CELEX: 62011TJ0156
Dumping
Hiinast pärit triikimislaudade import
Menetluse algatamine vaid ühe äriühingu suhtes
Turumajanduse tingimustes tegutseva ettevõtja seisund
Määruse (EÜ) nr 1225/2009 artikli 2 lõike 7 punkti c teises lõigus sätestatud kolmekuuline tähtaeg
Tõendamiskoormis
Kahju tuvastamine

Õiguslik raamistik
WTO õigusnormid
1994. aasta üldine tolli- ja kaubanduskokkuleppe (GATT) VI artikli lõige 1 sätestab, et dumping, „mille puhul ühe riigi toodetega alustatakse kauplemist teise riigi kaubanduses nende toodete harilikust väärtusest odavamalt, tuleb hukka mõista juhul, kui see põhjustab või ähvardab põhjustada olulist kahju lepinguosalise territooriumil kinnistunud tootmisharule või oluliselt pidurdab omamaise tootmisharu rajamist”.
Maailma kaubandusorganisatsiooni asutamislepingu (
EÜT 1994, L 336, lk 3
; ELT eriväljaanne 11/21, lk 82) 1 A lisas on esitatud GATT-i VI artikli rakendamise leping (
EÜT 1994, L 336, lk 103
; ELT eriväljaanne 11/21, lk 189; edaspidi „dumpinguvastane leping”).
Dumpinguvastase lepingu artiklis 1 on sätestatud:
„Dumpinguvastast meedet võidakse rakendada ainult GATT […] VI artiklis sätestatud asjaoludel ning käesoleva lepingu sätetega kooskõlas algatatud […] ja toimetatud juurdlusest tulenevalt. […]”
Dumpinguvastase lepingu artiklis 3.1 on märgitud, et „[k]ahju tuvastamine GATT […] VI artikli tähenduses peab põhinema otsesel tõendusmaterjalil ning selle käigus tuleb objektiivselt uurida nii a) dumpingimpordi mahtu ja dumpingimpordi mõju samasuguste toodete siseturuhindadele kui ka b) kõnealuse impordi järgnevat mõju selliste toodete omamaistele tootjatele”.
Dumpinguvastase lepingu artiklis 3.4 on sätestatud, et „[u]urides dumpingimpordi mõju asjaomasele omamaisele tootmisharule hinnatakse ka kõiki asjakohaseid majandustegureid ja -näitajaid, mis puudutavad selle tootmisharu olukorda, sealhulgas müügi, kasumi, tootmismahu, turuosa, tööviljakuse, investeeringutasuvuse või tootmisvõimsuse ärakasutamise tegelikku ja võimalikku vähenemist; siseturuhindu mõjutavaid tegureid; dumpingumäära ulatust; tegelikku ja võimalikku negatiivset mõju rahavoogudele, laovarudele, tööhõivele, palkadele, majanduskasvule ning kapitali ja investeeringute kaasamise võimele[; s]ee loend ei ole ammendav, samuti ei saa otsustamisel tingimata määravaks üks või mitu loetletud tegurit”.
Dumpinguvastase lepingu artiklis 5.2 on sätestatud järgmist:
„Lõike 1 alusel esitatud taotlus peab sisaldama tõendusmaterjali a) dumpingu olemasolu kohta, b) kahju olemasolu kohta GATT […] VI artikli tähenduses vastavalt tõlgendusele käesolevas lepingus ja c) põhjusliku seose olemasolu kohta dumpingimpordi ja väidetava kahju vahel. […] Taotlus peab sisaldama selle esitajale hõlpsasti kättesaadavat teavet järgmistes küsimustes:
[...]
ii)
väidetava dumpingtoote täielik kirjeldus, kõnesoleva(te) päritolu- või eksportijamaa või -maade nimi/nimed, iga teadaoleva eksportija või välistootja isik ning kõnealust toodet teadaolevalt importivate isikute loend;
[...]”
Dumpinguvastase lepingu artiklis 5.8 on sätestatud järgmist:
„Lõike 1 alusel esitatud taotlus lükatakse tagasi ja juurdlus lõpetatakse kohe, kui asjaomased võimuorganid on veendunud, et asja jätkamise õigustamiseks puudub piisav tõendusmaterjal kas dumpingu või kahju kohta. Asi lõpetatakse kohe, kui võimuorganid tuvastavad, et dumpingumäär on
de minimis
või tegeliku või võimaliku dumpinguimpordi maht või kahju on tühine. […]”
Dumpinguvastase lepingu artiklis 6.1.3 on sätestatud:
„Niipea kui juurdlus on algatatud, esitavad võimuorganid teadaolevatele eksportijatele […] ja asjaomase eksportijaliikme võimuorganitele artikli 5 lõike 1 alusel saadud kirjaliku taotluse täieliku teksti ning teevad selle teistele asjaomastele huvitatud pooltele nende taotlusel kättesaadavaks. Hoolikalt tuleb arvesse võtta lõikes 5 sätestatud konfidentsiaalse teabe kaitsmise nõuet.”
Dumpinguvastase lepingu artiklis 6.7 on sätestatud:
„Antud teabe kontrollimiseks või täpsemate üksikasjade hankimiseks võivad võimuorganid vajaduse korral toimetada juurdlust teiste liikmete territooriumil, tingimusel et nad saavad loa asjaomastelt äriühingutelt ning teavitavad asjaomase liikme valitsusesindajaid, ning tingimusel et asjaomane liige ei esita juurdluse suhtes vastuväiteid. Teiste liikmete territooriumil toimetatava juurdluse puhul kehtivad I lisas kirjeldatud protseduurid. Konfidentsiaalse teabe kaitsmise nõuet järgides teevad võimuorganid mis tahes sellise juurdluse tulemused asjaomastele äriühingutele kättesaadavaks või avaldavad need vastavalt lõikele 9 ning võivad teha sellised tulemused kättesaadavaks taotluse esitajatele.”
Dumpinguvastase lepingu artikli 6.10 kohaselt „määravad võimuorganid [üldjuhul] kindlaks juurdlusaluse toote iga teadaoleva eksportija või tootja individuaalse dumpingumäära[; k]ui asjaomaste eksportijate, tootjate, importijate või tooteliikide suur hulk ei võimalda sellist kindlaksmääramist, võivad võimuorganid kontrollimisel piirduda kas põhjendatud hulga huvitatud poolte või toodetega, kasutades võimuorganitele valiku ajal kättesaadava teabe põhjal statistiliselt õigeid näidiseid, või suurima osaga asjaomase maa ekspordist, mida on võimalik piisavalt uurida”.
Dumpinguvastase lepingu artiklis 9.2 on sätestatud:
„Kui mis tahes toote suhtes kehtestatakse dumpinguvastane tollimaks, kogutakse sellist dumpinguvastast tollimaksu igal eri juhul õiges ulatuses diskrimineerimisvabal alusel selle toote impordi suhtes kõigist allikatest, mille suhtes on avastatud dumping ja kahju põhjustamine, välja arvatud import neist allikatest, kellel on käesoleva lepingu tingimuste kohaselt aktsepteeritud hinnakohustused. Võimuorganid peavad nimetama kõnealuse toote tarnija või tarnijad. Kui asjasse on segatud mitu tarnijat ühelt ja samalt maalt ning on võimatu nimetada kõiki neid tarnijaid, võivad võimuorganid nimetada asjaomase tarnijamaa. Kui asjasse on segatud mitu tarnijat enam kui ühelt maalt, võivad võimuorganid nimetada kõik asjaomased tarnijad või kui see on võimatu, kõik asjaomased tarnijamaad.”
Liidu õigusnormid
Dumpinguvastane alusregulatsioon on kehtestatud nõukogu 30. novembri 2009. aasta määrusega (EÜ) nr 1225/2009 kaitse kohta dumpinguhinnaga impordi eest riikidest, mis ei ole Euroopa Ühenduse liikmed (
ELT L 343, lk 51
; parandused
ELT 2010, L 7, lk 22
; edaspidi „algmäärus”), mis asendas nõukogu 22. detsembri 1995. aasta määruse (EÜ) nr 384/96 kaitse kohta dumpinguhinnaga impordi eest riikidest, mis ei ole Euroopa Ühenduse liikmed (
EÜT 1996, L 56, lk 1
; ELT eriväljaanne 11/10, lk 45), muudetud redaktsioonis.
Algmääruse artikli 2 lõike 7 punktist b ilmneb, et „Hiina Rahvavabariigist, Vietnamist ja Kasahstanist ning muudest mitteturumajanduslikest riikidest, mis on uurimise algatamise kuupäeval WTO liikmed, pärinevat importi käsitlevate dumpinguvastaste uurimiste osas määratakse normaalväärtus kooskõlas lõigetega 1–6, kui ühe või mitme uurimisega hõlmatud tootja nõuetekohaselt põhjendatud nõuete alusel ning vastavalt punktis c sätestatud kriteeriumidele ja menetlustele on näidatud, et selle tootja või nende tootjate osas toimub vaatlusaluse samasuguse toote valmistamine ja müük turumajanduse tingimustes[; m]uudel juhtudel kohaldatakse punktis a sätestatud eeskirju.”
Selle määruse artikli 2 lõike 7 punktis c on sätestatud:
„Punkti b kohane nõue peab olema kirjalik ja sisaldama piisavat tõendusmaterjali selle kohta, et tootja tegutseb turumajanduse tingimustes, mis tähendab, et:
—
äriühingud teevad otsused hindade, kulude ja sisendite, sh näiteks toorainete, tehnoloogia- ja tööjõukulude, toodangu, müügi ja investeeringute kohta vastusena turul pakkumise ja nõudmise osas toimuvale ilma riigi märkimisväärse sellekohase sekkumiseta ning et kulutused tähtsamatele sisenditele peegeldavad turuväärtusi,
—
äriühingutel on üks selge peamiste raamatupidamisdokumentide kogum, mida auditeeritakse sõltumatult kooskõlas rahvusvaheliste raamatupidamisstandarditega ning kohaldatakse kõikidel eesmärkidel,
—
[...]
Otsus selle kohta, kas tootja vastab eespool nimetatud kriteeriumidele, tehakse kolme kuu jooksul alates uurimise algatamisest pärast nõuandekomiteega konkreetset konsulteerimist ja pärast seda, kui ühenduse tootmisharule on antud võimalus esitada oma arvamus. Kõnealune otsus kehtib kogu uurimise ajal.”
Algmääruse artiklis 3 on sätestatud:
„1.   Kui ei ole kindlaks määratud teisiti, siis tähendab mõiste „kahju” käesoleva määruse kohaselt ühenduse tootmisharule tekitatud olulist kahju, ühenduse tootmisharule olulise kahju tekitamise ohtu või ühenduse tootmisharu rajamise olulist pidurdamist ning seda tõlgendatakse käesolevas artiklis ettenähtud korras.
2.   Kahju tuvastamine põhineb otsesel tõendusmaterjalil ja selle raames uuritakse objektiivselt nii:
a)
dumpinguhinnaga impordi mahtu ja mõju samasuguste toodete hindadele ühenduse turul kui ka
b)
kõnealuse impordi edaspidist mõju ühenduse tootmisharule.
3.   Dumpinguhinnaga impordi mahu asjus pööratakse tähelepanu sellele, kas dumpinguhinnaga import on absoluutnäitajate poolest või ühenduse tootmis- või tarbimisnäitajate suhtes oluliselt suurenenud. Dumpinguhinnaga impordi mõju suhtes hindadele pööratakse tähelepanu sellele, kas dumpinguhinnaga impordi mõjul on toimunud oluline hinna allalöömine võrreldes ühenduse tootmisharu samasuguse toote hinnaga või kas sellise impordi mõjul hinnad muidu oluliselt langevad või takistatakse olulisel määral hinnatõuse, mis muidu aset leiaksid. Otsustamisel ei tarvitse saada määravaks üks või mitu loetletud tegureist.
4.   Kui dumpinguvastast uurimist kohaldatakse samaaegselt toote impordi suhtes, mis pärineb rohkem kui ühest riigist, hinnatakse sellise impordi mõju kumulatiivselt ainult sel juhul, kui on kindlaks tehtud, et:
a)
igast riigist pärineva impordi puhul kindlaksmääratud dumpingumarginaal on suurem artikli 9 lõikes 3 määratletud miinimumtasemest ning et igast kõnesolevast riigist pärit impordi maht ei ole tähtsusetu, ning
b)
impordi mõju kumulatiivne hindamine on importtoodete vahelise konkurentsi tingimusi ning importtoodete ja samasuguste ühenduse toodete vahelise konkurentsi tingimusi arvesse võttes asjakohane.
5.   Uurides dumpinguhinnaga impordi mõju asjaomasele ühenduse tootmisharule, hinnatakse kõiki asjakohaseid tootmisharu seisundit mõjutavaid majandustegureid ja -näitajaid, sh asjaolu, et tootmisharu on veel toibumas varasema dumpingu või subsideerimise mõjudest, tegeliku dumpingumarginaali suurusjärku, müügi, kasumi, toodangu, turuosa, tootlikkuse, investeeringutasuvuse ja tootmisvõimsuse rakendusastme tegelikku ja võimalikku vähenemist, ühenduse hindu mõjutavaid tegureid ning tegelikku ja võimalikku negatiivset mõju rahakäibele, laovarudele, tööhõivele, töötasudele, kasvule, kapitali kaasamise võimele ja investeeringutele. See loend ei ole ammendav, samuti ei saa otsustamisel tingimata määravaks üks või mitu loetletud tegureist.”
Algmääruse artiklis 5, mis käsitleb menetluse algatamist, on sätestatud järgmist:
„1.   Välja arvatud lõikes 6 sätestatud juhud, algatatakse uurimine, tuvastamaks mis tahes väidetava dumpingu olemasolu, määra ja mõju, füüsilise või juriidilise isiku või ühenduse tootmisharu nimel tegutseva iseseisva õigusvõimeta ühingu esitatud kirjaliku kaebuse põhjal. […]
2.   Lõike 1 kohane kaebus sisaldab tõendusmaterjali dumpingu, kahju ning väidetava dumpinguhinnaga impordi ja väidetava kahju vahelise põhjusliku seose kohta. Kaebus sisaldab selle esitajale hõlpsasti kättesaadavat teavet järgmistes küsimustes:
[...]
b)
väidetava dumpingtoote täielik kirjeldus, kõnesoleva(te) päritolu- või ekspordiriigi või -riikide nimi/nimed, iga teadaoleva eksportija või välistootja isik ning kõnealust toodet teadaolevalt importivate isikute loetelu;
c)
teave hinna kohta, millega kõnealust toodet päritolu- või ekspordiriigi või -riikide siseturul tarbimiseks määratuna müüakse […];
[...]
7.   Otsuses uurimise algatamise või algatamata jätmise kohta käsitletakse samaaegselt tõendeid dumpingu ja kahju kohta. Kaebus lükatakse tagasi, kui ei ole piisavalt tõendeid dumpingu ega kahju kohta, mis kõnealusel juhul õigustaksid juhtumi menetlemist. Menetlust ei algatata riikide vastu, mille impordi turuosa moodustab alla 1%, välja arvatud juhul, kui nende riikide arvele ühtekokku langeb vähemalt 3% ühenduse tarbimisest.
[...]
9.   Kui pärast konsultatsiooni ilmneb, et menetluse algatamiseks on piisav hulk tõendusmaterjali, teeb komisjon seda 45 päeva jooksul pärast kaebuse esitamist ning avaldab teate Euroopa Liidu Teatajas. Kui esitatud tõendusmaterjal on ebapiisav, teatatakse kaebuse esitajale sellest pärast konsulteerimist 45 päeva jooksul alates kuupäevast, mil kaebus komisjonile esitati.”
Algmääruse artikli 9 lõigetes 3–6 on sätestatud:
„3.   Artikli 5 lõike 9 kohaselt algatatud menetluse puhul loetakse kahju tavaliselt tühiseks, kui asjaomane import on väiksem artikli 5 lõikes 7 sätestatud mahtudest. Kõnealune menetlus lõpetatakse kohe, kui on kindlaks tehtud, et dumpingumarginaal, väljendatuna protsendina ekspordihinnast, on väiksem kui 2%, [mis tähendab, kui üksikeksportijate marginaal on alla 2%, lõpetatakse vaid uurimine, kuid nende suhtes jätkub menetlus ning nende suhtes võidakse hilisema, artikli 11 kohaselt teostatava läbivaatamise käigus algata uus uurimine].
4.   Kui faktide põhjal tuvastatakse lõplikult dumpingu ja sellest tuleneva kahju esinemine ning kui ühenduse huvid nõuavad sekkumist vastavalt artiklile 21, kehtestab nõukogu lõpliku dumpinguvastase tollimaksu komisjoni ettepaneku põhjal, mille ta esitab pärast nõuandekomiteega konsulteerimist. Nõukogu võtab ettepaneku vastu, kui ta ei otsusta ettepanekut lihthäälteenamusega tagasi lükata ühe kuu jooksul pärast selle esitamist komisjoni poolt. Kui kehtib ajutine tollimaks, esitatakse ettepanek lõplike meetmete kohta hiljemalt üks kuu enne selle tollimaksu kehtivuse lõppu. Dumpinguvastase tollimaksu summa ei ületa kindlaksmääratud dumpingumarginaali, ent see peaks olema nimetatud marginaalist väiksem, kui sellisest väiksemast tollimaksust piisab ühenduse tootmisharule tekitatava kahju kõrvaldamiseks.
5.   Dumpinguvastane tollimaks kehtestatakse igal üksikjuhul asjakohases ulatuses diskrimineerimisvabal alusel sellise toote impordi suhtes kõigist allikatest, millega seoses on avastatud, et nende suhtes on kohaldatud dumpingut ja et need on põhjustanud kahju, välja arvatud import neist allikatest, kellel on käesoleva määruse tingimuste kohaselt aktsepteeritud kohustused. Tollimaksu kehtestavas määruses täpsustatakse tollimaks iga asjaomase tarnija jaoks või, kui see on raskendatud ning üldiselt siis, kui kohaldatakse artikli 2 lõike 7 punkti a, iga asjaomase tarniva riigi jaoks.
Kui kohaldatakse artikli 2 lõike 7 punkti a, määratakse individuaalne tollimaks siiski eksportijatele, kes on võimelised nõuetekohaselt põhjendatud nõuete alusel näitama, et:
a)
täielikult või osaliselt välisomandis olevate äriühingute või ühisettevõtete puhul on nad vabad kapitali ja kasumit kodumaale tagasi tooma;
b)
ekspordihinnad ja -kogused ning müügitingimused on vabalt määratud;
c)
enamusosalus kuulub eraisikutele; direktorite nõukogusse kuuluvad või juhtival positsioonil olevad riigiametnikud moodustavad vähemuse või tuleb näidata, et sellest hoolimata on äriühing riiklikust sekkumisest piisavalt sõltumatu;
d)
kursside ümberarvestus toimub turukursside alusel; ja
e)
riiklik sekkumine ei võimalda meetmetest kõrvalehoidmist, kui üksikeksportijatele määratakse erinevad tollimaksumäärad.
6.   Kui komisjon on oma uurimist vastavalt artiklile 17 piiranud, ei ületa nende eksportijate või tootjate imporditavate toodete suhtes kohaldatav dumpinguvastane tollimaks, kes on endast artikli 17 alusel teada andnud, ent keda uurimine ei hõlmanud, valimisse kaasatud isikute suhtes kindlaksmääratud kaalutud keskmist dumpingumarginaali. Käesoleva lõike kohaldamisel jätab komisjon tähelepanuta null- ja miinimummarginaalid ning artiklis 18 osutatud asjaoludel kindlaksmääratud marginaalid. Eraldi tollimakse kohaldatakse selliselt eksportijalt või tootjalt pärineva impordi suhtes, kellele võimaldatakse artikliga 17 ettenähtud individuaalset kohtlemist.” [Tsitaati on parandatud Euroopa Kohtus, kuna määruse eestikeelne tõlge on ebatäpne.]
Selle määruse artikkel 17, mis käsitleb väljavõttelist uuringut, on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Juhul kui kaebuste esitajaid, eksportijaid, importijaid, tooteliike või tehinguid on palju, võib uurimine piirduda mõistliku hulga isikute, toodete või tehingutega, kasutades valiku ajal kättesaadava teabe põhjal statistiliselt õigeid valimeid, või suurima tüüpilise toodangu-, müügi- või ekspordimahuga, mida on nende käsutuses oleva aja jooksul võimalik uurida.
[...]
3.   Kui kontrollimist on vastavalt käesolevale artiklile piiratud, arvutatakse sellest hoolimata individuaalne dumpingumarginaal mis tahes eksportija või tootja puhul, keda ei ole algselt välja valitud, kuid kes esitab käesolevas määruses sätestatud tähtaja jooksul vajaliku teabe, välja arvatud juhul, kui eksportijate või tootjate arv on nii suur, et individuaalne kontrollimine oleks põhjendamatult koormav ning takistaks uurimise õigeaegset lõpetamist.
4.   Kui on otsustatud väljavõttelise uuringu kasuks ja kui mõned või kõik valitud isikud ilmutavad koostöösoovimatust, mis võib tõenäoliselt uurimise tulemustele olulist mõju avaldada, võib valida uue valimi. Kui aga endiselt esineb olulisel määral koostöösoovimatust või kui uue valimi valimiseks ei ole aega, kohaldatakse artikli 18 vastavaid sätteid.”
Nõukogu 23. juuli 2001. aasta määrus (EÜ) nr 1515/2001 meetmete kohta, mida ühendus võib võtta pärast WTO vaidluste lahendamise organi aruannet dumpingu- ja subsiidiumivastaste meetmete kohta (
EÜT L 201, lk 10
; ELT eriväljaanne 11/38, lk 50), näeb artikli 1 lõikes 1 ette, et „[k]ui [vaidluste lahendamise organ] võtab vastu ettekande, mis käsitleb […] määruse […] nr 384/96 [millest sai algmäärus], määruse (EÜ) nr 2026/97 või käesoleva määruse kohast ühenduse meedet […], võib nõukogu […] võtta vajaduse korral ühe või mitu järgmist meedet: vaidlustatud meetme tühistamine või muutmine või teatavas olukorras vajalikuks peetavate muude erimeetmete võtmine”.
Sama määruse artikli 2 lõike 1 kohaselt võib nõukogu „[l]isaks sellele […] võtta kõiki artikli 1 lõikes 1 nimetatud meetmeid, et vajaduse korral arvestada [vaidluste lahendamise organi] ettekandes esitatud vaidlustamata meetmeid käsitlevate juriidiliste tõlgendustega”. Selle sätte lõikes 3 on sätestatud, et „[k]ui enne lõike 1 alusel meetmete võtmist või nende võtmise ajal on otstarbekas küsimus läbi vaadata, siis algatab selle läbivaatuse komisjon pärast nõuandekomiteega konsulteerimist”.
Vaidluse taust
Hageja Since Hardware (Guangzhou) Co., Ltd. on Guangzhous (Hiina) asutatud äriühing, kes toodab ja ekspordib triikimislaudu.
23. aprillil 2007 võttis nõukogu vastu määruse (EÜ) nr 452/2007, millega kehtestatakse Hiina Rahvavabariigist ja Ukrainast pärit triikimislaudade impordi suhtes lõplik dumpinguvastane tollimaks ja nõutakse lõplikult sisse selle suhtes kehtestatud ajutine tollimaks (
ELT L 109, lk 12
). Selle määrusega kehtestas nõukogu lõplikud dumpinguvastased meetmed kõigile triikimislaudade tootjatele, kes on pärit eelkõige Hiinast, välja arvatud hagejale, kelle suhtes kehtestati nullmääraga tollimaks (vaidlustatud määruse põhjendused 1 ja 2).
20. augustil 2009 esitasid kolm liidu tootjat Colombo New Scal SpA, Pirolla SpA ja Vale Mill (Rochdale) Ltd, kelle toodang moodustab olulise osa triikimislaudade kogutoodangust liidus, hageja vastu dumpinguvastase kaebuse (vaidlustatud määruse põhjendus 4).
Euroopa Komisjon avaldas 2. oktoobril 2009 vastavalt määruse nr 384/96 artiklile 5 (nüüd algmääruse artikkel 5) teadaande dumpinguvastase menetluse algatamisest seoses Hiinast pärit triikimislaudade impordiga, mis piirdub ühe tootjaga (hageja), ning algatas vastavalt määruse nr 1515/2001 artikli 2 lõikele 3 Hiinast pärit triikimislaudade impordile määrusega nr 452/2007 kehtestatud dumpinguvastaste meetmete suhtes läbivaatamise (ELT K 237, lk 5) (vaidlustatud määruse põhjendus 3).
Algatamisteadaandes märkis komisjon esiteks, et pärast nõuandekomiteega konsulteerimist oli ta järeldanud, et kaebus oli esitatud ühenduse tootmisharu poolt või selle nimel, et menetluse algatamise õigustamiseks vastavalt määruse nr 384/96 artiklile 5 on piisavalt tõendeid (algatamiseteadaande punkt 5).
Teisalt rõhutas komisjon – viidates asjaolule, et määrusega 452/2007 oli kehtestatud lõplik dumpinguvastane tollimaks nimetatud määruses käsitletud triikimislaudade impordile ja et hageja suhtes kehtestatud tollimaksumäär oli 0% (algatamisteadaande punkt 10) –, et WTO apellatsioonikogu 29. novembri 2005. aasta aruande põhjal, mis käsitles juhtumit „Mehhiko – lõplikud dumpinguvastased meetmed veiseliha ja riisi suhtes” (AB-2005-6) (WT/DS295/AB/R) (edaspidi „WTO apellatsioonikogu aruanne”), ei olnud määrusega nr 452/2007 kehtestatud meetmete rakendamine hageja suhtes asjakohane.
Seetõttu algatas komisjon määruse nr 1515/2001 artikli 2 lõike 3 alusel määruse nr 452/2007 läbivaatamise, et teha viimases kõik vajalikud muudatused vastavalt WTO apellatsioonikogu aruandele (algatamisteadaande punkt 10).
Hageja taotles 26. oktoobril 2009 määruse nr 384/96 artikli 2 lõike 7 punkti b (nüüd algmääruse artikli 2 lõike 7 punkt b) alusel turumajanduse tingimustes tegutseva ettevõtja seisundit (edaspidi „turumajanduslik kohtlemine”) (vaidlustatud määruse põhjendus 26).
19. novembril 2009 edastas hageja komisjonile oma vastused dumpinguvastasele küsimustikule. 23. novembril 2009 esitas hageja oma kommentaarid menetluse õiguspärasuse kohta.
25. novembril 2009 saatis komisjon hagejale kirja märkustega, mis puudutasid tema turumajandusliku kohtlemise taotlust, et hageja saaks esitada täiendavaid andmeid. Hageja vastas sellele kirjale 7. detsembril 2009.
18. detsembril 2009 saatsid eespool punktis 23 osundatud liidu tootjad komisjonile oma vastused dumpinguvastasele küsimustikule. Komisjon palus neil tootjatel 3. veebruaril 2010 esitada täiendavat teavet, mille tootjad saatsid 19. ja 24. veebruari 2010. aasta kirjades.
4.–10. veebruaril 2010 viis komisjon hageja juures läbi kontrolli, mis puudutas hageja poolt turumajandusliku kohtlemise taotluses ja dumpinguvastases küsimustikus edastatud andmeid.
Hageja edastas 2. märtsi 2010. aasta kirjas komisjonile statistilised andmed kõigi Hiina terasetoodete hindade kohta ning märkis, et need olid võrreldavad rahvusvaheliste hindadega. Ta esitas ka põhjused, miks need hinnad ei ole asjassepuutuvad, et määrata kindlaks, kas talle tuleks võimaldada turumajanduslikku kohtlemist.
26. märtsi 2010. aasta kirjas teatas komisjon hagejale, et tema arvates ei vasta hageja algmääruse artikli 2 lõike 7 punkti c esimese lõigu teises taandes nimetatud kriteeriumile, mistõttu oli komisjonil kavatsus tema turumajandusliku kohtlemise taotlus tagasi lükata.
Hageja esitas selle kohta oma märkused 13. aprilli 2010. aasta kirjas. Olles selles kirjas märkinud, et komisjon oli tegutsenud
ultra vires
, kui ta algatas menetluse vaid ühe ettevõtja suhtes, viitas hageja seejärel algmääruse artikli 2 lõike 7 punkti c viimase lõigu rikkumisele ning sama määruse artikli 2 lõike 7 punkti c esimese ja teise kriteeriumi eiramisele.
29. aprillil 2010 toimus ärakuulamise eest vastutava ametniku juures ärakuulamine.
30. aprilli 2010. aasta kirjas vastas komisjon hageja poolt tema 13. aprilli 2010. aasta kirjas esitatud peamistele argumentidele ning kinnitas oma 26. märtsi 2010. aasta kirjas hageja turumajandusliku kohtlemise taotluse kohta toodud järeldust.
Arvestades 29. aprilli 2010. aasta ärakuulamise käigus käsitletud asjaolusid, esitas hageja 31. mai 2010. aasta kirjas oma täiendavad märkused menetluse algatamise kohta, arvestades eelkõige WTO apellatsioonikogu aruannet ja komisjoni hinnangut tema turumajandusliku kohtlemise taotlusele. Komisjon vastas sellele 22. juuni 2010. aasta kirjaga. Hageja esitas 30. augustil 2010 komisjonile selle kohta täiendavad märkused.
Komisjon saatis hagejale 21. septembri 2010. aasta kirjas üldist teavet avalikustava lõpliku dokumendi koos dokumentidega, mis kirjeldasid dumpingumarginaali arvutamise metodoloogiat ning kahjumarginaali arvutamise metodoloogiat; samuti konkreetset teavet avalikustava dokumendi, mis vastas hageja argumentidele uurimise algatamise kohta. Hageja vastas sellele dokumendile 6. oktoobri 2010. aasta kirjaga.
Ärakuulamise eest vastutava ametniku juures toimus uus ärakuulamine 11. oktoobril 2010; pärast seda saadeti hagejale protokoll 27. oktoobril 2010.
Nõukogu võttis 20. detsembril 2010 vastu rakendusmääruse (EL) nr 1241/2010, millega muudeti määrust nr 452/2007 (
ELT L 338, lk 8
). Selles määruses otsustas nõukogu jätta hageja välja määrusega nr 452/2007 kehtestatud lõpliku dumpinguvastase meetme kohaldamisalast.
Nõukogu võttis 20. detsembril 2010 vastu ka rakendusmääruse (EL) nr 1243/2010, millega kehtestatakse Hiina Rahvavabariigist pärit ja äriühingu Since Hardware (Guangzhou) Co., Ltd. toodetud triikimislaudade impordi suhtes lõplik dumpinguvastane tollimaks (
ELT L 338, lk 22
) (edaspidi „vaidlustatud määrus”).
Vaidlustatud määrus
Vaidlustatud määruses tuletas nõukogu esiteks meelde meetmeid, mis olid kehtestatud määrusega nr 452/2007, ning asjaolusid, mis olid seotud menetluse algatamisega käesolevas asjas.
Nõukogu rõhutas, et WTO apellatsioonikogu aruannet arvesse võttes otsustati algatada hageja suhtes algmääruse artikli 5 kohane uus dumpinguvastane uurimine, mitte algmääruse artikli 11 lõike 3 kohane vahepealne läbivaatamine, kuna kõnealuse aruande lõigetes 305 ja 306 kinnitatakse, et eksportiv tootja, kelle puhul esialgse uurimise käigus dumpingut ei avastatud, tuleb välja jätta sellise uurimise tulemusel kehtestatud lõpliku meetme kohaldamisalast ning et tema suhtes ei saa algatada läbivaatamist, mis on seotud administratiivsete ja muutunud asjaoludega (vaidlustatud määruse põhjendus 5).
Nõukogu tunnistas, et tavaliselt algatatakse dumpinguvastane uurimine teatavast riigist, mitte üksikult äriühingult pärit impordi suhtes. Võttes arvesse erilisi asjaolusid, on käesoleva juhtumi puhul siiski tegemist erandiga eespool nimetatud eeskirjast, arvestades esiteks WTO apellatsioonikogu aruande punktides 216–218 ja 305 esitatud järeldusi; teiseks asjaolu, et algmääruse ükski säte ei välista uue dumpinguvastase uurimise algatamist üksiku äriühingu suhtes algmääruse artikli 5 alusel; ja kolmandaks seda, et liidu õigusakte tuleb võimaluse korral alati tõlgendada viisil, mis oleks kooskõlas rahvusvahelise õigusega, eriti juhul, kui õigusakti eesmärk on jõustada liidu sõlmitud rahvusvahelisi lepinguid (vaidlustatud määruse põhjendused 7, 8 ja 87).
Teiseks, mis puudutab dumpingu tuvastamist ja eelkõige turumajandusliku kohtlemise kindlaksmääramist, märkis nõukogu, et uurimise käigus määrati kindlaks, et hagejale, kes oli esitanud turumajandusliku kohtlemise taotluse, ei olnud võimalik seda seisundit omistada, kuna ta ei vastanud algmääruse artikli 2 lõike 7 punkti c esimeses ja teises taandes toodud kriteeriumidele (vaidlustatud määruse põhjendused 26 ja 27). Seoses esimese kriteeriumiga, mille kohaselt tehakse majandustegevust käsitlevad otsused lähtuvalt turutingimustest ilma riigi märkimisväärse sekkumiseta ning kulutused peegeldavad turuväärtusi, märkis nõukogu, et hageja oli väitnud, et ta on alustanud põhitooraine ostmist Hiina siseturult. Seega mõjutas riik jätkuvalt oluliselt omamaist teraseturgu ning vaatlusaluse tooraine hind Hiinas ei järginud vabalt maailmaturu suundumusi (vaidlustatud määruse põhjendused 28–33). Teise kriteeriumi osas märkis nõukogu, et äriühing ei suutnud tõendada, et tal on üks selge peamiste raamatupidamisdokumentide kogum, mida auditeeritakse sõltumatult kooskõlas rahvusvaheliste raamatupidamisstandarditega ning kohaldatakse kõikidel eesmärkidel, kuna raamatupidamisdokumendid, eelkõige kapitalikontrolli aruanne, ei kajastanud uurimisperioodil tehtud olulist tehingut (vaidlustatud määruse põhjendus 34).
Kolmandaks rõhutas nõukogu kahju tuvastamisega seoses käesoleva uurimise eripärasid, eelkõige seda, et uurimisperioodil kohaldati dumpinguvastast tollimaksu kogu Ukrainast ja Hiinast pärit impordi suhtes (välja arvatud hageja import). Kuna liidu tootmisharu oli uurimisperioodil juba kaitstud kõnealuse impordi kahjustava mõju eest, ei oleks olnud võimalik koostada tavapärast kõikehõlmavat kahjuanalüüsi. Seetõttu töötati nõukogu sõnul välja eriline lähenemisviis, mis sobis käesoleva uurimise eripäraga, kus institutsioonid keskendusid konkreetsetele kahjunäitajatele. Seega uuris komisjon esiteks hageja toodetud triikimislaudade dumpinguhinnaga impordi arengut; teiseks seda, kas import toimus liidu tootmisharu müügihinnast madalama hinnaga ning milline oli liidu tootmisharu hinna kasumlikkus; kolmandaks liidu tootmisharu esitatud teavet selle kohta, et hageja toodete eksport liitu põhjustas uurimisperioodil liidu tootmisharule kahju (nt liidu tootmisharu klientide ja tellimuste üleminek äriühingule Since Hardware), ning tootmisharu müügi kasumlikkust liidus uurimisperioodil (vaidlustatud määruse põhjendused 58–61).
Mis puudutab eelkõige hageja toodetud triikimislaudade importi, siis märkis nõukogu esiteks, et neid imporditi dumpinguhinnaga (vaidlustatud määruse põhjendus 66); teiseks, et vaatlusalusel perioodil kasvas hageja toodangu eksport liitu märkimisväärselt, 64% võrra (vaidlustatud määruse põhjendus 67); kolmandaks, et hageja toodetud triikimislaudade impordi turuosa kasvas märgatavalt (vaidlustatud määruse põhjendused 68 ja 69); neljandaks, et liidu tootmisharu on möödunud aastatel kaotanud hagejale palju klientide tellimusi (põhjendused 70–72); viiendaks, et hageja keskmine hinna allalöömismarginaal oli protsendimäärana liidu tootmisharu hinnast 16,1% (vaidlustatud määruse põhjendused 73 ja 74); ja kuuendaks, et uurimisperioodil oli liidu tootmisharu hinnad üldiselt kahjumlikud (vaidlustatud määruse põhjendus 75).
Menetlus ja poolte nõuded
Hageja esitas käesolevas asjas hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 15. märtsil 2011.
Hageja esitas samal päeval kodukorra artikli 76a alusel Üldkohtusse eraldi dokumendina taotluse käesoleva kohtuasja lahendamiseks kiirendatud menetluses. Ta esitas selle kohta ka hagiavalduse lühendatud versiooni. Nõukogu vaidles 4. aprilli 2011. aasta faksis sellele taotlusele vastu. Üldkohus (kaheksas koda) jättis 19. aprilli 2011. aasta otsusega selle taotluse rahuldamata.
Komisjon esitas 3. mail 2011 Üldkohtu kantseleisse avalduse menetlusse astumiseks nõukogu nõuete toetuseks. Kohtuasja pooled ei vaielnud sellele taotlusele vastu.
Vale Mill (Rochdale) ja Colombo New Scal esitasid 27. mail 2011 Üldkohtu kantseleisse samuti avalduse menetlusse astumiseks nõukogu nõuete toetuseks. Kohtuasja pooled ei vaielnud sellele taotlusele vastu.
Üldkohtu kantseleisse 27. juunil 2011 saabunud dokumendiga palus hageja hagiavaldusele lisatud dokumentide konfidentsiaalset käsitlemist Vale Milli (Rochdale) ja Colombo New Scali suhtes. Need äriühingud ei esitanud sellele taotlusele vastuväiteid.
Üldkohtu kaheksanda koja esimees rahuldas 30. augusti 2011. aasta määrusega menetlusse astumise avaldused.
Vale Mill (Rochdale) ja Colombo New Scal esitasid oma menetlusse astuja seisukohad 5. oktoobril 2011. Komisjon esitas oma menetlusse astuja seisukohad 11. oktoobril 2011.
Hageja palub Üldkohtul:
—
tühistada vaidlustatud määrus;
—
mõista kohtukulud välja nõukogult.
Nõukogu palub Üldkohtul:
—
jätta hagi rahuldamata;
—
mõista kohtukulud välja hagejalt.
Komisjon palub Üldkohtul:
—
jätta hagi rahuldamata;
—
mõista kohtukulud välja hagejalt.
Vale Mill (Rochdale) ja Colombo New Scal paluvad Üldkohtul:
—
jätta hagi rahuldamata;
—
mõista kohtukulud, k.a nende kohtu kulud välja hagejalt.
Ettekandja-kohtuniku esitatud ettekande põhjal otsustas Üldkohus (kaheksas koda) avada suulise menetluse. Poolte kohtukõned ja nende vastused Üldkohtu suulistele küsimustele kuulati ära 2. mai 2012. aasta kohtuistungil.
Õiguslik käsitlus
Hageja esitab oma hagi põhjenduseks kolm väidet. Esimene väide käsitleb algmääruse artikli 5 lõike 9, artikli 9 lõigete 3–6 ja artikli 17 rikkumist, kuna menetlust ei saanud algatada vaid ühe konkreetse äriühingu suhtes, vaid see pidi puudutama ühte või enamat riiki ja kõiki seal asutatud tootjaid. Teine väide käsitleb algmääruse artikli 3 lõigete 2, 3 ja 5 rikkumist, kuna hagejale kehtestati dumpinguvastane tollimaks tõendamata, et liidu tootmisharul tekkis uurimisperioodil kahju. Kolmas väide käsitleb algmääruse artikli 2 lõike 7 punkti c teise lõigu rikkumist, kuna esiteks tehti otsus hagejale turumajanduslikku kohtlemist mitte võimaldada selle põhjal, mida komisjon teadis sellise keeldumise mõjust tema dumpingumarginaalile, ja teiseks kehtestas komisjon hagejale ülemäärase tõendamiskoormise. Selles väites viitab hageja ka hea halduse põhimõtte rikkumisele.
Esimene väide, et on rikutud algmääruse artikli 5 lõiget 9, artikli 9 lõikeid 3–6 ja artiklit 17, kuna menetlust ei saanud algatada vaid ühe konkreetse äriühingu suhtes, vaid see pidi puudutama ühte või enamat riiki ja kõiki seal asutatud tootjaid
See väide koosneb kolmest osast. Esimese osa kohaselt on rikutud algmääruse artikli 5 lõiget 9 koostoimes algmääruse artikliga 17, tõlgendatuna kooskõlas WTO õigusnormidega. Teine osa käsitleb algmääruse artikli 9 lõigete 4–6 rikkumist, tõlgendatuna kooskõlas WTO õigusnormidega. Kolmas osa käsitleb algmääruse artikli 9 lõike 3 rikkumist.
Esimene osa, mille kohaselt on rikutud algmääruse artikli 5 lõiget 9 koostoimes algmääruse artikliga 17, tõlgendatuna kooskõlas WTO õigusnormidega
Selles osas kinnitab hageja esiteks, et vaidlustatud määruse põhjendustes 7, 8 ja 78 esitatud analüüs (vt eespool punkt 45) tugineb ekslikule eeldusele, mille kohaselt ei keela algmääruse või dumpinguvastase lepingu ükski säte algatada dumpinguvastast menetlust vaid ühe äriühingu vastu. Hageja sõnul ilmneb algmääruse ülesehitusest ja dumpinguvastasest lepingust selgelt, et dumpinguvastane menetlus puudutab ühte või enamat riiki ning kõiki kõnealuse riigi või riikide tootjaid. Teiseks väidab hageja, et WTO apellatsioonikogu aruande – mis keelab WTO liikmetel algatada läbivaatamist äriühingute suhtes, kelle dumpingumarginaal oli esialgse uurimise käigus
de minimis
– järgimiseks oleks piisanud sellest, kui institutsioonid välistavad tema määruse nr 452/2007 kohaldamisalast ja ei teosta tema suhtes läbivaatamist.
Nõukogu tunnistas vaidlustatud määruse põhjenduses 7 ja oma kirjalikes dokumentides, et käesolev asi on erand liidu institutsioonide poolt tavaliselt läbi viidud uurimistest. Algmääruses ei ole siiski ühtegi sätet, mis takistab institutsioonidel sellises olukorras nagu siin algatada uurimine vaid ühe tootja suhtes.
Esmalt peab meeles pidama, et põhimõtteliselt puudutavad dumpinguvastased menetlused kolmandast riigist pärineva tootekategooria kogu importi, mitte konkreetsete ettevõtjate tooteid (Euroopa Kohtu 7. detsembri 1993. aasta otsus kohtuasjas
C-216/91: Rima Eletrometalurgia
vs
. nõukogu, EKL 1993, lk I-6303
, punkt 17).
Esimeseks tuleb siiski kindlaks määrata, kas algmääruse artikli 5 lõige 9 ning selle sätte lõige 1, lõike 2 punktid b ja c ning lõige 7, millele hageja samuti viitas, koostoimes selle määruse artikliga 17 ja selle määruse üldise ülesehitusega ning GATT-i artikliga VI.1 ja dumpinguvastase lepingu artikliga 1, artikli 5.2 punktiga ii ja artiklitega 6.1.3, 6.7, 6.10 ja 9.2, keelavad – nagu hageja väidab – dumpinguvastast menetlust algatada vaid ühe tootja suhtes, kes on kõiki teisi välistades nimeliselt tuvastatud; ja kas seetõttu ei saa algmääruse artikli 5 lõiget 9 siin kasutada õigusliku alusena, et käesolevas asjas menetlust algatada.
Tuleb meelde tuletada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peab liidu õigusnormi tõlgendamisel arvestama mitte üksnes sätte sõnastust, vaid ka konteksti ning selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osaks säte on (Euroopa Kohtu 17. oktoobri 1995. aasta otsus kohtuasjas
C-83/94: Leifer jt, EKL 1995, lk I-3231
, punkt 22, ja 30. juuli 1996. aasta otsus kohtuasjas
C-84/95: Bosphorus, EKL 1996, lk I-3953
, punkt 11; Üldkohtu 24. septembri 2008. aasta otsus kohtuasjas
T-45/06: Reliance Industries
vs
. nõukogu ja komisjon, EKL 2008, lk II-2399
, punkt 101, ja 19. juuni 2009. aasta otsus kohtuasjas T-369/05: Hispaania
vs
. komisjon, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 50).
Vastupidi hageja väidetele ei saa tema viidatud algmääruse sätete sõnastuse põhjal väita, et dumpinguvastast menetlust ei saa mingil juhul algatada vaid ühe tootja vastu.
Algmääruse artikli 5 lõikest 1 ilmneb, et põhimõtteliselt algatatakse uurimine, tuvastamaks mis tahes väidetava dumpingu olemasolu, määra ja mõju, füüsilise või juriidilise isiku või ühenduse tootmisharu nimel tegutseva iseseisva õigusvõimeta ühingu esitatud kirjaliku kaebuse põhjal. Vastavalt selle artikli lõikele 2 peab selline kaebus sisaldama tõendusmaterjali dumpingu, kahju ning väidetava dumpinguhinnaga impordi ja väidetava kahju vahelise põhjusliku seose kohta. Selle sätte lõike 9 kohaselt otsustatakse pärast konsultatsiooni menetlus algatada üksnes siis, kui on piisav hulk tõendusmaterjali.
Artikli 5 asjassepuutuvatest lõigetest ilmneb seega, et need sätestavad nõuded, kuidas liidu tootmisharu nimel kaebust esitada ja millised tõendid selles kaebuses peavad sisalduma dumpingu olemasolu, kahju ning väidetava dumpinguhinnaga impordi ja väidetava kahju vahelise põhjusliku seose kohta. Need sätted ei võimalda niisiis järeldada, nagu väitis hageja, et dumpinguvastast menetlust ei saa mingil juhul algatada vaid ühe tootja suhtes, eelkõige sellises olukorras nagu siinses asjas, kus tootja kohta – kelle suhtes tuvastati ühe varasema menetluse käigus, mille jooksul kehtestati dumpinguvastased tollimaksud, mis endiselt kehtivad, et see tootja ei tegele dumpinguga – väidetakse nüüd, et see tootja tegeleb dumpinguga, mis kahjustab liidu tootmisharu. Eelkõige ei oma tähtsust hageja poolt otsesõnu viidatud algmääruse artikli 5 lõike 2 punktid b ja c, sest nendes mainitakse asjaolusid – eelkõige päritolu- või ekspordiriigi nimi –, mis peavad olema mainitud liidu tootmisharu esitatud kaebuses. Toimikust ilmneb, et käesoleva menetluse aluseks olnud kaebus mainis sellise riigi nime.
Sellega seoses tuleb ka rõhutada, et ehkki hageja väidab, et on rikutud algmääruse artiklit 5 ja eelkõige selle lõiget 9, ei ole ta oma kirjalikes dokumentides esitanud ühtegi argumenti tõendamaks, et on rikutud menetluse algatamiseks selles sättes otsesõnu toodud tingimusi. Eelkõige ei vaidle ta vastu sellele, et liidu tootjad esitasid institutsioonidele nõuetekohaselt kaebuse, milles olid tõendid dumpingu, kahju ning impordi ja väidetava kahju vahelise põhjusliku seose kohta.
Samuti ei saa nõustuda hageja argumendiga, mis tugineb algmääruse artikli 5 lõikele 7, mis panevat komisjonile kohustuse kontrollida, milline on kaebuse esemeks olevast riigist pärit import, ja järeldada, et see kujutab enam kui 1% liidu tarbimisest. See säte näeb nimelt ette, et „[m]enetlust ei algatata riikide vastu, mille impordi turuosa moodustab alla 1%, välja arvatud juhul, kui nende riikide arvele ühtekokku langeb vähemalt 3% ühenduse tarbimisest”. Esiteks ei ole nimetatud sättes ühtegi piirangut tootjate arvule, kelle suhtes komisjon võib menetluse algatada. Teiseks tuleb igal juhul tõdeda, et hageja ei väida, et vaidlustatud määruse põhjenduses 20 käsitletud asjaomase toote import ei moodusta enam kui 1% liidu tarbimisest.
Nõustuda ei saa ka hageja argumendiga, mille kohaselt algmääruse artikkel 17 koostoimes dumpinguvastase lepingu artikliga 6.10 võimaldab kasutada väljavõttelist uuringut üksnes siis, kui tootjate arv on suur, ja et kõigil teistel juhtudel peab käsitletud riigi kõigile tootjatele andma võimaluse teha komisjoniga koostööd ja saada individuaalne dumpingumarginaal, sest nimelt ei ole ka nimetatud sättes vähimatki viidet komisjoni poolt menetluse algatamisele vaid ühe tootja vastu. Ühtlasi ei pidanud komisjon siin kasutama mis tahes väljavõttelist uuringut, kuna menetlus oli algatatud vaid hageja impordi suhtes.
Lisaks ei saa järeldada, et GATT-i artiklist VI.1 või dumpinguvastase lepingu artiklist 1 ilmneb, et dumpinguvastast menetlust ei saa mingil juhul vaid ühe tootja suhtes algatada. GATT-i artikkel VI.1 ei käsitle menetluste algatamist ega tootjate arvu, kelle suhtes selliseid menetlusi võib läbi viia. Dumpinguvastase lepingu artikli 5.2 punktis ii ning artiklites 6.1.3, 6.7, 6.10 ja 9.2 ei ole ka piiranguid tootjate arvule, keda menetluse algatamine võib puudutada.
Eelnevatest arengutest ilmneb, et vastupidi hageja väidetule ei tulene algmääruse ja dumpinguvastase lepingu sätetest, millele ta viitab, ega GATT-i artiklist VI.1, et menetlust ei saa mingil juhul vaid ühe tootja suhtes algatada.
Mis puudutab algmääruse artikli 5 lõike 9 konteksti ja selle eesmärki, siis tuleb esile tuua, et see säte kuulub algmäärusesse, mis käsitleb dumpinguhinnaga importi riikidest, mis ei ole liidu liikmed, ja eelkõige selle artiklisse 5, mis näeb ette, millistel tingimustel võib algatada menetlused, et kaitsta liitu teda kahjustava sellise impordi vastu. Selle sätte eesmärk on eelkõige kohustada komisjoni – kui konsultatsioonide tagajärjel on piisavalt tõendeid menetluse algatamiseks – algatama see menetlus 45 päeva jooksul pärast kaebuse esitamist ja teatama sellest algatamisest Euroopa Liidu Teatajas.
Sellest tuleneb, et algmääruse artikli 5 lõiget 9 ei saa tõlgendada nii, et see keelab liidu institutsioonidel algatada menetlust vaid ühe tootja suhtes, kui neile esitati nõuetekohaselt kaebus, milles olid tõendid dumpingu, kahju ning väidetava dumpinguhinnaga impordi ja väidetava kahju vahelise põhjusliku seose kohta, kui sellises olukorras nagu siinses asjas on eelmise uurimise käigus tuvastatud, et selle tootja dumpingumarginaal oli null või
de minimis
ja et sama asjaomase toote kõigi tootjate suhtes kehtivad dumpinguvastased meetmed.
Teiseks väidab hageja, et WTO apellatsioonikogu aruanne keelab WTO liikmesriikidel algatada läbivaatamist äriühingute suhtes, kelle dumpingumarginaal oli esialgse uurimise käigus
de minimis
, nagu tema puhul oli. Järelikult oleksid liidu institutsioonid pidanud piirduma sellega, et ta jäetakse määruse nr 452/2007 kohaldamisalast välja, ja mitte teostama läbivaatamist tema suhtes. Hageja lisab, et enne dumpinguvastaste meetmete kehtestamist ainsana dumpinguga mitte tegelenud äriühing ei hakka dumpinguga tegelema siis, kui ta on ainus äriühing, kelle suhtes dumpinguvastaseid tollimakse ei kehtestata.
Sellega seoses tuleb algusest peale tõdeda, et hageja suhtes ei teostatud ametlikult läbivaatamist.
Nõukogu märkis vaidlustatud määruse põhjenduses 7, et WTO apellatsioonikogu aruande punktides 216–218 selgitatakse, et WTO dumpinguvastase lepingu artikli 5.8 kohaselt peab uurimist läbi viiv asutus lõpetama eksportija suhtes algatatud uurimise, kui esialgse uurimise käigus on selgunud, et eksportija marginaal ei ületa miinimumtaset, ja punktis 305, et eksportija suhtes ei kohaldata seega lõplikku dumpinguvastast meedet ning et tema suhtes ei saa algatada läbivaatamist, mis on seotud administratiivsete ja muutunud asjaoludega.
WTO apellatsioonikogu aruande punktis 305 täpsustatakse sellega seoses, et „[u]urimist läbi viiv asutus ei kehtesta[nud] ilmselgelt tollimakse – sh nullmääraga tollimakse – eksportijatele, kes on lõpliku dumpinguvastase meetme kohaldamisalast välistatud”, ja et ta „nõustu[s] seega erigrupi arvamusega, mille kohaselt selle lähenemise „loogiline tagajärg” on, et nende eksportijate suhtes ei saa algatada läbivaatamist, mis on seotud administratiivsete ja muutunud asjaoludega, kuna need läbivaatamised käsitlevad vastavalt „juba tasutud tollimaksu” ja „vajadust tollimaksu säilitada [; k]ui uurimist läbi viiv asutus peaks algatama läbivaatamise eksportijate suhtes, kes olid dumpinguvastase meetme alt nende miinimummarginaali tõttu välja jäetud, kohaldataks nende eksportijate suhtes tegelikult dumpinguvastast meedet, mis oleks vastuolus artikliga 5.8”.
Sellest tuleneb, et kuivõrd asjaomased eksportijad on välistatud dumpinguvastase meetme kohaldamisalast ja nende ekspordi suhtes ei kohaldatud tollimakse, ei saa nende suhtes algatada läbivaatamist, sest sellised läbivaatamised puudutaksid juba tasutud tollimakse või vajadust neid tollimakse säilitada ja seega ei saaks selliseid läbivaatamisi korraldada toojatele, kelle marginaal on
de minimis
.
Eelnevad arengud, mis selgitavad üksnes põhjuseid, miks WTO apellatsioonikogu jättis kõrvale läbivaatamise võimaluse, ei saa tähendada seda, et selle kogu aruande järeldused takistaks liidu institutsioonidel algatada uut uurimist äriühingu suhtes, kui institutsioonidele on nõuetekohaselt esitatud kaebus, milles on tõendid dumpingu, kahju ning väidetava dumpinguhinnaga impordi ja väidetava kahju vahelise põhjusliku seose kohta.
Seda järeldust ei kõiguta hageja argumendid, mille kohaselt WTO apellatsioonikogu aruanne pani institutsioonidele kohustuse välistada hageja määruse nr 452/2007 kohaldamisalast. Selline lähenemine paneks nimelt institutsioonidele kohustuse hoiduda uurimast väidetavat dumpingut, mis liidu tootmisharule kahju tekitab, pelgalt seetõttu, et ühe varasema uurimise käigus tuvastati, et asjaomase eksportiva tootja dumpingumarginaal ei ületanud
de minimis
määra, ehkki liidu institutsioonidele on selle kohta esitatud nõuetekohane kaebus. Nõukogu märkis õigustatult vaidlustatud määruse põhjenduses 8 (vt samuti eespool punkt 45), et kuna dumpinguvastane leping võimaldab ühelt poolt WTO liikmetel kehtestada makse kahjuliku dumpingu tasakaalustamiseks, aga teiselt poolt on WTO apellatsioonikogu aruandes seda tõlgendatud kui keeldu algatada läbivaatamist äriühingu suhtes, kelle suhtes on esialgse uurimise käigus leitud, et ta ei kasuta dumpingut, peaks algmäärust tõlgendama selliselt, et see võimaldab liidu institutsioonidel algatada algmääruse artikli 5 kohase menetluse niisuguste juhtumite korral nagu praegune.
Selles kontekstis ei saa samuti nõustuda hageja väitega, et äriühing, kes ei kasutanud dumpingut enne dumpinguvastaste meetmete kehtestamist, ei kasuta dumpingut ka siis, kui ta on ainuke ettevõtja, kellele tollimakse ei kehtestatud, sest see argument tugineb ekslikule eeldusele, et äriühing, kellele kehtestati
de minimis
tollimaks, ei saaks kunagi dumpingut kasutada pärast seda, kui tema suhtes kehtestati nullmääraga tollimaks.
Selle väite lükkab ümber ka asjaolu, et ehkki siinses asjas ei tuvastanud institutsioonid määruse nr 452/2007 vastuvõtmiseni viinud uurimise raames (edaspidi „esimene uurimine”) hageja poolt dumpingu kasutamist, ilmnes praeguse uurimise raames, et hageja kasutas oma impordis dumpingut, ilma et hageja oleks käesoleva hagi raames selle dumpingu olemasolule vastu vaielnud.
Kõigist eelnevates kaalutlustest ilmneb, et esimese väite esimene osa tuleb tagasi lükata.
Teine osa, mille kohaselt on rikutud algmääruse artikli 9 lõikeid 4–6 tõlgendatuna kooskõlas WTO õigusnormidega
Hageja väidab, et algmääruse artikli 9 lõiked 4–6 tõlgendatuna koostoimes WTO õigusnormidega ei luba kehtestada dumpinguvastaseid tollimakse üksnes ühe äriühingu impordi suhtes, vaid kohustab imporditollimakse kehtestama ühe või enama riigi territooriumil asuvate kõigi äriühingute impordi suhtes.
Kui hagejalt küsiti kohtuistungil esimese väite selle osa ulatuse kohta, siis kinnitas hageja seoses algmääruse artikli 9 lõike 5 rikkumisega, et ta väidab, et on rikutud vaid selle sätte esimese lõigu teist lauset.
Kõigepealt tuleb rõhutada, et hageja piirdus oma kirjalikes dokumentides üksnes väitega, et kuna vaidlustatud määrus kehtestas tema toodetud triikimislaudade impordile dumpinguvastase tollimaksu, mitte aga individuaalse tollimaksu iga Hiina triikimislaudade tootja suhtes või jääktollimaksu mõne tootja suhtes, siis on see vastuolus algmääruse artikli 9 lõigetega 4–6.
Vastupidi hageja väidetele ja arvestades eespool punktis 67 mainitud kohtupraktikat, tuleb järeldada, et hageja viidatud sätetest ei ilmne, et nõukogu ei võinud kehtestada dumpinguvastaseid tollimakse üksnes ühe äriühingu toodete impordi suhtes.
Esmalt näeb algmääruse artikli 9 lõige 4 ette, et dumpinguvastane tollimaks kehtestatakse, kui faktide põhjal tuvastatakse lõplikult dumpingu ja sellest tuleneva kahju esinemine ning kui ühenduse huvid nõuavad sekkumist, kuid see säte ei kehtesta ühtegi nõuet seoses äriühingute arvuga, kelle suhtes selline tuvastamine peab toimuma ja dumpinguvastane tollimaks tuleb kehtestada.
Mis puudutab seejärel algmääruse artikli 9 lõike 5 esimese lõigu teises lauses kehtestatud kohustusse, et tollimaksu kehtestavas määruses täpsustatakse tollimaks iga asjaomase tarnija jaoks või, kui see on võimatu, siis märgitakse iga tarniva riigi kohta, et mõistet „iga tarnija” tuleb tõlgendada nii, et sellega peetakse silmas iga tarnijat, keda menetlus puudutas. See säte ei nõua seega – erinevalt hageja väidetest –, et asjaomase kolmanda riigi kõigile tarnijatele kehtestataks tollimaksud. Samuti tuleb sellega seoses märkida, et sellist tõlgendust toetab ka dumpinguvastase lepingu artikli 9.2 sõnastus, mis viitab otsesõnu sellele, et „[v]õimuorganid peavad nimetama kõnealuse toote tarnija või tarnijad”.
Lõpuks on algmääruse artikli 9 lõikes 6 sätestatud, et kui komisjon on oma uurimist vastavalt artiklile 17 piiranud, ei ületa nende eksportijate või tootjate imporditavate toodete suhtes kohaldatav dumpinguvastane tollimaks, kes on endast artikli 17 alusel teada andnud, ent keda uurimine ei hõlmanud, valimisse kaasatud isikute suhtes kindlaksmääratud keskmist dumpingumarginaali. Tuleb siiski märkida, et seda sätet siinses asjas ei kohaldatud ja see ei oma seega tähtsust, sest komisjoni algatatud menetlus puudutab üksnes hageja eksporti ja mingit jääktollimaksu ei kehtestatud. Igal juhul ei pane see institutsioonidele kohustust kehtestada dumpinguvastaseid tollimakse üksnes mingi riigi kõigi tootjate poolt valmistatud toodete impordile.
Sellest tulenevalt ei ole võimalik tuvastada algmääruse artikli 9 lõigete 4–6 mingit rikkumist ja siinse väite teine osa tuleb seega tagasi lükata.
Kolmas osas, mille kohaselt on rikutud algmääruse artikli 9 lõiget 3
– Esialgsed märkused
Selle osa raames tuletab hageja meelde liidu kohtu väljakujunenud praktikat, millest nähtub, et WTO lepingud ei kuulu oma iseloomu ja ülesehituse tõttu põhimõtteliselt nende normide hulka, millest lähtuvalt kontrollib liidu kohus liidu institutsioonide õigusaktide õiguspärasust. Liidu kohus peab kontrollima kõnealuse liidu akti õiguspärasust WTO eeskirjade alusel vaid siis, kui liit on soovinud täita WTO raames võetud teatud kohustust, või olukorras, kus see õigusakt viitab sõnaselgelt WTO lepingute konkreetsetele sätetele (vt selle kohta Euroopa Kohtu 30. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas
C-93/02 P: Biret International
vs
. nõukogu, EKL 2003, lk I-10497
, punktid 52 ja 53; 1. märtsi 2005. aasta otsus kohtuasjas
C-377/02: Van Parys, EKL 2005, lk I-1465
, punktid 39 ja 40, ja 27. septembri 2007. aasta otsus kohtuasjas
C-351/04: Ikea Wholesale, EKL 2007, lk I-7723
, punktid 29 ja 30).
Esimese võimalusena esitatud argumendi raames väidab hageja, et algmääruse artikli 9 lõike 3 eesmärk ei ole võtta dumpinguvastase lepingu ühte sätet üle liidu õigusesse. Seetõttu ei ole WTO apellatsioonikogu aruandel vahetut õigusmõju ning see ei saa õigustada asjaolu, et komisjon jätab kõrvale algmääruse artikli 9 lõike 3 kohaldamise, kuna see on vastuolus selle aruandega, ja keeldub selle sätte kohaselt läbi vaatamast nullmääraga tollimaksu olukorras, kui liidu tootmisharu on esitanud vastuvõetava kaebuse.
Nii tegutsedes on liidu institutsioonid rikkunud Euroopa Kohtu praktikat, millest näib tulenevat, et „rahvusvaheliste konventsioonide, millega liit on ühinenud, vahetu õigusmõju ei võimalda jätta kohaldamata liidu teisese õiguse normi, kui seda teksti on võimatu tõlgendada konventsiooniga kooskõlas”.
Teise võimalusena esitatud argumendi raames väidab hageja samuti, et algmääruse artikli 9 lõike 3 viimane lause ei rakenda WTO raames võetud konkreetset kohustust ega viita WTO lepingute konkreetsele sättele ning et sellel ei ole seega vahetut õigusmõju liidu õiguses.
Kui hagejalt küsiti kohtuistungil eespool punktis 96 viidatud kohtupraktika asjassepuutuvuse kohta, märkis ta, et ta viitas sellele kohtupraktikale, põhjendamaks oma argumenti, et liidu kohus peab kontrollima, kas institutsiooni poolt algmäärusele antud tõlgendus on kooskõlas liidu kohustustega WTO õigusnormide alusel.
Hageja tuletab meelde, et selle osa raames tugineb ta liidu kohtu praktikale, mille kohaselt nõuab ühenduse sõlmitud rahvusvaheliste lepingute ülimuslikkus liidu teisese õiguse tekstide suhtes seda, et viimaseid tõlgendataks võimaluste piires kooskõlaliselt nimetatud lepingutega.
Igal juhul tuleb rõhutada, et käesolevas asjas ei tuginenud institutsioonid WTO õigusnormide ega ka WTO apellatsioonikogu aruande mis tahes vahetule õigusmõjule, et otsustada siinses asjas jätta hageja suhtes algmääruse artikli 9 lõike 3 järgne läbivaatamine teostamata. Nii ilmneb algatamisteadaande punktist 10, määruse nr 1241/2010 volitusnormidest ja vaidlustatud määruse põhjendustest 3 ja 7, et institutsioonid tegid määrusesse nr 452/2007 vajalikud muudatused WTO apellatsioonikogu aruande põhjal, tuginedes määrusele nr 1515/2001.
Eespool punktides 96–102 esitatud kaalutluste põhjal tuleb vastata hageja poolt käesoleva väite käesoleva osa raames esitatud argumentidele.
– Esimese võimalusena esitatud argument, mille kohaselt algmääruse artikli 9 lõikega 3 pandi institutsioonidele kohustus vaadata määruse artikli 11 lõike 3 alusel läbi nendele tootjatele kehtestatud nullmääraga tollimaks, kelle dumpingumäär on
de minimis
Hageja väidab, et algmääruse artikli 9 lõige 3 „kohustab” institutsioone vaatama läbi määruse artikli 11 lõike 3 alusel nendele tootjatele kehtestatud nullmääraga tollimaksu, kelle dumpingumäär on
de minimis
.
Esiteks tuleb märkida, et nagu ilmneb otsesõnu algatamisteadaandest, algatas komisjoni siinses asjas menetluse algmääruse artikli 5 põhjal, olles pärast nõuandekomiteega konsulteerimist järeldanud, et liidu kolme tootja poolt 20. augustil 2009 esitatud kaebus oli esitatud liidu tootmisharu poolt või selle nimel ja et menetluse algatamise õigustamiseks on piisavalt tõendeid (algatamisteadaande punktid 1 ja 5).
Lisaks otsustas komisjon vastavalt määruse nr 1515/2001 artikli 2 lõikele 3 teostada määruse nr 452/2007 läbivaatamise, tuginedes WTO apellatsioonikogu aruandele (algatamisteadaande punkt 10), ning nõukogu võttis määruse nr 1515/2001 artikli 2 lõike 3 alusel vastu määruse nr 1241/2010, mis jättis hageja määruse nr 452/2007 kohaldamisalast välja.
Sellega seoses tuleb meelde tuletada, et määruse nr 1515/2001 artikli 2 lõike 1 kohaselt võib nõukogu juhul, kui vaidluste lahendamise organ võtab vastu ettekande seoses vaidlustamata meetmega, vaidlustatud meetme olenevalt olukorrast kas tühistada või muuta või võtta vajalikuks peetavad muud erimeetmed, et võtta arvesse seal esitatud juriidilisi tõlgendusi. Selle määruse põhjenduse 5 kohaselt võivad liidu institutsioonid pidada otstarbekaks algmääruse kohaselt võetud meetmete, sealhulgas vaidluste lahendamist reguleerivate eeskirjade ja protseduuride käsitusleppe kohase vaidluste lahendamise käigus käsitlemata meetmete tühistamist ja muutmist või muude erimeetmete kehtestamist, et võtta arvesse vaidluste lahendamise organi ettekandes esitatud juriidilisi tõlgendusi.
Teiseks, nagu hageja õigustatult märgib, tuleb liidu õigusaktide tekste tõlgendada nii palju kui võimalik rahvusvahelise õiguse valguses, eelkõige siis, kui nende tekstidega nimelt soovitakse rakendada ühenduse sõlmitud rahvusvahelist lepingut, nagu on tegu algmäärusega, mis võeti vastu dumpinguvastasest lepingust tulenevate rahvusvaheliste kohustuste täitmiseks (vt algmääruse põhjendus 3).
Ühenduse sõlmitud rahvusvaheliste lepingute ülimuslikkus liidu teisese õiguse tekstide suhtes nõuab seda, et viimaseid tõlgendataks võimaluste piires kooskõlaliselt nende lepingutega (vt 10. septembri 1996. aasta otsus kohtuasjas
C-61/94: komisjon
vs
. Saksamaa, EKL 1996, lk I-3989
, punkt 52; 14. juuli 1998. aasta otsus kohtuasjas
C-341/95: Bettati, EKL 1998, lk I-4355
, punkt 20; 23. novembri 1999. aasta otsus kohtuasjas
C-149/96: Portugal
vs
. nõukogu, EKL 1999, lk I-8395
, punkt 49; 9. jaanuari 2003. aasta otsus kohtuasjas
C-76/00 P: Petrotub ja Republica, EKL 2003, lk I-79
, punktid 56 ja 57, ja Üldkohtu 28. oktoobri 2004. aasta otsus kohtuasjas
T-35/01: Shanghai Teraoka Electronic
vs
. nõukogu, EKL 2004, lk II-3663
, punkt 138).
Käesolevas asjas tuleb märkida, et institutsioonide tõlgendus algmääruse artikli 9 lõikele 3 oli siinses asjas kooskõlas WTO apellatsioonikogu aruande järeldustega. Sellega seoses tuleb märkida, et algmääruse artikli 9 lõige 3 näeb institutsioonidele ette üksnes võimaluse – mitte aga kohustuse – teostada läbivaatamine, kui on tuvastatud, et eksportijal on
de minimis
marginaal.
Selle sätte sõnastusest ilmneb nimelt, et menetlus lõpetatakse viivitamatult individuaalsete eksportijate suhtes, kelle puhul tuvastati uurimise käigus
de minimis
dumpingumarginaal, „mis tähendab, et lõpetatakse vaid uurimine, kuid nende suhtes jätkub menetlus ning nende suhtes võidakse hilisema […] läbivaatamise käigus algata uus uurimine”.
Sellega seoses ilmneb tegusõna „võima” kasutamisest, et institutsioonidel on õigus, mitte aga kohustus, viia läbivaatamise käigus
de minimis
dumpingumarginaaliga ettevõtja suhtes läbi uus uurimine. Seetõttu tuleb järeldada, et see säte annab institutsioonidele kaalutlusruumi seoses otsusega, kas viia läbi uus uurimine konkreetsete eksportijate suhtes, kelle dumpingumarginaal oli läbivaatamise käigus alla 2%. Hageja ei saa seega väita, et institutsioonid „tahtlikult ignoreerisid” algmääruse artikli 9 lõike 3 viimast lauset, kuna see säte ei kohusta institutsioone teostama läbivaatamist olukorras, kus eksportijale määrati
de minimis
marginaal.
Pidades silmas eelnevat ja WTO apellatsioonikogu aruande punktis 305 esitatud järeldust, et miinimumtasemest madalama dumpingumarginaaliga eksportijate suhtes ei saa algatada läbivaatamist, mis on seotud administratiivsete ja muutunud asjaoludega, tuleb järeldada, et institutsioonid ei rikkunud algmäärust, kui nad käesolevas asjas kasutasid algmääruse artikli 9 lõike 3 viimase lausega neile antud võimalust jätta hageja suhtes teostamata selle määruse artiklis 11 kehtestatud läbivaatamismenetlus ja teostasid tema suhtes hoopis selle määruse artikli 5 sätete kohase uue uurimise.
Seega tuleb järeldada, et institutsioonidel oli algmääruse artikli 9 lõike 3 alusel õigus jätta hageja suhtes läbivaatamine teostamata.
Kolmandaks, mis puudutab hageja väiteid, et läbivaatamise asemel uue menetluse algatamisel olid tema jaoks olulised tagajärjed, siis piisab märkimisest, et isegi kui sellised tagajärjed tekkisid, ei ole hageja tõendanud institutsioonide tegevuse mis tahes õigusvastasust, nii et selle argumendiga ei saa nõustuda.
Eelnevalt esitatud kaalutlustest tuleneb, et hageja peamine argument tuleb tagasi lükata.
– Teise võimalusena esitatud argument, mille kohaselt komisjon on
de facto
teostanud hageja nullmääraga tollimaksu läbivaatamise, rikkudes algmääruse artikli 9 lõiget 3, tõlgendatuna kooskõlas WTO apellatsioonikogu aruandega
Hageja väidab, et komisjon on
de facto
teostanud hageja nullmääraga tollimaksu läbivaatamise, rikkudes algmääruse artikli 9 lõiget 3, tõlgendatuna kooskõlas WTO apellatsioonikogu aruandega. Seega üritasid liidu institutsioonid tegelikkuses eitada selle aruande tagajärgi.
Tõendamaks, et komisjon on
de facto
teostanud sellise läbivaatamise, märgib hageja esiteks viitega oma teisele väitele, et ehkki komisjon mainis algatamisteadaande punktis 5.1, et uurimisel määratakse kindlaks, kas Hiinast pärit ja hageja poolt toodetud asjaomane toode on dumpinguhinnaga toode ja kas dumping on tekitanud kahju, ei viinud komisjon sellist uurimist läbi. Kuigi uurimisperiood kestis 1. juulist 2008 kuni 30. juunini 2009, ei uurinud komisjon liidu tootmisharule sellel perioodil tekkinud kahju, vaid piirdus esimese uurimise järelduste kordamisega, millega seoses tuvastati kahju 2007. aasta kohta, ning uuris seda, kas hageja toodetud asjaomase toote import võis selle kahju tekkimist soodustada.
Tuleb meelde tuletada, et menetluse algatamise järel kahju tuvastamine eeldab vastavalt algmääruse artikli 3 lõikele 1, et tõendataks, et esineb „ühenduse tootmisharule tekitatud oluli[ne] kahju, ühenduse tootmisharule olulise kahju tekitamise oht[…] või ühenduse tootmisharu rajamise oluli[ne] pidurdami[ne]”, samas kui algmääruse artikli 11 lõige 3 vahepealsete läbivaatamiste kohta näeb ette, et sellise läbivaatamise käigus „võib komisjon muu hulgas kaaluda, kas dumpingu ja kahju asjaolud on oluliselt muutunud või kas olemasolevad meetmed toovad soovitud tulemusi […] varem kindlaks tehtud kahju kõrvaldamisel”.
Käesolevas asjas rõhutas nõukogu vaidlustatud määruse põhjendustes 58–61 siinse juhtumi eripärasid, mille tõttu ei olnud võimalik läbi viia tavapärast kahju täielikku analüüsi. Esiteks märkis nõukogu, et esimese uurimise käigus koostati juba kahju täielik analüüs. Teiseks tõi nõukogu välja, et kõnealuse uurimise käigus leidis komisjon, et eelkõige Hiinast pärit triikimislaudade (välja arvatud hageja toodetud triikimislauad) dumpinguhinnaga import on põhjustanud liidu tootmisharule märkimisväärset kahju. Kolmandaks rõhutas nõukogu, et uurimisperioodil kohaldati dumpinguvastast tollimaksu kogu selle impordi suhtes (välja arvatud hageja import) ja et seega oli liidu tootmisharu kaitstud kõnealuse impordi kahjustava mõju eest. Nõukogu märkis seejärel, et töötati välja eriline lähenemisviis, mis sobis uurimise eripäraga, kus institutsioonid tuginesid konkreetsetele kahjunäitajatele.
Need kahjunäitajad hõlmasid hageja impordi seisundit, dumpinguhinnaga impordi kogust, hindade allalöömist, asjaolu, et liidu tootmisharu hinnad osutusid uurimisperioodil olevat üldiselt kahjumlikuks, ning kogu teavet, mida liidu tootmisharu esitas hageja impordi poolt tootmisharule tekitatud kahju kohta (vaidlustatud määruse põhjendused 71–76).
Ilma et käesoleva osa raames oleks vaja võtta seisukohta institutsioonide poolt aluseks võetud kahjunäitajate asjassepuutuvuse osas, tuleb eespool punktides 120 ja 121 toodud kaalutlusi arvestades märkida, et vastupidi hageja väidetele ei piirdunud komisjon siinses uurimises üksnes sellega, et kontrollis, kas dumpingut ja kahju puudutavad asjaolud on oluliselt muutunud või kas olemasolevad meetmed tõid soovitud tulemusi varem kindlaks määratud kahju kõrvaldamisel. Seevastu ilmneb vaidlustatud määruse põhjendusest 76, et nõukogu järeldas tegelikult, et liidu tootmisharu sai hageja poolt liidu turul müüdud dumpinguhinnaga toodetest kahju.
Niisiis märkis nõukogu vaidlustatud määruse põhjenduses 90 õigustatult, et kahjuanalüüs ei piirdunud sellega, et kinnitada, et esimese uurimise käigus tuvastati kahju. Vastupidi, see kahjuanalüüs keskendus tegelikele kahjulikele tagajärgedele, mida hageja dumpinguhinnaga import on pärast kõnealust uurimist põhjustanud liidu tootmisharule, võttes samas arvesse, et tavaline kahjuanalüüs ei olnud antud juhul võimalik.
Teiseks väidab hageja, et vaidlustatud määrusega kehtestatud tollimaks aegub samal ajal kui määrusega nr 452/2007 teiste Hiina tootjate suhtes kehtestatud tollimaks, kuigi algmääruse artikli 11 lõikes 2 kehtestatud viieaastane kestus näib olevat kohustuslik periood. Siiski tuleb ka see argument tagasi lükata.
Nimelt tuleb esile tõsta, et algmääruse artikli 11 lõike 1 kohaselt jääb dumpinguvastane meede jõusse üksnes nii kaua ja üksnes selles ulatuses, mis on vajalik, et avaldada kahju tekitavale dumpingule vastutoimet. Algmääruse artikli 11 lõike 2 kohaselt aegub „[l]õplik dumpinguvastane meede […] viie aasta jooksul selle kehtestamisest”. Sellega seoses tuleb märkida, et nõukogul on kaalutlusõigus, mis võimaldab tal kehtestada lõpliku dumpinguvastase tollimaksu kehtivuseks vähem kui viis aastat, kui eriliste asjaolude tõttu on selline piirang parim viis, et võtta arvesse menetluse poolte erinevaid huve ja säilitada nende huvide vahelist tasakaalu, mida algmäärusega soovitakse luua (vt analoogia alusel Üldkohtu 8. juuli 1998. aasta otsus kohtuasjas
T-232/95: Cecom
vs
. nõukogu, EKL 1998, lk II-2679
, punkt 46).
Seega võisid institutsioonid õigustatult leida vaidlustatud määruse põhjenduses 90, et ehkki hageja ei tohiks saada kasu asjaolust, et ta alustas dumpingut alles pärast esimest uurimist, ei tohiks ta saada ka põhjendamatut kahju. Seega leidis nõukogu, et kui määruse nr 452/2007 aegumisel ei taotletud läbivaatamist, oleks diskrimineeriv jätkata tollimaksu nõudmist äriühingult Since Hardware ka pärast nimetatud määruse aegumist.
Mis puudutab käesoleva juhtumi eripäraseid asjaolusid, mis on seotud eelkõige asjaoluga, et liidu tootmisharu oli juba osaliselt kaitstud määrusega nr 452/2007 kehtestatud dumpinguvastaste tollimaksudega ja et vaidlustatud määrusega kehtestatud meetmete kestust tuli piirata määrusega nr 452/2007 kehtestatud dumpinguvastaste meetmete kehtivusega, vältimaks mis tahes võimalikku diskrimineerimist hageja ja sellele määrusele allutatud tootjate vahel, ning võimaldamaks vajaduse korral määrusega nr 452/2007 ja vaidlustatud määrusega kehtestatud meetmete samaaegset läbivaatamist, siis tuleb järeldada, et vaidlustatud määrusega kehtestatud dumpinguvastaste meetmete kestust käsitlev argument ei võimalda tõendada, et siinses asjas toimus hagejale kehtestatud nullmääraga dumpinguvastase tollimaksu
de facto
läbivaatamine.
Kolmandaks kinnitab hageja, et institutsioonid olid tema suhtes üles näidanud „järjekindlust”, mille ese oli lõpetada nullmääraga tollimaks, mis oli talle kehtestatud esimese uurimise raames edastatud andmete põhjal, mida kordagi ei seatud kahtluse alla.
Tuleb järeldada, et hagejate argumendi eesmärk on tõendada institutsioonide poolt võimu kuritarvitamist.
See argument tuleb aga tagasi lükata. Väljakujunenud kohtupraktikast ilmneb, et liidu otsuse või akti puhul on võimu kuritarvitamisega tegemist vaid siis, kui objektiivsete, asjakohaste ja omavahel kokkusobivate tõendite põhjal selgub, et see on vastu võetud muude eesmärkide saavutamiseks kui need, millele viidati (Euroopa Kohtu 11. juuli 1990. aasta otsus kohtuasjas
C-323/88: Sermes, EKL 1990, lk I-3027
, punkt 33; Üldkohtu 18. septembri 1995. aasta otsus kohtuasjas
T-167/94: Nölle
vs
. nõukogu ja komisjon, EKL1995, lk II-2589
, punkt 66, ja 15. oktoobri 1998. aasta otsus kohtuasjas
T-2/95: Industrie des poudres sphériques
vs
. nõukogu, EKL 1998, lk II-3939
, punkt 376). Hageja ei ole selliseid tõendeid aga esitanud.
Eelnevaid kaalutlusi arvestades tuleb käesolev osa ning väide tervikuna tagasi lükata.
Teine väide, et on rikutud algmääruse artikli 3 lõikeid 2, 3 ja 5, kuna hagejale kehtestati dumpinguvastane tollimaks tõendamata, et liidu tootmisharul tekkis uurimisperioodil kahju
Teises väites märgib hageja, et käesolevas asjas kehtestati dumpinguvastased tollimaksud tõendamata, et liidu tootmisharul tekkis uurimisperioodil kahju, rikkudes nii algmääruse artikli 3 lõikeid 2, 3 ja 5.
Hageja väidab sellega seoses, et algmääruse artikkel 3, koostoimes dumpinguvastase lepingu artiklitega 3.1 ja 3.4 ja tõlgendatuna sel viisil nii WTO vaidluste lahendamise organi apellatsioonikogu ja Euroopa Kohtu poolt, kohustab igas uurimises hindama kõiki majanduslikult asjassepuutuvaid tegureid ja tõendeid. Seega kohustab see säte institutsioone analüüsima vähemalt 16 tegurit ja tõendit, mida WTO dumpinguvastase lepingu artiklis 3.4 on loetletud, millele lisandub algmääruse artikli 3 lõikes 5 mainitud eritegur. Käesolevas asjas piirdus kahjuanalüüs teatud tõenditega, mis puudutasid üksnes hageja toodete arengut turuosa ja hinnaga seoses, ilma et oleks analüüsitud liidu tootmisharu olukorda puudutavaid tegureid ja tõendeid, mille osas nõukogu viitas tervikuna esimese uurimise tulemustele.
Tuleb meelde tuletada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on liidu institutsioonidel ühise kaubanduspoliitika ja iseäranis kaubanduse kaitsemeetmete valdkonnas ulatuslik kaalutlusõigus nende majanduslike, poliitiliste ja õiguslike olukordade keerulisuse tõttu, mida nad uurima peavad (vt selle kohta Euroopa Kohtu 4. oktoobri 1983. aasta otsus kohtuasjas
191/82: Fediol
vs
. komisjon, EKL 1983, lk 2913
, punkt 26; eespool punktis 96 viidatud kohtuotsus Ikea Wholesale, punkt 40, ja 3. septembri 2009. aasta otsus kohtuasjas
C-535/06 P: Moser Baer India
vs
. nõukogu, EKL 2009, lk I-7051
, punkt 85).
Lisaks eeldab kahju kindlaksmääramine väljakujunenud kohtupraktika kohaselt keerukate majandusküsimuste hindamist. Selle ülesande täitmisel on liidu institutsioonidel lai kaalutlusõigus (Euroopa Kohtu 7. mai 1991. aasta otsus kohtuasjas
C-69/89: Nakajima
vs
. nõukogu, EKL 1991, lk I-2069
, punkt 86, ja Üldkohtu 28. septembri 1995. aasta otsus kohtuasjas
T-164/94: Ferchimex
vs
. nõukogu, EKL 1995, lk II-2681
, punkt 131, ja 14. märtsi 2007. aasta otsus kohtuasjas
T-107/04: Aluminium Silicon Mill Products
vs
. nõukogu, EKL 2007, lk II-669
, punkt 43).
Liidu kohtu kontroll peab seega piirduma selle kontrollimisega, kas menetlusnormidest on kinni peetud, kas vaidlustatud otsuse tegemise aluseks olevad asjaolud on sisuliselt õiged, kas nende faktiliste asjaolude hindamisel ei ole tehtud ilmset hindamisviga või kas võimu ei ole kuritarvitatud (Üldkohtu eespool punktis 135 viidatud kohtuotsus Ferchimex
vs
. nõukogu, punkt 67; 28. oktoobri 1999. aasta otsus kohtuasjas T-210/95: EFMA
vs
. nõukogu, ja eespool punktis 135 viidatud kohtuotsus Aluminium Silicon Mill Products
vs
. nõukogu, punkt 43).
Lisaks peab hageja esitama tõendid, et Üldkohus saaks tuvastada, et nõukogu on teinud ilmse kaalutlusvea kahju ulatuse hindamisel (vt Üldkohtu eespool punktis 109 viidatud kohtuotsus Shanghai Teraoka Electronic
vs
. nõukogu, punkt 119, ja 4. oktoobri 2006. aasta otsus kohtuasjas
T-300/03: Moser Baer India
vs
. nõukogu, EKL 2006, lk II-3911
, punkt 140, ja seal viidatud kohtupraktika).
Nagu Euroopa Kohus eespool punktis 96 viidatud kohtuotsuses Ikea Wholesale (punktid 61 ja 62) meenutas, annab algmääruse artikli 3 lõige 5 liidu asutustele kaalutlusõiguse selles sättes mainitud erinevate näitajate uurimiseks ja hindamiseks. Kõnesolev säte nõuab üksnes, et hinnataks kõiki „asjakohaseid [liidu tootmisharu] seisundit mõjutavaid” majandustegureid ja -näitajaid.
Seega peavad institutsioonid oma kaalutlusõiguse kasutamisel analüüsima eespool toodud tegureid ja tuginema eelnevalt viidatud sättes toodud hindamiselementide hulgast neile, mida institutsioonid igas juhtumis asjakohaseks loevad (Euroopa Kohtu 10. märtsi 1992. aasta otsus kohtuasjas
C-179/87: Sharp Corporation
vs
. nõukogu, EKL 1992, lk I-1635
, punkt 46).
Kuna vaidlust ei ole selles, et institutsioonid ei analüüsinud vaidlustatud määruses kõiki algmääruse artikli 3 lõikes 5 esitatud tegureid, siis tuleb kindlaks määrata, kas käesolevas asjas on institutsioonid teinud ilmse hindamisvea – nagu väidab hageja –, hinnates üksnes neid liidu tootmisharu olukorda mõjutavaid tegureid ja tõendeid, mida nad lugesid käesolevas asjas asjassepuutuvaks.
Esmalt tuleb märkida, et käesoleva väite raames ei vaidle hageja vastu nende tegurite ja majandusnäitajate asjassepuutuvusele, mida institutsioonid kasutasid liidu tootmisharule tekkinud kahju hindamisel, ega komisjonipoolsele analüüsile nende kohta, nagu ilmneb vaidlustatud määruse põhjendustest 58–75. Hageja ei vaidle vastu ka vaidlustatud määruse põhjenduses 76 esitatud institutsioonide järeldusele, mille kohaselt sai liidu tootmisharu kahju hageja poolt liidu turul müüdud dumpinguhinnaga kaubakogustest, mida oleks suutnud tarnida ka liidu tootmisharu.
Hageja piirdub nimelt väitega, et esiteks ei analüüsinud liidu institutsioonid kõiki dumpinguvastase lepingu artiklis 3.4 ja algmääruse artikli 3 lõikes 5 toodud tegureid ja tõendeid ning teiseks viitas nõukogu oma hinnangus liidu tootmisharu olukorda puudutavate tegurite ja tõendite osas tervikuna esimese uurimise järeldustele, ehkki selle uurimise raames tuvastati, et hageja ei tegelenud dumpinguga.
Kuigi vaidlust ei ole tõesti selles, et komisjon ei hinnanud kõiki liidu tootmisharu puudutavaid tegureid ja tõendeid, nagu ta oli teinud esimese uurimise raames (komisjoni 30. oktoobri 2006. aasta määruse (EÜ) nr 1620/2006, millega kehtestatakse ajutine dumpinguvastane tollimaks Hiina Rahvavabariigist ja Ukrainast pärit triikimislaudade impordi suhtes (
ELT L 300, lk 13
) põhjendused 94–107, ja määruse nr 452/2007 põhjendused 44–47), ei saa sellest tuletada, et käesolevas asjas ei ole institutsioonid läbi viinud ainukeste asjassepuutuvate elementide hindamist eespool punktides 138 ja 139 mainitud kohtupraktika tähenduses.
Nagu vaidlustatud määruse põhjenduses 61 rõhutati, analüüsis komisjon siinses asjas esiteks hageja toodetud triikimislaudade dumpinguhinnaga impordi arengut; teiseks seda, kas import toimus liidu tootmisharu müügihinnast madalama hinnaga ja milline oli liidu tootmisharu hinna kasumlikkus; ning kolmandaks liidu tootmisharu esitatud teavet selle kohta, et hageja toodete eksport liitu põhjustas talle kahju, eriti seoses klientide ja tellimuste üleminekuga sellele äriühingule ja nende müügi kasumlikkusega liidus uurimisperioodil.
Mis puudutab eelkõige komisjoni analüüsi liidu tootmisharu olukorra kohta, siis leidis nõukogu vaidlustatud määruse põhjendustes 70–72 esiteks, et liidu tootmisharu oli kaotanud hagejale palju klientide tellimusi, ja teiseks, et võrreldes esimese uurimisperioodiga oli mitu liidu tootjat müünud liidu klientidele oluliselt vähem, samas kui hageja oli praeguse uurimisperioodi jooksul müünud oma klientidele oluliselt rohkem. Hageja ei vaidle nende kahjunäitajate ja -tõendite asjassepuutuvusele vastu.
Vastupidiselt hageja väidetele ei vaikinud institutsioonid maha asjaolu, et nad ei olnud tuvastanud hagejapoolset dumpingut esimese uurimise käigus. Vastupidi, nad võtsid nõuetekohaselt arvesse määruse nr 452/2007 järeldusi ning mõju, et uurida üksnes siinses asjas asjassepuutuvaid kahjunäitajaid.
Sellega seoses tuleb meelde tuletada, nagu esimese väite raames juba märgiti (vt eespool punkt 120), et vaidlustatud määruse põhjendustest 58–61 ilmneb, et nõukogu viitas esimese uurimise järeldustele, et selgitada seda, et kuna liidu tootmisharu oli uurimisperioodil juba kaitstud kogu Hiinast ja Ukrainast pärit triikimislaudade impordi (välja arvatud hageja oma) kahjustava mõju eest, siis ei olnud võimalik koostada tavapärast kõikehõlmavat kahjuanalüüsi, mistõttu töötati välja eriline lähenemisviis, mis sobis siinse uurimise eripäraga, kus institutsioonid keskendusid konkreetsetele kahjunäitajatele. Lisaks tugines nõukogu teatud andmetele, mille ta oli esimese uurimise käigus kogunud tõendamaks, et liidu tootmisharu teatud olulised kliendid olid vahetanud tarnijaid ning tellivad varasemast rohkem hageja toodangut ning vähem liidu tootmisharu oma (vaidlustatud määruse põhjendused 70–72).
Seetõttu ei teinud nõukogu ilmset hindamisviga, kui ta märkis vaidlustatud määruse põhjenduses 96, et kõigi kahjunäitajate veelkordne uurimine olnuks kasutu, sest isegi kui oletada, et kõik need tegurid oleks nüüdseks muutunud positiivseks, tulenenuks see (vähemasti osaliselt) asjaolust, et liidu tootmisharu on nüüd kaitstud igasuguse dumpinguhinnaga impordi eest Hiinast ja Ukrainast (välja arvatud hagejalt).
Kuna eelnevatest arengutest ilmneb, et nõukogu tegutses õigustatult, analüüsides vaid asjassepuutuvaid elemente eespool punktides 138 ja 139 mainitud kohtupraktika tähenduses, siis tuleb ainetuna tagasi lükata hageja argument, mille kohaselt vaidlustatud määruse põhjenduses 96 esitatud kinnitus (vt eespool punkt 148) on „ülestunnistus sellest, et kui komisjon oleks analüüsinud kõiki tegureid ja tõendeid, oleksid need kõik olnud positiivsed, kuna liidu tootmisharu oli juba kehtivate tollimaksudega kaitstud”.
Eelnevaid arenguid silmas pidades tuleb käesolev väide tagasi lükata.
Kolmas väide, et on rikutud algmääruse artikli 2 lõike 7 punkti c teist lõiku – kuna otsus hagejale turumajanduslikku kohtlemist mitte võimaldada tehti selle põhjal, mida komisjon teadis sellise keeldumise mõjust tema dumpingumarginaalil –, tõendamiskoormist reguleerivaid põhimõtteid ja hea halduse põhimõtet
Kolmanda väite raames märgib hageja, et otsus talle turumajanduslikku kohtlemist mitte võimaldada on vastuolus liidu õigusega. Esimeses osas väidab ta, et otsus lükata tagasi tema turumajandusliku kohtlemise taotlus tehti selle põhjal, mida komisjon teadis sellise keeldumise mõjust tema dumpingumarginaalile. Teises osas väidab hageja, et talle pandud tõendamiskoormis on ülemäärane ning rikub liidu õiguse üldpõhimõtteid.
Esimene osa, mille kohaselt otsus hagejale turumajanduslikku kohtlemist mitte võimaldada tehti selle põhjal, mida komisjon teadis selle keeldumise mõjust hageja dumpingumarginaalile, rikkudes nii algmääruse artikli 2 lõike 7 punkti c teist lõiku
Hageja väidab, et komisjoni otsus talle turumajanduslikku kohtlemist mitte võimaldada tehti selle põhjal, mida komisjon teadis selle keeldumise mõjust tema dumpingumarginaalile, rikkudes nii algmääruse artikli 2 lõike 7 punkti c teist lõiku, nii nagu Üldkohus seda tõlgendas oma 14. novembri 2006. aasta otsuses kohtuasjas
T-138/02: Nanjing Metalink
vs
. nõukogu (EKL 2006, lk II-4347
, punktid 43 ja 44), ja 18. märtsi 2009. aasta otsuses kohtuasjas
T-299/05: Shanghai Excell M&E Enterprise ja Shanghai Adeptech Precision
vs
. nõukogu (EKL 2009, lk II-565
, punktid 128 ja 138). Ta väidab samuti, et institutsioonid on rikkunud „üldisemalt tema kaitseõigusi”.
Mis puudutab hageja kaitseõiguste väidetavat rikkumist, siis sissejuhatuseks olgu meelde tuletatud, et Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 21 ja kodukorra artikli 44 lõike 1 punkti c kohaselt tuleb hagiavalduses märkida ülevaade fakti- ja õigusväidetest. Teave peab olema piisavalt selge ja täpne, et kostja saaks kaitset ette valmistada ning Üldkohtul oleks võimalik hagi lahendada vajaduse korral ilma täiendavate materjalideta. Hagiavalduses peab seega olema selgitatud, milles seisneb väide, millel hagi põhineb, ning ainuüksi selle abstraktne äramärkimine ei vasta kodukorra nõuetele (Üldkohtu 12. jaanuari 1995. aasta otsus kohtuasjas
T-102/92: Viho
vs
. komisjon, EKL 1995, lk II-17
, punkt 68; 14. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas
T-352/94: Mo och Domsjö
vs
. komisjon, EKL 1998, lk II-1989
, punkt 333, ja 12. oktoobri 2011. aasta otsus kohtuasjas
T-224/10: Association belge des consommateurs test-achats
vs
. komisjon, EKL 2011, lk I-7177
, punkt 71). Kuna hageja ei ole mingilgi moel selgitanud oma kaitseõiguste rikkumist käsitlevat väidet, siis tuleb see vastuvõetamatuks tunnistada.
Mis puudutab algmääruse artikli 2 lõike 7 punkti c teise lõigu rikkumist, siis väidab hageja, et eespool punktis 152 viidatud kohtuotsustest Nanjing Metalink
vs
. nõukogu ning Shanghai Excell M&E Enterprise ja Shanghai Adeptech Precision
vs
. nõukogu ilmneb, et selles sättes ette nähtud tähtaega rikutakse siis, kui komisjon otsustab keelduda turumajanduslikku kohtlemist võimaldamast hetkel, kui tal on juba andmeid, mis võimaldavad tal arvutada asjaomase tootja dumpingumarginaali, nii olukorras, kui turumajanduslik kohtlemine võimaldatakse, kui ka siis, kui seda ei võimaldata.
Kui hagejalt küsiti kohtuistungil tema argumentide ulatuse kohta, siis ta täpsustas, et algmääruse artikli 2 lõike 7 punkti c teine lõik, nagu seda on tõlgendanud Üldkohus eespool punktis 152 viidatud kohtuotsustes ning 8. novembri 2011. aasta otsuses kohtuasjas T-274/07: Zhejiang Harmonic Hardware Products
vs
. nõukogu (kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 37), annab kaitse komisjoni meelevaldse tegevuse eest, kes ei või teha otsust äriühingu turumajandusliku kohtlemise taotluse kohta selle põhjal, kuidas see otsus mõjutab selle äriühingu dumpingumarginaali.
Need tingimused on praktikas täidetud, kui komisjon palus ja sai asjaomaselt tootjalt vastuseid dumpinguvastase küsimustiku nendele osadele, mis puudutasid tema sisemist müüki ja kulusid, ning sai samuti seda teavet analoogse riigi tootjalt või tootjatelt, või kui komisjon teadis mis tahes muul viisil, et analoogsel turul oli normaalväärtus kõrgem kui Hiinas.
Käesolevas asjas sai komisjon arvutada tema dumpingumarginaali 18. detsembril 2009, kui komisjon sai liidu tootjate vastused dumpinguvastasele küsimustikule, mistõttu tuleks vaidlustatud määrus tühistada, sest otsus küsimuse kohta, kas hagejale võis kohaldada turumajanduslikku kohtlemist, oleks võinud olla erinev, kui komisjonil ei oleks seda teavet olnud.
Tuleb meelde tuletada, et algmääruse artikli 2 lõike 7 punkti c kohaselt määratakse Hiinast pärinevat importi käsitlevate dumpinguvastaste uurimiste osas normaalväärtus kooskõlas lõigetega 1–6, kui ühe või mitme uurimisega hõlmatud tootja nõuetekohaselt põhjendatud nõuete alusel ning vastavalt punktis c sätestatud kriteeriumidele ja menetlustele on näidatud, et selle tootja või nende tootjate osas toimub vaatlusaluse samasuguse toote valmistamine ja müük turumajanduse tingimustes.
Algmääruse artikli 2 lõike 7 punkti c teise lõigu kohaselt tehakse „[o]tsus selle kohta, kas tootja vastab eespool nimetatud kriteeriumidele, […] kolme kuu jooksul alates uurimise algatamisest pärast nõuandekomiteega konkreetset konsulteerimist ja pärast seda, kui ühenduse tootmisharule on antud võimalus esitada oma arvamus[; k]õnealune otsus kehtib kogu uurimise ajal”.
Hageja poolt eespool punktides 152 ja 155 viidatud kohtuotsuste alusel ei saa järeldada, et algmääruse artikli 2 lõike 7 punkti c teises lõigus toodud tähtaja igasugune ületamine peaks automaatselt viima selleni, et tühistatakse lõplikke dumpinguvastaseid tollimakse kehtestav nõukogu määrus, mille vastuvõtmise menetlus hõlmas kõnealust tähtaega. Nagu nimelt Üldkohus märkis eespool punktis 152 viidatud kohtuotsuses Shanghai Excell M&E Enterprise ja Shanghai Adeptech Precision
vs
. nõukogu (punktid 138 ja 139), saab algmääruse artikli 2 lõike 7 punktis c toodud tähtaja ületamine kaasa tuua sellise tühistamise üksnes siis, kui hageja tõendab, et tähtaega ületamata jättes oleks nõukogu võinud vastu võtta vaidlustatud määrusest erineva määruse, mis oleks tema huvidele soodsam.
Teiseks ei saa hageja tugineda algmääruse artikli 2 lõike 7 punkti c
ratio legis
’ele, nagu see võis ilmneda eespool punktides 152 ja 155 viidatud Üldkohtu otsustest, väitmaks et selles sättes toodud tähtaega rikutakse alati, kui komisjon otsustab turumajanduslikku kohtlemist mitte võimaldada hetkel, kui tal on juba andmeid, mis võimaldavad tal arvutada asjaomase tootja dumpingumarginaali ning järelikult jätta kõrvale selle sätte sõnastuse kohaldamine, mis näeb ette, et komisjonil on kolm kuud aega teha otsus talle saadetud turumajandusliku kohtlemise taotluste kohta.
Sellega seoses tuleb esile tõsta, et kõnealuses kohtuasjas vastas Üldkohus hageja konkreetsele argumendile, mille kohaselt nägi algmääruse artikli 2 lõike 7 punkti c viimane lause eranditult ette, et otsus turumajandusliku kohtlemise kohta kehtib kogu uurimise aja, ning märkis eespool punktis 152 viidatud kohtuotsuses Nanjing Metalink
vs
. nõukogu (punkt 44), et algmääruse artikli 2 lõike 7 punktiga c on vastuolus see, kui institutsioonid hindavad ümber teavet, mis on nende valduses juba turumajandusliku kohtlemise algse kindlaksmääramise ajal, ja et selle sätte eesmärk on eelkõige tagada, et küsimust sellest, kas kõnealune tootja tegutseb turumajanduse tingimustes, ei otsustataks selle põhjal, milline on selle mõju dumpingumarginaali arvutamisele. Siiski lükati hageja argument tagasi ning Üldkohtu arutluskäigus jäi peale see, et turumajandusliku kohtlemise võimaldamise otsus, mis ei kajasta enam kõnealuse tootja olukorda, ei pea jääma jõusse (vt eespool punktis 152 viidatud kohtuotsus Nanjing Metalink
vs
. nõukogu, punktid 45–47).
Seejärel viitas Üldkohus eespool punktis 152 viidatud kohtuotsuses Shanghai Excell M&E Enterprise ja Shanghai Adeptech Precision
vs
. nõukogu (punkt 128) viidatud sätte
ratio legis
’ele üksnes selleks, et määrata kindlaks, et nimetatud tähtaja kasulikku mõju ei sea ohtu see, kui kohtuasja asjaolusid arvestades tuvastatakse kolmekuulise tähtaja möödumise ja turumajandusliku kohtlemise kohta otsuse tegemise vahelisel ajal, et turumajandusliku kohtlemise tunnustamist taotlevad ettevõtjad ei ole võimaldanud komisjonil teada saada, millist mõju võib tema poolt tehtav turumajanduslikku kohtlemist puudutav otsus dumpingumarginaali arvutamisele avaldada.
Lõpuks viitas Üldkohus eespool punktis 155 mainitud kohtuotsuses Zhejiang Harmonic Hardware Products
vs
. nõukogu (punkt 37) algmääruse artikli 2 lõike 7 punkti c teise lõigu
ratio legis
’ele, meenutades, et selle sättega ei ole vastuolus, kui turumajanduslikku kohtlemist ei säilitata, kui selle kohtlemise aluseks olnud faktilise olukorra muutus ei võimalda enam järeldada, et kõnealune tootja tegutseb turumajanduse tingimustes, ega ka see, kui komisjon peab tegema nõukogule lõplike meetmete ettepaneku, mis jätab kõnealust ettevõtjat kahjustades kehtima vea, mis tehti selle määruse artikli 2 lõike 7 punkti c esimeses lõigus toodud sisuliste kriteeriumide esialgsel hindamisel.
Sellest tuleneb, et vastupidi hageja väidetele ei järeldanud Üldkohus eespool punktis 152 viidatud kohtuotsustes Nanjing Metalink
vs
. nõukogu ja Shanghai Excell M&E Enterprise ja Shanghai Adeptech Precision
vs
. nõukogu ning eespool punktis 155 viidatud kohtuotsuses Zhejiang Harmonic Hardware Products
vs
. nõukogu, et algmääruse artikli 2 lõike 7 punkti c teise lõigu
ratio legis
õigustab seda, et ettevõtja suhtes lõplikke dumpinguvastaseid tollimakse kehtestav määrus võidakse tühistada iga kord, kui komisjon võis teada turumajanduslikku kohtlemist käsitleva otsuse mõju selle ettevõtja dumpingumarginaali arvutamisele, ja pelga asjaolu tõttu, et selline teadmine eksisteeris turumajanduslikku kohtlemist käsitleva otsuse tegemisel. Sarnaselt nõukoguga tuleb märkida, et puudub vahetu seos algmääruse artikli 2 lõike 7 punkti c teises lõigus käsitletud kolmekuulise tähtaja ning selle vahel, et komisjon võis teada, milline mõju on turumajanduslikku kohtlemist käsitleval otsusel mingi ettevõtja dumpingumarginaalile. Algmäärus ei kehtesta ka kohustust, et turumajanduslikku kohtlemist käsitlev otsus peab olema vastu võetud hetkel, kui komisjon ei teadnud asjaolusid, mis võimaldavad teada, milline on turumajanduslikku kohtlemist käsitleva otsuse mõju ettevõtja dumpingumarginaalile. Sellega seoses ei saa välistada, et isegi kui turumajanduslikku kohtlemist käsitleva otsuse vastuvõtmisel seda tähtaega ei ületatud, teeb komisjon sellise otsuse, ehkki tema valduses on juba teave, mis võimaldab tal arvutada selle otsuse mõju asjaomase ettevõtja dumpingumarginaalile.
Igal juhul ilmneb Euroopa Kohtu 1. oktoobri 2009. aasta otsusest kohtuasjas
C-141/08 P: Foshan Shunde Yongjian Housewares & Hardware
vs
. nõukogu (EKL 2009, lk I-9147)
, et seaduslikkuse ja hea halduse põhimõtetele tuginedes ning algmääruses sätestatud menetlustagatisi järgides kavatseb Euroopa Kohus eelistada algmääruse artikli 2 lõike 7 punktis c toodud sisuliste kriteeriumide nõuetekohast kohaldamist, mitte aga nõuet, et esineks muutmatu otsus turumajandusliku kohtlemise kohta või et puuduks teadmine, milline on turumajanduslikku kohtlemist käsitleva otsuse mõju ettevõtja dumpingumarginaalile sellise otsuse vastuvõtmisel. Üldkohus tuletas eespool punktis 155 viidatud kohtuotsuses Zhejiang Harmonic Hardware Products
vs
. nõukogu (punkt 39) meelde, et Euroopa Kohus on viidatud otsuses nimelt järeldanud, et seaduslikkuse ja hea halduse põhimõtetest lähtudes ei saa algmääruse artikli 2 lõike 7 punktile c anda tõlgendust, mille kohaselt komisjon on kohustatud esitama nõukogule ettepaneku lõplike meetmete kohta, millega asjassepuutuva isiku suhtes rakendatakse jätkuvalt viga, mis pandi toime selle sättega kehtestatud sisuliste kriteeriumide esialgsel hindamisel. Olukorras, kus komisjon avastab uurimise käigus – vastupidi tema esialgsele hinnangule –, et ettevõtja vastab algmääruse artikli 2 lõike 7 punkti c esimeses lõigus nimetatud kriteeriumidele, on komisjon kohustatud tegema sellest asjakohased järeldused, järgides sealjuures algmääruses sätestatud menetluslikke tagatisi (eespool viidatud kohtuotsus Foshan Shunde Yongjian Housewares & Hardware
vs
. nõukogu, punktid 111 ja 112).
Eelnevaid kaalutlusi silmas pidades tuleb järeldada, et ehkki põhimõtteliselt tuleks kõik turumajanduslikku kohtlemist käsitlevad otsused algmääruse artikli 2 lõike 7 punkti c teise lõigu kohaselt vastu võtta kolme kuu jooksul alates uurimise algatamisest ning tehtud otsus peab jääma kehtima kuni selle uurimise lõppemiseni, siis kehtiva liidu õiguse kohaselt sellele sättele liidu kohtus antud tõlgenduse järgi, millele viidati eespool punktides 152 ja 155, ei too esiteks otsuse tegemine pärast selle tähtaja lõppu ainuüksi selle asjaolu tõttu kaasa dumpinguvastast tollimaksu kehtestava määruse tühistamist, ja teiseks võib sellist otsust menetluse käigus muuta, kui see osutub ekslikuks.
Käesolevas asjas ei ole vaidlust selles, et lõplik otsus jätta hageja turumajandusliku kohtlemise taotlus rahuldamata, ei tehtud algmääruse artikli 2 lõike 7 punkti c teises lõigus toodud kolmekuulise tähtaja sees. Nimelt avaldati uurimise algatamise teadaanne Euroopa Liidu Teatajas 2. oktoobril 2009. Ettepanek lõplikuks otsuseks jätta turumajanduslik kohtlemine võimaldamata tehti 26. märtsil 2010 ja see kinnitati 30. aprillil 2010.
Lisaks tuleb märkida, et komisjon sai hageja vastused dumpinguvastasele küsimustikule 19. novembril 2009, mis hõlmasid selle küsimustiku osasid, mis puudutasid tema sisemist müüki ja kulusid (vt eespool punkt 29). Hageja sõnul võimaldasid need andmed komisjonil arvutada tema dumpingumarginaali olukorras, kui talle võimaldatakse turumajanduslik kohtlemine. Lisaks sai komisjon 18. detsembril 2009 eespool punktis 23 käsitletud liidu tootjate vastused dumpinguvastastele küsimustikele ning ta võis hageja väidete kohaselt alates sellest kuupäevast arvutada, mis mõju on turumajandusliku kohtlemise rahuldamata jätmisel hageja dumpingumarginaalile.
Arvestades siiski eespool toodud kaalutlusi, tuleb järeldada, et isegi kui asjaolu, et komisjon võis algmääruse artikli 2 lõike 7 punkti c teises lõigus toodud kolmekuulise tähtaja eiramise tõttu teada, milline mõju on hageja turumajanduslikku kohtlemist käsitleval otsusel tema dumpingumarginaalile, võiks olla asjassepuutuv, kuna võiks järeldada, et komisjoni võis see teadmine selle otsuse vastuvõtmisel mõjutada, tuleb tõdeda, et hageja ei ole tõendanud, et vaidlustatud määrusel võinuks olla erinev sisu, kui turumajanduslikku kohtlemist käsitleva otsuse vastuvõtmisel ei oleks esinenud väidetavat rikkumist.
Esmalt ei saa nõustuda tema argumendiga, et komisjon tegi otsuse jätta tema turumajandusliku kohtlemise taotlus rahuldamata „selle põhjal, mida komisjon teadis selle otsuse mõjust [tema] dumpingumarginaalile, ja et see otsus oleks olnud erinev, kui komisjonil ei oleks seda teavet olnud”. Nimelt ei tähenda pelk teadmine turumajanduslikku kohtlemist puudutava otsuse mõjust ettevõtja dumpingumarginaalile tingimata seda, et sellisel otsusel – ja järelikult ka vaidlustatud määrusel – oleks võinud olla erinev sisu, kui nimetatud otsus oleks vastu võetud algmääruse artikli 2 lõike 7 punktis c toodud kolmekuulise tähtaja jooksul. Esiteks tunnistas hageja ise, et komisjon võis juba 18. detsembril 2009, st enne nimetatud tähtaja lõppu teada turumajandusliku kohtlemise võimaldamata jätmise otsuse mõju tema dumpingumarginaalile. Teiseks tuleb märkida, et isegi kui komisjonil on teavet, mis võimaldab arvutada tootja dumpingumarginaali hetkel, kui tehakse otsus selle tootja turumajandusliku kohtlemise kohta, jääb siiski püsima võimalus, et see otsus – ja lõplikke dumpinguvastaseid tollimakse kehtestav määrus – ei oleks saanud olla erinev. Olukord oleks nii, kui on ilmne, et sellisele tootjale ei saa turumajanduslikku kohtlemist võimaldada, kuna komisjon järeldas õigustatult, et kõnealune tootja ei täitnud algmääruse artikli 2 lõike 7 punktis c toodud kriteeriume turumajandusliku kohtlemise võimaldamiseks, ja kuna olid täidetud vajalikud tingimused dumpinguvastaste tollimaksude kehtestamiseks.
Lisaks ei ole hageja argument sugugi põhjendatud. Esiteks väidab ta ilma ühegi tõendita, et „komisjoni eesmärk oli lõpetada [talle] määratud nullmääraga tollimaks […], ja et selle eesmärgi saavutamiseks sobisid kõik vahendid”. Isegi kui selles kontekstis eeldada, et oma argumenti koostades soovis hageja näidata, et komisjon on võimu kuritarvitanud, tuleks see siiski eespool punktis 130 toodud põhjendustel tagasi lükata.
Teiseks ei esita hageja andmeid turumajanduslikku kohtlemist käsitleva otsuse ühegi osa kohta, mida oleks võinud erinevalt hinnata, kui komisjon oleks selle otsuse vastu võtnud kolme kuu jooksul või ilma, et ta oleks väidetavalt teadnud selle otsuse mis tahes mõjust hageja dumpingumarginaalile.
Hageja esitas küll teatud täiendavaid märkusi hindade kohta, mida tasuti siseturul tema peamiste sisendite eest. Hageja kinnitab seega, et komisjon ei toonud välja, et Hiina riik oleks mingilgi moel mõjutanud tema tooraine ostmise otsuseid. Sellega seoses oli ainus väidetav mõju makromajanduslikku laadi ning seotud Hiina ametivõimude väidetava sekkumisega, et reguleerida kõiki turuhindu. Sellised sekkumised ei saa kujutada endast riigi olulist sekkumist ettevõtjate otsustesse, mis puudutasid hindasid ja sisendite maksumust, mis takistaks seda, et need otsused võtavad arvesse pakkumist ja nõudlust kajastavaid turusignaale.
Nende märkuste eesmärk on pigem vaielda vastu algmääruse artikli 2 lõike 7 punkti c esimeses taandes esitatud kriteeriumi kohaldamisele, mitte aga tõendada, et turumajandusliku kohtlemise taotlust tagasi lükkav otsus tehti selle põhjal, mida komisjon teadis selle otsuse mõjust hageja dumpingumarginaalile, kuigi just viimane on käesoleva väite aluseks olev etteheide.
Isegi kui hageja soovis vaidlustada selle kriteeriumi kohaldamist komisjoni poolt selleks, et tõendada, et sõltumata algmääruse artikli 2 lõike 7 punkti c teises lõigus toodud kolmekuulise tähtaja mis tahes rikkumisest oli turumajanduslikku kohtlemist puudutav otsus ekslik, tuleb igal juhul tõdeda, et nagu ilmneb ka vaidlustatud määruse põhjendustest 27–34, tuvastati uurimises, et hageja ei vastanud ei algmääruse artikli 2 lõike 7 punkti c esimeses taandes toodud kriteeriumile, mis käsitles toorainete maksumust, ega ka algmääruse artikli 2 lõike 7 punkti c teises taandes toodud kriteeriumile, mis puudutas raamatupidamisdokumente.
Kuna asjaomane tootja peab täitma kõik algmääruse artikli 2 lõike 7 punkti c kehtestatud tingimused, et tunnustataks tema turumajanduse tingimustes tegutseva ettevõtja seisundit, ning kui üks nendest tingimustest on täitmata, tuleb vastav taotlus jätta rahuldamata (vt eespool punktis 109 viidatud kohtuotsus Shanghai Teraoka Electronic
vs
. nõukogu, punkt 54), siis ei saa hageja argument kahtluse alla seada komisjoni hinnangut tema turumajandusliku kohtlemise taotlusele, sest ta ei täitnud algmääruse artikli 2 lõike 7 punkti c teises taandes toodud tingimust.
Sellest tuleneb, et hageja ei ole tõendanud, et vaidlustatud määrusel võinuks olla erinev sisu, kui komisjoni otsus tema turumajandusliku kohtlemise taotluse kohta oleks vastu võetud algmääruse artikli 2 lõike 7 punktis c toodud kolmekuulise tähtaja jooksul või ilma, et komisjonile olnuks teada kõik andmed, mis võimaldasid tal dumpingumarginaali arvutada.
Seetõttu tuleb kolmanda väite käesolev osa tagasi lükata.
Teine osa, mille kohaselt komisjoni poolt hagejale selleks kehtestatud tõendamiskoormis, et ta tõendaks tegutsemist turumajanduse tingimustes, on ülemäärane ja rikub liidu õiguse üldpõhimõtteid
Käesolevas osas väidab hageja, et komisjoni poolt talle kehtestatud tõendamiskoormis, et ta tõendaks tegutsemist turumajanduse tingimustes, on ülemäärane ning rikub liidu õiguse üldpõhimõtteid, eelkõige hea halduse põhimõtet. Üldkohtu praktika kohaselt ei saa institutsioonid nõuda Hiina importijalt tõendeid asjaolu kohta, mida on võimatu tõendada, et talle kohaldataks algmääruses ette nähtud õigust.
Käesolevas asjas nõudis komisjon hagejalt tõendit sellest, et Hiina teraseturul puudus mis tahes märkimisväärne sekkumine Hiina ametiasutuste poolt; seda tõendit on hagejal aga võimatu esitada. Komisjon peaks selgelt näitama, millist teavet ta soovib Hiina tootjatelt saada, ja tegema nii, et taotletud teave ei ole ülemäärane võrreldes taotluse eseme ning asjaomaste eksportijate suutlikkusega.
Nagu eespool punktis 134 märgitud, on liidu institutsioonidel Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt ühise kaubanduspoliitika ja iseäranis kaubanduse kaitsemeetmete valdkonnas ulatuslik kaalutlusõigus nende majanduslike, poliitiliste ja õiguslike olukordade keerulisuse tõttu, mida nad uurima peavad. Kohtulik kontroll sellise hinnangu üle peab niisiis piirduma sellega, et kontrollitakse menetlusnormidest kinnipidamist, vaidlustatud valiku tegemise aluseks olevate asjaolude sisulist õigsust, ilmsete vigade puudumist nende faktiliste asjaolude hindamisel ja võimu kuritarvitamise puudumist (vt Euroopa Kohtu eespool punktis 96 viidatud otsus Ikea Wholesale, punktid 40 ja 41, ja 16. veebruari 2012. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-191/09 P ja C-200/09 P: nõukogu ja komisjon
vs
. Interpipe Niko Tube ja Interpipe NTRP, punkt 63).
Sama kehtib asjaomase riigi õigusliku ja poliitilise olukorra osas, mida liidu institutsioonid peavad hindama otsustamaks, kas eksportija tegutseb turumajanduse tingimustes ilma riigi märkimisväärse sekkumiseta ning kas selle tulemusena võib tunnustada tema turumajanduse tingimustes tegutseva ettevõtja seisundit (vt selle kohta Üldkohtu 18. septembri 1996. aasta otsus kohtuasjas
T-155/94: Climax Paper
vs
. nõukogu, EKL 1996, lk II-873
, punkt 98; eespool punktis 109 viidatud kohtuotsus Shanghai Teraoka Electronic
vs
. nõukogu, punkt 49, ning eespool punktis 152 viidatud kohtuotsus Shanghai Excell M&E Enterprise ja Shanghai Adeptech Precision
vs
. nõukogu, punkt 81).
Kuigi kaubanduse kaitsemeetmete ja eelkõige dumpinguvastaste meetmete valdkonnas ei saa liidu kohus sekkuda liidu ametivõimude pädevusse jäetud hindamisse, on tal sellegipoolest kohustus kindlaks teha, kas institutsioonid võtsid arvesse kõiki asjakohaseid asjaolusid ja hindasid toimikus olevaid tõendeid nõutud hoolsusega (vt selle kohta Üldkohtu 13. juuli 2006. aasta otsus kohtuasjas
T-413/03: Shandong Reipu Biochemicals
vs
. nõukogu, EKL 2006, lk II-2243
, punkt 64, ja seal viidatud kohtupraktika).
Lisaks ilmneb algmääruse artikli 2 lõike 7 punktist c, et tõendamiskohustus lasub tootjal, kes taotleb turumajanduse tingimustes tegutseva ettevõtja seisundit. Nimelt peab algmääruse artikli 2 lõike 7 punkti c alusel esitatud taotlus sama sätte punkti b kohaselt olema esitatud kirjalikult ja sisaldama piisavat tõendusmaterjali selle kohta, et tootja tegutseb turumajanduse tingimustes. Järelikult ei pea liidu institutsioonid tõendama, et tootja ei vasta kõnealuse seisundi saamiseks seatud tingimustele. Küll aga peavad need institutsioonid hindama, kas tootja esitatud asjaolud on piisavad tõendamaks, et algmääruse artikli 2 lõike 7 punkti c esimeses lõigus esitatud tingimused on täidetud, ja liidu kohus peab kontrollima, kas sellisel hindamisel ei ole tehtud ilmset hindamisviga (Euroopa Kohtu 2. veebruari 2012. aasta otsus kohtuasjas C-249/10 P: Brosmann Footwear (HK) jt
vs
. nõukogu, punkt 32; vt selle kohta samuti eespool punktis 109 viidatud kohtuotsus Shanghai Teraoka Electronic
vs
. nõukogu, punkt 53, ning eespool punktis 152 viidatud kohtuotsus Shanghai Excell M&E Enterprise ja Shanghai Adeptech Precision
vs
. nõukogu, punkt 83).
Vastupidiselt hageja väidetele ei eiranud institutsioonid käesolevas asjas tõendamiskoormist.
Kõigepealt tuleb rõhutada, et hageja viitas hagiavalduses ja kohtuistungil eespool punktis 184 osundatud kohtupraktikale, ilma et ta oleks siiski vastu vaielnud vaidlustatud määruse põhjendustes 28–33 esitatud hinnangute põhjendatusele, mille institutsioonid andsid tema turumajandusliku kohtlemise taotlusele. Hageja ei seadnud kahtluse alla ka komisjoni poolt vaidlustatud määruse põhjendustes 37–44 tehtud hinnangut asjaoludele, mille hageja esitas eeskätt oma 2. märtsi 2010. aasta ja 13. aprilli 2010. aasta kirjades, et tõendada seda, et ta täitis algmääruse artikli 2 lõike 7 punktis c esitatud tingimused; samuti ei väitnud hageja, et komisjon oli sellega seoses teinud ilmse hindamisvea.
Esiteks kinnitab hageja – tuginedes Üldkohtu 17. juuni 2009. aasta otsusele kohtuasjas
T-498/04: Zhejiang Xinan Chemical Industrial Group
vs
. nõukogu (EKL 2009, lk II-1969
, punktid 99 ja 100) –, et turumajanduslikku kohtlemist taotleva eksportiva tootja tõendamiskoormis on täidetud, kui ta esitab komisjonile erinevaid tõendeid selle kohta, et ta täidab artikli 2 lõike 7 punktis c toodud tingimuse, mida komisjon palus esitada küsimustikus, mis on mõeldud turumajanduslikku kohtlemist taotlevatele tootjatele; ning komisjon on neid tõendeid kontrollinud ega ole nende usaldusväärsust vaidluse alla seadnud.
Nagu aga eespool punktis 187 märgiti, ei väida hageja, et tema poolt haldusmenetluse käigus oma turumajandusliku kohtlemise taotluse põhjenduseks esitatud asjaolud tõendavad, et ta täitis algmääruse artikli 2 lõike 7 punkti c esimeses taandes toodud tingimuse; ta ei vaidle vastu ka institutsioonide sellekohase hinnangu põhjendatusele. Seetõttu ei saa tema argumendiga nõustuda.
Teiseks kinnitab hageja, et komisjon nõudis, et „ta tõendaks, et Hiina teraseturul puudus mis tahes märkimisväärne sekkumine Hiina ametiasutuste poolt”, mida tal oli võimatu tõendada. Ta ei esita siiski ühtegi tõendit, et institutsioonid oleksid seda nõudnud; samuti vaidleb nõukogu sellele vastu oma kostja vastuses.
Sellega seoses peab hageja, nagu nõukogu õigustatult rõhutas, piisavate tõendite abil näitama, et ta tegutses turumajanduse tingimustes ja eelkõige, et tema sisendite hind vastas turuväärtustele.
Kuna komisjon on tõendanud, et hageja ostis uurimisperioodil toorainet Hiina siseturult ja seega sai uurimisperioodil kasu terase kunstlikult madalast ja moonutatud hinnast (vaidlustatud määruse põhjendused 32 ja 33), ja kuna sisendite hind ei kajastanud turuväärtusi, siis pidi hageja esitama komisjonile tõendeid, mis suudaksid neid järeldusi kõigutada. Seetõttu ei saa hageja etteheitega nõustuda.
Kuna hea halduse põhimõtte väidetavat rikkumist käsitlev väide tugineb üksnes tõendamiskoormist käsitlevate põhimõtete väidetavale eiramisele, siis tuleb see väide samuti tagasi lükata.
Sellest tuleneb, et kolmas väide tuleb tervikuna tagasi lükata ning hagi tervikuna rahuldamata jätta.
Kohtukulud
Kodukorra artikli 87 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kodukorra artikli 87 lõike 4 esimese lõigu alusel kannavad menetlusse astuvad institutsioonid ise oma kohtukulud.
Kuna kohtuotsus on tehtud hageja kahjuks, tuleb tema kohtukulud jätta tema enda kanda ja mõista temalt välja nõukogu ning Vale Milli (Rochdale) ja Colombo New Scali kohtukulud.
Jätta komisjoni kohtukulud tema enda kanda.

Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (kaheksas koda)
otsustab:

1.
Jätta hagi rahuldamata.

2.
Jätta Since Hardware (Guangzhou) Co., Ltd kanda tema enda kohtukulud ja Euroopa Liidu Nõukogu ning Vale Mill (Rochdale) Ltd ja Colombo New Scal SpA kohtukulud.

3.
Jätta Euroopa Komisjoni kohtukulud tema enda kanda.

Truchot
Martins Ribeiro
Popescu
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 18. septembril 2012 Luxembourgis.
Allkirjad
Sisukord

Õiguslik raamistik

WTO õigusnormid

Liidu õigusnormid

Vaidluse taust

Vaidlustatud määrus

Menetlus ja poolte nõuded

Õiguslik käsitlus

Esimene väide, et on rikutud algmääruse artikli 5 lõiget 9, artikli 9 lõikeid 3–6 ja artiklit 17, kuna menetlust ei saanud algatada vaid ühe konkreetse äriühingu suhtes, vaid see pidi puudutama ühte või enamat riiki ja kõiki seal asutatud tootjaid

Esimene osa, mille kohaselt on rikutud algmääruse artikli 5 lõiget 9 koostoimes algmääruse artikliga 7, tõlgendatuna kooskõlas WTO õigusnormidega

Teine osa, mille kohaselt on rikutud algmääruse artikli 9 lõikeid 4–6 tõlgendatuna kooskõlas WTO õigusnormidega

Kolmas osas, mille kohaselt on rikutud algmääruse artikli 9 lõiget 3

– Esialgsed märkused

– Esimese võimalusena esitatud argument, mille kohaselt algmääruse artikli 9 lõikega 3 pandi institutsioonidele kohustus vaadata määruse artikli 11 lõike 3 alusel läbi nendele tootjatele kehtestatud nullmääraga tollimaks, kelle dumpingumäär on de minimis

– Teise võimalusena esitatud argument, mille kohaselt komisjon on de facto teostanud hageja nullmääraga tollimaksu läbivaatamise, rikkudes algmääruse artikli 9 lõiget 3, tõlgendatuna kooskõlas WTO apellatsioonikogu aruandega

Teine väide, et on rikutud algmääruse artikli 3 lõikeid 2, 3 ja 5, kuna hagejale kehtestati dumpinguvastane tollimaks tõendamata, et liidu tootmisharul tekkis uurimisperioodil kahju

Kolmas väide, et on rikutud algmääruse artikli 2 lõike 7 punkti c teist lõiku – kuna otsus hagejale turumajanduslikku kohtlemist mitte võimaldada tehti selle põhjal, mida komisjon teadis sellise keeldumise mõjust tema dumpingumarginaalil –, tõendamiskoormist reguleerivaid põhimõtteid ja hea halduse põhimõtet

Esimene osa, mille kohaselt otsus hagejale turumajanduslikku kohtlemist mitte võimaldada tehti selle põhjal, mida komisjon teadis selle keeldumise mõjust hageja dumpingumarginaalile, rikkudes nii algmääruse artikli 2 lõike 7 punkti c teist lõiku

Teine osa, mille kohaselt komisjoni poolt hagejale selleks kehtestatud tõendamiskoormis, et ta tõendaks tegutsemist turumajanduse tingimustes, on ülemäärane ja rikub liidu õiguse üldpõhimõtteid

Kohtukulud
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.