CELEX: 62010CJ0094
Välilliset verot
Kivennäisöljyjen valmisteverot
Yhteensopimattomuus unionin oikeuden kanssa
Kysymys siitä, ettei valmisteveroa palauteta tuotteiden ostajille, joille valmistevero on vyörytetty

Ennakkoratkaisupyyntö koskee unionin oikeuden tulkintaa perusteettomien maksujen palauttamista ja jäsenvaltioiden vastuuta
unionin oikeuden vastaisen veron kantamisen johdosta koskevissa kysymyksissä.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat yhtäältä Danfoss A/S (jäljempänä Danfoss) ja Sauer-Danfoss ApS (jäljempänä
Sauer-Danfoss) ja toisaalta Skatteministeriet (veroministeriö) ja joka koskee sitä, että veroministeriö on kieltäytynyt palauttamasta
ensin mainituille unionin oikeuden vastaisesti kannettua kivennäisöljyveroa ja korvaamasta tämän lainvastaisen veron kantamisesta
aiheutunutta vahinkoa.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Unionin oikeus
Valmisteveron alaisia tuotteita koskevasta yleisestä järjestelmästä sekä näiden tuotteiden hallussapidosta, liikkumisesta
ja valvonnasta 25.2.1992 annetun neuvoston direktiivin 92/12/ETY (EYVL L 76, s. 1) 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1. Tässä direktiivissä säädetään järjestelmästä, joka koskee valmisteveron ja muiden välittömästi tai välillisesti tuotteiden
kulutukseen kohdistuvien välillisten verojen alaisia tuotteita, lukuun ottamatta arvonlisäveroa ja yhteisön määräämiä veroja.
2. Valmisteveron alaisten tuotteiden valmisteverojen rakennetta ja määrää koskevat erityissäännökset ovat eri direktiiveissä.”
Kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1. Tätä direktiiviä sovelletaan yhteisön tasolla seuraaviin asiaa koskevissa direktiiveissä määriteltyihin tuotteisiin:
–        kivennäisöljyt,
–        alkoholi ja alkoholijuomat,
–        valmistettu tupakka.
2. Edellä 1 kohdassa mainituista tuotteista voidaan erityistarkoituksiin kantaa myös muita välillisiä veroja, jos näiden verojen
kannossa noudatetaan valmisteverojen ja arvonlisäverojen veron perusteen määräämistä, laskentaa, verovaateen täytäntöönpanokelpoisuutta
ja valvontaa koskevia verotussääntöjä.”
Kivennäisöljyjen valmisteverojen rakenteiden yhdenmukaistamisesta 19.10.1992 annetun neuvoston direktiivin 92/81/ETY (EYVL
L 316, s. 12) 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1. Jäsenvaltioiden on kannettava kivennäisöljyistä yhdenmukaistettua valmisteveroa tämän direktiivin mukaisesti.
2. Jäsenvaltioiden on vahvistettava valmisteverojensa määrät kivennäisöljyjen valmisteverojen määrien lähentämisestä annetun
direktiivin 92/82/ETY mukaisesti.”
Direktiivin 92/81 8 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1. Sen lisäksi, mitä direktiivissä 92/12/ETY säädetään yleisesti valmisteveron alaisten tuotteiden vapauttamisesta valmisteverosta
tiettyjen käyttötarkoitusten perusteella, jäsenvaltioiden on vapautettava yhdenmukaistetusta valmisteverosta jäljempänä luetellut
tuotteet edellytyksin, jotka jäsenvaltioiden on vahvistettava verovapautuksien oikean ja selkeän soveltamisen varmistamiseksi
sekä veropetosten, veron kiertämisen tai muiden väärinkäytösten estämiseksi,
a) kivennäisöljyt, joita käytetään muutoin kuin moottori- tai lämmityspolttoaineina;
b) kivennäisöljyt, jotka toimitetaan käytettäviksi moottoripolttoaineina muussa ilmailussa kuin yksityisessä huvi-ilmailussa,
sanotun kuitenkaan rajoittamatta muiden yhteisön säännösten soveltamista.
– –”
Komissio antoi 7.11.1990 tiedonannon ehdotuksesta kivennäisöljyjen valmisteverojen rakenteiden yhdenmukaistamisesta annettavaksi
neuvoston direktiiviksi (KOM(90) 434 lopullinen), ja tiedonannossa täsmennettiin nimenomaisesti, että voitelu- ja hydrauliikkaöljyihin
sovelletaan direktiivissä 92/81 säädettyä verovapautusta.

Kansallinen lainsäädäntö
Direktiivien 92/12 ja 92/81 panemiseksi täytäntöön Tanskan lainsäätäjä antoi kivennäisöljytuotteiden energiaverosta 19.12.1992
lain nro 1029 (lov nr. 1029 af 19. december 1992 om energiafgift af mineralolieprodukter m.v., jäljempänä kivennäisöljyverolaki).
Lain 1 §:n 1 momentissa säädettiin seuraavaa:
”Kivennäisöljytuotteista on maksettava Tanskassa veroa. Vero on
– –
12) 178 äyriä/litra voiteluöljyistä, hydrauliikkaöljyistä ja niitä vastaavista tuotteista.”
Maksuvelvollisia voitelu- ja hydrauliikkaöljyjen valmisteverosta olivat öljy-yhtiöt, mutta kyseisen lain perusteluissa ennakoitiin,
että valmistevero vyörytettäisiin veronalaisten öljyjen ostajille.
Yhteisöjen tuomioistuimen annettua asiassa C-346/97, Braathens, 10.6.1999 (Kok., s. I-3419) tuomion, joka vahvistettiin asiassa
C-437/01, komissio vastaan Italia, 25.9.2003 annetulla tuomiolla (Kok., s. I-9861) ja josta seuraa, että välillisestä verosta
säätäminen yhdenmukaistetusta valmisteverosta vapautetuille tuotteille poistaisi direktiivin 92/81 8 artiklan 1 kohdan b alakohdalta
kaiken tehokkaan vaikutuksen ja ettei tällaista veroa siten voida perustella direktiivin 92/12 3 artiklan 2 kohdalla, Tanskan
veroviranomaiset päättivät keskeyttää hallinnollisesti voitelu- ja hydrauliikkaöljyveron kantamisen 1.12.2001 lähtien. Lailla
nro 395, joka annettiin 6.6.2002, päätettiin kumota mainittu vero 1.12.2001 alkavin vaikutuksin.

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Danfoss osti 1.1.1995 ja 30.11.2001 välisenä aikana voiteluöljyjä erinäisiltä tanskalaisilta öljy-yhtiöiltä, jotka maksettuaan
kivennäisöljyveron Tanskan verottajalle vyöryttivät koko veron määrän eli 6 108 054 Tanskan kruunua (DKK) Danfossille.
Danfoss myi 1.1.1998 ja 30.11.2001 välisenä aikana osan näistä öljyistä Sauer-Danfossille ja sisällytti öljyn myyntihintaan
kivennäisöljyveroa yhteensä 1 686 096 DKK.
Kivennäisöljyveron kumoamisen jälkeen Danfoss ja Sauer-Danfoss vaativat Tanskan veroviranomaisia palauttamaan ostamiensa voiteluöljyjen
kokonaishinnasta lainvastaista veroa vastaavan osan, eli 6 108 054 DKK ja 1 686 096 DKK, mutta ne täsmensivät kuitenkin, että
jos Danfossille palautetaan koko veroviranomaisilta vaadittu määrä, se maksaa Sauer-Danfossille 1 686 096 DKK, joka vastasi
Danfossin myyntihintaan sisältyvän kivennäisöljyveron määrää, ja Sauer-Danfoss peruuttaa vaatimuksensa. Sauer-Danfossin vaatimus
on siten toissijainen Danfossin vaatimukseen nähden.
Ennakkoratkaisupäätöksestä ilmenee lisäksi, että öljy-yhtiöt eivät ole vaatineet palautettavaksi valmisteveroa, joka sisältyi
Danfossille myytyihin voiteluöljyihin.
Pääasian kantajat ovat vaatimustensa tueksi vedonneet siihen, että koska ne ovat joutuneet vastaamaan lainvastaisen veron
taloudellisista vaikutuksista, unionin oikeuden tehokkuusperiaate edellyttää sitä, että palautusta ovat oikeutettuja vaatimaan
ainoastaan ne itse eivätkä öljy-yhtiöt. Pääasian kantajat ovat myös vaatineet Tanskan valtiolta vahingonkorvausta mainitun
veron kantamisesta aiheutuneesta vahingosta.
Pääasian kantajien vaatimukset hylättiin. Tanskan viranomaisten mukaan unionin oikeudessa säädettyä oikeutta perusteettomien
maksujen palauttamiseen sovelletaan ainoastaan välittömästi veronmaksuvelvolliseen tahoon eikä kauppaketjun myöhempiin linkkeihin,
joilla ei itsellään ollut veronmaksuvelvollisuutta ja jotka eivät myöskään ole itse maksaneet verottajalle mitään määriä,
joiden palauttamista ne voisivat vaatia.
Vahingonkorvaukset Tanskan viranomaiset puolestaan epäsivät edellä mainitussa asiassa Braathens annettua tuomiota edeltävältä
ajalta siksi, että kivennäisöljyverolaissa säädetyn veron lainvastaisuus ei ollut niin ilmeinen, että veron kantaminen voisi
johtaa valtion vahingonkorvausvastuuseen, ja mainitun tuomion jälkeiseltä ajalta siksi, että on mahdotonta määrittää, missä
jakeluketjun vaiheessa vahinko on kärsitty, ja täten välitöntä syy-yhteyttä ei ole. Kun perusteeton vero vyörytetään eteenpäin,
kysymys siitä, vastaavatko – ja jos vastaavat, niin kuinka laajasti – tietyt jakeluketjussa myöhemmässä vaiheessa olevat yritykset
tai käyttäjät tosiasiassa tästä verorasituksesta, riippuu monenlaisista seikoista, kuten niistä kyseessä olevien tuotteiden
hinnoittelua koskevista päätöksistä, joita verovelvollinen ja jakeluketjun myöhemmät toimijat tekevät, tuotteiden käyttötavasta
ja kilpailutilanteesta asianomaisilla markkinoilla.
Pääasian kantajat nostivat päätöksistä, joilla hylättiin niiden vaatimukset, kanteen Vestre Landsretissä, joka päätti lykätä
asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)       Onko unionin oikeuden kanssa ristiriidassa se, että jäsenvaltio hylkää palauttamisvaatimuksen, jonka on esittänyt yritys,
jolle on vyörytetty direktiivien vastainen valmistevero, kun hylkäämisen perusteena on – nyt käsiteltävän asian kaltaisissa
olosuhteissa – se, että kyseinen yritys ei ole se yritys, joka on maksanut veron valtiolle?
2)      Onko unionin oikeuden kanssa ristiriidassa se, että jäsenvaltio hylkää korvausvaatimuksen, jonka on esittänyt yritys, jolle
on vyörytetty direktiivien vastainen valmistevero, kun vaatimus hylätään – nyt käsiteltävän asian kaltaisissa olosuhteissa
– jäsenvaltion esittämän perusteen takia (nimittäin siksi, ettei yritys ole välitöntä vahinkoa kärsinyt osapuoli ja ettei
mahdollisen vahingon ja vastuuseen johtavan menettelyn välillä ole välitöntä syy-yhteyttä)?”

Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu

Ensimmäinen kysymys
Ensimmäisellä kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii selvittämään, voiko jäsenvaltio hylätä sellaisen
toimijan esittämän palauttamisvaatimuksen, jolle perusteettoman veron määrä on vyörytetty, sillä perusteella, ettei tämä toimija
ole maksuvelvollinen mainitusta verosta eikä se täten ole maksanut veron määrää veroviranomaisille.
Tähän kysymykseen vastaamiseksi on heti alkuun muistutettava, että oikeus saada takaisin sellaiset verot tai maksut, jotka
jäsenvaltio on kantanut unionin oikeuden vastaisesti, seuraa niistä oikeuksista, joita yksityisille on annettu unionin oikeussäännöillä,
joilla tällaiset verot tai maksut kielletään, ja täydentää näitä oikeuksia. Jäsenvaltiolla on siten lähtökohtaisesti velvollisuus
palauttaa unionin oikeuden vastaisesti kannetut verot tai maksut (ks. asia 199/82, San Giorgio, tuomio 9.11.1983, Kok., s.
3595, Kok. Ep. VII, s. 373, 12 kohta; asia C-264/08, Direct Parcel Distribution Belgium, tuomio 28.1.2010, Kok., s. I-731,
45 kohta ja asia C-398/09, Lady & Kid ym., tuomio 6.9.2011, 17 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Unionin oikeuden kanssa yhteensopimattomien verojen tai maksujen palauttamista koskevasta periaatteesta poiketen perusteettomasti
kannetun veron tai maksun palauttamisesta voidaan kieltäytyä vain, jos oikeudenhaltijat saisivat palauttamisesta perusteetonta
etua eli jos on osoitettu, että henkilö, joka on velvollinen maksamaan veron tai maksun, on todellisuudessa vyöryttänyt sen
välittömästi ostajalle (ks. vastaavasti em. asia Lady & Kid ym., tuomion 18 ja 20 kohta).
Tällaisessa tilanteessa perusteettomasti kannettua veroa tai maksua ei ole lopullisesti maksanut verovelvollinen vaan ostaja,
jolle vero tai maksu on vyörytetty. Jos verovelvolliselle myyjälle palautettaisiin veron tai maksun määrä, jonka hän on jo
vyöryttänyt ostajalle, myyjä saisi tämän vuoksi tämän määrän kahdesti, mitä on pidettävä perusteettoman edun saamisena, eikä
niitä seurauksia, joita ostajalle aiheutuu veron tai maksun lainvastaisuudesta, korjattaisi ollenkaan (yhdistetyt asiat C-192/95–C-218/95,
Comateb ym., tuomio 14.1.1997, Kok., s. I-165, 22 kohta ja em. asia Lady & Kid ym., tuomion 19 kohta).
Tästä seuraa, että oikeudella perusteettoman veron palauttamiseen pyritään korjaamaan vaikutuksia, joita veron unionin oikeuden
vastaisuudesta aiheutuu, poistamalla se taloudellinen rasitus, joka verosta on perusteetta aiheutunut sille toimijalle, joka
on lopulta tosiasiallisesti vastannut tästä verosta.
Näiden täsmennysten jälkeen on kuitenkin myös muistutettava, että vakiintuneessa oikeuskäytännössä on todettu, että koska
unioni ei ole antanut verojen palauttamisvaatimuksia koskevia säännöksiä, kunkin jäsenvaltion tehtävänä on sisäisessä oikeusjärjestyksessään
säätää kyseisten vaatimusten esittämistä koskevista edellytyksistä, joiden on kuitenkin oltava vastaavuusperiaatteen ja tehokkuusperiaatteen
mukaisia (ks. asia C‑291/03, MyTravel, tuomio 6.10.2005, Kok., s. I‑8477, 17 kohta ja asia C-35/05, Reemtsma Cigarettenfabriken,
tuomio 15.3.2007, Kok., s. I-2425, 37 kohta).
Kun tässä yhteydessä otetaan huomioon perusteettoman veron palauttamisen tarkoitus, sellaisena kuin se esitetään tämän tuomion
23 kohdassa, tehokkuusperiaatteen noudattaminen edellyttää, että jäsenvaltiot määrittävät menettelyllistä itsemääräämisoikeutta
koskevan periaatteen nojalla perusteettoman veron palauttamista koskevan kanteen nostamisen edellytykset siten, että perusteettomasta
verosta aiheutunut taloudellinen rasitus voidaan poistaa.
Tästä on jo todettu oikeuskäytännössä, että jos lopullinen ostaja voi kansallisen oikeuden nojalla saada verovelvolliselta
takaisin maksettavakseen vyörytetyn veron tai maksun määrän, verovelvollisen on puolestaan voitava saada maksamansa määrä
takaisin kansallisilta viranomaisilta (ks. em. yhdistetyt asiat Comateb ym., tuomion 24 kohta). Niin ikään kansallinen järjestelmä,
jossa tavaran luovuttaja tai palvelun suorittaja, joka on erehdyksessä tilittänyt arvonlisäveron veroviranomaisille, voi vaatia
sen palauttamista ja jossa palvelujen vastaanottaja voi nostaa perusteettomien maksujen palauttamista koskevan siviilioikeudellisen
kanteen tuota luovuttajaa tai suorittajaa vastaan, on tehokkuusperiaatteiden mukainen, koska se mahdollistaa sen, että vastaanottaja,
joka on joutunut vastaamaan erehdyksessä laskutetusta verosta, saa perusteettomasti tilitetyt summat palautetuiksi (ks. em.
asia Reemtsma Cigarettenfabriken, tuomion 39 kohta).
Tästä seuraa, että jäsenvaltio voi lähtökohtaisesti evätä perusteettoman veron palauttamisvaatimuksen, jonka on esittänyt
lopullinen ostaja, jolle tämä vero on vyörytetty, sillä perusteella, ettei mainittu ostaja ole maksanut veroa veroviranomaisille,
kunhan se, joka lopullisesti vastaa tästä verosta, voi kansallisen oikeuden nojalla nostaa siviilioikeudellisen perusteettomien
maksujen palauttamista koskevan kanteen verovelvollista vastaan.
Jos palautuksen saaminen verovelvolliselta osoittautuu kuitenkin mahdottomaksi tai suhteettoman vaikeaksi esimerkiksi verovelvollisen
maksukyvyttömyyden vuoksi, tehokkuusperiaate edellyttää, että ostajan on voitava kohdistaa palauttamisvaatimuksensa suoraan
veroviranomaisille ja että jäsenvaltioiden on annettava tätä varten tarvittavat välineet ja menettelyä koskevat yksityiskohtaiset
säännöt (ks. em. asia Reemtsma Cigarettenfabriken, tuomion 41 kohta).
Ensimmäiseen kysymykseen on täten vastattava siten, että jäsenvaltio voi hylätä perusteettoman veron palauttamisvaatimuksen,
jonka on esittänyt ostaja, jolle tämä vero on vyörytetty, sillä perusteella, ettei mainittu ostaja ole maksanut veroa veroviranomaisille,
kunhan kyseinen ostaja voi kansallisen oikeuden nojalla nostaa siviilioikeudellisen perusteettomien maksujen palauttamista
koskevan kanteen verovelvollista vastaan ja kunhan perusteettoman veron palautuksen saaminen verovelvolliselta ei ole käytännössä
mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa.

Toinen kysymys
Toisella kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii selvittämään, voiko jäsenvaltio hylätä korvausvaatimuksen,
jonka on esittänyt yritys, jolle verovelvollinen on vyöryttänyt perusteettoman veron, sillä perusteella, ettei tämän veron
kantaminen valtion toimesta selvästikään ole välittömässä syy-yhteydessä kyseiselle yritykselle aiheutuneeseen vahinkoon nähden.
Tällä kysymyksellään kansallinen tuomioistuin pyytää unionin tuomioistuinta täsmentämään, voidaanko verovelvollisen omasta
tahdostaan tekemää päätöstä perusteettoman veron vyöryttämisestä eteenpäin pitää tekijänä, joka katkaisee välittömän syy-yhteyden
jäsenvaltion toiminnan ja ostajan kärsimän vahingon välillä.
Aluksi on muistutettava, ettei unionin tuomioistuimen tehtävänä ole luonnehtia oikeudellisesti pääasian kantajien ennakkoratkaisua
pyytäneessä tuomioistuimessa nostamia kanteita perusteettoman veron palauttamisvaatimuksiksi tai vahingonkorvausvaatimuksiksi
(ks. yhdistetyt asiat C-397/98 ja C-410/98, Metallgesellschaft ym., tuomio 8.3.2001, Kok., s. I-1727, 81 kohta ja asia C-446/04,
Test Claimants in the FII Group Litigation, tuomio 12.12.2006, Kok., s. I-11753, 201 kohta) ja että vahingonkorvausvaatimus
voidaan esittää rinnan perusteettomien maksujen palauttamista koskevan vaatimuksen kanssa (ks. vastaavasti em. yhdistetyt
asiat Comateb ym., tuomion 34 kohta).
On niin ikään muistutettava, että vahinkoa kärsineillä yksityisillä on oikeus korvaukseen vahingosta, jota niille on aiheutunut
siitä syystä, että jäsenvaltio on rikkonut unionin oikeutta, kun kolme edellytystä täyttyy, eli kun rikotun unionin oikeusnormin
tarkoituksena on antaa oikeuksia yksityisille, kun tämän normin rikkominen on riittävän ilmeinen ja kun yksityisille aiheutunut
vahinko on välittömässä syy-yhteydessä tähän rikkomiseen (ks. asia C-118/08, Transportes Urbanos y Servicios Generales, tuomio
26.1.2010, Kok., s. I-635, 30 kohta ja asia C-568/08, Combinatie Spijker Infrabouw-De Jonge Konstruktie ym., tuomio 9.12.2010,
87 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Välitöntä syy-yhteyttä koskevan vaatimuksen osalta vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että sen tarkistaminen, seuraako
väitetty vahinko riittävän välittömästi siitä, että jäsenvaltio on rikkonut unionin oikeutta, on lähtökohtaisesti kansallisen
tuomioistuimen tehtävänä (ks. yhdistetyt asiat C-46/93 ja C-48/93, Brasserie du pêcheur ja Factortame, tuomio 5.3.1996, Kok.,
s. I-1029, 65 kohta; asia C-524/04, Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, tuomio 13.3.2007, Kok., s. I-2107, 122
kohta ja asia C-470/03, AGM-COS.MET, tuomio 17.4.2007, Kok., s. I-2749, 83 kohta).
Antaakseen ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle hyödyllisen vastauksen unionin tuomioistuin voi kuitenkin antaa sille
kaikki tarpeelliseksi katsomansa ohjeet (ks. vastaavasti asia C-150/99, Stockholm Lindöpark, tuomio 18.1.2001, Kok., s. I-493,
38 kohta ja asia C-566/07, Stadeco, tuomio 18.6.2009, Kok., s. I-5295, 43 kohta).
Tätä silmällä pitäen on todettava, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa kansallisessa säännöstössä, jossa välittömän
syy-yhteyden voidaan osoittaa vallitsevan ainoastaan valtion kantaman perusteettoman veron ja verovelvolliselle aiheutuneen
vahingon välillä, ei voida ymmärtää tätä syy-yhteyttä koskevaa edellytystä sillä tavalla, että korvauksen saaminen kärsitystä
vahingosta tulee käytännössä mahdottomaksi tai suhteettoman vaikeaksi.
Tämän johdosta tällainen kansallinen säännöstö on lähtökohtaisesti tehokkuusperiaatteen mukainen, kunhan ostaja, jolle verovelvollinen
on vyöryttänyt kyseisestä verosta aiheutuvan rasituksen, voi kansallisen oikeuden nojalla vaatia tästä syystä kärsimänsä vahingon
korvaamista kyseiseltä verovelvolliselta.
Vastaavasti kuin tämän tuomion 28 kohdassa todetaan, on niin, että jos korvauksen saaminen verovelvolliselta siitä vahingosta,
jota on aiheutunut ostajalle, joka on vastannut hänelle vyörytetyn veron taloudellisesta rasituksesta, osoittautuu kuitenkin
mahdottomaksi tai suhteettoman vaikeaksi esimerkiksi verovelvollisen maksukyvyttömyyden vuoksi, tehokkuusperiaate edellyttää,
että kyseisen ostajan on voitava kohdistaa vahingonkorvausvaatimuksensa suoraan valtiolle, eikä valtio voi pätevästi vastustaa
tätä vaatimusta vetoamalla välittömän syy-yhteyden puuttumiseen perusteettoman veron kantamisen ja ostajan kärsimän vahingon
välillä.
Toiseen kysymykseen on täten vastattava siten, että jäsenvaltio voi hylätä vahingonkorvausvaatimuksen, jonka on esittänyt
ostaja, jolle verovelvollinen on vyöryttänyt perusteettoman veron, sillä perusteella, ettei kyseisen veron kantamisen ja kärsityn
vahingon välillä ole välitöntä syy-yhteyttä, kunhan ostaja voi kansallisen oikeuden nojalla vaatia vahingonkorvausta verovelvolliselta
ja kunhan ostajan ei ole käytännössä mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa saada korvausta kärsimästään vahingosta verovelvolliselta.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Unionin oikeuden sääntöjä on tulkittava siten, että
1)
jäsenvaltio voi hylätä perusteettoman veron palauttamisvaatimuksen, jonka on esittänyt ostaja, jolle tämä vero on vyörytetty,
sillä perusteella, ettei mainittu ostaja ole maksanut veroa veroviranomaisille, kunhan kyseinen ostaja voi kansallisen oikeuden
nojalla nostaa siviilioikeudellisen perusteettomien maksujen palauttamista koskevan kanteen verovelvollista vastaan ja kunhan
perusteettoman veron palautuksen saaminen verovelvolliselta ei ole käytännössä mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa;
2)
jäsenvaltio voi hylätä vahingonkorvausvaatimuksen, jonka on esittänyt ostaja, jolle verovelvollinen on vyöryttänyt perusteettoman
veron, sillä perusteella, ettei kyseisen veron kantamisen ja kärsityn vahingon välillä ole välitöntä syy-yhteyttä, kunhan
ostaja voi kansallisen oikeuden nojalla vaatia vahingonkorvausta verovelvolliselta ja kunhan ostajan ei ole käytännössä mahdotonta
tai suhteettoman vaikeaa saada korvausta kärsimästään vahingosta verovelvolliselta.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: tanska.