CELEX: 62012CJ0322
Ketvirtoji direktyva 78/660/EEB
2 straipsnio 3 dalis
Tikros ir teisingos padėties principas
2 straipsnio 5 dalis
Pareiga nepaisyti
32 straipsnis
Vertinimo metodas, pagrįstas įsigijimo savikaina
Įsigijimo kaina, akivaizdžiai mažesnė nei reali vertė

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su tikros ir teisingos bendrovės turto, įsipareigojimų, finansinės būklės ir pelno arba nuostolio padėties principo, numatyto 1978 m. liepos 25 d. Ketvirtosios Tarybos direktyvos 78/660/EEB, grindžiamos [EB 44 straipsnio 2 dalies g punktu], dėl tam tikrų tipų bendrovių metinių atskaitomybių (
OL L 222, p. 11
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 21, toliau – Ketvirtoji direktyva) 2 straipsnio 3–5 dalyse, išaiškinimu.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant
État belge
ir GIMLE SA (toliau – GIMLE) ginčą dėl kapitalo dalių, kurios praėjus mėnesiui po įsigijimo buvo perparduotos 3400 kartų didesne nei įsigijimo kaina, įsigijimo vertinimo apskaitos tikslais.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Ketvirtosios direktyvos 2 straipsnio 3 ir 5 dalyse nustatyta:
„3.   Metinė atskaitomybė pateikia tikrą ir teisingą bendrovės turto, įsipareigojimų, finansinės būklės ir pelno arba nuostolio padėtį.
4.   Jei šios direktyvos nuostatų taikymo nepakaktų 3 dalyje apibrėžtos tikros ir teisingos padėties nurodymui, privalu pateikti papildomos informacijos.
5.   Jei išimtiniais atvejais šios direktyvos kurios nors nuostatos taikymas būtų nesuderinamas su 3 dalies reikalavimu, tos nuostatos reikia nepaisyti ir stengtis nurodyti 3 dalyje apibrėžtą tikrą ir teisingą padėtį. Visi tokie nukrypimai turi būti pažymėti paaiškinamajame rašte, nurodant jų priežastis ir poveikį bendrovės turtui, įsipareigojimams, finansinei būklei ir pelnui arba nuostoliui. Valstybės narės gali apibrėžti tokius išimtinius atvejus ir nustatyti atitinkamas specialiąsias taisykles.“
Šios direktyvos 31 straipsnio 1 dalies c punkte numatyta:
„Valstybės narės garantuoja, kad metinės ataskaitomybės straipsniai būtų vertinami pagal žemiau išvardintus bendruosius principus:
<...>
c)
vertinama atsargiai, būtent:
aa)
galima atsižvelgti tik į iki balanso sudarymo dienos gautą pelną;
<...>“
Direktyvos 32 straipsnyje nurodyta:
„Metinių ataskaitų straipsniai vertinami pagal 34–42 straipsnių nuostatas, remiantis įsigijimo kainos arba gamybos savikainos kriterijais.“
Belgijos teisė
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, 1976 m. spalio 8 d. Karaliaus dekreto dėl metinių atskaitomybių redakcijos, taikytos pagrindinei bylai (toliau – Karaliaus dekretas), 3 straipsnio pirma pastraipa, 4 straipsniu ir 16 straipsnio pirma pastraipa į vidaus teisę perkeltos Ketvirtosios direktyvos 2 straipsnio 3–5 dalys.
Pagal Karaliaus dekreto 3 straipsnio pirmą pastraipą metinėse atskaitomybėse turi būti pateikta tikra ir teisinga įmonės turto, įsipareigojimų, finansinės būklės ir pelno arba nuostolio padėtis.
Karaliaus dekreto 4 straipsnyje numatyta, kad metinės atskaitomybės parengiamos laikantis šio dekreto nuostatų, o jeigu jo nuostatų taikymo nepakanka, kad būtų užtikrintas minėto dekreto 3 straipsnio laikymasis, aiškinamajame rašte turi būti pateikta papildoma informacija.
Vadovaujantis šio dekreto 16 straipsnio pirma pastraipa, išimtiniu atveju, kai taikant vertinimo taisykles, numatytas skyriuje, kuriame yra šis straipsnis, neužtikrinamas šio dekreto 3 straipsnio laikymasis, šių taisyklių nepaisoma ir taikomas minėtas 3 straipsnis.
Karaliaus dekreto 20 straipsnyje numatyta, kad nepažeidžiant šio dekreto 16, 27, 27
bis
ir 34 straipsnių, turtas vertinamas pagal jo įsigijimo vertę ir į įmonės balansą įrašomas nurodant šią vertę, atskaičius amortizaciją ir susijusį nuvertėjimą, o įsigijimo vertė – tai arba minėto dekreto 21 straipsnyje apibrėžta įsigijimo kaina, 22 straipsnyje apibrėžta gamybos savikaina, arba 23 straipsnyje apibrėžta perleidimo vertė.
Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
Sprendime dėl prašymo pateikti prejudicinį sprendimą nurodytos faktinės aplinkybės gali būti apibendrintos taip.
GIMLE, pagal Belgijos teisę įsteigtą uždarąją bendrovę, 1998 m. lapkričio 26 d. įsteigė Jungtinėje Karalystėje gyvenantys Švedijos piliečiai A. Sjöwall ir B. Larsson. GIMLE veikla, be kita ko, apima įvairių bendrovių kapitalo įsigijimą ir jų valdymą.
1998 m. lapkričio 27 d. GIMLE įsigijo 50 pagal Švedijos teisę įsteigtos bendrovės
TV-Shop Europe AB
, kurią taip pat įsteigė A. Sjöwall, akcijų už 5000 Švedijos kronų (SEK), t. y. 100 SEK už akciją. 1999 m. sausio 4 d., t. y. praėjus 38 dienoms po įsigijimo, GIMLE pardavė šias akcijas pagal Švedijos teisę įsteigtai bendrovei
Electronic Retailing AB
už 17000000 SEK, t. y. 340000 SEK už akciją. Po pardavimo GIMLE į apskaitą įtraukė 74776696 Belgijos frankų (BEF) (1853668 eurų) turto vertės padidėjimą, atitinkantį skirtumą tarp šių akcijų pirkimo ir pardavimo kainos.
Tačiau mokesčių atžvilgiu šis turto vertės padidėjimas Belgijoje buvo neapmokestinamas, todėl GIMLE jo nedeklaravo kaip apmokestinamųjų pajamų 2000 mokestinių metų (1999 m. pajamos) pelno mokesčio deklaracijoje.
2002 m. lapkričio 19 d. pranešimu apie patikslintą mokesčio dydį mokesčių administratorius nutarė, kad GIMLE gavo apmokestinamųjų pajamų iš turto vertės padidėjimo, gauto pardavus pagrindinėje byloje aptariamas akcijas, „t. y. dėl to, kad piniginius aktyvus pakeitė akcijos, kurių reali vertė didesnė už sumokėtą kainą“. Taip šis administratorius darė prielaidą, kad reali akcijų vertė jas įsigyjant 1998 m. lapkričio 27 d. atitiko ne jų įsigijimo kainą (100 SEK už akciją), bet perpardavimo kainą 1999 m. sausio 4 d. (340000 SEK už akciją). Todėl šis administratorius atitinkamą 74776696 BEF (1853668 eurai) turto vertės padidėjimą apmokestino pajamų mokesčiu.
Tribunal de première instance de Bruxelles
(Briuselio pirmosios instancijos teismas), išnagrinėjęs GIMLE skundą, pateiktą dėl 2003 m. liepos 18 d. sprendimo, kuriuo mokesčių administratorius atmetė jos prieštaravimus, pripažino šį skundą priimtinu ir pagrįstu. Todėl šis teismas nurodė sumažinti skundžiamo apmokestinimo sumą ir nurodė
État belge
grąžinti visas neteisėtai gautas sumas kartu su palūkanomis.
État belge
apeliacinis skundas dėl pirmosios instancijos teismo sprendimo, pateiktas
Cour d’appel de Bruxelles
(Briuselio apeliacinis teismas), buvo atmestas. Šis teismas nesuabejojo
État belge
faktų vertinimo, pagal kurį pagrindinėje byloje aptariamų akcijų įsigijimo kaina buvo akivaizdžiai mažesnė nei jų reali vertė, kuri atitiko pardavimo kainą, gautą praėjus 38 dienoms po įsigijimo, galiojimu. Tačiau šis teismas nusprendė, kad vertinimas nėra svarbus, nes pagal Karaliaus dekreto 3 straipsnį, 4 straipsnį ir 16 straipsnio pirmą pastraipą GIMLE turėjo pareigą apskaityti šias akcijas ne pagal realią jų vertę, bet pagal jų įsigijimo savikainą. Konkrečiai, teismas konstatavo, kad šio dekreto 16 straipsnyje numatyta pareiga tik „išimtiniais“ atvejais atsižvelgti į realią vertę, o ne į įsigijimo savikainą ir kad pagal šio dekreto 4 straipsnio antrą pastraipą tikslią ir teisingą savo turto padėtį įmonė gali nurodyti metinės atskaitomybės aiškinamajame rašte pateikdama „papildomą informaciją“, tačiau neprivalo nukrypti nuo vienodos taisyklės vertinti atsižvelgiant į įsigijimo savikainą. Todėl
Cour d’appel de Bruxelles
patvirtino pirmosios instancijos teismo sprendimą nusprendęs, kad
État belge
neteisingai įskaičiavo 74776696 BEF turto vertės padidėjimą apskaičiuodama GIMLE mokėtiną mokestį.
État belge
pateikė kasacinį skundą dėl
Cour d’appel de Bruxelles
sprendimo: ji teigė, kad Karaliaus dekreto 3 straipsnio pirmoje pastraipoje, 4 straipsnyje ir 16 straipsnio pirmoje pastraipoje ne tik numatomas papildomos informacijos pateikimas metinės atskaitomybės aiškinamajame rašte, bet ir reikalaujama nukrypti nuo principo, kad turtas į apskaitą įtraukiamas nurodant jo įsigijimo kainą tuo atveju, kai, kaip yra nagrinėjamoje byloje, sumokėta kaina akivaizdžiai neatitinka realios atitinkamo turto vertės, todėl įmonės turto, įsipareigojimų, finansinės būklės ir pelno arba nuostolio padėtis nurodoma netikra ir neteisinga.
Nutaręs, kad, norint išnagrinėti
État belge
kasacinį skundą, reikia išaiškinti Ketvirtosios direktyvos 2 straipsnio 3–5 dalis,
Cour de cassation
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar <...> Ketvirtosios direktyvos <...> 2 straipsnio [3–5] dalys turi būti aiškinamos taip, kad tuo atveju, kai sumokėta kaina akivaizdžiai ir objektyviai neatitinka realios atitinkamo turto vertės ir todėl įmonės turto, įsipareigojimų, finansinės būklės ir pelno arba nuostolio padėtis nurodoma netikra ir neteisinga, pagal jas ne tik numatomas papildomos informacijos pateikimas metinių atskaitomybių aiškinamuosiuose raštuose, bet ir reikalaujama nukrypti nuo principo, kad turtas į apskaitą įtraukiamas nurodant jo įsigijimo kainą, ir įtraukti jį iš karto nurodant jo perpardavimo vertę, jeigu paaiškėja, jog tai reali jo vertė?“
Dėl prejudicinio klausimo
Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
GIMLE, Belgijos ir Vokietijos vyriausybės ir Europos Komisija pateikė rašytines pastabas Teisingumo Teismui. GIMLE, Belgijos ir Vokietijos vyriausybės ir Komisija mano, kad į šį klausimą turi būti atsakyta neigiamai. Tik Belgijos vyriausybė laikosi priešingos nuomonės.
GIMLE ir Vokietijos vyriausybė pažymi, kad Ketvirtosios direktyvos 32 straipsnyje nustatytas vertinimo metodas pagrįstas aktyvų įsigijimo savikaina, kurią sudaro įsigijimo kaina arba gamybos savikaina. Jos priduria, kad nuo šio metodo galima nukrypti tik šios direktyvos 33 straipsnyje išvardytais atvejais.
Komisija, nurodydama 1996 m. birželio 27 d. Sprendimo
Tomberger
(
C-234/94, Rink. p. I-3133
) 17 punktą ir 1999 m. rugsėjo 14 d. Sprendimo
DE + ES Bauunternehmung
(
C-275/97, Rink. p. I-5331
) 26 punktą, primena, kad Ketvirtosios direktyvos 2 straipsnio 3 dalyje nustatytas tikros ir teisingos padėties principas yra pagrindinis šios direktyvos tikslas. Tačiau Teisingumo Teismui pastabas pateikę suinteresuotieji asmenys nesutaria dėl šios direktyvos 2 straipsnio 5 dalies, kurioje numatyta pareiga nepaisyti šios direktyvos nuostatos, jei išimtiniais atvejais šios nuostatos taikymas būtų nesuderinamas su tikros ir teisingos padėties principu.
GIMLE, Vokietijos vyriausybė ir Komisija teigia, kad turto įsigijimas už mažesnę kainą nei jo reali vertė nelaikomas „išimtiniais atvejais“, kaip tai suprantama pagal Ketvirtosios direktyvos 2 straipsnio 5 dalį, pateisinančiais nukrypimą nuo vertinimo remiantis įsigijimo savikaina principo, numatyto šios direktyvos 32 straipsnyje. Šiuo klausimu GIMLE pažymi, kad Sąjungos teisės aktų leidėjo įsigijimo savikaina pagrįsto metodo pasirinkimas reiškia, kad įmonių apskaita atspindi vertinimą, kuris retai atitinka realią turto vertę. Vokietijos vyriausybė priduria, kad dėl šio metodo neišvengiamai susikaupia paslėpti rezervai, kartais dideli, kai įsigijimo kaina yra mažesnė nei reali turto kaina, bet tokie rezervai atitinka šios direktyvos 31 straipsnio 1 dalies c punkte nustatytą atsargumo principą.
Priešingai, Belgijos vyriausybė teigia, kad Ketvirtosios direktyvos 2 straipsnio 5 dalyje numatyta sąvoka „išimtiniais atvejais“ apima prielaidą, kad turto įsigijimo kaina, kaip ir pagrindinėje byloje, yra akivaizdžiai mažesnė nei jo reali vertė, nes įsigijimo kainos naudojimas pateikia netikrą ir neteisingą įmonės finansinę būklę. Šiuo klausimu Belgijos vyriausybė pagal analogiją remiasi minėto sprendimo
DE + ES Bauunternehmung
32 punktu, kuriame Teisingumo Teismas nusprendė, kad Ketvirtosios direktyvos 31 straipsnio 2 dalyje numatyti „išimtiniai atvejai“ yra tokie atvejai, kai atskiras vertinimas neleidžia kiek įmanoma tiksliau ir teisingiau nurodyti tikrosios atitinkamos bendrovės finansinės padėties.
Teisingumo Teismo vertinimas
Prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Ketvirtosios direktyvos 2 straipsnio 3–5 dalyse nustatytu tikros ir teisingos padėties principu nurodoma nepaisyti šios direktyvos 32 straipsnyje nustatyto turto vertinimo pagal įsigijimo kainą ar gamybos savikainą principo ir vertinti pagal turto realią vertę, kai šio turto įsigijimo kaina ar gamybos savikaina yra akivaizdžiai mažesnė nei reali vertė.
Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagrindinė byla susijusi su kapitalo dalių, kurios buvo perparduotos praėjus mėnesiui po jų įsigijimo už 3400 kartų didesnę nei įsigijimo kainą, įsigijimo vertinimu apskaitos tikslais.
Iš šio sprendimo taip pat matyti, kad pagrindinės bylos kilmė yra mokestinė, nes akcijų apskaita pagal jų realią vertę įsigijimo momentu leido Belgijos institucijoms atitinkamą bendrovę apmokestinti dėl turto vertės padidėjimo, atitinkančio skirtumą tarp akcijų realios vertės ir jų įsigijimo kainos.
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad Ketvirtosios direktyvos tikslas nėra nustatyti sąlygas, kurioms esant bendrovių metines atsakaitomybes gali ar turi naudoti valstybių narių mokesčių institucijos, nustatydamos mokesčio, kaip antai pagrindinėje byloje nagrinėjamas pelno mokestis, bazę ar sumą. Tačiau visiškai neatmetama galimybė valstybių narių mokesčių institucijoms pasinaudoti metinėmis atskaitomybėmis kaip atskaitos tašku mokesčių tikslais (2003 m. sausio 7 d. Sprendimas
BIAO
,
C-306/99, Rink. p. I-1
, 70 punktas) ir jokia Ketvirtosios direktyvos nuostata valstybėms narėms nedraudžiama mokesčių srityje pakoreguoti šioje direktyvoje nustatytų apskaitos taisyklių poveikį, siekiant nustatyti apmokestinamąjį pelną, kuo artimesnį ekonominei realybei.
Primintina, kad Ketvirtąja direktyva siekiama suderinti valstybių narių vidaus teisės aktus, reglamentuojančius kai kurių ribotos turtinės atsakomybės bendrovių metinių ataskaitų ir metinių pranešimų turinį, formą, juose taikomus įvertinimo metodus ir ataskaitų skelbimo tvarką, siekiant apsaugoti valstybes nares ir trečiuosius asmenis. Šiuo tikslu pagal trečią konstatuojamąją dalį ja siekiama nustatyti tik minimalius viešai skelbtinos finansinės informacijos apimties reikalavimus (minėto Sprendimo
BIAO
69 punktas).
Ketvirtojoje direktyvoje šis metinių atskaitomybių turinio suderinimas pagrįstas „tikros ir teisingos padėties“ principu, kurio laikymasis yra pagrindinis direktyvos tikslas (minėtų sprendimų
Tomberger
17 punktas;
DE + ES Bauunternehmung
26 punktas ir
BIAO
72 punktas). Pagal šį šios direktyvos 2 straipsnio 3–5 dalyse nustatytą principą metinės atskaitomybės turi pateikti tikrą ir teisingą bendrovės turto, įsipareigojimų, finansinės būklės ir pelno arba nuostolio padėtį.
Ketvirtosios direktyvos 2 straipsnio 3–5 dalys, kuriose nustatytas tikros ir teisingos padėties principas, yra šios direktyvos 1 skirsnyje „Bendrosios nuostatos“. Šios direktyvos 7 skirsnyje „Vertinimo taisyklės“ apibrėžtos metinių atskaitomybių straipsnių vertinimo taisyklės, tarp kurių yra šios direktyvos 31 straipsnyje nustatyti bendrieji principai.
Teisingumo Teismas jau turėjo galimybę pažymėti, kad kartu su tikros ir teisingos padėties principu turi būti tiek, kiek įmanoma, taikomi bendrieji principai, numatyti Ketvirtosios direktyvos 31 straipsnyje, tarp kurių šios direktyvos 31 straipsnio 1 dalies c punkte nustatytas atsargumo principas yra ypač svarbus (minėto Sprendimo
Tomberger
18 punktas).
Pagal Ketvirtosios direktyvos 31 straipsnio 1 dalies c punktą, kuriame nustatytas atsargumo principas, tik atsižvelgiant į visas sudėtines dalis – gautą pelną, išlaidas, pajamas, įsipareigojimus ir nuostolius, kurie realiai susiję su atitinkamais finansiniais metais, galima užtikrinti „tikros ir teisingos padėties“ principo laikymąsi (minėtų sprendimų
Tomberger
22 punktas ir
BIAO
123 punktas). Konkrečiai, šios 1 dalies c punkto aa papunktyje nustatyta, kad reikia atsižvelgti tik į pelną, gautą iki balanso sudarymo dienos.
Tikros ir teisingos padėties principą reikia suprasti taip pat atsižvelgiant į Ketvirtosios direktyvos 32 straipsnyje nustatytą principą, pagal kurį metinių ataskaitų straipsnių vertinimas pagrįstas turto įsigijimo kaina ar gamybos savikaina.
Pagal šią nuostatą tikra ir teisinga padėtis, kurią turi pateikti bendrovės metinės ataskaitos, pagrista turto vertinimu ne pagal jo realią vertę, bet pagal jo įsigijimo savikainą.
Tiesa, Ketvirtosios direktyvos 2 straipsnio 5 dalyje numatyta, kad jei išimtiniais atvejais šios direktyvos kurios nors nuostatos taikymas būtų nesuderinamas su 2 straipsnio 3 dalies reikalavimu, tos nuostatos reikia nepaisyti ir stengtis nurodyti 3 dalyje apibrėžtą tikrą ir teisingą padėtį.
Pagal šios direktyvos 2 straipsnio 5 dalį buvo numatyta, kad išimtiniais atvejais reikėjo nepaisyti šios direktyvos 32 straipsnio, kuriame nustatyta, kad reikia vertinti turtą pagal jo įsigijimo kainą ar gamybos savikainą, kai taikant šį metodą pateikiama netikra ir neteisinga bendrovės turto, finansinės būklės, pelno arba nuostolio padėtis.
Tačiau reikia konstatuoti, kaip pažymi GIMLE, Vokietijos vyriausybė ir Komisija, kad turto nuvertinimas bendrovės apskaitoje savaime nėra „išimtiniai atvejai“, kaip tai suprantama pagal Ketvirtosios direktyvos 2 straipsnio 5 dalį.
Iš tiesų, galimybė, kad tam tikras turtas bus nuvertintas bendrovės apskaitoje tuo atveju, kai jo įsigijimo kaina yra mažesnė nei reali vertė, yra tik neišvengiamas Sąjungos teisės aktų leidėjo Ketvirtosios direktyvos 32 straipsnyje numatyto pasirinkimo taikyti turto vertinimo metodą, pagrįstą jo įsigijimo savikaina, o ne realia verte, rezultatas.
Be to, kaip pažymi Vokietijos vyriausybė, tam tikro turto, kaip antai kapitalo dalys, nuvertinimas bendrovės apskaitoje dėl jo vertinimo pagal įsigijimo kainą ar gamybos savikainą, atitinka Ketvirtosios direktyvos 31 straipsnio 1 dalies c punkte nustatytą atsargumo principą. Konkrečiai, dėl šio turto vertinimo pagal jo realią vertę bendrovės apskaitoje susidarytų turto vertės padidėjimas, atitinkantis skirtumą tarp šio turto realios vertės ir įsigijimo vertės, tai prieštarautų šios direktyvos 31 straipsnio 1 dalies c pubkto aa papunkčiui, pagal kurį galima atsižvelgti tik į pelną, gautą iki balanso sudarymo dienos.
Be to, Komisija teisingai nurodė, kad
État belge
pagrindinėje byloje nagrinėjamų sandorių sudarymo momentu nebuvo priėmusi specialiųjų taisyklių pagal Ketvirtosios direktyvos 2 straipsnio 5 dalį arba 33 straipsnį. Komisija taip pat teisingai nurodo, kad bendrovė, žinodama, jog turės didelį pelną dėl įsipareigojimų ateityje parduoti turtą, pagal šios direktyvos 2 straipsnio 4 dalį privalo pateikti papildomą informaciją šiuo klausimu.
Atsižvelgiant į viską, kas minėta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip: Ketvirtosios direktyvos 2 straipsnio 3–5 dalyse nustatytu tikros ir teisingos padėties principu neleidžiama nepaisyti šios direktyvos 32 straipsnyje nustatyto turto vertinimo pagal įsigijimo kainą ar gamybos savikainą principo ir vertinti pagal turto realią vertę, kai šio turto įsigijimo kaina ar gamybos savikaina yra akivaizdžiai mažesnė nei reali vertė.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurių patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (dešimtoji kolegija) nusprendžia:

1978 m. liepos 25 d. Ketvirtosios Tarybos direktyvos 78/660/EEB, grindžiamos [EB 44 straipsnio 2 dalies g punktu], dėl tam tikrų tipų bendrovių metinių atskaitomybių 2 straipsnio 3–5 dalyse nustatytu tikros ir teisingos padėties principu neleidžiama nepaisyti šios direktyvos 32 straipsnyje nustatyto turto vertinimo pagal įsigijimo kainą ar gamybos savikainą principo ir vertinti pagal turto realią vertę, kai šio turto įsigijimo kaina ar gamybos savikaina yra akivaizdžiai mažesnė nei reali vertė.

Parašai.
(
*1
)   Proceso kalba: prancūzų.