CELEX: 62012CJ0497
Trimitere preliminară
Articolele 49 TFUE, 102 TFUE și 106 TFUE
Libertatea de stabilire
Principiul nediscriminării
Abuz de poziție dominantă
Articolul 15 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene
Inadmisibilitate

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolelor 49 TFUE, 102 TFUE și 106 TFUE, precum și a articolului 15 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Gullotta și Farmacia di Gullotta Davide & C. Sas, pe de o parte, și Ministero della Salute și Azienda Sanitaria Provinciale di Catania, pe de altă parte, în legătură cu refuzul de a acorda domnului Gullotta autorizația de a vinde în una dintre parafarmaciile sale medicamente care se eliberează pe bază de prescripţie medicală și care nu sunt rambursate de serviciile de sănătate.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Considerentul (26) al Directivei 2005/36/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 septembrie 2005 privind recunoașterea calificărilor profesionale (
JO L 255, p. 22
, Ediţie specială, 05/vol. 8, p. 3) prevede:
„Prezenta directivă nu asigură coordonarea tuturor condițiilor de acces la activitățile din domeniul farmaciei și de exercitare a acestora. În special, repartizarea geografică a farmaciilor și monopolul de distribuție a medicamentelor trebuie să fie în continuare de competența statelor membre. Prezenta directivă nu aduce atingere actelor cu putere de lege și actelor administrative ale statelor membre care interzic societăților comerciale exercitarea anumitor activități de farmacist sau condiționează exercitarea activităților respective.”
Dreptul italian
Legea nr. 468 din 22 mai 1913 a definit furnizarea de servicii farmaceutice drept „activitate primară a statului”, care putea fi exercitată numai de farmacii municipale sau de farmacii private care își desfășurau activitatea pe baza unei licențe emise de guvern.
În scopul de a asigura o repartizare teritorială adecvată a farmaciilor pe întreg teritoriul național, evitând riscul concentrării lor doar în zonele mai atractive din punct de vedere comercial, a fost prevăzut un instrument administrativ de limitare a ofertei, denumit „pianta organica”, care prevede că aceste farmacii sunt repartizate pe teritoriul italian în limita unui număr maxim, considerat a fi de natură să răspundă cererii persoanelor vizate, în scopul de a asigura fiecăreia dintre acestea un segment de piață și de a acoperi necesarul de medicamente pe întregul teritoriu național.
Decretul regal nr. 1265 din 27 iulie 1934 a rezervat, în temeiul articolului 122, vânzarea de medicamente exclusiv farmaciilor.
Ulterior, Legea nr. 537 din 24 decembrie 1993 a reclasificat medicamentele pe baza următoarelor categorii: categoria A pentru medicamente esențiale și medicamente pentru boli cronice, categoria B pentru medicamente, altele decât cele încadrate în categoria A, de interes terapeutic semnificativ și categoria C pentru alte medicamente decât cele încadrate în categoria A sau în categoria B. Potrivit articolului 8 alineatul 14 din Legea nr. 537 din 24 decembrie 1993, costul medicamentelor din categoria A sau din categoria B este suportat integral de serviciul de sănătate național, în timp ce costul medicamentelor din categoria C trebuie suportat în mod integral de client.
Ulterior, articolul 85 alineatul 1 din Legea nr. 388 din 23 decembrie 2000 a abrogat categoria B, în timp ce articolul 1 din Legea nr. 311 din 30 decembrie 2004 a creat o nouă categorie de medicamente, categoria C‑bis, cu scopul de a include medicamentele care nu se eliberează pe bază de prescripție medicală și care, spre deosebire de medicamentele din celelalte categorii, pot face obiectul publicității destinate publicului. Ca și în cazul medicamentelor din categoria C, costul medicamentelor din categoria C‑bis trebuie suportat de client.
Decretul‑lege nr. 223 din 4 iulie 2006, devenit lege prin Legea nr. 248 din 4 august 2006, a autorizat înființarea de parafarmacii, ai căror proprietari erau autorizați să vândă medicamente din categoria C‑bis. Mai recent, Decretul‑lege nr. 201 din 6 decembrie 2011, devenit lege prin Legea nr. 214 din 22 decembrie 2011, a extins și mai mult numărul de medicamente care pot fi vândute de parafarmacii, astfel că acum acestea pot oferi publicului anumite medicamente din categoria C care nu sunt eliberate pe bază de prescripție medicală.
Situația de fapt din litigiul principal și întrebările preliminare
Reclamantul din litigiul principal, abilitat să exercite profesia de farmacist și înscris în ordinul farmaciștilor din Catania (Italia), este proprietarul mai multor parafarmacii. El a solicitat Ministero della Salute autorizația de a vinde în una dintre acestea medicamente care se eliberează pe bază de prescripție medicală, dar al căror cost este suportat integral de client.
Ministero della Salute a respins această cerere pentru motivul că, în temeiul reglementării în vigoare, vânzarea medicamentelor respective nu poate avea loc decât în farmacii.
Reclamantul din litigiul principal a formulat o acțiune împotriva acestui refuz la instanța de trimitere, susținând că reglementarea respectivă este contrară dreptului Uniunii.
În aceste condiții, Tribunale amministrativo regionale per la Sicilia a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Principiile libertății de stabilire, nediscriminării și protecției concurenței, prevăzute la articolul 49 TFUE și următoarele, se opun unei reglementări naționale care nu îi permite farmacistului, autorizat și înscris în ordinul profesional respectiv, dar care nu este titular al unității comerciale cuprinse în «pianta organica», să poată vinde cu amănuntul, în parafarmacia pe care o deține, și acele medicamente supuse prescripției medicale numite «rețetă albă», și anume cele care nu sunt acoperite de serviciul sanitar național, ci se află integral în sarcina cetățeanului, stabilind și în acest sector o interdicție a vânzării anumitor categorii de produse farmaceutice și o limitare numerică a unităților comerciale care se pot înființa pe teritoriul național?
2)
Articolul 15 din cartă trebuie interpretat în sensul că principiul stabilit în acesta se aplică fără limite și profesiei de farmacist, fără ca respectivul caracter de interes public al profesiei menționate să justifice regimuri diferite între titularii de farmacii și titularii de parafarmacii în ceea ce privește vânzarea de medicamente menționate la prima întrebare?
3)
Articolul 102 TFUE și articolul 106 [alineatul (1)] TFUE trebuie interpretate în sensul că interdicția abuzului de poziție dominantă se aplică nelimitat profesiei de farmacist, în măsura în care farmacistul titular al unei farmacii tradiționale, care vinde medicamente în temeiul unei convenții încheiate cu serviciul sanitar național, este avantajat de interdicția pentru titularii de parafarmacii de a vinde medicamente din categoria C, fără ca aceasta să aibă o justificare validă în trăsăturile caracteristice de netăgăduit ale profesiei de farmacist generate de interesul public legat de protecția sănătății cetățenilor?”
Prin scrisoarea din 16 decembrie 2013, grefa Curții a transmis instanței de trimitere Hotărârea Venturini și alții (C‑159/12-C‑161/12,
EU:C:2013:791
), invitând‑o să precizeze dacă, în lumina acestei hotărâri, dorea să mențină trimiterea sa preliminară.
Prin decizia din 10 iulie 2014, primită de Curte la 1 august 2014, instanța de trimitere a informat‑o pe aceasta că își menține a doua şi a treia întrebare.
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la a doua întrebare
Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 15 din cartă trebuie interpretat în sensul că se aplică fără limite și profesiei de farmacist, fără ca respectivul caracter de interes public al profesiei menționate să justifice existența unor regimuri diferite între farmaciștii titulari de farmacii și farmaciștii titulari de parafarmacii în ceea ce privește vânzarea medicamentelor care se eliberează pe baza unei „rețete albe”, și anume cele care nu sunt acoperite de serviciul sanitar național și care sunt suportate integral de cumpărător.
În această privință, pentru a permite Curții să ofere o interpretare a dreptului Uniunii care să fie utilă pentru instanța națională, rezultă din articolul 94 litera (c) din Regulamentul de procedură al Curții că cererea de decizie preliminară trebuie să cuprindă expunerea motivelor care au determinat instanța de trimitere să aibă îndoieli cu privire la interpretarea sau validitatea anumitor dispoziții ale dreptului Uniunii, precum și legătura pe care instanța de trimitere o stabilește între aceste dispoziții și legislația națională aplicabilă litigiului principal.
În ceea ce privește a doua întrebare, decizia de trimitere nu îndeplinește însă aceste cerințe.
Astfel, după cum a arătat avocatul general la punctele 68-74 din concluzii, această decizie nu permite înțelegerea motivelor pentru care instanța de trimitere exprimă îndoieli cu privire la compatibilitatea legislației în discuție în litigiul principal cu articolul 15 din cartă și nu cuprinde indicații care să permită Curții să furnizeze instanței de trimitere elementele de interpretare a dreptului Uniunii care să îi permită acesteia să soluționeze problema juridică cu care este sesizată.
Potrivit unei jurisprudențe constante, Curtea poate refuza să statueze asupra unei cereri de decizie preliminară adresate de o instanță națională numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt sau de drept necesare pentru a răspunde în mod util întrebărilor care i‑au fost adresate (a se vedea în acest sens Hotărârea OTP Bank, C‑672/13,
EU:C:2015:185
, punctul 27 și jurisprudența citată).
Or, întrucât Curtea nu dispune de elementele necesare pentru a răspunde în mod util, a doua întrebare trebuie declarată inadmisibilă.
Cu privire la a treia întrebare
Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 102 TFUE și articolul 106 alineatul (1) TFUE trebuie interpretate în sensul că interdicția abuzului de poziție dominantă se aplică nelimitat profesiei de farmacist, în măsura în care farmacistul titular al unei farmacii tradiționale, care vinde medicamente în temeiul unei convenții încheiate cu serviciul sanitar național, este avantajat de interdicția pentru titularii de parafarmacii de a vinde medicamente din categoria C, fără ca aceasta să fie justificată de trăsăturile specifice profesiei de farmacist care rezultă din caracterul de interes public al protecției sănătății cetățenilor.
Potrivit unei jurisprudențe constante, simplul fapt de a crea o poziţie dominantă prin acordarea unor drepturi speciale sau exclusive, în sensul articolului 106 alineatul (1) TFUE, nu este în sine incompatibil cu articolul 102 TFUE. Astfel, un stat membru nu încalcă interdicțiile consacrate de cele două prevederi decât atunci când întreprinderea respectivă, prin simpla exercitare a drepturilor speciale sau exclusive care i‑au fost conferite, ajunge să își exploateze poziția dominantă în mod abuziv ori atunci când aceste drepturi pot crea o situație în care întreprinderea ajunge să comită astfel de abuzuri (Hotărârea Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, C‑451/03,
EU:C:2006:208
, punctul 23 și jurisprudența citată).
În consecință, se pune nu numai problema dacă reglementarea naţională în discuție în litigiul principal a avut ca efect să acorde farmaciilor drepturi speciale sau exclusive în sensul articolului 106 alineatul (1) TFUE, ci şi problema dacă o astfel de reglementare a putut să determine un abuz de poziţie dominantă (a se vedea în acest sens Hotărârea Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, C‑451/03,
EU:C:2006:208
, punctul 24).
Cu toate acestea, astfel cum a constatat avocatul general la punctele 79 și 82 din concluzii, decizia de trimitere nu cuprinde nicio explicaţie referitoare la motivele pentru care instanţa de trimitere consideră că legislația în discuție în litigiul principal nu este compatibilă cu articolele 102 TFUE și 106 TFUE. În special, în aceasta nu se explică de ce reglementarea respectivă ar fi susceptibilă să determine farmaciștii să abuzeze de poziţia lor.
În această privință, trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței citate la punctul 20 din prezenta hotărâre, o întrebare preliminară adresată de o instanță națională este inadmisibilă în cazul în care aceasta din urmă nu furnizează Curții elementele de fapt sau de drept necesare pentru a‑i permite să răspundă în mod util.
Întrucât Curtea nu dispune de elementele necesare pentru a răspunde în mod util, trebuie să se constate că a treia întrebare este inadmisibilă.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privinţa părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:

Întrebările adresate în cadrul cererii de decizie preliminară formulate de Tribunale amministrativo regionale per la Sicilia (Italia) prin decizia din 9 octombrie 2012 și menținute de această instanță sunt inadmisibile.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: italiana.