CELEX: 62013CJ0607
Zahtjev za prethodnu odluku
Poljoprivreda
Zajednička organizacija tržišta
Banane
Uredba (EZ) br. 2362/98
Članci 7., 11. i 21.
Carinske kvote
Banane podrijetlom iz država AKP‑a
Novi operator
Uvozne dozvole
Neprenosivost prava koja proizlaze iz određenih uvoznih dozvola
Zloporaba
Uredba (EZ) br. 2988/95
Članak 4. stavak 3

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 11. i 21. Uredbe Komisije (EZ) br. 2362/98 od 28. listopada 1998. o načinima primjene Uredbe Vijeća (EEZ) br. 404/93 o režimu uvoza banana u Zajednicu (
SL L 293, str. 32
.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1632/2000 od 25. srpnja 2000. (
SL L 187, str. 27
.; u daljnjem tekstu: Uredba br. 2362/98), kao i članka 4. stavka 3. Uredbe Vijeća (EZ, Euratom) br. 2988/95 od 18. prosinca 1995. o zaštiti financijskih interesa Europskih zajednica (
SL L 312, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 5.).
Zahtjev je upućen u okviru spora između Ministera dell’economia e delle finanze (Ministarstvo gospodarstva i financija), Agenzije delle dogane (Carinska uprava) i Europske komisije, s jedne strane, te zakonskih zastupnika društava uvoznika u Europsku uniju banana podrijetlom iz afričkih, karipskih i pacifičkih zemalja (u daljnjem tekstu: države AKP‑a) kao i iz trećih zemalja, među kojima su bili SIMBA SpA (u daljnjem tekstu: SIMBA) i Rico Italia srl (u daljnjem tekstu: Rico Italia), s druge strane, povodom iznosa carine koji su ta društva trebala platiti zbog tih uvoza.
Pravni okvir
Uredba (EEZ) br. 404/93
Glava IV. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 404/93 od 13. veljače 1993. o zajedničkoj organizaciji tržišta banana (
SL 1993., L 47, str. 1
.)., kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 1257/1999 od 17. svibnja 1999. o potpori Europskog fonda za smjernice i jamstva u poljoprivredi (EFSJP) ruralnom razvoju kojom se izmjenjuju i stavljaju izvan snage određene uredbe (
SL L 160, str. 80
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 1., str. 93.; u daljnjem tekstu: Uredba br. 404/93), naslovljena je „Trgovina s trećim zemljama“. Članci 16. do 20. Uredbe br. 404/93, koji se nalaze u toj glavi IV., uređuju carinske stope koje se primjenjuju na banane podrijetlom iz trećih zemalja.
Članak 16. te uredbe propisuje:
„Članci 16. do 20. ove glave primjenjuju se samo na svježe proizvode obuhvaćene oznakom KN ex 0803 00 19.
Za potrebe ove glave primjenjuju se sljedeće definicije:
1)
‚tradicionalni uvoz iz država AKP‑a’: uvoz u [Uniju] banana podrijetlom iz država navedenih u Prilogu, do količine od 857.700 tona (neto težina) godišnje; te banane nazivaju se ‚tradicionalne banane iz AKP‑a’;
2)
‚netradicionalni uvoz iz država AKP‑a’: uvoz u [Uniju] banana podrijetlom iz država AKP‑a koje nisu obuhvaćene definicijom iz točke 1.; te banane nazivaju se ‚netradicionalne banane iz AKP‑a’;
3)
‚uvoz iz trećih država koje nisu države AKP‑a’: uvoz u [Uniju] banana podrijetlom iz trećih država koje nisu države AKP‑a; te banane nazivaju se ‚banane trećih država’.“ [neslužbeni prijevod]
U članku 18. navedene uredbe predviđeno je:
„1.   Otvara se godišnja carinska kvota od 2.200.000 tona (neto težina) za uvoz banana iz trećih država i netradicionalnih banana iz AKP‑a.
U okviru te carinske kvote, za uvoz banana iz trećih država plaća se carina u iznosu od 75 [eura] po toni, a uvoz netradicionalnih banana iz AKP‑a oslobođen je od carine.
2.   Otvara se dodatna godišnja carinska kvota od 353.000 tona (neto težina) za uvoz banana iz trećih država i netradicionalnih banana iz AKP‑a.
U okviru te carinske kvote, za uvoz banana iz trećih država plaća se carina u iznosu od 75 [eura] po toni, a uvoz netradicionalnih banana iz AKP‑a oslobođen je od carine.
3.   Uvoz tradicionalnih banana iz AKP‑a oslobođen je od carine.
[...]“ [neslužbeni prijevod]
Članak 19. stavak 1. navedene uredbe propisuje:
„Upravljanje carinskim kvotama iz članka 18. stavaka 1. i 2. i uvoz tradicionalnih banana iz AKP‑a obavljaju se primjenom metode koja se temelji na uzimanju u obzir tradicionalnih trgovinskih tokova (u skladu s tzv. metodom ‚pozicionirani operatori/novi operatori’).
[…]“ [neslužbeni prijevod]
Uredba br. 2362/98
Uvodne izjave 6., 8., 10. i 14. Uredbe br. 2362/98 propisuju:
„(6)
budući da se novim operatorima treba ostaviti udio u carinskim kvotama i tradicionalnim bananama iz AKP‑a; da ukupno dodijeljena količina treba biti dostatna da omogući operatorima sudjelovanje u trgovini uvoza i potakne zdravo tržišno natjecanje;
[...]
(8)
budući da iskustvo višegodišnje primjene režima Zajednice za uvoz banana upućuje na potrebu pooštravanja kriterija prihvatljivosti za nove operatore kako bi se izbjegla registracija potpuno fiktivnih subjekata i odobravanje dodjele količina kao odgovora na lažne ili špekulativne zahtjeve; da je osobito opravdano zahtijevati minimum iskustva u uvozu sličnih proizvoda – svježih proizvoda obuhvaćenih poglavljima 7., 8. i, pod određenim uvjetima, proizvoda iz poglavlja 9. kombinirane nomenklature; da također, kako bi se izbjegli zahtjevi za dodjelu godišnjih količina koji nemaju gotovo nikakvu vezu sa stvarnim kapacitetima operatora te koji neće dovesti do zahtjeva za uvozne dozvole za odnosne količine, podnošenje zahtjeva za dodjelu godišnjih količina treba se uvjetovati pružanjem jamstva kao zamjene za jamstvo za uvoznu dozvolu [...];
[...]
(10)
budući da treba donijeti odredbe koje se primjenjuju na registraciju operatora i utvrđivanje, ovisno o slučaju, njihovih referentnih količina ili njihove dodijeljene godišnje količine, odrediti provjere i kontrole koje trebaju obaviti nadležna nacionalna tijela te precizirati posljedice koje proizlaze iz povrede određenih obveza, osobito u području registracija i prijava u svrhu dobivanja referentnih količina ili dodjela na temelju režima uvoza;
[...]
(14)
budući da treba odrediti uvjete i učinke takvog prijenosa dozvole uzimajući u obzir definiciju kategorija operatora propisanu ovom uredbom; da prijenos ograničen na samo jednog preuzimatelja po dozvoli ili potvrdi ili njihovu izvatku omogućava razvoj trgovinskih odnosa između različitih registriranih operatora; da se međutim, lažna trgovina, špekulacija ili ometanje redovite trgovine ne treba poticati dopuštanjem prijenosa s ,novih operatora' u korist ,pozicioniranih operatora'“ [neslužbeni prijevod]
Članak 2. te uredbe propisuje da su carinske kvote i tradicionalne banane iz AKP‑a, iz članka 18. stavaka 1. i 2. te iz članka 16. Uredbe br. 404/93 predviđene u iznosu do 92% pozicioniranim operatorima definiranima u članku 3. Uredbe br. 2362/98 te do 8% novim operatorima definiranima u njezinu članku 7.
U skladu s člankom 7. Uredbe br. 2362/98:
„U svrhu ove uredbe, ‚novi operator’ je, s obzirom na uvoz sukladno carinskim kvotama i koji se odnosi na tradicionalne banane iz AKP‑a, gospodarski subjekt s poslovnim nastanom u [Uniji], koji se u vrijeme registracije
a)
samostalno i za vlastiti račun bavio trgovinskim djelatnostima uvoza svježeg voća i povrća obuhvaćenog poglavljima 7. i 8. ili proizvoda iz poglavlja 9. tarifne i statističke nomenklature i Zajedničke carinske tarife, ako je također uvozio proizvode obuhvaćene poglavljima 7. i 8. u jednoj od tri godine koje su neposredno prethodile godini u vezi s kojom se registracija traži i
b)
koji je tom djelatnošću uvezao proizvode deklarirane carinske vrijednosti od 400.000 [eura] ili više tijekom razdoblja navedenoga u točki (a).“ [neslužbeni prijevod]
Članak 8. stavak 4. podstavak 1. te uredbe propisuje:
„Kako bi obnovio svoju registraciju, operator mora dostaviti nadležnim tijelima dokaze da je stvarno za svoj račun uvezao najmanje 50% količine koja mu je dodijeljena za tekuću godinu.“ [neslužbeni prijevod]
Članak 11. stavak 1. ove uredbe propisuje:
„Države članice dužne su osigurati poštovanje odredbi ovog odjeljka.
Osobito, provjeravaju obavljaju li dotični operatori uvoznu djelatnost za vlastiti račun kao uvoznici u [Uniji] u sektoru navedenom u članku 7. i kao samostalni gospodarski subjekti u pogledu svoje uprave, osoblja i poslovanja. Ako postoje razlozi za sumnju da ti uvjeti nisu ispunjeni, zahtjevi za registraciju i dodjelu godišnje količine prihvaćaju se samo ako operator pruži dokaze o ispunjavanju uvjeta koje nadležna nacionalna tijela smatraju prihvatljivima.“ [neslužbeni prijevod]
Pravila za izdavanje uvoznih dozvola propisana su u člancima 14. do 22. iste uredbe. Članak 21. stavci 1. i 2. navedene uredbe predviđaju:
„1.   Prava koja proizlaze iz uvoznih dozvola izdanih u skladu s ovim poglavljem mogu se prenositi sukladno uvjetima propisanima člankom 9. Uredbe [Komisije] (EEZ) br. 3719/88 [od 16. studenoga 1988. o utvrđivanju zajedničkih detaljnih pravila primjene sustava uvoznih i izvoznih dozvola i potvrda o utvrđenom predujmu za poljoprivredne proizvode (
SL 1988., L 331, str. 1
.)] na jednog operatora preuzimatelja, ne dovodeći u pitanje stavak 2. ovog članka.
2.   Prava se mogu prenositi:
a)
između pozicioniranih operatora registriranih sukladno članku 5.;
b)
s pozicioniranih operatora na nove operatore registrirane sukladno članku 8. ili
c)
između novih operatora.
Prijenos prava s novog operatora na pozicioniranog operatora nije dopušten.“ [neslužbeni prijevod]
Uredba br. 2988/95
Članak 4. Uredbe br. 2988/95 glasi kako slijedi:
„1.   Svaka nepravilnost u pravilu ima za posljedicu oduzimanje nepravilno stečene koristi:
—
obvezom plaćanja ili vraćanja dugovanih ili nepravilno stečenih iznosa,
—
ukupnim ili djelomičnim gubitkom garancija danih za potporu odobrenog zahtjeva za pogodnost ili u trenutku primitka predujma.
2.   Primjena mjera iz stavka 1. ograničava se na oduzimanje stečenih pogodnosti te, kada je tako propisano, kamate koja se može odrediti na paušalnoj osnovi.
3.   Radnje za koje je određeno da im je svrha stjecanje pogodnosti suprotno ciljevima prava Zajednice, u slučaju umjetnog stvaranja traženih uvjeta za stjecanje te pogodnosti, imaju za posljedicu, ovisno o slučaju, nemogućnost dobivanja pogodnosti ili njezino oduzimanje.
4.   Mjere propisane ovim člankom ne smatraju se kaznama.“
Glavni postupak i prethodna pitanja
Tijekom 1999. i 2000. godine društva koja su imala status „novog“ operatera, u smislu članka 7. Uredbe br. 2362/98, i koja su imala uvozne dozvole „AGRIM“ nužne sukladno carinskim kvotama propisanima Uredbom br. 404/93 obavila su transakcije uvoza u Uniju banana podrijetlom iz država AKP‑a i iz trećih država koje nisu države AKP‑a. Na tom su temelju dotični uvozi, ovisno o slučaju, bili oslobođeni od carine ili se za njih plaćala snižena carina u iznosu od 75 eura po toni neto (u daljnjem tekstu: preferencijalna carinska stopa).
SIMBA, koju zastupaju R. i R. Orsero, društvo je s djelatnošću uvoza banana, kao pozicionirani operator u smislu članka 3. Uredbe br. 2362/98, i trgovine bananama u Uniji. Rico Italia, društvo koje zastupa M. Misturelli, uvoznik je registriran kao novi operator.
Poreznim nadzorom koji je nad SIMBA‑om provela Guardia di Finanza (carinska i financijska policija) utvrđeno je postojanje potencijalno prijevarnog postupanja u trgovini među SIMBA‑om, Ricom Italia i novim operatorima u glavnom postupku.
Ti su postupci provedeni na način da se zaobiđe zabrana propisana u članku 21. stavku 2. drugom podstavku Uredbe br. 2362/98, prijenosa prava koja proizlaze iz uvoznih dozvola s novog operatora na pozicioniranog operatora, i omogući tim putem SIMBA‑i nezakonito korištenje preferencijalne carinske stope za uvoz banana pomoću uvoznih dozvola „AGRIM“ koje su stekli novi operatori u glavnom postupku.
Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da transakcije u glavnom postupku odgovaraju sljedećoj shemi:
—
najprije je SIMBA sustavno prodavala Ricu Italia banane koje su se nalazile izvan carinskog područja Unije;
—
zatim je Rico Italia prodao banane novim operatorima u glavnom postupku koji su imali uvozne dozvole potrebne za korištenje preferencijalne carinske stope;
—
potom su novi operatori u glavnom postupku uvezli banane u Uniju te su ih, nakon što su ocarinjene, prodali Ricu Italia;
—
zatim je Rico Italia prodao banane SIMBA‑i.
Protiv zastupnika SIMBA‑e, Rica Italia i novih operatora u glavnom postupku pokrenut je kazneni postupak zbog krijumčarenja i davanja lažnih izjava. Ministero dell’economia e delle finanze, Agenzia delle dogane i Komisija bili su oštećenici u tom postupku.
U prvostupanjskom postupku Tribunale di Verona (Okružni sud u Veroni, Italija) proglasio je zastupnika Rica krivim za činjenice zbog kojih je optužen i, odlučujući o imovinskopravnim zahtjevima, naložio mu plaćanje naknade pretrpljene štete oštećenicima te plaćanje privremenog iznosa Ministeru dell’economia e delle finanze i Agenziji delle dogane. Taj je sud oslobodio ostale optuženike.
Corte d’appello di Venezia (Žalbeni sud u Veneciji, Italija), odlučivši da su kaznene optužbe protiv zastupnika Rica Italia zastarjele, obustavio je postupak, ali je potvrdio prvostupanjsku presudu u dijelu u kojem se odnosi na imovinskopravne zahtjeve. Taj je sud također potvrdio oslobađanje novih operatora u glavnom postupku, kako je odlučeno u prvostupanjskom postupku, zbog toga što su oni, za razliku od Rica Italia, stvarno sudjelovali u uvozu svježeg voća i povrća te ispunjavali nužne uvjete za stjecanje statusa novih operatora u smislu Uredbe br. 2362/98.
U postupku povodom žalbe u kasacijskom postupku koji su pred njim pokrenuli oštećenici protiv presude Corte d’Appello di Venezia, Corte suprema di cassazione (Kasacijski sud) odlučila je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članak 11. Uredbe br. 2362/98, sukladno kojem je obveza država članica utvrditi obavljaju li operatori uvoznu djelatnost za vlastiti račun kao samostalni gospodarski subjekti u pogledu njihove uprave, osoblja i poslovanja, tumačiti u smislu da su od carinskih povlastica koje se priznaju novim operatorima isključene uvozne djelatnosti koje se obavljaju za račun pozicioniranog operatora, a obavljaju ih osobe koje samo formalno ispunjavaju uvjete koje ta uredba predviđa za ,nove operatore'?
2.
Dopušta li Uredba br. 2362/98 pozicioniranom operatoru da prodaje banane koje se nalaze izvan teritorija Europske unije novom operatoru s kojim se sporazumio da će se potonji pobrinuti za unošenje banana na teritorij Europske unije po preferencijalnoj stopi i preprodati ih istom pozicioniranom operatoru po cijeni koja je dogovorena prije same transakcije a da ne snosi nikakav stvarni poslovni rizik i bez davanja bilo kakvih sredstava za takvu transakciju?
3.
Predstavlja li sporazum spomenut u drugom pitanju povredu zabrane prijenosa prava s novog operatora na pozicioniranog operatora koja je propisana u članku 21. stavku 2. Uredbe br. 2362/98, s posljedicom da izvršeni prijenos ostaje bez učinka te se carina duguje prema punoj, a ne prema preferencijalnoj stopi, u skladu s odredbama članka 4. stavka 3. Uredbe br. 2988/95?“
Zahtjev za ponovno otvaranje usmenog dijela postupka
Usmeni dio postupka zatvoren je 5. veljače 2015., nakon što je nezavisna odvjetnica iznijela svoje mišljenje.
Dopisom od 19. ožujka 2015., koji je Sud zaprimio istog dana, M. Surian zahtijevao je od Suda, s jedne strane, da odredi ponovno otvaranje usmenog dijela postupka i, s druge strane, da uputi Corte suprema di cassazione zahtjev za pojašnjenje u vezi s činjenicama u glavnom postupku kako ih je taj sud opisao u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje. Sličan zahtjev podnijeli su R. i R. Orsero kao i E. Palombini, dopisima od 20. i 26. ožujka 2015., koje je Sud zaprimio istog dana.
U prilog svojim zahtjevima, te stranke u glavnom postupku u bitnome ističu, sukladno svojim argumentima u pisanim očitovanjima predanima Sudu i na raspravi, da određene činjenice iznesene u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje nisu sukladne činjenicama utvrđenima u prvostupanjskom postupku i u žalbenom postupku. Te stranke tvrde da se stoga mišljenje koje je iznijela nezavisna odvjetnica temelji na pogrešnim činjenicama s obzirom na netočan sadržaj te odluke.
U tom pogledu treba istaknuti da Sud može u svakom trenutku, nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, odrediti ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, u skladu s člankom 83. Poslovnika Suda, osobito ako smatra da stvar nije dovoljno razjašnjena ili ako je u predmetu potrebno odlučiti na temelju argumenta o kojem se nije raspravljalo među strankama ili zainteresiranim osobama iz članka 23. Statuta Suda Europske unije.
U konkretnom slučaju Sud je, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, smatrao da ima sva saznanja potrebna da bi se odgovorilo na postavljena prethodna pitanja te da bi se o njima raspravljalo među strankama.
Također, Sud je smatrao da nije potrebno uputiti zahtjev za pojašnjenje Corte suprema di cassazione.
Stoga zahtjeve M. Surian, R. i R. Orsero te E. Palombini valja odbaciti.
Dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku
Valja utvrditi da novi operatori u glavnom postupku osporavaju činjenice u glavnom postupku, kako proizlazi iz njihovih pisanih očitovanja predanih Sudu i iz argumentacije iznesene na raspravi pred Sudom. Ta se osporavanja osobito odnose na činjenične pretpostavke na kojima se temelje pitanja suda koji je uputio zahtjev, a koje prema tvrdnjama tih operatora nisu sukladne činjenicama koje su utvrdili sudovi koji su odlučivali o meritumu.
U tim okolnostima, novi operatori u glavnom postupku tvrde da je zahtjev za prethodnu odluku nedopušten.
U tom pogledu, potrebno je podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda pitanja koja se odnose na tumačenje prava Unije koja postavlja nacionalni sud u pravnom i činjeničnom kontekstu, za čije je određivanje odgovoran te čiju točnost Sud nije dužan provjeravati, uživaju pretpostavku relevantnosti (vidjeti osobito presudu Genil 48 i Comercial Hostelera de Grandes Vinos, C‑604/11,
EU:C:2013:344
, t. 26.). Sud može odbiti odlučiti o zahtjevu koji je uputio nacionalni sud samo ako je posve očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili glavnim postupkom, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se mogao dati koristan odgovor na postavljena pitanja (vidjeti osobito presudu Genil 48 i Comercial Hostelera de Grandes Vinos, C‑604/11,
EU:C:2013:344
, t. 26. i navedenu sudsku praksu).
Međutim, valja utvrditi da u ovom slučaju o tome nije riječ.
Naime, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je tumačenje odredbi Uredbe br. 2362/98 te, osobito, njezinih članaka 7., 11. i 21. nužno za donošenje odluke u glavnom postupku, posebno kako bi se utvrdilo predstavljaju li transakcije u glavnom postupku zloporabu u odnosu na pravo Unije. U tom smislu, žalba u kasacijskom postupku podnesena Corte suprema di cassazione odnosi se na osnovanost tumačenja tih članaka od strane Corte d’appello di Venezia.
Osim toga, također valja navesti da, u okviru postupka iz članka 267. UFEU‑a, Sud ne može odlučivati o sporu koji se odnosi na činjenice. O takvom sporu, kao uostalom i svakoj ocjeni činjenica u postupku, nadležan je odlučivati nacionalni sud (presuda CEPSA, C‑279/06,
EU:C:2008:485
, t. 30. i navedena sudska praksa).
Sukladno navedenome, zahtjev za prethodnu odluku jest dopušten.
Prvo pitanje
Najprije valja podsjetiti da je prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, u okviru postupka suradnje između nacionalnih sudova i Suda predviđenog člankom 267. UFEU‑a, dužnost Suda da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji mu omogućuje rješavanje spora koji se pred njim vodi. U tom smislu, Sud mora po potrebi preformulirati pitanja koja su mu postavljena (vidjeti osobito presudu Douane Advies Bureau Rietveld, C‑541/13,
EU:C:2014:2270
, t. 18. i navedenu sudsku praksu).
U tom pogledu Sud može iz svih podataka koje je dostavio nacionalni sud, a osobito iz obrazloženja odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, izvesti elemente prava Unije koje treba tumačiti uzimajući u obzir predmet spora (vidjeti u tom smislu osobito presudu eco cosmetics i Raiffeisenbank St. Georgen, C‑119/13 i C‑120/13,
EU:C:2014:2144
, t. 33. i navedenu sudsku praksu).
U predmetnom slučaju, iako se postavljeno pitanje odnosi na tumačenje članka 11. Uredbe br. 2362/98, iz ukupnog sadržaja tog pitanja kao i iz elemenata koje je dostavio nacionalni sud u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da taj sud zapravo postavlja pitanje o uvjetu propisanom člankom 7. točkom (a) te uredbe, tumačenom u odnosu na spomenuti članak 11., u skladu s kojim „novi“ operator mora obavljati djelatnost uvoza „za vlastiti račun i samostalno“.
Naime, iako je u glavnom postupku nesporno da su novi operatori u tom postupku ispunjavali taj uvjet u vrijeme registracije, sud koji je uputio zahtjev želi utvrditi može li se smatrati da su ti operatori, zbog svojeg sudjelovanja u transakcijama u glavnom postupku, obavljali svoju djelatnost uvoza na tržištu banana u skladu sa zahtjevima iz te uredbe.
Stoga, prvo prethodno pitanje valja shvatiti na način da se njime pita treba li članak 7. točku (a) Uredbe br. 2362/98, tumačen u odnosu na članak 11. te uredbe, tumačiti na način da se uvjet u skladu s kojim gospodarski subjekt mora obavljati trgovinsku djelatnost uvoza „za vlastiti račun i samostalno“ odnosi samo na registraciju tog subjekta kao „novog“ operatora u smislu članka 7. točke (a) Uredbe br. 2362/98 ili se taj uvjet zahtijeva i kako bi on mogao zadržati taj status radi uvoza banana u okviru carinskih kvota predviđenih Uredbom br. 404/93.
Kad je riječ o uvozu banana u Uniju, najprije valja navesti da Uredba br. 404/93 uspostavlja sustav trgovine s trećim državama, koji se među ostalim temelji na carinskim kvotama propisanima u članku 18. stavcima 1. i 2. te uredbe.
Upravljanje tim carinskim kvotama obavlja se, na temelju članka 19. stavka 1. te uredbe, primjenom tzv. metode ‚pozicionirani operatori/novi operatori’, koja se temelji na uzimanju u obzir tradicionalne trgovine, iako je, kako je navedeno u trinaestoj uvodnoj izjavi iste uredbe, određena količina ostavljena na raspolaganje novim operatorima koji su nedavno započeli s trgovinskim djelatnostima ili će s njima započeti u tom sektoru.
U tom smislu, članak 2. Uredbe br. 2362/98 propisuje raspodjelu količine raspoloživih banana u okviru spomenutih carinskih kvota između pozicioniranih operatora i novih operatora. Iz uvodne izjave 6. te uredbe proizlazi da je cilj te raspodjele omogućiti novim operatorima sudjelovanje u trgovini uvoza banana i potaknuti zdravo tržišno natjecanje.
Tako je Uredbom br. 2362/98 sudjelovanje operatora u carinskim kvotama podvrgnuto određenim posebnim uvjetima na način da se može očuvati raspodjela koja se navodi u prethodnoj točki ove presude.
Među tim uvjetima nalaze se oni iz članka 7. te uredbe, koji se odnose na stjecanje statusa „novog“ operatora. Na temelju tog članka, „novim“ operatorom smatra se gospodarski subjekt s poslovnim nastanom u Uniji, koji se u vrijeme registracije, među ostalim samostalno i za vlastiti račun, bavio trgovinskim djelatnostima uvoza svježeg voća i povrća obuhvaćenog poglavljima 7. i 8. Zajedničke carinske tarife, u jednoj od tri godine koje su neposredno prethodile godini u vezi s kojom se registracija traži.
Iako iz teksta članka 7. proizlazi da za stjecanje statusa novog operatora uvoznik mora ispunjavati „u vrijeme registracije“ uvjete koje taj članak propisuje, iz istog teksta također proizlazi da se taj status stječe „s obzirom na uvoz sukladno carinskim kvotama“.
Dakle, s obzirom na cilj raspodjele carinskih kvota i očuvanje zdravog tržišnog natjecanja na uvoznom tržištu banana, kako je navedeno u točki 44. ove presude, uvjet u skladu s kojim se djelatnost novog operatora treba obavljati „za vlastiti račun i samostalno“ ne može se tumačiti na način da se odnosi samo na djelatnost koju je taj operator obavljao u razdoblju prije svoje registracije, nego se proteže i izvan tog razdoblja.
Naime, raspodjela carinskih kvota između pozicioniranih operatora i novih operatora podrazumijeva da stvarni novi operatori djeluju na tržištu i, stoga, u potpunosti razviju svoje gospodarske aktivnosti (vidjeti u tom smislu presudu Di Lenardo i Dilexport, C‑37/02 i C‑38/02,
EU:C:2004:443
, t. 84. i 87.). U tom smislu, kako proizlazi iz uvodne izjave 8. Uredbe br. 2362/98, cilj kriterija prihvatljivosti za nove operatore jest, u okviru upravljanja carinskim kvotama, izbjegavanje registracije potpuno fiktivnih subjekata te na taj način borba protiv špekulativnih i lažnih praksi.
Dakle, cilj uvjeta u vezi sa samostalnošću trgovinske djelatnosti novih operatora iz članka 7. točke (a) Uredbe br. 2362/98 jest izbjeći da pozicionirani operator koji se već koristio dijelom carinskih kvota uspije prisvojiti, posredstvom drugog operatora, dio carinskih kvota predviđen za nove operatore.
Proizlazi da taj uvjet valja tumačiti na način da također obuhvaća djelatnost uvoza banana novih operatora u okviru carinskih kvota. To je tumačenje uostalom potkrijepljeno kontekstom u kojem se nalazi članak 7. točka (a) Uredbe br. 2362/98.
Naime, najprije, kako bi obnovili svoju godišnju registraciju, članak 8. stavak 4. te uredbe propisuje da ti operatori moraju dostaviti nadležnim nacionalnim tijelima dokaze da su stvarno za svoj račun uvezli najmanje 50% količine koja im je pojedinačno dodijeljena za tekuću godinu. Kako je istaknula nezavisna odvjetnica u točki 64. svojeg mišljenja, taj uvjet tim operatorima nameće obvezu minimalnog iskorištavanja dodijeljene im godišnje količine kako bi se osiguralo da oni doista sudjeluju u trgovini uvoza banana te time pojačavaju natjecanje na tom tržištu.
Na drugom mjestu, na temelju članka 11. stavka 1. Uredbe br. 2362/98, države članice moraju provjeriti obavljaju li novi operatori uvoznu djelatnost za vlastiti račun u Uniji kao samostalni gospodarski subjekti, a, u slučaju sumnje u poštovanje tog uvjeta, dotični operator mora dostaviti nadležnom nacionalnom tijelu dokaze koje će ono smatrati „zadovoljavajućima“ kako bi se odobrio njegov zahtjev za registraciju i dodjelu godišnje količine i dokazala njegova samostalnost u upravljanju (vidjeti u tom smislu presudu Di Lenardo i Dilexport, C‑37/02 i C‑38/02,
EU:C:2004:443
, t. 86.).
Stoga, uzimajući u obzir sva prethodno navedena razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 7. točku (a) Uredbe br. 2362/98, tumačen u odnosu na članak 11. te uredbe, treba tumačiti na način da se uvjet u skladu s kojim gospodarski subjekt mora obavljati trgovinsku djelatnost uvoza „za vlastiti račun i samostalno“ ne zahtijeva samo za registraciju tog subjekta kao „novog“ operatora u smislu te odredbe, nego i kako bi on mogao zadržati taj status radi uvoza banana u okviru carinskih kvota predviđenih Uredbom br. 404/93.
Drugo pitanje i prvi dio trećeg pitanja
Svojim drugim pitanjem i prvim dijelom trećeg pitanja, koje treba analizirati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 21. stavak 2. Uredbe br. 2362/98 tumačiti na način da se protivi transakcijama, poput onih u glavnom postupku, pomoću kojih novi operator, posredstvom drugog operatora koji je registriran kao novi operator, kupi robu od pozicioniranog operatora prije njezina uvoza u Uniju, a zatim je proda tom pozicioniranom operatoru preko istog posrednika, nakon što je tu robu uvezao u Uniju.
Sukladno članku 21. stavku 2. Uredbe br. 2362/98, prijenos prava koja proizlaze iz uvoznih dozvola izdanih u skladu s tom uredbom nije dopušten s novog operatora na pozicioniranog operatora.
U okviru transakcija u glavnom postupku nesporno je da se, u nedostatku prijenosa dozvola „AGRIM“ ili prava koja proizlaze iz tih dozvola s novih operatora u glavnom postupku na pozicioniranog operatora SIMBA, članak 21. stavak 2. Uredbe br. 2362/98 načelno ne može primijeniti.
Međutim, s obzirom na transakcije uvoza u Uniju koje se u bitnome mogu usporediti s onima u glavnom postupku, Sud je u svojoj presudi SICES i dr. (C‑155/13,
EU:C:2014:145
, t. 40.) presudio da, iako se članak 6. stavak 4. Uredbe Komisije (EZ) br. 341/2007 od 29. ožujka 2007. o otvaranju i predviđanju upravljanja carinskim kvotama te uvođenju sustava uvoznih dozvola i potvrda o podrijetlu za češnjak i druge poljoprivredne proizvode uvezene iz trećih zemalja (
SL L 90, str. 12
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 25., str. 197.), kojim je propisana zabrana prijenosa prava koja proizlaze iz uvoznih dozvola, načelno ne protivi takvim transakcijama, one ipak predstavljaju zloporabu prava ako su dogovorene umjetno s temeljnim ciljem stjecanja koristi od preferencijalne carinske stope.
Kako je nezavisna odvjetnica istaknula u točki 95. svojeg mišljenja, odluka iz presude SICES i dr. (C‑155/13,
EU:C:2014:145
) može se prenijeti na predmet u glavnom postupku.
U tom smislu valja navesti da, iako Sud, kad odlučuje o prethodnom pitanju, može, ako je potrebno, dati nacionalnom sudu pojašnjenja koja ga usmjeravaju u njegovom tumačenju, ipak je na nacionalnom sudu da provjeri jesu li elementi koji predstavljaju zloporabu prisutni u postupku koji se pred njim vodi. U tom kontekstu provjera postojanja zloporabe zahtijeva od suda koji je uputio zahtjev da uzme u obzir sve činjenice i okolnosti slučaja, uključujući trgovačke aktivnosti prije i poslije predmetnog uvoza (presuda SICES i dr., C‑155/13,
EU:C:2014:145
, t. 34. i navedena sudska praksa).
Sukladno sudskoj praksi Suda, za dokazivanje zlouporabe potrebno je, s jedne strane, dokazati ukupnost objektivnih okolnosti iz kojih proizlazi da, unatoč formalnom poštovanju uvjeta predviđenih propisima Unije, nije ostvaren cilj predviđen tim propisima i, s druge strane, dokazati subjektivni element koji se ogleda u namjeri da se ostvari pogodnost koja proizlazi iz propisa Unije umjetno stvarajući uvjete potrebne za njezino ostvarenje (vidjeti osobito presude Eichsfelder Schlachtbetrieb, C‑515/03,
EU:C:2005:491
, t. 39. i u tom smislu SICES i dr., C‑155/13,
EU:C:2014:145
, t. 31. do 33.).
Kada je riječ, najprije, o objektivnom cilju Uredbe br. 2362/98, kako je među ostalim navedeno u točki 44. ove presude, cilj te uredbe jest, pomoću raspodjele carinskih kvota, omogućiti novim operatorima sudjelovanje u trgovini uvoza banana kako bi se tamo potaknulo zdravo tržišno natjecanje. U tu svrhu, iz uvodne izjave 14. te uredbe proizlazi da je cilj zabrane prijenosa prava s novih operatora u korist pozicioniranih operatora, propisane člankom 21. stavkom 2. drugim podstavkom iste uredbe, izbjeći lažnu trgovinu ili špekulacije među tim operatorima ili ometanje redovite trgovine na uvoznom tržištu banana.
Stoga valja utvrditi da cilj propisa Unije nije ispunjen ako sukcesivne transakcije kupnje, uvoza i prodaje banana, poput onih u glavnom postupku, iako su pojedinačno gledano pravno valjane, zapravo predstavljaju zabranjen prijenos uvoznih dozvola ili prava koja proizlaze iz tih dozvola s novog operatora u korist pozicioniranog operatora, omogućujući potonjem da proširi svoj utjecaj izvan dijela kvota koje su za njega predviđene za uvoz u Uniju banana po preferencijalnoj carinskoj stopi.
Na drugom mjestu, kad je riječ o motivu tih transakcija, također valja utvrditi, kako bi se dokazalo postojanje zloporabe, da je temeljni cilj tih transakcija omogućiti dotičnom pozicioniranom operatoru da uveze svoje vlastite banane po preferencijalnoj carinskoj stopi u okviru dijela carinskih kvota predviđenih za nove operatore.
U tom smislu, kako je Sud presudio u presudi SICES i dr. (C‑155/13,
EU:C:2014:145
, t. 37. do 39.), kako bi se moglo smatrati da je glavni cilj transakcija poput onih u glavnom postupku dati kupcu u Uniji neopravdanu korist, potrebno je da su uvoznici imali namjeru dati korist tom kupcu i da te transakcije za njih nemaju nikakvo gospodarsko i trgovačko opravdanje, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri. Čak i ako su te transakcije motivirane željom kupca za korištenjem preferencijalne carinske stope i čak i ako su dotični uvoznici toga bili svjesni, ne može se
a priori
smatrati da su one za potonje bez gospodarskog opravdanja. Međutim, ne može se isključiti da su, u određenim okolnostima, takve transakcije dogovorene umjetno u isključivom cilju korištenja preferencijalne carinske stope.
Kad je riječ o transakcijama u glavnom postupku, jesu li one umjetno dogovorene može se osobito ocjenjivati s obzirom na postojanje indicija koji upućuju na to da su novi operatori u glavnom postupku u navedenim transakcijama zapravo imali ulogu običnih fiktivnih subjekata u korist SIMBA‑e. S obzirom na argumente iznesene kao odgovor na prvo pitanje, ta ocjena uključuje provjeru jesu li ti operatori zatražili registraciju kao novi operatori s ciljem stjecanja dozvola „AGRIM“ samo kako bi uvezli banane u Uniju po preferencijalnoj stopi, za račun pozicioniranog operatora SIMBA.
U tom smislu, sud koji je uputio zahtjev može uzeti u obzir sve pravne, ekonomske i/ili osobne veze između operatora koji su sudjelovali u tim transakcijama (presuda Part Service, C‑425/06,
EU:C:2008:108
, t. 62.) i, oslanjajući se na indicije iz točke 39. presude SICES i dr. (C‑155/13,
EU:C:2014:145
), osobito činjenicu da novi operator nositelj dozvola „AGRIM“ nije preuzeo nikakav poslovni rizik u okviru transakcija u glavnom postupku, s obzirom na to da ga je zapravo pokrivao kupac u Uniji koji je ujedno pozicionirani operator, ili činjenicu da je, s obzirom na cijenu prodaje i preprodaje dotične robe, profitna marža novih operatora bila beznačajna.
Međutim, kako su istaknuli novi operatori u glavnom postupku u svojim pisanim očitovanjima podnesenima Sudu, valja pojasniti da, s obzirom na specifičnost uvoznog tržišta banana, činjenica da su ti operatori raspolagali vlastitom infrastrukturom za skladištenje i prijevoz uvezenih banana nije odlučujuća za utvrđenje da su transakcije u glavnom postupku lažne. Naime, nametanje novim operatorima zahtjeva da raspolažu takvom infrastrukturom bilo bi protivno cilju Uredbe br. 2362/98 da se novim operatorima omogući sudjelovanje u trgovini uvoza banana.
Nadalje, kako ističe Komisija u svojim očitovanjima, činjenica da su transakcije u glavnom postupku lažne može proizlaziti i iz sustavnog uključivanja u te transakcije društva posrednika, u predmetnom slučaju društva Rico Italia, registriranog kao novog operatora, ako se utvrdi da je jedini cilj tog uključivanja bilo prikrivanje veza između pozicioniranog operatora poput SIMBA i novih operatora, poput onih u glavnom postupku, kako bi se izbjegla primjena članka 21. stavka 2. Uredbe br. 2362/98.
Stoga na drugo pitanje i prvi dio trećeg pitanja valja odgovoriti tako da članak 21. stavak 2. Uredbe br. 2362/98 treba tumačiti na način da se protivi transakcijama, poput onih u glavnom postupku, pomoću kojih novi operator, posredstvom drugog operatora koji je registriran kao novi operator, kupi robu od pozicioniranog operatora prije njezina uvoza u Uniju, a zatim je proda tom pozicioniranom operatoru preko istog posrednika, nakon što je tu robu uvezao u Uniju, ako te transakcije predstavljaju zloporabu, a što treba utvrditi sud koji je uputio zahtjev.
Drugi dio trećeg pitanja
Drugim dijelom trećeg pitanja sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje o posljedicama koje trebaju proizaći iz utvrđenja zloporabe, u slučaju da se postojanje takvog postupanja utvrdi u glavnom postupku.
U tom smislu valja utvrditi da je člankom 4. stavkom 3. Uredbe br. 2988/95 propisano da „radnje za koje je određeno da im je svrha stjecanje pogodnosti suprotno ciljevima prava Zajednice, u slučaju umjetnog stvaranja traženih uvjeta za stjecanje te pogodnosti, imaju za posljedicu, ovisno o slučaju, nemogućnost dobivanja pogodnosti ili njezino oduzimanje“.
Obveza vraćanja pogodnosti koja je neosnovano stečena protupropisnim ponašanjem ne predstavlja sankciju, već je jednostavno posljedica utvrđenja da su traženi uvjeti za stjecanje pogodnosti koja proizlazi iz propisa Unije umjetno stvoreni, zbog čega je stečena pogodnost neosnovana i, dakle, nastaje obveza njezinog vraćanja (vidjeti presudu Pometon, C‑158/08,
EU:C:2009:349
, t. 28. i navedenu sudsku praksu).
Proizlazi da transakcije koje čine zloporabu treba ponovno definirati sud koji je uputio zahtjev na način da ponovno uspostavi situaciju koja bi postojala da nije bilo transakcija koje čine zloporabu (vidjeti analognu presudu Halifax i dr., C‑255/02,
EU:C:2006:121
, t. 94.).
Tako je operator koji je na umjetan način došao u položaj koji mu omogućuje da se nezakonito koristi preferencijalnim carinskim stopama za uvoz banana dužan platiti carinu koja se odnosi na predmetne proizvode, bez obzira na eventualne upravne, građanske ili kaznene sankcije koje su predviđene nacionalnim zakonodavstvom (vidjeti analognu presudu Christodoulou i dr., C‑116/12,
EU:C:2013:825
, t. 68.).
Stoga na drugi dio trećeg pitanja valja odgovoriti tako da članak 4. stavak 3. Uredbe br. 2988/95 treba tumačiti na način da utvrđenje zloporabe u okolnostima kao što su one u glavnom postupku znači da je operator koji je na umjetan način došao u položaj koji mu omogućuje da se nezakonito koristi preferencijalnim carinskim stopama za uvoz banana dužan platiti carinu koja se odnosi na predmetne proizvode, bez obzira na eventualne upravne, građanske ili kaznene sankcije koje su predviđene nacionalnim zakonodavstvom.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

1.
Članak 7. točku (a) Uredbe Komisije (EZ) br. 2362/98 od 28. listopada 1998. o načinima primjene Uredbe Vijeća (EEZ) br. 404/93 o režimu uvoza banana u Zajednicu (
SL L 293, str. 32
.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1632/2000 od 25. srpnja 2000., tumačen u odnosu na članak 11. te uredbe, treba tumačiti na način da se uvjet u skladu s kojim gospodarski subjekt mora obavljati trgovinsku djelatnost uvoza „za vlastiti račun i samostalno“ ne zahtijeva samo za registraciju tog subjekta kao „novog“ operatora u smislu te odredbe, nego i kako bi on mogao zadržati taj status radi uvoza banana u okviru carinskih kvota predviđenih Uredbom Vijeća (EEZ) br. 404/93 od 13. veljače 1993. o zajedničkoj organizaciji tržišta banana (
SL 1993., L 47, str. 1
.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 1257/1999 od 17. svibnja 1999. o potpori Europskog fonda za smjernice i jamstva u poljoprivredi (EFSJP) ruralnom razvoju kojom se izmjenjuju i stavljaju izvan snage određene uredbe.

2.
Članak 21. stavak 2. Uredbe br. 2362/98, kako je izmijenjena, treba tumačiti na način da se protivi transakcijama, poput onih u glavnom postupku, pomoću kojih novi operator, posredstvom drugog operatora koji je registriran kao novi operator, kupi robu od pozicioniranog operatora prije njezina uvoza u Uniju, a zatim je proda tom pozicioniranom operatoru preko istog posrednika, nakon što je tu robu uvezao u Uniju, ako te transakcije predstavljaju zloporabu, a što treba utvrditi sud koji je uputio zahtjev.

3.
Članak 4. stavak 3. Uredbe Vijeća (EZ, Euratom) br. 2988/95 od 18. prosinca 1995. o zaštiti financijskih interesa Europskih zajednica treba tumačiti na način da utvrđenje zloporabe u okolnostima kao što su one u glavnom postupku znači da je operator koji je na umjetan način došao u položaj koji mu omogućuje da se nezakonito koristi preferencijalnim carinskim stopama za uvoz banana dužan platiti carinu koja se odnosi na predmetne proizvode, bez obzira na eventualne upravne, građanske ili kaznene sankcije koje su predviđene nacionalnim zakonodavstvom.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: talijanski