
arvesse ning kinnitatakse, et see taotlus võetakse Luksemburgis menetlusse (leebema kohtlemise teatise artiklid 1 ja 2). See
teatis ei sisalda siiski mingit kvalitatiivset hinnangut ThyssenKruppi esitatud tõendite kohta. Nimelt leidis Luksemburgi
konkurentsinõukogu, et „kohane on leebema kohtlemise taotluse sisuline menetlemine peatada, oodates komisjoni algatatud uurimise
tulemust […] (leebema kohtlemise taotluse punkt 6 ja artikkel 3). Neil asjaoludel ei saa hagejate argumendiga nõustuda.
Neljandaks, hagejad kohtuasjades T‑148/07, T‑149/07 ja T‑150/07 väidavad, et tulenevalt ilmsetest keelelistest raskustest,
mis asjaga tegelema määratud ametnikel oli ja mis kajastub teatavate tõendite vääras tõlgendamises, ei hinnanud komisjon õigesti
ThyssenKruppi 2002. aasta koostööteatise alusel esitatud panuse lisaväärtust. Eespool punktis 86 toodud põhjustel tuleb see
argument siiski tagasi lükata.
Kõigest eeltoodust nähtub, et kõik ThyssenKruppi etteheited, mis puudutavad 2002. aasta koostööteatise kohaldamist koostöö
suhtes Luksemburgis toimunud rikkumise tuvastamiseks, tuleb tagasi lükata.
Seega tuleb käesolev väide tervikuna tagasi lükata.

Väide, et väljaspool 2002. aasta koostööteatise raamistikku tehtud koostöö eest trahvisummade vähendamise taseme kindlaksmääramisel
on rikutud õiguspärase ootuse kaitse, võrdse kohtlemise, proportsionaalsuse ja hea halduse põhimõtteid
Vastuväiteteatise punktis 614 teatas komisjon, et ta kavatseb „[trahve] vähendada koostöö eest väljaspool [2002. aasta] koostööteatist,
eeskätt siis, kui äriühing ei vaidlusta või kui ta osutab täiendavat abi, et selgitada või täiendada komisjoni tuvastatud
fakte”.
Vaidlustatud otsuse põhjenduses 758 märkis komisjon, et „[k]una vastuväiteteatise punkt 614 tekitab antud juhul ootusi, siis
otsustas [ta] tõlgendada seda punkti ettevõtjate kasuks, kes selle alusel panustasid [vaidlustatud] otsuses esitatud rikkumise
ajaolude kindlakstegemisel, jättes vaidlustamata faktid või esitades muud teavet või täiendavaid täpsustusi”.
Komisjon vähendas seega kõikide neljas rikkumises osalenute trahvisummat, välja arvatud esiteks nende ettevõtjate trahvi,
kes said kaitset trahvide eest (vaidlustatud otsuse põhjendused 762, 817 ja 839), ning teiseks Kone trahvi Madalmaade kartelli
raames (vaidlustatud otsuse põhjendus 851), 1% võrra koostöö eest väljaspool 2002. aasta koostööteatist selle alusel, et nad
ei vaidlustanud vastuväiteteatises esitatud fakte (vaidlustatud otsuse põhjendused 768, 774, 777, 794, 801, 806, 813, 824,
829, 835, 845, 854, 855 ja 856).
Esiteks, hagejad kohtuasjades T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ja T‑154/07 leiavad, et neil on õigus nõuda
ThyssenKruppile Belgias, Saksamaal, Luksemburgis ja Madalmaades toimunud rikkumiste eest määratud trahvisumma vähemalt 10%
vähendamist selle alusel, et nad ei vaielnud vastu vastuväiteteatises mainitud faktidele. Niisugused õiguspärased ootused
tulenevad nende sõnul vastuväiteteatise punktist 614 ja komisjoni otsustuspraktikast, mille kohaselt vähendatakse vastavalt
1996. aasta koostööteatisele 10% võrra niisuguse ettevõtja trahvisummat, kes ei vaidle vastu talle vastuväiteteatises ette
heidetud asjaolude sisulisele õigsusele.
Esiteks, eespool punktis 388 sai meenutatud, et õigus nõuda õiguspärase ootuse kaitset laieneb kõigile isikutele, kes on olukorras,
kus liidu haldusasutus on neile konkreetseid kinnitusi andes tekitanud nendes põhjendatud lootusi.
Nagu sai juba eespool punktis 180 märgitud, ei saa isik seevastu õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte rikkumisele tugineda
haldusasutuse poolt antud konkreetsete tagatiste puudumisel. Sellisteks tagatisteks on täpne, tingimusteta ja ühtne teave,
mis on pärit volitatud ja usaldusväärsest allikast.
Erinevalt 1996. aasta koostööteatisest ei näe 2002. aasta koostööteatis tõesti ette trahvisumma vähendamist ettevõtjate kasuks,
kes ei ole vastu vaielnud faktide sisulisele õigsusele, millele komisjon oma süüdistused vastuväiteteatises rajab. Komisjon
möönab vaidlustatud otsuse põhjenduses 758 siiski, et vastuväiteteatise punkt 614 tekitas ettevõtjatel õiguspärase ootuse,
et asjaolude vaidlustamata jätmine toob kaasa trahvisumma vähenemise väljaspool 2002. aasta koostööteatist.
Vastuväiteteatise punktis 614 teatas komisjon, et ta „kavatseb [trahvi] vähendada koostöö eest väljaspool [2002. aasta] koostööteatist,
eeskätt siis, kui äriühing ei vaidlusta või kui ta osutab täiendavat abi, et selgitada või täiendada komisjoni tuvastatud
fakte”. Niisugust kinnitust ei saa pidada konkreetseks tagatiseks, mis oleks võinud hagejatel tekitada põhjendatud ootusi,
et nende trahvisummasid vähendatakse üle 1%. Nimelt ei märgita vastuväiteteatise punktis 614 selle vähendamise ulatust või
määra, mida asjaomastele ettevõtjatele vajaduse korral võimaldatakse, mistõttu see ei saanud mingil juhul selles osas tekitada
mis tahes õiguspärast ootust.
Teiseks, hagejate argument, mille kohaselt komisjon kaldus kõrvale oma varasemast praktikast, mille kohaselt vähendatakse
10% võrra niisugusele ettevõtjale määratud trahvisummat, kes ei vaidlusta vastuväiteteatises ette heidetud ajaolude sisulist
õigusust, tuleb tagasi lükata, kuna nagu sai eespool punktis 153 märgitud, ei kujuta komisjoni otsustuspraktika kohtupraktika
kohaselt endast konkurentsivaldkonnas määratud trahvide õiguslikku raamistikku.
Lisaks ei vaidlusta hagejad seda, et nende taotluste suhtes on kohaldatav ainult 2002. aasta koostööteatis. Seega ei saa 1996. aasta
koostööteatise D osa punkti 2 teist taanet käsitlev komisjoni otsustuspraktika või kohtupraktika igal juhul tekitada hagejate
õiguspärast ootust seoses trahvisummade vähendamise tasemega, mida võimaldatakse seetõttu, et vaidlustatud ei ole Belgia,
Saksamaa, Luksemburgi ja Madalmaade kartelle puudutavaid asjaolusid, ja mis tugineb vastuväiteteatise punktile 614.
Teiseks, hagejad kohtuasjades T‑144/07 ja T‑154/07 väidavad, et komisjon rikkus proportsionaalsuse põhimõtet, kui ta ei vähendanud
trahvisummat asjaolude vaidlustamata jätmise eest 10% võrra. Sellega seoses tuginevad nad ka hea halduse põhimõtte rikkumisele,
kuna komisjon ajendas ettevõtjaid asjaolusid mitte vaidlustama, kuid vähendas nende trahvisummasid vaid 1% võrra.
Sellega seoses tuleb meenutada, et proportsionaalsuse põhimõte nõuab, et liidu institutsioonide tegevus ei ületaks piire,
mis asjaomaste õigusnormidega seatud legitiimsete eesmärkide saavutamiseks on sobivad ja vajalikud, ning juhul, kui on võimalik
valida mitme sobiva meetme vahel, tuleb rakendada kõige vähem piiravat meedet ning tekitatud piirangud peavad olema vastavuses
seatud eesmärkidega (Euroopa Kohtu 5. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑180/96: Ühendkuningriik
vs
. komisjon, EKL 1998, lk I‑2265, punkt 96, ja Üldkohtu 12. septembri 2007. aasta otsus kohtuasjas T‑30/05: Prym ja Prym Consumer
vs
. komisjon, EKL 2007, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 223).
Seoses trahvisumma võimaliku vähendamise määraga asjaolude vaidlustamata jätmise tõttu tuleb märkida, et kohtupraktikast tuleneb,
et ettevõtjat, kes väljendab sõnaselgelt, et ta ei vaidlusta faktilisi väiteid, millele komisjon rajab oma etteheited, võib
pidada kaasa aidanuks komisjoni ülesande lihtsustamisele, mis seisneb liidu konkurentsieeskirjade rikkumiste tuvastamises
ja nende eest karistamises (Üldkohtu 14. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑352/94: Mo och Domsjö
vs
. komisjon, EKL 1998, lk II‑1989, punkt 395, ja otsus kohtuasjas T‑327/94: SCA Holding
vs
. komisjon, EKL 1998, lk II‑1373, punkt 157).
Vaidlustatud otsuse põhjenduses 758 märkis komisjon siiski, et „[v]ähendamise ulatus peab arvesse võtma seda, et pärast vastuväiteteatise
saamist pakutud koostöö, s.o pärast seda, kui komisjon on juba tuvastanud kõik rikkumise asjaolud, ja ajal, mil ettevõtjale
on juba teada kõik uurimise asjaolud ning ta on tutvunud uurimistoimikuga, võib komisjoni uurimisel aidata kui üldse, siis
vaid ülivähe”. Samuti lisas ta, et „[ü]ldjuhul on asjaolude möönmine sellises olukorras kõige enam tõend, mis kinnitab asjaolusid,
mida komisjon peab tavaliselt piisavalt tõendatuks muude toimikusse lisatud tõenditega”.
Sellega seoses tuleb meenutada, et 2002. aasta koostööteatis nõuab tihedat koostööd komisjoniga ning näeb lisaks ette, et
„trahvide vähendamisel võetaks suuremal määral arvesse äriühingu panust rikkumise kindlakstegemisel” (2002. aasta koostööteatise
lõige 5). Seega esiteks, nagu sai juba märgitud eespool punktis 378, ei näe 2002. aasta koostööteatis erinevalt 1996. aasta
koostööteatisest ette trahvisumma vähendamist faktide sisulise õiguse vaidlustamata jätmise tõttu, ning teiseks, mis puudutab
komisjonile 2002. aasta koostööteatise alusel esitatud taotlusi, siis võidakse nende ettevõtjate trahvi, kes ei täida esimesena
ega teisena teatise punktis 21 sätestatud tingimusi, kuid kelle tõenditel on siiski komisjoni valduses olevate tõenditega
võrreldes oluline lisaväärtus, vähendada maksimaalselt 20%.
Arvestades eeltoodud kaalutlusi ja seda, et käesolevas asjas faktide vaidlustamise eest trahvide vähendamine lisandus juba
2002. aasta koostööteatis raames võimaldatud trahvide vähendamisele, ja pärast koostööteatise saamist osutatud koostöö marginaalset
väärtust (vaidlustatud otsuse põhjendus 758), on komisjon proportsionaalsuse põhimõtet rikkumata jätnud ThyssenKruppi trahvid
10% võrra vähendamata selle eest, et ta ei ole vaidlustanud Belgia, Saksamaa, Luksemburgi ja Madalmaade kartelle puudutavaid
asjaolusid. Lisaks ei esita kohtuasjade T‑144/07 ja T‑154/07 hagejad ühtegi tõendit, mis võiks kinnitada, et komisjon õhutas
neid asjaolusid mitte vaidlustama, mistõttu ei ole nende etteheide hea halduse põhimõtte rikkumise kohta igal juhul tulemuslik.
Kolmandaks, hagejad kohtuasjades T‑147/07, T‑149/07 ja T‑150/07 märgivad, et ThyssenKruppi, kes teavitas komisjoni Saksamaal
toimunud rikkumises osalejate katsetest tema uurimist takistada, koheldi diskrimineerivalt võrreldes ettevõtjatega, kes vaidlustasid
niisugused teod, kuna nende kahe kategooria ettevõtjate trahve vähendati sama summa võrra nende koostöö eest väljaspool 2002. aasta
koostööteatist. Hageja kohtuasjas T‑144/07 väidab sellega seoses samuti, et 1% trahvisumma vähendamist kohaldati kõikidele
ettevõtjatele, olenemata nende koostööst.
Selle väitega ei saa nõustuda. Kuna ThyssenKruppi kinnitused takistamise katsete kohta ei saanud lihtsustada komisjoni võimet
rikkumine tuvastada (vt eespool punkt 386), siis piirdub ThyssenKruppi kasulik koostöö väljaspool 2002. aasta koostööteatist
asjaolude vaidlustamata jätmisega. Seega on ThyssenKruppi koostöö võrreldav muude ettevõtjate omaga, kes piirdusid väljaspool
nimetatud teatist, et nad ei vaidlustanud vastuväiteteatises esitatud asjaolusid.
Neljandaks, hagejad kohtuasjades T‑144/07, T‑149/07, T‑150/07 ja T‑154/07 väidavad, et asjaolude mittevaidlustamise eest 1%
trahvi vähendamise arvutamise meetod põhjustab ThyssenKruppile rahalist kahju võrreldes teiste haldusmenetlusega seotud ettevõtjatega.
Nimelt arvutas komisjon ThyssenKruppi suhtes trahvi vähendamise kahes etapis, st vastavalt Belgias ja Madalmaades 20% ja 40%
trahvi vähendamine 2002. aasta koostööteatise raames tehtud koostöö eest ning seejärel 1% trahvi vähendamine koostöö eest
väljaspool nimetatud teatist. Kuid teiste ettevõtjate puhul kohaldati 1% vähendamist otse komisjoni määratud trahvile. Seega
soosib komisjon arvutusmeetodi kaudu ettevõtjaid, kelle trahvi 2002. aasta koostööteatise alusel ei vähendatud, võrreldes
ettevõtjatega, kes tegid haldusmenetluses koostööd.
Sai meenutatud (vt eespool punkt 365), et komisjon ei tohi kartelli liikmete tehtud koostöö hindamisel eirata võrdse kohtlemise
põhimõtet.
Lisaks sellele, et trahvi vähendamine 2002. aasta koostööteatise raames ja trahvi vähendamine väljaspool selle teatise raamistikku
kujutavad endast trahvisummade arvutamise kaht eri etappi, tuleb siiski tõdeda, et esiteks ettevõtjad, kes on samal ajal koostööd
teinud nimetatud teatise raames ja väljaspool seda teatist, ja teiseks ettevõtjad, kes tegid koostööd üksnes väljaspool seda
teatist, ei ole sarnases olukorras. Etteheitega võrdse kohtlemise põhimõtte väidetava rikkumise kohta ei saa seega nõustuda.
Eeltoodust tuleneb, et käesolev väide tuleb tervikuna tagasi lükata.

Väide, et rikutud on määruse nr 1/2003 artikli 23 lõiget 2
Hagejad kohtuasjades T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ja T‑154/07 väidavad, et vaidlustatud otsuse artiklis 2
selles otsuses tuvastatud rikkumiste eest määratud trahvid rikuvad määruse nr 1/2003 artikli 23 lõiget 2, kuna komisjon võttis
asjaomaste ettevõtjate käibe 10% ülempiiri kindlaksmääramisel aluseks ThyssenKruppi kontserni käibe rikkumises otseselt osalenud
tütarettevõtjate käibe asemel.
Hagejad kohtuasjades T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ja T‑154/07 väidavad esiteks, et TKAG‑le ja TKE‑le ei
ole võimalik süüks panna nende vastavate tütarettevõtjate toime pandud rikkumisi ja et seetõttu tuleb määruse nr 1/2003 artikli 23
lõikes 2 silmas peetud käibe 10% ülempiir arvutada nimetatud tütarettevõtjate käibe alusel.
Siiski tuleb tõdeda, et see etteheide on raskesti eristatav eespool punktides 100–149 analüüsitud etteheidetest, mis puudutavad
ThyssenKruppi kontserni emaettevõtjatele nende tütarettevõtjate rikkumiste süükspanemist. Sellega seotud mõttekäikudest nähtub
aga, et komisjon leidis õigesti, et TKAG ja TKE moodustavad oma vastavate tütarettevõtjatega majandusüksuse. Seetõttu tuleb
see vastuväide tagasi lükata.
Teiseks, hagejad kohtuasjades T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ja T‑154/07 kinnitavad, et trahvide ülempiiri
kindlaksmääramine emaettevõtja käibe alusel on igal juhul samuti välistatud, kuna määruse nr 1/2003 artikli 23 lõige 2 viitab
„rikkumises osalenud ettevõtjatele”. 10% ülemmäär on seega kohaldatav rikkumise toimepanija käibe suhtes, kes osales otseselt
rikkumises,  mitte solidaarselt vastutava emaettevõtja käibe suhtes.
Sellega seoses tuleb märkida, et määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikes 2 on sätestatud, et „ühegi rikkumises osalenud ettevõtja
ja ettevõtjate ühenduse puhul ei tohi trahv ületada 10% selle eelmise majandusaasta kogukäibest”. Väljakujunenud kohtupraktika
kohaselt tähendab selles sättes silmas peetud käive asjaomase ettevõtja kogukäivet (vt eespool punktis 55 viidatud kohtuotsus
Dalmine
vs
. komisjon, punkt 146, ja eespool punktis 428 viidatud 12. septembri 2007. aasta kohtuotsus Prym ja Prym Consumer
vs
. komisjon, punkt 177 ja seal viidatud kohtupraktika).
Seega tuleb määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikes 2 ette nähtud käibe 10% ülempiir arvutada kõikide nende äriühingute kogukäibe
alusel, kes moodustavad EÜ artikli 81 tähenduses ettevõtjana tegutseva majandusüksuse (eespool punktis 311 viidatud Üldkohtu
otsus HFB jt
vs.
komisjon, punkt 528, ja 15. juuni 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 ja T‑91/03: Tokai Carbon jt
vs
. komisjon, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 390).
Ent antud asjas tuvastas komisjon, et TKAG moodustas EÜ artikli 81 kohaldamise seisukohalt vaidlustatud otsuse artiklis 1
nimetatud tütarettevõtjatega majandusüksuse (vt eespool punktid 100–149). Arvestades eespool punktides 443 ja 444 viidatud
kohtupraktikat, võttis komisjon õiguspäraselt nende trahvide arvutamisel, mille ta määras vaidlustatud otsuse artiklis 2,
aluseks emaettevõtja käibe, et määrata trahvid piisavalt hoiatava mõjuga tasemele.
Järelikult ei rikkunud komisjon määruse nr 1/2003 artikli 23 lõiget 2, kui ta võttis ThyssenKruppi kontserni kuuluvate äriühingute
toime pandud rikkumiste eest määratavate trahvide puhul käibe 10% ülempiiri määramisel aluseks TKAG käibe. Kuna hagejad kohtuasjades
T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ja T‑154/07 ei väida, et neile määratud trahv ületab nimetatud käibest 10%
piiri, siis tuleb nende etteheited tagasi lükata.

Väide, et lõplike trahvisummade arvutamisel on rikutud proportsionaalsuse põhimõtet
Hagejad kohtuasjades T‑144/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ja T‑154/07 väidavad, et neile määratud lõplikud trahvisummad
on ebaproportsionaalsed.
Proportsionaalsuse põhimõtte rikkumise tõendamiseks rõhutavad kohtuasjade T‑144/07, T‑149/07 ja T‑150/07 hagejad esiteks nende
rikkumiste siseriiklikku laadi, mille eest vaidlustatud otsuses karistused määrati. Teiseks väidavad hagejad kohtuasjades
T‑144/07, T‑148/07, T‑149/07 ja T‑150/07, et ThyssenKruppile Belgias ja Luksemburgis toimunud rikkumiste eest määratud trahvid
on ülemäärased võrreldes asjaomaste turgude suurusega ega kajasta õigesti rikkumises osalenud ettevõtjate majanduslikku jõuvahekorda,
mis oli rikkumiste toimepanemisel määrava tähtsusega. Hagejad kohtuasjades T‑144/07, T‑149/07, T‑150/07 ja T‑154/07 rõhutavad
samuti selles kontekstis, et nendele Belgias ja Madalmaades toimunud rikkumiste eest määratud trahvid on TKLA ja TKL‑i vastavatest
käivetest mitu korda suuremad. Kolmandaks, hageja kohtuasjas T‑144/07 väidab, et proportsioonalsuse põhimõte kohustab komisjoni
määrama lõpliku trahvisumma selliselt, et see kajastab kogu TKLA tehtud koostöö ulatust, ja eelkõige võtma arvesse Belgia
konkurentsiasutuse leebema kohtlemise lubadust. Hageja kohtuasjas T‑154/07 väidab sellega seoses veel, et komisjon oleks pidanud
arvesse võtma kaitset, mida TKL oleks saanud Madalmaade konkurentsiasutuselt.
Sissejuhatuseks tuleb meenutada, et proportsionaalsuse põhimõte nõuab, et liidu institutsioonide tegevus ei ületaks piire,
mis asjaomaste õigusnormidega seatud legitiimsete eesmärkide saavutamiseks on sobivad ja vajalikud, ning juhul, kui on võimalik
valida mitme sobiva meetme vahel, tuleb rakendada kõige vähem piiravat meedet ning tekitatud piirangud peavad olema vastavuses
seatud eesmärkidega (vt eespool punkt 428).
Sellest järeldub, et trahvid ei tohi olla liiga suured võrreldes taotletavate eesmärkidega, st konkurentsieeskirjade järgimise
eesmärgiga, ja konkurentsieeskirjade rikkumise eest ettevõtjale määratud trahvi suurus peab olema proportsionaalne rikkumisega,
mida tuleb hinnata tervikuna, arvestades eelkõige rikkumise raskust (eespool punktis 428 viidatud 12. septembri 2007. aasta
kohtuotsus Prym ja Prym Consumer
vs
. komisjon, punkt 224). Lisaks on trahvisumma kindlaksmääramisel põhjendatud see, et komisjon võtab arvesse vajadust tagada
trahvi piisavalt hoiatav mõju (vt selle kohta eespool punktis 247 viidatud kohtuotsus Musique Diffusion française jt
vs
. komisjon, punkt 108, ja Üldkohtu 14. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑304/94: Europa Carton
vs
. komisjon, EKL 1998, lk II‑869, punkt 89).
Esiteks tuleb märkida, et kartellid seisnesid käesolevas asjas peamiselt konkurentidevahelises salajases kokkuleppes, et jagada
omavahel turud või külmutada turuosad, jagades omavahel uute liftide ja/või eskalaatorite müügi- ja paigaldamise projektid,
ning selleks, et mitte üksteisega konkureerida liftide ja eskalaatorite hooldamise ja moderniseerimise osas (välja arvatud
Saksamaal, kus hoolduse ja moderniseerimise tegevust kartelliosaliste vahel ei arutatud). Ent niisugused rikkumised kuuluvad
juba oma olemuselt kõige raskemate EÜ artikli 81 rikkumiste hulka (vaidlustatud otsuse põhjendus 658).
Sellega seoses on asjaomase tooteturu suhteliselt piiratud suurusel, kui see osutub õigeks, vaid väike tähtsus võrreldes teiste
asjaoludega, mis annavad tunnistust rikkumise raskusest (vt selle kohta eespool punktis 185 viidatud kohtuotsus Roquette Frères
vs
. komisjon, punkt 151). Seega tuleb tagasi lükata hagejate argumendid, mille kohaselt on komisjoni määratud trahvid ebaproportsionaalsed
võrreldes asjaomaste turgude suurusega.
Teiseks, mis puudutab trahvide proportsionaalsust võrreldes asjaomaste majandusüksuste – kes tegutsevad ettevõtjatena EÜ artikli 81
tähenduses – suuruse ja majandusliku võimsusega, siis tuleb meenutada, et eeltoodud arutluskäigust tuleneb, et trahvid ei
ületa määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikes 2 nimetatud ülempiiri, mille eesmärk on vältida seda, et trahvid oleksid ettevõtja
suurusega võrreldes ebaproportsionaalsed (vt selle kohta eespool punktis 247 viidatud kohtuotsus Musique Diffusion française jt
vs
. komisjon, punkt 129, ja eespool punktis 428 viidatud 12. septembri 2007. aasta kohtuotsus Prym ja Prym Consumer
vs
. komisjon, punkt 229).
Kolmandaks, vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale võib komisjon trahvi arvutamisel arvesse võtta muu hulgas EÜ artikli 81
tähenduses ettevõtjana tegutseva majandusüksuse suurust ja majanduslikku võimsust. Siiski ei vasta asjaomane ettevõtja, keda
tuleb käesoleval juhul arvesse võtta, igale vaidlustatud otsuse artikli 1 lõigetes 1, 3 ja 4 tuvastatud rikkumistes osalenud
tütarettevõtjale. Vastupidi, eelnevast analüüsist nähtub, et vaidlustatud otsuse artikli 1 lõigete 1, 3 ja 4 neljandas taandes
nimetatud rikkumised toime pannud ettevõtjad koosnevad TKAG‑st ja kõigist tema vaidlustatud otsuse nimetatud sätetes mainitud
tütarettevõtjatest (vt eespool punktid 100–149). Neil asjaoludel tuleb hagejate argumendid, milles vaid viidatakse ebaproportsionaalsusele
komisjoni määratud trahvisummade ja nimetatud tütarettevõtjate saadud käibe vahel, välja arvatud emaettevõtja käive, tagasi
lükata.
Neljandaks, kohtupraktikast nähtub, et kui komisjon määrab trahvisummasid kindlaks asjaomase rikkumise raskusastme ja kestuse
alusel olukorras, kus trahve määratakse mitmele sama rikkumisega seotud ettevõtjale, ei ole tal kohustust tagada, et ettevõtjatele
määratavad lõplikud trahvisummad, mis ta oma arvutuste teel sai, väljendavad kõiki nende ettevõtjate vahelisi erinevusi nii
kogu- kui ka rikkumisest puudutatud asjaomasel turul saadud käibe osas (vt selle kohta eespool punktis 94 viidatud Dansk Rørindustri jt
vs
. komisjon, punkt 312, ning Üldkohtu 4. juuli 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑304/02: Hoek Loos
vs
. komisjon, EKL 2006, lk II‑1887, punkt 84).
Niisiis on Üldkohus juba asunud seisukohale, et lõplik trahvisumma ei ole
a priori
sobiv pidepunkt, et tuvastada trahvi võimalik ebaproportsionaalsus võrreldes kartelliosaliste suurusega. Lõpliku summa määramine
sõltub eelkõige erinevatest asjaoludest, mis on seotud kõnealuse ettevõtja käitumisega, nagu rikkumise kestus, raskendavate
või kergendavate asjaolude olemasolu ja selle ettevõtja koostöö ulatus, mitte aga tema turuosast või käibest (eespool punktis 455
viidatud kohtuotsus Hoek Loos
vs
. komisjon, punktid 85 ja 86).
Lisaks nähtub vaidlustatud otsuse põhjendustest 672, 673, 674, 676, 680 ja 686, et komisjon kohtles trahvide konkreetse lähtesumma
kindlaksmääramisel asjaomaseid ettevõtjaid erinevalt, et võtta arvesse nende tähtsust kartellidest puudutatud turgudel. Niisiis
jagas komisjon ettevõtjad „mitmesse kategooriasse liftidest ja/või eskalaatoritest saadud käibe alusel, sh vajaduse korral
hooldusest ja moderniseerimisest saadud käive” (vaidlustatud otsuse põhjendus 673). Seega ei saa nõustuda hagejate argumentidega,
mille kohaselt ei kajasta määratud trahvid õigesti rikkumises osalenud ettevõtjate vahelist majanduslikku võimusuhet.
Viiendaks, samuti tuleb tagasi lükata kohtuasjade T‑144/07 ja T‑154/07 hagejate argumendid, mille kohaselt ei võtnud komisjon
arvesse ThyssenKruppi koostöö koguulatust Belgias ning mille kohaselt oleks ta pidanud arvesse võtma siseriiklike konkurentsiasutuste
akte.
Nimelt olgu meenutatud, et komisjon võttis vaidlustatud otsuse põhjendustes 769–774 nõuetekohaselt arvesse TKLA koostööd Belgias
toimunud rikkumise kindlakstegemiseks. Samuti nähtub eeltoodud arutluskäigust (eespool punktid 338–370), et komisjon ei teinud
selles osas ühtegi ilmset hindamisviga. Lisaks nähtub eespool punktidest 156–190, et hagejad ei saa tugineda ka leebema kohtlemise
lubadustele, mis nad väidetavalt Belgia ja Madalmaade konkurentsiasutustelt said.
Eeltoodut arvestades tuleb hagejate kohtuasjades T‑144/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ja T‑154/07 väide, et lõpliku trahvisumma
arvutamisel on rikutud proportsionaalsuse põhimõtet, tagasi lükata.

Lõplike trahvisummade kindlaksmääramine
Nagu tuleneb eespool punktidest 303–323, tuleb vaidlustatud otsust muuta osas, milles sellega nähakse korduvuse tõttu ette
ThyssenKruppile vaidlustatud otsuses määratud trahvi suurendamine 50% võrra.
Nimetatud lõplikud trahvisummad arvutatakse seega järgmiselt.
–        Belgias toime pandud rikkumine: trahvi põhisummat (57 750 000 eurot) vähendatakse 20% võrra koostöö eest 2002. aasta koostööteatise
raames, mis annab tulemuseks 46 200 000 eurot, ja 1% võrra koostöö eest väljaspool 2002. aasta koostööteatist, mille tulemusel
on lõplik trahvisumma 45 738 000 eurot.
–        Saksamaal toime pandud rikkumine: trahvi põhisummat (252 000 000 eurot) vähendatakse 1% võrra koostöö eest väljaspool 2002. aasta
koostööteatist, mille tulemusel on lõplik trahvisumma 249 480 000 eurot.
–        Luksemburgis toime pandud rikkumine: trahvi põhisummat (9 000 000 eurot) vähendatakse 1% võrra koostöö eest väljaspool 2002. aasta
koostööteatist, mille tulemusel on lõplik trahvisumma 8 910 000 eurot.
–        Madalmaades toime pandud rikkumine: trahvi põhisummat (26 350 000 eurot) vähendatakse 40% võrra koostöö eest 2002. aasta koostööteatise
alusel, mis annab tulemuseks 15 810 000 eurot, ja 1% võrra koostöö eest väljaspool 2002. aasta koostööteatist, mille tulemusel
on lõplik trahvisumma 15 651 900 eurot.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 87 lõike 3 alusel võib Üldkohus otsustada kulude jaotuse või jätta kummagi poole kohtukulud tema enda kanda,
kui osa taotlusi rahuldatakse ühe poole, osa teise poole kasuks. Käesolevas asjas tuleb otsustada, et hagejate kanda jäetakse
kolm neljandikku nende endi kohtukuludest ja kolm neljandikku komisjoni kohtukuludest. Üks neljandik komisjoni kohtukuludest
jäetakse tema enda kanda ja temalt mõistetakse välja üks neljandik hagejate kohtukuludest.
Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (kaheksas koda)
otsustab:
1.
Kohtuasjad T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ja T‑154/07 tuleb käesoleva kohtuotsuse huvides liita.
2.
Tühistada komisjoni 21. veebruari 2007. aasta otsuse K(2007) 512 (mis käsitleb [EÜ] artikli 81 alusel algatatud menetlust
(juhtum COMP/E-1/38.823 – Liftid ja eskalaatorid)) artikli 2 lõike 1 neljas taane, lõike 2 neljas taane, lõike 3 neljas taane
ja lõike 4 neljas taane.
3.
Määrata kohtuasjades T‑144/07, T‑149/07 ja T‑150/07 ThyssenKrupp Liften Ascenseurs NV‑le, ThyssenKrupp Elevator AG‑le ja ThyssenKrupp
AG‑le otsuse K(2007) 512 artikli 2 lõike 1 neljandas taandes Belgias toime pandud rikkumise eest määratud trahvi summaks 45 738 000
eurot.
4.
Määrata kohtuasjades T‑147/07, T‑149/07 ja T‑150/07 ThyssenKrupp Aufzüge GmbH‑le, ThyssenKrupp Fahrtreppen GmbH‑le, ThyssenKrupp
Elevatorile ja ThyssenKruppile otsuse K(2007) 512 artikli 2 lõike 2 neljandas taandes Saksamaal toime pandud rikkumise eest
määratud trahvi summaks 249 480 000 eurot.
5.
Määrata kohtuasjades T‑148/07, T‑149/07 ja T‑150/07 ThyssenKrupp Ascenseurs Luxembourg Sàrl‑ile, ThyssenKrupp Elevator AG‑le
ja ThyssenKrupp AG‑le otsuse K(2007) 512 artikli 2 lõike 3 neljandas taandes Luksemburgis toime pandud rikkumise eest määratud
trahvi summaks 8 910 000 eurot.
6.
Määrata kohtuasjades T‑150/07 ja T‑154/07 ThyssenKrupp Liften BV‑le ja ThyssenKrupp AG‑le otsuse K(2007) 512 artikli 2 lõike 4
neljandas taandes Madalmaades toimepandud rikkumise eest määratud trahvi summaks 15 651 900 eurot.
7.
Jätta hagid ülejäänud osas rahuldamata.
8.
Jätta kõikides kohtuasjades kolm neljandikku hagejate kohtukuludest nende enda kanda ning mõista neilt välja kolm neljandikku
Euroopa Komisjoni kohtukuludest. Jätta üks neljandik komisjoni kohtukuludest tema enda kanda ning mõista temalt välja üks
neljandik hagejate kohtukuludest.
Martins Ribeiro
Wahl
Dittrich
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 13. juulil 2011 Luxembourgis.
Allkirjad
Sisukord
Haldusmenetlus
1.  Komisjoni uurimine
Belgia
Saksamaa
Luksemburg
Madalmaad
2.  Vastuväiteteatis
3.  Vaidlustatud otsus
Menetlus ja poolte nõuded
Sisulised küsimused
1.  Sissejuhtavad märkused
2.  Vaidlustatud otsuse tühistamise nõuded
Väide, et komisjonil puudus pädevus
Esimene osa, mille kohaselt on rikutud EÜ artikli 81 lõiget 1, kuna asjassepuutuvad kartellid ei mõjuta liikmesriikidevahelist
kaubandust
Teine väide, et rikutud on määrust nr 1/2003, teatist koostöö kohta võrgustikus ning võrdse kohtlemise ja õiguspärase ootuse
kaitse põhimõtteid, kuna komisjon oleks pidanud rikkumiste menetlemise jätma asjaomaste siseriiklike konkurentsiasutuste hooleks
Väide, et rikutud on põhimõtteid, mis reguleerivad vastutuse omistamist EÜ artikli 81 rikkumise eest, süütuse presumptsiooni,
karistuste individuaalsuse ja võrdse kohtlemise põhimõtteid, ning et emaettevõtjatele nende tütarettevõtjate toime pandud
rikkumiste süükspanemisel on rikutud kaitseõigusi ja EÜ artiklit 253
Sissejuhatavad märkused
Vaidlustatud otsuse artiklis 1 tuvastatud rikkumiste süükspanemine TKE‑le ja TKAG‑le
–  TKAG ja TKE vastutuse eeldamine nende tütarettevõtjate tegevuse eest
–  Tõendid, mille hagejad esitasid selleks, et lükata ümber TKAG ja TKE vastutuse eeldus nende vastavate tütarettevõtjate
tegevuse eest
Põhjendamiskohustuse ja kaitseõiguste rikkumine
Menetlustoimingute taotlused
3.  Määratud trahvide tühistamise või vähendamise nõuded
Väide, et rikutud on non bis in idem põhimõtet
Väide, et trahvide lähtesummade kindlaksmääramisel rikkumiste raskuse alusel on rikutud 1998. aasta suuniseid, proportsionaalsuse
ja võrdse kohtlemise põhimõtteid ning kaitseõigusi
Sissejuhatavad märkused
Vaidlustatud otsus
Trahvide üldiste lähtesummade väidetav õigusvastasus
Trahvide konkreetsete lähtesummade väidetav õigusvastasus
Väide, et rikuti 1998. aasta suuniseid, proportsionaalsuse põhimõtet, EÜ artiklit 253 ja võrdse kohtlemise põhimõtet, kui
trahvide lähtesumma kindlaksmääramisel kohaldati hoiatava eesmärgi arvessevõtmiseks kontserni suhtes kohaldatavat korrutustegurit
Väide, et rikuti 1998. aasta suuniseid, proportsionaalsuse põhimõtet ja kaitseõigusi, kui trahvi põhisummasid suurendati korduvuse
alusel 50% võrra
Väide, et koostöö hindamisel on rikutud 2002. aasta koostööteatist ning õiguspärase ootuse kaitse ja võrdse kohtlemise põhimõtteid
2002. aasta koostööteatis
Komisjoni kaalutlusruum ja liidu kohtu kontroll
ThyssenKruppi koostöö Belgias toimunud rikkumise tuvastamiseks
ThyssenKruppi koostöö Saksamaal toimunud rikkumise tuvastamiseks
ThyssenKruppi koostöö Luksemburgis toimunud rikkumise tuvastamiseks
Väide, et väljaspool 2002. aasta koostööteatise raamistikku tehtud koostöö eest trahvisummade vähendamise taseme kindlaksmääramisel
on rikutud õiguspärase ootuse kaitse, võrdse kohtlemise, proportsionaalsuse ja hea halduse põhimõtteid
Väide, et rikutud on määruse nr 1/2003 artikli 23 lõiget 2
Väide, et lõplike trahvisummade arvutamisel on rikutud proportsionaalsuse põhimõtet
Lõplike trahvisummade kindlaksmääramine
Kohtukulud
*
Kohtumenetluse keeled: hollandi ja saksa.
–	Konfidentsiaalsed andmed on kustutatud.