CELEX: 62007TJ0398
Konkurencija
Piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi
Ispanijos prieigos prie plačiajuosčio interneto rinkos
Sprendimas, kuriuo konstatuotas EB 82 straipsnio pažeidimas
Kainų nustatymas
Kainų žirklės
Lojalus bendradarbiavimas
EB 82 straipsnio taikymas ultra vires
Teisinis saugumas
Teisėtų lūkesčių apsauga

Faktinės bylos aplinkybės
Telefónica SA
– tai
Telefónica
grupės, ankstesnio valstybės monopolio Ispanijos telekomunikacijos sektoriuje, patronuojanti bendrovė. Per laikotarpį, kuriam skirtas 2007 m. liepos 4 d. Komisijos sprendimas C(2007) 3196 galutinis dėl procedūros pagal [EB] 82 straipsnį (byla COMP/38.784 –
Wanadoo España
prieš
Telefónica
) (toliau – ginčijamas sprendimas), t. y. 2001 m. rugsėjo–2006 m. gruodžio mėnesiais, greitaeigio interneto paslaugas
Telefónica
teikė per savo dukterinę bendrovę
Telefónica de España SAU
(toliau – TESAU) ir per dvi kitas dukterines bendroves
Telefónica Data de España SAU
ir
Terra Networks España SA
, kurios susijungė su TESAU atitinkamai 2006 m. birželio 30 d. ir liepos 7 d. (ginčijamo sprendimo 11, 13 ir 19–21 konstatuojamosios dalys). Per visą tirtąjį laikotarpį
Telefónica
ir jos dukterinės bendrovės (toliau kartu vadinamos
Telefónica
) sudarė vieną ir tą patį ekonominį vienetą (ginčijamo sprendimo 12 konstatuojamoji dalis).
Iki visiško telekomunikacijos rinkų liberalizavimo 1998 m.
Telefónica
priklausė Ispanijos valstybei ir sudarė įstatymu nustatytą monopolį mažmeninių fiksuoto ryšio telekomunikacijos paslaugų teikimo srityje. Šiuo metu ji eksploatuoja vienintelį nacionalinio lygio fiksuotos telefonijos tinklą (ginčijamo sprendimo 13 konstatuojamoji dalis).
2003 m. liepos 11 d.
Wanadoo España SL
(dabar –
France Telecom España SA
) pateikė Europos Bendrijų Komisijai skundą, kuriame teigė, kad marža tarp didmeninių kainų, kurias
Telefónica
dukterinės bendrovės taiko savo konkurentams didmeninėms greitaeigės prieigos paslaugoms tiekti Ispanijoje, ir mažmeninių kainų, kurias jos taiko galutiniams vartotojams, nėra pakankama, kad
Telefónica
konkurentai galėtų su ją konkuruoti (ginčijamo sprendimo 26 konstatuojamoji dalis).
2004 m. lapkričio 18 d. Komisija nusiuntė prašymą suteikti informacijos
Comisión del Mercado de las Telecomunicaciones
(CMT, Ispanijos telekomunikacijos rinkos komisija).
2004 m. gruodžio 17 d. Komisija nusiuntė CMT elektroninį laišką, siekdama gauti papildomos informacijos prie paprašytosios 2004 m. lapkričio 18 d.2005 m. sausio 17 d. Komisija taip pat nusiuntė jai papildomą prašymą suteikti informacijos.
2004 m. gruodžio 20 d. ir 2005 m. sausio 26 bei vasario 2 d. CMT atsakė į 2004 m. lapkričio 18 d. ir gruodžio 17 d. bei 2005 m. sausio 17 d. Komisijos prašymus suteikti informacijos.
2006 m. vasario 20 d. Komisija nusiuntė
Telefónica
pranešimą apie kaltinimus, o ši į jį atsakė 2006 m. gegužės 19 d. (ginčijamo sprendimo 27 konstatuojamoji dalis).
2006 m. gegužės 15 d. Komisija pranešė CMT, kad tuo atveju, jeigu pageidautų dalyvauti klausymuose, ji turėtų pateikti atitinkamą prašymą bylą nagrinėjančiam pareigūnui. 2006 m. gegužės 24 d. Komisija nusiuntė CMT nekonfidencialią pranešimo apie kaltinimus versiją ir paragino pateikti savo komentarus raštu.
Telefónica
prašymu 2006 m. birželio 12 ir 13 d. buvo surengti klausymai. Ši bendrovė, pareiškėja ir tretieji suinteresuotieji asmenys turėjo galimybę būti išklausyti ir pateikti savo komentarus dėl pranešime apie kaltinimus Komisijos iškeltų problemų (ginčijamo sprendimo 30 konstatuojamoji dalis). CMT pateikė savo pastabas žodžiu. 2006 m. birželio 26 d. ji atsakė į kelis per klausymus pareiškėjos užduotus klausimus.
2007 m. sausio 11 d. Komisija nusiuntė
Telefónica
raštą; juo ragino pateikti savo komentarus dėl išvadų, kurias Komisija ketino padaryti remdamasi naujomis pranešime apie kaltinimus nepaminėtomis faktinėmis aplinkybėmis.
Telefónica
atsakė į šį raštą 2007 m. vasario 12 d. (ginčijamo sprendimo 31 konstatuojamoji dalis).
2007 m. birželio 12 d. CMT pirmininkas nusiuntė Komisijai raštą, kuriuo pranešė apie ginčijamo sprendimo pasekmes reglamentavimo požiūriu ir apgailestavo dėl veiksmingo Komisijos ir CMT bendradarbiavimo stokos vykstant procedūrai. Komisija į šį raštą atsakė 2007 m. rugpjūčio 21 d. raštu.
2007 m. birželio 14 d. įvyko Komisijos ir CMT susitikimas.
2007 m. birželio 15 d. CMT kaip ekspertė dalyvavo 2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų [EB] 81 ir 82 straipsniuose, įgyvendinimo (
OL L 1, 2003, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 205) 14 straipsnyje numatyto Patariamojo komiteto konkurenciją ribojančių veiksmų ir dominuojančios padėties klausimais posėdyje.
Ginčijamas sprendimas
2007 m. liepos 4 d. Komisija priėmė ginčijamą sprendimą, kuris sudaro šio ieškinio dalyką.
Ginčijamame sprendime Komisija identifikavo tris atitinkamas prekių rinkas, t. y. vieną mažmeninę greitaeigio ryšio rinką ir dvi didmenines greitaeigio ryšio rinkas (ginčijamo sprendimo 145–208 konstatuojamosios dalys).
Atitinkama mažmeninė rinka, remiantis ginčijamu sprendimu, apima visus nediferencijuotus greitaeigio ryšio produktus, neatsižvelgiant į tai, ar jie tiekiami per ADSL (
Asymetric Digital Subscriber Line
, asimetrinė skaitmeninė abonento linija), ar pasitelkiant kitą technologiją, kurie platinami „vartotojų rinkoje“, orientuojantis į namų ūkio ir ne namų ūkio klientus. Tačiau ši rinka neapima pritaikytųjų greitaeigės prieigos paslaugų, daugiausia orientuotų į „didelius vartotojus“ (ginčijamo sprendimo 153 konstatuojamoji dalis).
Dėl didmeninių rinkų Komisija pažymėjo, kad egzistuoja trys pagrindiniai didmeniniai pasiūlymai, t. y. vien
Telefónica
platinamas referencinis didmeninio atsietos prieigos prie vietinės linijos tarifo pasiūlymas, taip pat vien
Telefónica
platinamas regioninis didmeninis pasiūlymas (
GigADSL
, toliau – regioninis didmeninis produktas) ir keli nacionaliniai didmeniniai produktai, kurie platinami tiek
Telefónica
(ADSL-IP ir
ADSL-IP Total
, toliau – nacionalinis didmeninis produktas), tiek kitų operatorių, remiantis atsieta prieiga prie vietinės linijos ir (arba) regioniniu didmeniniu pasiūlymu (ginčijamo sprendimo 75 konstatuojamoji dalis).
Siekdama apibrėžti šioje byloje reikšmingas atitinkamas didmenines rinkas, Komisija ištyrė, ar pirmesniame punkte aprašyti didmeninės prieigos produktai priklauso tai pačiai, ar skirtingoms prekių rinkoms (ginčijamo sprendimo 162 konstatuojamoji dalis). Šiuo klausimu Komisija nusprendė, kad regioninis didmeninis produktas ir atsieta prieiga prie vietinės linijos nėra tarpusavyje pakeičiami (ginčijamo sprendimo 163–182 konstatuojamosios dalys). Komisija taip pat laikėsi nuomonės, jog pakankamo pakeičiamumo nėra ir tarp regioninių bei nacionalinių didmeninių produktų (ginčijamo sprendimo 183–195 konstatuojamosios dalys), kartu patikslinusi, kad tikslios regioninių ir nacionalinės didmeninių rinkų ribos, atsižvelgiant į
Telefónica
dominuojančią padėtį kiekvienoje šių rinkų, neturi lemiamos reikšmės (ginčijamo sprendimo 195 konstatuojamoji dalis). Galiausiai Komisija nusprendė, kad kitos nei ADSL greitaeigės prieigos technologijos, visų pirma kabelis, negali būti pripažintos ADSL pasiūlymų substitutais (ginčijamo sprendimo 196–207 konstatuojamosios dalys). Komisija padarė išadą, kad nagrinėjamos didmeninės rinkos, kiek tai susiję su ginčijamo sprendimo tikslais, apima regioninį didmeninį produktą ir nacionalinį didmeninį produktą, išskyrus didmenines paslaugas per kabelį ir skirtingas ADSL technologijas (ginčijamo sprendimo 6 ir 208 konstatuojamosios dalys).
Remiantis ginčijamu sprendimu, atitinkamos didmeninės ir mažmeninės geografinės rinkos yra nacionalinės (Ispanijos teritorija) (ginčijamo sprendimo 209 konstatuojamoji dalis).
Toliau Komisija konstatavo, kad
Telefónica
užima dominuojančią padėtį nagrinėjamose didmeninėse rinkose (ginčijamo sprendimo 223–242 konstatuojamosios dalys). Anot jos, nagrinėjamu laikotarpiu
Telefónica
turėjo monopolį regioninių didmeninių produktų rinkoje ir užėmė daugiau kaip 84 % nacionalinio didmeninio produkto rinkos (ginčijamo sprendimo 223 ir 235 konstatuojamosios dalys). Remiantis ginčijamu sprendimu (243–277 konstatuojamosios dalys),
Telefónica
taip pat užėmė dominuojančią padėtį mažmeninėje rinkoje.
Komisija ištyrė, ar
Telefónica
piktnaudžiavo dominuojančia padėtimi nagrinėjamose rinkose (ginčijamo sprendimo 278–694 konstatuojamosios dalys). Šiuo klausimu Komisija nusprendė, kad
Telefónica
pažeidė EB 82 straipsnį, laikotarpiu nuo 2001 m. rugsėjo iki 2006 m. gruodžio mėn. nustačiusi nesąžiningas kainas savo konkurentams maržų mažinimo tarp mažmeninės greitaeigės prieigos kainų Ispanijos „vartotojų“ rinkoje ir didmeninės greitaeigės prieigos kainų regioniniu bei nacionaliniu lygiu forma (ginčijamo sprendimo 694 konstatuojamoji dalis).
Siekdama įrodyti maržų mažinimą nagrinėjamu atveju, Komisija pirmiausia priminė teisės aktuose įtvirtintą situaciją, kai
Telefónica
teikė didmeninius regioninius ir nacionalinius produktus, be kita ko, Ispanijos teisėje
Telefónica
nustatytą įpareigojimą sąžiningomis sąlygomis suteikti didmeninę prieigą regioniniu ir nacionaliniu lygmenimis. Komisija taip pat priminė nuo 1999 m. kovo mėnesio CMT bendrovei
Telefónica
nustatytą įpareigojimą teikti didmeninius regioninius produktus ir pažymėjo, kad
Telefónica
savo iniciatyva pradėjo siūlyti savo
ADSL-IP Total
produktą 1999 m. rugsėjo mėnesį, nors CMT buvo įpareigojusi teikti prieigą prie ADSL-IP nuo 2002 m. balandžio mėnesio (ginčijamo sprendimo 288 ir 289 konstatuojamosios dalys).
Antra, dėl maržų mažinimo apskaičiavimo metodo Komisija nusprendė:
primo
, kad
Telefónica
konkurentų produktyvumo lygis turi būti vertinamas pagal jos sąnaudas paskesnės pakopos rinkoje (tiek pat produktyvaus konkurento kriterijus) (ginčijamo sprendimo 311–315 konstatuojamosios dalys);
secundo
, kad reikšmingą sąnaudų įvertinimo metodą nagrinėjamu atveju sudaro ilgo laikotarpio vidutinių padidėjimo sąnaudų (anglų k.
Long Run Average Incremental Cost
; toliau – LRAIC) metodas (ginčijamo sprendimo 316–324 konstatuojamosios dalys);
tertio
, kad pelningumui per tam tikrą laiką vertinti buvo galima pritaikyti du metodus, t. y. vadinamąjį „laikotarpių“ metodą ir diskontuotų pinigų srautų metodą (ginčijamo sprendimo 325–385 konstatuojamosios dalys);
quarto
, kad maržų mažinimas turėjo būti apskaičiuojamas remiantis atitinkamoje mažmeninėje rinkoje
Telefónica
platinamų paslaugų portfeliu (ginčijamo sprendimo 386–388 konstatuojamosios dalys); ir,
quinto
, kiek tai susiję su duomenų dėl pirmesnės pakopos rinkos pasirinkimu, siekiant apskaičiuoti galimybę pasiekti paskesnės pakopos rinkos kainas, kad tiek pat efektyvus konkurentas turi galėti pasiekti
Telefónica
kainas pasinaudodamas bent vienu iš
Telefónica
didmeninių produktų kiekvienoje atitinkamoje didmeninėje rinkoje (ginčijamo sprendimo 389–396 konstatuojamosios dalys).
Trečia, Komisija paskaičiavo, ar
Telefónica
kainų pirmesnėje ir paskesnėje rinkose skirtumas padengia bent jau
Telefónica
LRAIC pirmesnėje rinkoje (ginčijamo sprendimo 397–511 konstatuojamosios dalys). Pritaikiusi pirmesniame punkte aprašytą metodiką, Komisija paskaičiavo, kad nuo 2001 m. rugsėjo iki 2006 m. gruodžio mėn.
Telefónica
mažmeninių kainų jos konkurentai negalėjo pasiekti, pasinaudodami jos didmeniniais nacionaliniais ar regioniniais produktais (ginčijamo sprendimo 512–542 konstatuojamosios dalys).
Ketvirta, dėl piktnaudžiavimo poveikio Komisija nusprendė, kad
Telefónica
elgesys veikiausiai apribojo ADSL operatorių galimybę tvariai augti mažmeninėje rinkoje ir greičiausiai padarė žalos galutiniams vartotojams. Ji taip pat nusprendė, kad
Telefónica
elgesys turėjo konkretų išstūmimo iš rinkos poveikį ir padarė žalos vartotojams (ginčijamo sprendimo 544–618 konstatuojamosios dalys).
Penkta, Komisija pažymėjo, kad
Telefónica
elgesys nebuvo objektyviai pateisinamas ir neužtikrino našumo padidėjimo (ginčijamo sprendimo 619–664 konstatuojamosios dalys).
Galiausiai, šešta, Komisija pažymėjo, kad
Telefónica
turėjo galimybę išvengti maržų mažinimo. Pavyzdžiui, ji galėjo padidinti savo mažmenines arba sumažinti didmenines kainas. Komisija pridūrė, kad
Telefónica
skirti CMT sprendimai dėl kainų spaudimo negali panaikinti
Telefónica
atsakomybės (ginčijamo sprendimo 665–694 konstatuojamosios dalys).
Be to, Komisija konstatavo, kad nagrinėjamu atveju buvo paveikta valstybių narių tarpusavio prekyba, nes
Telefónica
tarifų politika buvo susijusi su dominuojančią padėtį užimančio operatoriaus prieigos paslaugomis, padengusiomis visą Ispanijos teritoriją, kuri sudaro didelę vidaus rinkos dalį (ginčijamo sprendimo 695–697 konstatuojamosios dalys).
Apskaičiuodama baudos dydį, Komisija ginčijamame sprendime taikė Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir [AP] 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairėse (
OL C 9, 1998, p. 3
) aprašytą metodą. Atsižvelgusi į piktnaudžiavimo veiksmų pobūdį ir poveikį bei į atitinkamos geografinės rinkos dydį, Komisija nusprendė, kad pažeidimas kvalifikuotinas kaip „labai sunkus“, nors jo sunkumo laipsnis nebūtinai buvo vienodas per visą ištirtą laikotarpį. Pagal ginčijamą sprendimą nustačius 90000000 eurų pradinę baudą, buvo atsižvelgta į aplinkybę, kad ištirto laikotarpio pabaigoje ir, konkrečiai kalbant, priėmus 2003 m. gegužės 21 d. Komisijos sprendimą 2003/707/EB dėl EB 82 straipsnio taikymo procedūros (byla COMP/C 1/37.451, 37.578, 37.579 –
Deutsche Telekom AG
) (
OL L 263, p. 9
), piktnaudžiavimo veiksmų sunkumas tapo dar akivaizdesnis (ginčijamo sprendimo 738–757 konstatuojamosios dalys).
Pradinei baudai buvo pritaikytas 1,25 dauginimo koeficientas, siekiant atsižvelgti į didelį
Telefónica
ekonominį pajėgumą ir užtikrinti pakankamą atgrasomąjį baudos poveikį, todėl pradinė bauda sudarė 112500000 eurų (ginčijamo sprendimo 758 konstatuojamoji dalis).
Kadangi pažeidimas truko nuo 2001 m. rugsėjo iki 2006 m. gruodžio mėn., t. y. penkerius metus ir keturis mėnesius, Komisija 50 % padidino pradinę baudą. Taigi pagrindinė bauda sudarė 168750000 eurų (ginčijamo sprendimo 759–761 konstatuojamosios dalys).
Atsižvelgusi į turimus įrodymus, Komisija nusprendė, kad nagrinėjamu atveju galima vadovautis tam tikrų lengvinančių aplinkybių buvimu, nes tam tikrą ištirto laikotarpio dalį tam tikroms
Telefónica
taikytoms kainoms galiojo sektorinis reglamentavimas. Taigi
Telefónica
bauda buvo sumažinta 10 %, nors, Komisijos nuomone, ji turėjo daug didesnę veiksmų laisvę savo kainoms nustatyti, dėl to bauda sudarė 151875000 eurų (ginčijamo sprendimo 765–766 konstatuojamosios dalys).
Ginčijamo sprendimo rezoliucinėje dalyje nustatyta:
„1 straipsnis
[
Telefónica
] ir [TESAU] padarė EB 82 straipsnio pažeidimą, nuo 2001 m. rugsėjo iki 2006 m. gruodžio mėn. taikydamos nesąžiningus tarifus dėl neproporcingo santykio tarp didmeninių ir mažmeninių plačiajuostės prieigos kainų.
2 straipsnis
Už 1 straipsnyje konstatuotą pažeidimą [
Telefónica
] ir [TESAU] solidariai skiriama 151875000 eurų bauda.“
Procesas ir šalių reikalavimai
2007 m. spalio 31 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu pareiškimu Ispanijos Karalystė pareiškė šį ieškinį.
Ispanijos Karalystė Bendrojo Teismo prašo:
—
panaikinti ginčijamą sprendimą,
—
priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Bendrojo Teismo prašo:
—
atmesti ieškinį,
—
priteisti iš Ispanijos Karalystės bylinėjimosi išlaidas.
Remdamasis teisėjo pranešėjo pranešimu, Bendrasis Teismas (aštuntoji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį. Per 2011 m. birželio 8 d. posėdį buvo išklausytos šalių pastabos žodžiu ir jų atsakymai į Bendrojo Teismo žodžiu užduotus klausimus.
Dėl teisės
Grįsdama ieškinį Ispanijos Karalystė pateikia penkis ieškinio pagrindus. Pirmasis ieškinio pagrindas susijęs su EB 10 straipsnyje ir 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/21/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų bendrosios reguliavimo sistemos (Pagrindų direktyva) (
OL L 108, p. 33
, 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 349) 7 straipsnio 2 dalyje numatytos lojalaus bendradarbiavimo pareigos pažeidimu. Antrasis ieškinio pagrindas skirtas EB 82 straipsnio pažeidimui dėl akivaizdžių Komisijos padarytų vertinimo klaidų. Trečiasis ieškinio pagrindas susijęs su EB 82 straipsnio taikymu
ultra vires
. Ketvirtasis ieškinio pagrindas susijęs su teisinio saugumo principo pažeidimu. Galiausiai penktasis ieškinio pagrindas skirtas teisėtų lūkesčių apsaugos principo pažeidimui.
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su EB 10 straipsnyje ir Pagrindų direktyvos 7 straipsnio 2 dalyje numatytos lojalaus bendradarbiavimo pareigos pažeidimu
Pateikdama pirmąjį ieškinio pagrindą Ispanijos Karalystė teigia, kad Komisija pažeidė EB 10 straipsnyje ir Pagrindų direktyvos 7 straipsnio 2 dalyje numatytą pareigą lojaliai bendradarbiauti su CMT per aptariamą administracinę procedūrą.
Reikia priminti, kad EB 10 straipsnyje įtvirtinta lojalaus bendradarbiavimo pareiga galioja visoms savo kompetenciją įgyvendinančioms valstybių narių institucijoms ir Sąjungos institucijoms, kurios abipusiškumo pagrindu turi lojaliai bendradarbiauti su valstybėmis narėmis (1990 m. liepos 13 d. Teisingumo Teismo nutarties
Zwartveld ir kt.
, C-2/88 IMM, Rink. p. I-3365, 17 punktas; žr. 2002 m. spalio 22 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Roquette Frères
,
C-94/00, Rink. p. I-9011
, 31 punktą ir nurodytą teismo praktiką). Kai Sąjungos ir nacionalinės institucijos, kaip nagrinėjamu atveju, turi kartu įgyvendinti Sutarties tikslus bendrai įgyvendindamos savo kompetenciją, šis bendradarbiavimas yra ypač svarbus (minėto Sprendimo
Roquette Frères
32 punktas).
Dėl šio ieškinio pagrindo dalies, susijusios su Pagrindų direktyvos 7 straipsnio 2 dalies pažeidimu, priimtinumo, kurį ginčija Komisija, pritariant jai reikia pažymėti, kad nagrinėjamu ieškinio pagrindu Ispanijos Karalystė tik tvirtino, jog bendradarbiavimo pareigos apimtis negali apsiriboti vien nacionalinių reguliavimo institucijų (toliau – NRI) pranešimo apie planuojamas priemones mechanizmu ir vėlesnėmis Komisijos pastabomis, ir nepateikė argumentų, skirtų įrodyti minėtos nuostatos pažeidimą.
Per teismo posėdį paklausta apie šios nuostatos reikšmingumą nagrinėjamu atveju, Ispanijos Karalystė pareiškė, kad šia nuostata elektroninių ryšių srityje įgyvendinama EB 10 straipsnyje numatyta lojalaus bendradarbiavimo pareiga.
Pagal Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnį ir Bendrojo Teismo procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punktą ieškinyje turi būti nurodomas ginčo dalykas ir pagrindų, kuriais remiamasi, santrauka. Ši nuoroda turi būti pakankamai aiški ir tiksli, kad, prireikus be papildomos pagrindžiančios informacijos, leistų atsakovei pasirengti gynybai, o Bendrajam Teismui – priimti sprendimą dėl ieškinio. Siekiant garantuoti teisinį saugumą ir gerą teisingumo vykdymą, kad ieškinys būtų priimtinas, reikia, kad svarbiausios faktinės ir teisinės aplinkybės, kuriomis jis pagrįstas, būtų bent jau trumpai, bet nuosekliai ir suprantamai nurodytos pačiame ieškinio tekste (žr. 2007 m. rugsėjo 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Microsoft prieš Komisiją
,
T-201/04, Rink. p. II-3601
, 94 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Be to, vien abstraktus pagrindų nurodymas ieškinio pareiškime neatitinka Procedūros reglamento reikalavimų ir jame turi būti paaiškinta, kas sudaro pagrindus, kuriais grindžiamas ieškinys (1961 m. gruodžio 15 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Fives Lille Cail ir kt. prieš Vyriausiąją valdybą
,
19/60, 21/60, 2/61 ir 3/61, Rink. p. 559, 588
ir 2008 m. gruodžio 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Componenta prieš Komisiją
, T-455/05, neskelbiamo Rinkinyje, 45 punktas).
Konstatuotina, kad Ispanijos Karalystė neišdėstė jokių pakankamai aiškių argumentų ieškinio pagrindo daliai dėl Pagrindų direktyvos 7 straipsnio 2 dalies pažeidimo per administracinę procedūrą, kuri buvo užbaigta ginčijamo sprendimo priėmimu, pagrįsti. Todėl ji pripažintina nepriimtina, kaip neatitinkanti šio sprendimo 43 ir 44 punktuose nurodytos teismų praktikos reikalavimų.
Kalbant apie šio ieškinio pagrindo, kiek jis susijęs su EB 10 straipsnio pažeidimu, pagrįstumą, pirmiausia reikia atmesti Ispanijos Karalystės teiginį, kad Komisija pažeidė jai tenkančią lojalaus bendradarbiavimo pareigą, nes nepakankamai įtraukė CMT į administracinę procedūrą.
Viena vertus, kalbant apie santykius, kurie susiklosto Komisijos vykdomose procedūrose pagal EB 81 ir 82 straipsnius, reikia pabrėžti, kad iš EB 10 straipsnio išplaukiančios lojalaus bendradarbiavimo pareigos, tenkančios Komisijai bendradarbiaujant su valstybėmis narėmis, įgyvendinimo sąlygos buvo, be kita ko, patikslintos Reglamento Nr. 1/2003 11–16 straipsniuose, esančiuose jo IV skyriuje „Bendradarbiavimas“. Tačiau šiose nuostatose nėra numatyta nei Komisijos pareiga konsultuotis su NRI, nei Ispanijos Karalystės paminėta jos galimybė pradėti „bendrus veiksmus“ su tokia institucija vykstant procedūroms pagal EB 81 ir 82 straipsnius.
Kita vertus, reikia konstatuoti, kad iš tikrųjų CMT buvo įtraukta į administracinę procedūrą šioje byloje.
Primo
, kaip matyti iš šio sprendimo 4–6 punktų, Komisija išsiuntė CMT tris prašymus suteikti informacijos, į kuriuos ši atsakė.
Secundo
, 2006 m. gegužės 24 d. Komisija pateikė CMT nekonfidencialią pranešimo apie kaltinimus versiją. Ji taip pat pranešė CMT, kad prireikus ši gali pateikti jai rašytinius komentarus dėl pranešimo apie kaltinimus arba išdėstyti savo pastabas ir klausimus žodžiu per klausymus. Tačiau CMT nepateikė jokių rašytinių pastabų.
Tertio
, Ispanijos Karalystė neginčija, kad keli CMT atstovai dalyvavo klausymuose 2006 m. birželio 12 ir 13 d. ir kad per šiuos klausymus CMT taip pat pareiškė nuomonę.
Quarto
, 2006 m. birželio 26 d. CMT taip pat raštu atsakė į kelis per klausymus pareiškėjos užduotus klausimus.
Quinto
, Ispanijos Karalystė neginčija Komisijos teiginio, kad byla tiriančios pareigūnų grupės nariai kelis kartus buvo susitikę su CMT aptarti tyrimą.
Sexto
, Ispanijos Karalystė neginčija Komisijos teiginių, pagal kuriuos 2007 m. birželio 14 d. keli CMT atstovai susitiko su ja ir išdėstė pastabas dėl kai kurių pranešimo apie kaltinimus konstatuojamųjų dalių teksto, į kuriuos buvo atsižvelgta, turint omenyje antrąjį Reglamento Nr. 1/2003 14 straipsnyje numatyto konsultacinio komiteto posėdį. CMT nepateikė papildomų komentarų šiuo klausimu. Be to, CMT ekspertas dalyvavo minėto konsultacinio komiteto posėdyje, kuris įvyko 2007 m. birželio 15 d. Tačiau konstatuotina, kad savo ieškinyje Ispanijos Karalystė nepatikslino priežasčių, dėl kurių CMT dalyvavimas, kaip jis aprašytas, nagrinėjamu atveju buvo nepakankamas.
Šiuo požiūriu taip pat negali būti pritarta Ispanijos Karalystės argumentams, siekiant įrodyti Komisijos padaryto lojalaus bendradarbiavimo pareigos pažeidimo reikšmę.
Pirma, aplinkybė, kad ginčijamas sprendimas susijęs su remiantis taikytinomis Europos direktyvomis CMT reguliuojamais produktais ir paslaugomis, nėra reikšminga. Kaip teisingai pažymėjo Komisija, nesant aiškios išimties šiuo klausimu, konkurencijos teisė taikoma ir reguliuojamiems sektoriams (šiuo klausimu žr. 1975 m. gruodžio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Suiker Unie ir kt. prieš Komisiją,
40/73-48/73, 50/73, 54/73-56/73, 111/73, 113/73 ir 114/73, Rink. p. 1663
, 65–72 punktus ir 1989 m. balandžio 11 d. Teisingumo Teismo sprendimą
Saeed Flugreisen ir Silver Line Reisebüro
,
66/86, Rink. p. 803
). Be to, konkurencijos taisyklės netampa netaikytinos dėl to, kad atitinkamose sektorinėse nuostatose numatyta konkurencijos, kurią įmonės savo savarankiška veikla gali trukdyti, riboti arba iškraipyti, galimybė (žr. 1997 m. lapkričio 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija ir Prancūzija prieš Ladbroke Racing
,
C-359/95 P ir C-379/95 P, Rink. p. I-6265, 33
ir 34 punktus ir nurodytą teismo praktiką). Kaip ginčijamo sprendimo 665–694 konstatuojamosiose dalyse konstatavo Komisija ir Ispanijos Karalystė tam neprieštaravo, nagrinėjamu atveju
Telefónica
turėjo veiksmų laisvę maržų mažinimui išvengti (žr. šio sprendimo 27 punktą). Taigi
Telefónica
elgesys, už kurį skirta sankcija ginčijamame sprendime, patenka į EB 82 straipsnio taikymo sritį (šiuo klausimu taip pat žr. generalinio advokato M. Mazák išvados 2010 m. spalio 14 d. Teisingumo Teismo sprendimui
Deutsche Telekom prieš Komisiją
,
C-280/08 P, Rink. p. I-9555, 15
ir 19 punktus).
Antra, taip pat nėra reikšmingas Ispanijos Karalystės teiginys, kad ginčijamame sprendime Komisija „nuodugniai“ ištyrė CMT reguliacinius veiksmus. Nors iš ginčijamo sprendimo iš tiesų matyti, kad Komisija rėmėsi teisės aktuose įtvirtinta situacija, kai
Telefónica
tiekė didmeninius regioninius ir nacionalinius produktus, tai buvo padaryta dėl to, kad, siekiant nustatyti galimą piktnaudžiavimą dėl tam tikros kainų politikos taikymo, būtina įvertinti visas aplinkybes ir patikrinti, ar šiomis kainomis siekiama atimti iš pirkėjo tiekimo šaltinių pasirinkimo galimybę arba ją apriboti, sukurti konkurentams patekimo į rinką kliūtis, taikyti nevienodas sąlygas lygiaverčiams sandoriams su prekybos partneriais arba iškraipant konkurenciją sustiprinti dominuojančią padėtį (šio sprendimo 50 punkte minėto Sprendimo
Deutsche Telekom prieš Komisiją
175 punktas; žr. 2011 m. vasario 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo
TeliaSonera
,
C-52/09, Rink. p. I-527
, 28 punktą ir nurodytą teismo praktiką). Be to, ginčijamame sprendime Komisija aiškiai pažymėjo, kad nacionalinis reguliavimas, kuriuo
Telefónica
įpareigojama tiekti didmeninius regioninius ir nacionalinius produktus, atitinka 2002 m. priimtą Sąjungos reglamentavimą (ginčijamo sprendimo 294 konstatuojamoji dalis) ir kad EB 82 straipsnio pažeidimo maržų mažinimo forma konstatavimas neprieštarauja CMT politikai (ginčijamo sprendimo 684 konstatuojamoji dalis). Ji taip pat pabrėžė, kad ginčijamame sprendime naudota metodika neprieštarauja 2001 m. CMT taikytai metodikai (ginčijamo sprendimo 733 konstatuojamoji dalis) Galiausiai Komisija pažymėjo, kad būtent tai, jog CMT priėmė laikinąsias priemones, dėl kurių smarkiai sumažėjo didmeninių regioninių ir nacionalinių produktų kainos, užbaigė maržų mažinimą (ginčijamo sprendimo 759 konstatuojamoji dalis).
Trečia, negalima teigti, kad Komisija skyrė sankciją
Telefónica
už antikonkurencinį elgesį, kurį jau buvo ištyrusi CMT. Nei savo raštuose, nei atsakydama į atitinkamą klausimą per teismo posėdį Ispanijos Karalystė neginčijo, kad CMT niekada netyrė maržų mažinimo egzistavimo tarp
Telefónica
didmeninių nacionalinių produktų ir jos mažmeninių produktų per pažeidimo laikotarpį ir kad maržų mažinimas tarp
Telefónica
didmeninių nacionalinių produktų ir jos mažmeninių produktų niekada nebuvo tiriamas remiantis tikrosiomis istorinėmis suinteresuotos bendrovės sąnaudomis, tai buvo daroma tik remiantis išankstiniais vertinimais (ginčijamo sprendimo 726 ir 727 konstatuojamosios dalys).
Taip pat reikia pasakyti, kad, priešingai, nei teigia Ispanijos Karalystė, negalima manyti, jog ginčijamas sprendimas trukdo CMT reglamentavimo darbui, turi pasekmių jos ateities veiksmams ir paveikia jos reguliavimo politiką.
Pirma, reikia atmesti Ispanijos Karalystės argumentą, kad Komisijos įsikišimu nebuvo atsižvelgta į sektorinį reglamentavimą.
Nesant reikalo pareikšti nuomonės dėl 2004 m. sausio 13 d.
Supreme Court of the United States
(Jungtinių Valstijų Aukščiausiasis Teismas) sprendimo [byla
Verizon Communications Inc. prieš Law Offices of Curtis V. Trinko
, LLP, 540 U.S. 398 (2004)], kuriuo pasirėmė Ispanijos Karalystė, siekdama šiuo atveju ištirti Komisijos įsikišimo remiantis EB 82 straipsniu į nagrinėjamą reglamentuojamą rinką sąlygas, reikšmingumo, reikia pastebėti, kad ginčijamo sprendimo 287–309 konstatuojamosiose dalyse Komisija iš tikrųjų išnagrinėjo teisės aktuose įtvirtintą situaciją, kai
Telefónica
teikė didmeninę prieigą regioniniu ir nacionaliniu lygiais, ir atsižvelgė į šią situaciją kaip tik dėl šio sprendimo 51 punkte primintos būtinybės įvertinti visas aplinkybes, įskaitant Ispanijos teisės aktuose
Telefónica
nustatytą įpareigojimą nuo 1999 m. teikti didmeninę prieigą regioniniu lygiu, o nuo 2002 m. – didmeninę prieigą nacionaliniu lygiu (ginčijamo sprendimo 287 konstatuojamoji dalis). Dėl to ginčijamame sprendime Komisija taip pat padarė ne vieną nuorodą į CMT veiksmus Ispanijos rinkoje. Bet kuriuo atveju, net jeigu būtų daroma prielaida, kad sektorinis reglamentavimas, kurį nurodo Ispanijos Karalystė, išplaukia iš Sąjungos išvestinės teisės aktų, reikėtų pabrėžti, jog atsižvelgiant į normų hierarchiją reglamentuojančius principus, tokie aktai, nesant jokios tam įgalinančios Sutarties normos, negali nukrypti nuo Sutarties nuostatos, nagrinėjamu atveju – nuo EB 82 straipsnio (šiuo klausimu žr. 1990 m. liepos 10 d. Bendrojo Teismo sprendimo
Tetra Pak prieš Komisiją
,
T-51/89, Rink. p. II-309
, 25 punktą).
Taip pat atmestinas Ispanijos Karalystės argumentas, pagal kurį Komisijos priimtas ginčijamas sprendimas turi pasekmių CMT ateities veiksmams ir paveikia jos reguliavimo politiką Be to, kad savo raštuose Ispanijos Karalystė nepatikslina nei šių pasekmių, nei priežasčių, dėl kurių tariamai daromas poveikis jos reguliavimo politikai, reikia pabrėžti, jog NRI kontrolė
ex ante
ir Komisijos kontrolė
ex post
turi skirtingus dalykus ir tikslus, nes EB sutartyje numatytos su konkurencija susijusios nuostatos vykdant
ex post
kontrolę papildo Sąjungos teisės aktų leidėjo siekiant
ex ante
reguliuoti telekomunikacijų rinkas priimtus teisės aktus (šio sprendimo 50 punkte minėto Sprendimo
Deutsche Telekom prieš Komisiją
92 punktas).
Antra, reikia atmesti Ispanijos Karalystės argumentą, pagrįstą 2003 m. balandžio 30 d. Komisijos sprendimu dėl [EB] 81 ir EEE susitarimo 53 straipsnio taikymo procedūros (byla COMP/38.370 –
O2 UK Limited/T-Mobile UK Limited
) (
OL L 200, p. 59
) ir keliais Komisijos pranešimais spaudai, iš kurių, jos teigimu, išplaukia, kad kitose su telekomunikacijos sektoriumi susijusiose bylose Komisija laikėsi nuomonės, jog konkurencija pakankamai apsaugoma dėl NRI įsikišimo. Komisijos vertinimai atliekami remiantis konkrečiomis kiekvienos bylos aplinkybėmis ir sprendimai dėl kitų bylų gali turėti tik orientacinį pobūdį, nes bylos faktiniai duomenys nėra tapatūs (šiuo klausimu žr. 2006 m. rugsėjo 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo
JCB Service prieš Komisiją
,
C-167/04 P, Rink. p. I-8935, 201
ir 205 punktus ir 2007 m. birželio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Britannia Alloys & Chemicals prieš Komisiją
,
C-76/06 P, Rink. p. I-4405
, 60 punktą). Todėl Komisijos vertinimų, pateiktų ankstesnių bylų faktinėmis aplinkybinėmis, kurie nagrinėjamu atveju, be to, iš esmės grindžiami tik nuoroda į Komisijos pranešimus spaudai, negalima pritaikyti šiai bylai (šiuo klausimu žr. 2007 m. liepos 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Sun Chemical Group ir kt. prieš Komisiją
,
T-282/06, Rink. p. II-2149
, 88 punktą).
Iš visų pateiktų argumentų matyti, kad šis ieškinio pagrindas atmestinas.
Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su EB 82 straipsnio pažeidimu Komisijai padarius akivaizdžių vertinimo klaidų
Pateikusi šį ieškinio pagrindą Ispanijos Karalystė tvirtina, kad taikydama EB 82 straipsnį Komisija padarė kelias akivaizdžias vertinimo klaidas. Šiuo klausimu Ispanijos Karalystė teigia, kad nagrinėjami didmeniniai produktai nėra būtini operatoriams, kurie juos užsakė, kad buvo neteisingai apskaičiuotos hipotetinių tiek pat efektyvių kaip
Telefónica
konkurentų specifinės mažmeninės sąnaudos ir kad
Telefónica
antikonkurencinių veiksmų poveikio Ispanijos rinkai analizė klaidinga.
Pirmiausia reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką, nors apskritai Sąjungos teismas atlieka išsamią kontrolę, kad nustatytų, ar įvykdytos su konkurencija susijusių nuostatų taikymo sąlygos, jo kontrolė Komisijos padarytų sudėtingų ekonominių vertinimų atžvilgiu turi apsiriboti procedūros ir motyvavimo taisyklių laikymosi, faktinių aplinkybių tikslumo ir akivaizdžios vertinimo klaidos arba piktnaudžiavimo įgaliojimais nebuvimo patikrinimu (1985 m. liepos 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Remia ir kt. prieš Komisiją
,
42/84, Rink. p. 2545
, 34 punktas; 1987 m. lapkričio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo
British American Tobacco ir Reynolds Industries prieš Komisiją
,
142/84 ir 156/84, Rink. p. 4487
, 62 punktas ir 2004 m. sausio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
,
C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P ir C-219/00 P, Rink. p. I-123
, 279 punktas; 2008 m. balandžio 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Deutsche Telekom prieš Komisiją
,
T-271/03, Rink. p. II-477
, 185 punktas).
Be to, jeigu Komisijos sprendimas yra sudėtingų techninių vertinimų rezultatas, jiems iš principo taip pat taikoma ribota teisminė kontrolė, reiškianti, kad Sąjungos teismas negali pakeisti Komisijos atlikto faktinių aplinkybių vertinimo savuoju (šio sprendimo 43 punkte minėto Sprendimo
Microsoft prieš Komisiją
88 punktas ir 2009 m. rugsėjo 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Clearstream prieš Komisiją
,
T-301/04, Rink. p. II-3155
, 94 punktas).
Tačiau nors Sąjungos teismas pripažįsta, kad Komisija turi ekonominių klausimų vertinimo laisvę, tai nereiškia, kad jis privalo susilaikyti nuo Komisijos atliktos tokio pobūdžio duomenų interpretacijos kontrolės. Sąjungos teismas turi patikrinti ne tik pateikiamų įrodymų materialinį teisingumą, jų patikimumą ir nuoseklumą, bet ir tai, ar šie įrodymai atspindi visus esminius duomenis, į kuriuos reikėjo atsižvelgti vertinant kompleksinę situaciją, ir ar jie gali pagrįsti jais remiantis padarytas išvadas (2005 m. vasario 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Tetra Laval
,
C-12/03 P, Rink. p. I-987
, 39 punktas; šio sprendimo 43 punkte minėto Sprendimo
Microsoft prieš Komisiją
89 punktas ir šio sprendimo 61 punkte minėto Sprendimo
Clearstream prieš Komisiją
95 punktas).
Remiantis būtent pirma primintais principais, reikia išnagrinėti, ar Komisija padarė Ispanijos Karalystės nurodomas akivaizdžias vertinimo klaidas.
Ispanijos Karalystės teigimu, EB 82 straipsniui prieštaraujančiam maržų mažinimui tarp didmeninio ir mažmeninio produkto, kaip tai buvo konstatuota ginčijamame sprendime, teismų praktikoje reikalaujama, kad didmeninis produktas būtų būtinai reikalingas mažmeninei paslaugai teikti, o nagrinėjamu atveju taip nėra.
Per teismo posėdį paklausta apie jos argumentų reikšmę ir apimtį, be kita ko, atsižvelgiant į šio sprendimo 51 punkte minėtą sprendimą
TeliaSonera
, Ispanijos Karalystė patvirtino teigianti, kad tuomet kai, kaip yra nagrinėjamu atveju, egzistuoja teisės aktuose nustatytas reikalavimas teikti didmeninį produktą, EB 82 straipsniui prieštaraujančiam maržų mažinimui nustatyti Komisija privalo įrodyti, kad šis produktas būtinai reikalingas mažmeniniam produktui tiekti. Ji taip pat pažymėjo, kad minėtame sprendime išdėstyti argumentai taikomi tik tuomet, kai nagrinėjami didmeniniai produktai buvo paleisti į rinką savanoriškai, nesant jokio įpareigojimo pagal teisės aktus.
Pagal šio sprendimo 51 punkte minėtą teismų praktiką, siekiant nustatyti, ar dominuojančią padėtį užimanti įmonė, taikydama savo kainų politiką, piktnaudžiavo šia padėtimi, reikia įvertinti visas aplinkybes ir patikrinti, ar šiomis kainomis siekiama atimti iš pirkėjo tiekimo šaltinių pasirinkimo galimybę arba ją apriboti, sukurti konkurentams patekimo į rinką kliūtis, taikyti nevienodas sąlygas lygiaverčiams sandoriams su prekybos partneriais arba iškraipant konkurenciją sustiprinti dominuojančią padėtį.
Konkrečiai kalbant, vertikaliai integruotos dominuojančios įmonės taikoma kainų politika, kuri yra nesąžininga, nes ja iš tiesų sumažinamos jos konkurentų maržos mažmeninėje rinkoje dėl skirtumo tarp jos didmeninių ir mažmeninių produktų kainų, gali sudaryti EB 82 straipsniui prieštaraujantį piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 51 punkte minėto Sprendimo
TeliaSonera
30 punktą).
Būtent maržų mažinimas, kuris, atsižvelgiant į jo galimą išstūmimo iš rinkos poveikį bent tiek pat produktyviems kaip dominuojanti įmonė konkurentams, nesant objektyvaus pateisinimo, savaime gali būti piktnaudžiavimas, kaip tai suprantama pagal EB 82 straipsnį (šio sprendimo 51 punkte minėto Sprendimo
TeliaSonera
31 punktas).
Šiuo požiūriu per posėdį pateiktas Ispanijos Karalystės argumentas, kad šio sprendimo 51 punkte minėtame Sprendime
TeliaSonera
išdėstyti argumentai taikomi tik tuomet, kai nagrinėjami didmeniniai produktai buvo patiekti į rinką savanoriškai, nesant jokio įpareigojimo pagal teisės aktus, taip pat atmestinas.
Aptariamame sprendime Teisingumo Teismas iš tiesų priminė, kad EB 82 straipsnis yra susijęs tik su antikonkurencine veikla, kurią įmonės vykdo savo iniciatyva. Jeigu antikonkurencinę veiklą įmonės turi vykdyti pagal nacionalinės teisės aktus arba jei šiais aktais sukuriamas teisinis pagrindas, kuriuo savaime eliminuojama bet kokia jų konkurencinio elgesio galimybė, EB 82 straipsnis netaikomas. Tokioje situacijoje konkurencijos ribojimas nėra priskirtinas, kaip netiesiogiai reikalaujama šia nuostata, savarankiškai įmonių veiklai (žr. šio sprendimo 51 punkte minėto Sprendimo
TeliaSonera
49 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Tačiau EB 82 straipsnis gali būti taikomas, jeigu paaiškėja, kaip yra nagrinėjamu atveju (ginčijamo sprendimo 665–685 konstatuojamosios dalys) (taip pat žr. šio sprendimo 27 punktą), kad nacionalinės teisės aktais įmonėms paliekama galimybė konkurencijai, kurią gali trukdyti, riboti ar iškraipyti savarankiški įmonių veiksmai (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 51 punkte minėto Sprendimo
TeliaSonera
50 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Teisingumo Teismas yra patikslinęs, kad, nepaisant tokių teisės aktų buvimo, jei vertikaliai integruota dominuojančią padėtį užimanti įmonė turi veiksmų laisvę keisti savo kainas, net jeigu tik mažmenines, vien dėl šios priežasties gali būti pripažinta, kad ji taikė maržų mažinimą (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 50 punkte minėto 2010 m. spalio 14 d. Sprendimo
Deutsche Telekom prieš Komisiją
85 punktą ir šio sprendimo 51 punkte minėto Sprendimo
TeliaSonera
51 punktą).
Be to, taip pat negalima pritarti Ispanijos Karalystės teiginiui, kad jeigu marža tarp didmeninių nacionalinių ir regioninių produktų bei mažmeninių produktų būtų tokia maža, jog beveik taptų neigiama, ir dėl to nė vienas alternatyvus operatorius negalėtų naudoti šių didmeninių produktų, nagrinėjamas elgesys turėtų būti analizuojamas kaip atsisakymas suteikti prieigą, kuris galėtų būti pripažintas piktnaudžiavimu tik laikantis 1998 m. lapkričio 26 d. Teisingumo Teismo sprendime
Bronner
(
C-7/97, Rink. p. I-7791
) apibrėžtų kriterijų.
Teisingumo Teismas yra patikslinęs, jog iš šio sprendimo negalima daryti išvados, kad sąlygos, reikalingos nesąžiningo atsisakymo tiekti buvimui pripažinti, taip pat būtinai turi būti taikomos vertinant, ar elgesys, kai paslaugos teikiamos ar prekės parduodamos nepalankiomis sąlygomis arba tokiomis, kuriomis pirkėjas gali būti nesuinteresuotas, sudaro piktnaudžiavimą. Pats toks elgesys gali būti atskira piktnaudžiavimo forma, skirtinga nuo atsisakymo tiekti (šio sprendimo 51 punkte minėto Sprendimo
TeliaSonera
55 ir 56 punktai).
Priešingas šio sprendimo 73 punkte minėto Sprendimo
Bronner
aiškinimas reikštų reikalavimą, kad norint bet kokį dominuojančios įmonės elgesį, susijusį su jos komercinėmis sąlygomis, pripažinti piktnaudžiavimu, visuomet turi būti tenkinamos sąlygos, kurių reikia atsisakymui sudaryti sutartį pripažinti, o tai netinkamai sumažintų praktinį EB 82 straipsnio veiksmingumą (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 51 punkte minėto Sprendimo
TeliaSonera
58 punktas).
Tai reiškia, kad Ispanijos Karalystė negali tvirtinti, jog, siekdama įrodyti patį maržų mažinimo egzistavimą, ginčijamame sprendime Komisija privalėjo įrodyti, kad nagrinėjami didmeniniai produktai buvo būtini operatoriams, kurie juos užsakė. Taigi šiems argumentams, kuriais siekiama įrodyti, kad ginčijamame sprendime Komisija, pasirėmusi klaidingu investicijų grandinės teorijos aiškinimu, pripažino, jog regioniniai ir nacionaliniai didmeniniai produktai būtini, taip pat negalima pritarti.
Galiausiai iš šio sprendimo 51 punkte primintos Teisingumo Teismo praktikos išplaukia, kad siekiant nustatyti, ar taikydama savo kainų politiką dominuojančią padėtį užimanti įmonė piktnaudžiavo šia padėtimi, reikia įvertinti visas aplinkybes ir patikrinti, ar šiomis kainomis siekiama atimti iš pirkėjo tiekimo šaltinių pasirinkimo galimybę arba ją apriboti, sukurti konkurentams patekimo į rinką kliūtis, taikyti nevienodas sąlygas lygiaverčiams sandoriams su prekybos partneriais arba iškraipant konkurenciją sustiprinti dominuojančią padėtį.
Kaip ginčijamo sprendimo 287–309 konstatuojamosiose dalyse paaiškino Komisija, tai, kad
Telefónica
platino savo didmeninius produktus, ir tai, kad Ispanijos teisės aktuose jai buvo nustatyta pareiga suteikti prieigą prie savo infrastruktūros, buvo išankstinė Ispanijos rinkoje susiklosčiusi situacija. Viena vertus, dėl nacionalinio didmeninio produkto iš ginčijamo sprendimo 110 ir 287–289 konstatuojamųjų dalių išplaukia, kad
Telefónica
savo iniciatyva pradėjo teikti
ADSL-IP Total
paslaugą nuo 1999 m. rugsėjo mėnesio, ir, kiek tai susiję su
ADSL-IP
, CMT jai buvo nustačiusi tiekimo įpareigojimą nuo 2002 m. balandžio mėnesio. Nepatvirtintą Ispanijos Karalystės teiginį, pagal kurį
ADSL-IP Total
paslauga buvo naudojama marginaliai, šiuo atžvilgiu taip pat reikia atmesti, nes ši paslauga bent jau iki paskutinio 2002 m. ketvirčio buvo labiausiai naudojamas didmeninis produktas (ginčijamo sprendimo 98 konstatuojamoji dalis). Kita vertus, kalbant apie regioninį didmeninį produktą, pažymėtina, kad
Telefónica
buvo nustatytas tiekimo įpareigojimas nuo 1999 m. kovo mėnesio. Taigi Komisija nepažeidė EB 82 straipsnio ir nepadarė jokios akivaizdžios vertinimo klaidos, kai atsižvelgusi į tai išnagrinėjo
Telefónica
kainų politiką, remdamasi nagrinėjamu laikotarpiu.
Iš išdėstytų argumentų išplaukia, kad pirma antrojo Ispanijos Karalystės ieškinio pagrindo dalis, kaip ji išdėstyta šio sprendimo 64 punkte, atmestina.
Ispanijos Karalystė taip pat tvirtina, kad Komisijos atliktoje sąnaudų analizėje yra didelių klaidų, nes ji pervertino alternatyviems operatoriams taikomas didmenines kainas ir specifines
Telefónica
sąnaudas. Grįsdama šį argumentą Ispanijos Karalystė apsiribojo tuo, jog teigė, pirma, kad alternatyvūs operatoriai naudojasi optimalia rinkoje esančių didmeninių produktų kombinacija, kuri leidžia jiems iki minimumo sumažinti savo sąnaudas, ir, antra, kad ginčijamo sprendimo panaudotos specifinės sąnaudos skiriasi nuo naudotų CMT ir neatitinka Ispanijos rinkos realybės. Be to, Ispanijos Karalystė tvirtina, kad Komisija nepagrindė, kodėl CMT naudotų specifinių sąnaudų „vertės“ neturi būti laikomos teisingomis.
Pirma, reikia atmesti Ispanijos Karalystės argumentą, pagal kurį Komisija nepagrindė, kodėl CMT naudotų specifinių sąnaudų, kurios skiriasi nuo panaudotų ginčijamame sprendime, „vertės“, neturi būti laikomos teisingomis, nes Komisija skyrė tam ginčijamo sprendimo 492–511 konstatuojamąsias dalis. Šiuo klausimu, kaip minėtose konstatuojamosiose dalyse pažymėjo Komisija, o jose padarytų konstatavimų Ispanijos Karalystė neginčijo, CMT naudotos sąnaudos neleido įvertinti greitaeigės prieigos srityje
Telefónica
taikytų kainų suderinamumo su EB 82 straipsniu, nes CMT modelis nėra paremtas naujausia informacija apie realiai
Telefónica
patirtas išlaidas. Be to, anot Komisijos, išorinių konsultantų sąnaudų modelyje smarkiai sumenkintos
Telefónica
ribinės tinklų sąnaudos ir neatsižvelgiama į
Telefónica
reklamos išlaidas. Savo ruožtu Komisijos modelis pagrįstas naujausiais istoriniais duomenimis, kuriuos pateikė bendrovė, ir
Telefónica
verslo planu (ginčijamo sprendimo 511 konstatuojamoji dalis).
Antra, reikia atmesti Ispanijos Karalystės argumentą, susijusi su tuo, kad, siekdamas iki minimumo sumažinti savo sąnaudas, tiek pat efektyvus konkurentas naudojasi optimalia didmeninių produktų kombinacija. Pirmiausia reikia pažymėti, kad tai, jog per pažeidimo laikotarpį alternatyvūs operatoriai kiekvienoje centrinių stočių naudojosi optimalia didmeninių produktų kombinacija, kuri apėmė atsietą prieigą prie vietinės linijos, nebuvo patvirtinta. Pavyzdžiui, iš ginčijamo sprendimo 102 ir 103 konstatuojamųjų dalių, kuriose esančių duomenų Ispanijos Karalystė neginčijo, išplaukia, kad iki 2002 m.
France Telecom
pirko beveik išimtinai
Telefónica
nacionalinį didmeninį produktą, o 2002 m. pabaigoje šis produktas buvo pakeistas alternatyviu nacionaliniu produktu, grindžiamu regioniniu
Telefónica
didmeniniu produktu. Tik nuo 2005 m. vasario mėnesio
France Telecom
atsietos prieigos prie vietinės linijos skaičius pastebimai padidėjo, o alternatyvių didmeninių nacionalinių linijų, grindžiamų regioniniu
Telefónica
didmeniniu produktu, tuo metu sumažėjo. Be to, iki paskutinio 2004 m. ketvirčio
Ya.com
pirko beveik išimtinai
Telefónica
nacionalinį didmeninį produktą ir laipsniškai pradėjo naudoti atsietą prieigą prie vietinės linijos tik 2005 m. liepos mėnesį, įsigijusi
Albura
.
Be to, kaip pažymėjo Komisija, tokią optimalią kombinaciją galėjo naudoti tik tie
Telefónica
konkurentai, kurie turėjo tinklą, leidusį atsietą prieigą prie vietinės linijos, ir potencialūs
Telefónica
konkurentai buvo eliminuojami.
Galiausiai Ispanijos Karalystės argumentas, pagal kurį galima optimali didmeninių produktų kombinacija užkerta kelia maržų mažinimui, prieštarauja reguliavimo įpareigojimams, kuriuos
Telefónica
buvo nustačiusi CMT ir kurie, be kita ko, buvo skirti užtikrinti, kad tokius kaip jos mažmeninius pasiūlymus galėtų pateikti ir kiti subjektai, remdamiesi jos regioniniais didmeniniais produktais (ginčijamo sprendimo 114 konstatuojamoji dalis). Šiuo klausimu Ispanijos Karalystė savo dublike ir per teismo posėdį neginčijo Komisijos kaip pavyzdžių pateiktų nuorodų į 2004 m. liepos 8, 22 ir 28 d., spalio 21 d., lapkričio 11 d. ir gruodžio 20 d. CMT sprendimus, kuriais ši uždraudė teikti naujus
Telefónica
komercinius pasiūlymus, nepaliekančius pakankamos maržos tarp mažmeninės kainos ir didmeninių regioninių produktų kainos (taip pat žr. ginčijamo sprendimo 115 konstatuojamąją dalį).
Trečia, kaip teisingai pažymėjo Komisija, Ispanijos Karalystė nepaneigė jos išvadų dėl ginčijamame sprendime apskaičiuotų sąnaudų arba dėl mažmeninių kainų lygio Ispanijoje. Ji apsiribojo teiginiu, kad skaičiavimo klaidas ginčijamame sprendime įrodo aplinkybė, jog prieigos prie
ADSL-IP Total
(2001–2004 m.) ir ADSL-IP (2002–2004 m.) paslaugų kainos buvo mažesnės nei sąnaudos
GigADSL
, tačiau šis pasiūlymas buvo populiariausias tarp alternatyvių operatorių nuo paskutiniojo 2002 m. ketvirčio (ginčijamo sprendimo 99 konstatuojamoji dalis), o tai „akivaizdžiai neracionalu“. Tačiau Ispanijos Karalystė nepaaiškina, kaip toks teiginys galėtų įrodyti Komisijos atliktų skaičiavimų neteisingumą arba maržų mažinimo nebuvimą.
Ketvirta, nors Ispanijos Karalystė remiasi didmeninių ir mažmeninių kainų Prancūzijoje palyginimu, ji nepatikslina, kaip šis palyginimas galėtų įrodyti Komisijos atliktų sąnaudų skaičiavimų neteisingumą, konstatuojant maržų mažinimą Ispanijos rinkoje. Todėl toks argumentas atmestinas.
Atsižvelgiant į išdėstytus argumentus, antra antrojo Ispanijos Karalystės ieškinio pagrindo dalis, kaip ji išdėstyta šio sprendimo 80 punkte, taip pat atmestina.
Toliau Ispanijos Karalystė teigia, kad
Telefónica
antikonkurencinio elgesio poveikio analizė klaidinga.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal teismų praktiką EB 82 straipsnis, kuriuo draudžiama piktnaudžiauti dominuojančia padėtimi rinkoje, jei tai gali paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą, apima dominuojančią padėtį užimančios įmonės veiksmus, trukdančius rinkoje, kurioje kaip tik dėl tokią padėtį turinčios įmonės buvimo konkurencijos laipsnis jau yra susilpnėjęs, taikant kitas priemones nei reguliuojančias normalios prekių ar paslaugų konkurencijos sąlygas atsižvelgiant į ūkio subjektų teikiamas paslaugas, išlaikyti dar esamos konkurencijos laipsnį arba plėsti šią konkurenciją (žr. šio sprendimo 50 punkte minėto 2010 m. spalio 14 d. Sprendimo
Deutsche Telekom prieš Komisiją
174 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Poveikis, apie kurį kalbama pirmesniame punkte cituotoje teismų praktikoje, nebūtinai susijęs su konkrečiu ginčijamų piktnaudžiavimo veiksmų poveikiu. Siekiant nustatyti EB 82 straipsnio pažeidimą, pakanka įrodyti, kad dominuojančią padėtį užimančios įmonės piktnaudžiavimo veiksmai skirti apriboti konkurenciją arba, kitaip tariant, turi ar gali turėti tokį poveikį (2003 m. rugsėjo 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Michelin prieš Komisiją
,
T-203/01, Rink. p. II-4071
, 239 punktas; 2003 m. gruodžio 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
British Airways prieš Komisiją
,
T-219/99, Rink. p. II-5917
, 293 punktas ir šio sprendimo 43 punkte minėto Sprendimo
Microsoft prieš Komisiją
867 punktas). Pavyzdžiui, atitinkamos kainų politikos antikonkurencinis poveikis rinkoje turi egzistuoti, tačiau jis nebūtinai turi būti realus, ir pakanka įrodyti potencialų antikonkurencinį poveikį, dėl kurio bent tiek pat, kaip dominuojančią padėtį užimanti įmonė, efektyvūs konkurentai gali būti išstumti iš rinkos (šio sprendimo 51 punkte minėto Sprendimo
TeliaSonera
64 punktas).
Iš šio sprendimo 51 punkte primintos Teisingumo Teismo praktikos taip pat išplaukia, kad siekiant nustatyti, ar taikydama savo kainas dominuojanti įmonė piktnaudžiauja šia padėtimi, reikia įvertinti visas aplinkybes ir patikrinti, ar šiomis kainomis siekiama atimti iš pirkėjo tiekimo šaltinių pasirinkimo galimybę arba ją apriboti, sukurti konkurentams patekimo į rinką kliūtis, taikyti nevienodas sąlygas lygiaverčiams sandoriams su prekybos partneriais, taip sudarant jiems nepalankias konkurencines sąlygas, ar iškraipant konkurenciją sustiprinti savo dominuojančią padėtį.
Taigi, kadangi EB 82 straipsnis yra susijęs ne tik su veiksmais, kurie gali tiesiogiai padaryti žalos vartotojams, bet ir su veiksmais, kurie padaro žalos pažeisdami veiksmingos konkurencijos struktūrą, dominuojančią padėtį užimanti įmonė turi ypatingą pareigą savo veiksmais nekelti grėsmės veiksmingai ir neiškraipytai konkurencijai bendrojoje rinkoje (žr. šio sprendimo 50 punkte minėto 2010 m. spalio 14 d. Sprendimo
Deutsche Telekom prieš Komisiją
176 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Iš to matyti, kad EB 82 straipsniu dominuojančiai įmonei, be kita ko, draudžiama taikyti kainas, kurios turėtų taip pat efektyvių esamų ar potencialių konkurentų išstūmimo iš rinkos poveikį, t. y kainas, dėl kurių konkurentams būtų sunku ar netgi neįmanoma patekti į rinką ir kurios apribotų kontrahentų tiekimo šaltinių ir prekybos partnerių pasirinkimo galimybes arba netgi jas atimtų, taip sustiprinant savo dominuojančią padėtį, pasitelkiant priemones, kurios skiriasi nuo konkurencijos pasiekimais priemonių. Šiuo požiūriu jokia kainų konkurencija negali būti laikoma teisėta (žr. šio sprendimo 50 punkte minėto 2010 m. spalio 14 d. Sprendimo
Deutsche Telekom prieš Komisiją
177 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Šiuo klausimu, nors šio sprendimo 51 punkte minėtame Sprendime
TeliaSonera
(69 punktas) Teisingumo Teismas yra pažymėjęs, kad atliekant maržų mažinimo poveikio vertinimą gali turėti reikšmės tai, ar didmeninės prekybos produktas yra būtinas, reikia konstatuoti, kaip teisingai pažymi Komisija ir kaip Ispanijos Karalystė tiesiogiai patvirtino per teismo posėdį, pirma, jog didmeninių produktų būtinumu Ispanijos Karalystė rėmėsi vien siekdama paneigti paties EB 82 straipsniui prieštaraujančio maržų mažinimo egzistavimą (žr. šio sprendimo 65 punktą), ir, antra, kad ji neginčijo ginčijamo sprendimo 543–563 konstatuojamųjų dalių teisėtumo, kuriose Komisija pripažino
Telefónica
veiksmus galinčiais apriboti konkurenciją atitinkamose rinkose.
Kadangi, remiantis nusistovėjusia teismų praktika, jei tam tikri sprendimo pagrindai savaime gali teisiniu požiūriu pakankamai jį pateisinti, kiti galimi šio sprendimo pagrindų trūkumai bet kuriuo atveju neturi poveikio jo rezoliucinei daliai (2005 m. rugsėjo 21 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
EDP prieš Komisiją
,
T-87/05, Rink. p. II-3745
, 144 punktas; taip pat šiuo klausimu žr. 2001 m. liepos 12 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija ir Prancūzija prieš TF1
,
C-302/99 P ir C-308/99 P, Rink. p. I-5603
, 26–29 punktus), Ispanijos Karalystės tvirtinimai dėl konkretaus
Telefónica
elgesio poveikio rinkoje nebuvimo atmestini kaip nereikšmingi, kiek tai susiję su šiame ieškinyje ginčijamo pažeidimo nustatymu.
Iš to išplaukia, kad reikia atmesti trečią antrojo Ispanijos Karalystės ieškinio pagrindo dalį, kaip ji išdėstyta šio sprendimo 88 punkte, ir visą šį ieškinio pagrindą.
Dėl trečiojo ieškinio pagrindo, susijusio su EB 82 straipsnio taikymu
„ultra vires“
Ispanijos Karalystė teigia, kad Komisija taikė EB 82 straipsnį
ultra vires
.
Atsiliepime į ieškinį Komisija tvirtina, kad iš jos kompetencijos panaudojimo
ultra vires
paminėjimo nepakankamai tiksliai matyti, ar Ispanijos Karalystės ieškinio pagrindas susijęs su kompetencijos stoka, ar su piktnaudžiavimu įgaliojimais. Taigi, anot jos, šį ieškinio pagrindą galima pripažinti nepriimtinu dėl ieškinio aiškumo stokos. Jos manymu, jis pažeidžia teisę į gynybą, nes kompetencijos stoka ir piktnaudžiavimas įgaliojimais yra skirtingų nagrinėjimo kriterijų dalykai.
Šiuo klausimu reikia pabrėžti, kad savo pateiktuose dokumentuose Ispanijos Karalystė pasirėmė penkiais argumentais ieškinio pagrindui dėl EB 82 straipsnio taikumo
ultra vires
pagrįsti. Pirmiausia ji teigia, kad Ispanijos reglamentavimas atitinka Europos direktyvų tikslus. Taigi Komisija neturėjo teisės priimti sprendimo remdamasi EB 82 straipsniu, o privalėjo priimti sprendimą pagal EB 226 straipsnį arba pasinaudoti Pagrindų direktyvos 7 straipsnyje numatytais mechanizmais. Antra, Ispanijos Karalystė teigia, kad Komisija pakeitė Ispanijoje galiojantį reglamentavimą nauju reglamentavimo modeliu. Trečia, anot jos, ginčijamas sprendimas lemią situaciją, neatitinkančią reguliavimo politikos, kurią turi vykdyti NRI, tikslų, ir jo rezultatai neatitinka „tarptautinės reguliavimo patirties“. Ketvirta, ji mano, kad Komisija
de facto
užkerta Ispanijos NRI kelią pasiekti elektroninių ryšių reglamentavimu nustatytus tikslus ir ginčijamu sprendimu „leidžiama suprasti, jog reguliavimo veikla prieštarauja EB 82 straipsniui“. Galiausiai, penkta, ieškovės nuomone, buvo pažeistas
lex specialis
principas, nes elektroninių ryšių reglamentavimas turi pirmenybę prieš konkurenciją reglamentuojančias taisykles.
Konstatuotina, kad pateikiant šį ieškinio pagrindą suformuluoti argumentai atrodo iš esmės susiję arba su kompetencijos stoka, arba su piktnaudžiavimu įgaliojimais, arba, kalbant apie kai kuriuos iš jų, net su EB 82 straipsnio pažeidimu.
Šiuo klausimu Ispanijos Karalystė aiškiai nurodė dublike ir patvirtino per teismo posėdį šiuo ieškinio pagrindu kelianti klausimą ne dėl Komisijos kompetencijos stokos ar piktnaudžiavimo įgaliojimais, o dėl EB 82 straipsnio taikymo, „kuris išeina už jo tekste nustatytų ribų“. Per teismo posėdį ji taip pat iš esmės teigė, kad, remiantis jos ieškinio pagrindu, Komisija veikė
ultra vires
, kai pernelyg vėlai ėmėsi veiksmų pakankamai reguliuojamoje rinkoje.
Vis dėlto Ispanijos Karalystė nenurodė nė vienos priežasties, dėl kurios šiuo atveju Komisija tariamai ėmėsi tokio „EB 82 straipsnio taikymo, kuris išeina už jo tekste nustatytų ribų“. Ji taip pat nenurodė, kaip pateikiant šį ieškinio pagrindą suformuluoti argumentai skiriasi nuo nurodytųjų pateikiant kitus šio ieškinio pagrindus.
Pagal Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnio pirmą pastraipą ir Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punktą kiekviename ieškinyje turi būti nurodytas ginčo dalykas ir pagrindų, kuriais remiamasi, santrauka. Siekiant užtikrinti teisinį saugumą ir gerą teisingumo vykdymą, tam, kad ieškinys būtų priimtinas, būtina, kad pagrindinės teisinės ir faktinės aplinkybės, kuriomis pagrįstas ieškinys, bent glaustai, tačiau nuosekliai ir suprantamai būtų išdėstytos ieškinio tekste (žr. 2010 m. gruodžio 17 d. Bendrojo Teismo sprendimo
EWRIA ir kt. prieš Komisiją
,
T-369/08, Rink. p. II-6283
, 48 punktą ir nurodytą teismų praktiką).
Be to, iš teismų praktikos matyti, kad ieškovo ieškinio pagrindų santrauka turi būti gana aiški ir tiksli, kad atsakovas galėtų pasirengti gynybai, o Bendrasis Teismas atitinkamai nagrinėti ieškinį, prireikus nesiremdamas jokia papildoma informacija. Analogiški reikalavimai taikomi tada, kai grindžiant ieškinio pagrindą panaudojamas koks nors argumentas (žr. 2005 m. gruodžio 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Honeywell prieš Komisiją
,
T-209/01, Rink. p. II-5527
, 55 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, ir kadangi Ispanijos Karalystė aiškiai patvirtino nekelianti klausimo dėl Komisijos kompetencijos stokos ar piktnaudžiavimo įgaliojimais, reikia manyti, kad šiame ieškinio pagrinde nėra nuoseklių teisinių argumentų, kuriais būtų konkrečiai kritikuojami ginčijamame sprendime padaryti konstatavimai. Todėl šis ieškinio pagrindas pernelyg miglotas, kad į jį būtų galima atsakyti, todėl jis pripažintinas nepriimtinu (šiuo klausimu žr. 2003 m. spalio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Thyssen Stahl prieš Komisiją
,
C-194/99 P, Rink. p. I-10821, 105
ir 106 punktus).
Dėl ketvirtojo ieškinio pagrindo, susijusio su teisinio saugumo principo pažeidimu
Ispanijos Karalystė iš esmės teigia, kad priėmusi ginčijamą sprendimą Komisija pažeidė teisinio saugumo principą, nes šis sprendimas suponuoja
ex ante
įtvirtinto reglamentavimo supratimo pakeitimą
ex post
. Anot jos, ginčijamu sprendimu pažeidžiamas reglamentavimo pagrindas, pagal kurį elektroninių ryšių sektoriaus operatoriai planavo dideles ilgalaikes investicijas, o tai sukelia ūkio subjektams didelį netikrumą. Ji tvirtina, kad dėl ginčijamo sprendimo Komisija tapo institucija, galinčia peržiūrėti NRI administracinius veiksmus, o dėl to įtvirtinamas dvigubas kainų reglamentavimas. Be to, nagrinėjamu laikotarpiu Ispanijoje galiojo išsamus
ex ante
reglamentavimas, todėl pagal Pagrindų direktyvos 7 straipsnį Komisija privalėjo kontroliuoti CMT priimtas reglamentavimo priemones. Ispanijos Karalystės manymu, Komisija neprieštaravo CMT priimtiems reguliavimo instrumentams arba jos veiksmams rinkoje metiniuose įgyvendinimo pranešimuose arba imdamasi procedūros dėl įsipareigojimu neįvykdymo prieš Ispanijos Karalystę. Ji pabrėžia, kad teisinio saugumo pažeidimas taip pat turės „pasekmių ateityje“, turint omenyje ginčijamame sprendime išreikštus skirtumus dėl rinkų apibrėžimo ar analizės metodų, kuriuos turi teisę naudoti NRI, kai nustato
ex ante
reguliavimą.
Reikia priminti, jog pagal teisinio saugumo principą reikalaujama, kad teisės nuostatos būtų aiškios ir tikslios, ir siekiama užtikrinti iš Sąjungos teisės kylančių situacijų ir teisinių santykių numatomumą (šiuo klausimu žr. 2008 m. lapkričio 18 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Förster
,
C-158/07, Rink. p. I-8507
, 67 punktą; 2007 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Italija prieš Komisiją
,
T-308/05, Rink. p. II-5089
, 158 punktą ir 2008 m. lapkričio 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
SPM prieš Tarybą ir Komisiją
, T-128/05, neskelbiamo Rinkinyje, 147 punktą).
Nagrinėjamu atveju toks principas nebuvo pažeistas. Kaip pažymėjo Komisija, Ispanijos Karalystės ieškinio pagrindas grindžiamas klaidinga prezumpcija, kad Komisija
ex post
pakeitė reglamentavimo pagrindą, o tai nebuvo patvirtinta.
Pirma, konstatuotina, kad sektorinis reglamentavimas, į kurį daro nuorodą Ispanijos Karalystė, neturi jokios įtakos 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamento Nr. 17, Pirmojo reglamento, įgyvendinančio [EB 81] ir [82] straipsnius (
OL 13, 1962, p. 204
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 3), 3 straipsnio 1 dalimi ir nuo 2004 m. gegužės 1 d. – Reglamento Nr. 1/2003 7 straipsnio 1 dalimi Komisijai tiesiogiai suteiktai kompetencijai konstatuoti EB 81 ir 82 straipsnių pažeidimus (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 60 punkte minėto 2008 m. balandžio 10 d. Sprendimo
Deutsche Telekom prieš Komisiją
263 punktą).
Kaip jau buvo pažymėta šio sprendimo 56 punkte, EB sutartyje numatytos su konkurencija susijusios nuostatos vykdant
ex post
kontrolę papildo Sąjungos teisės aktų leidėjo siekiant
ex ante
reguliuoti telekomunikacijų rinkas priimtus teisės aktus (šio sprendimo 50 punkte minėto 2010 m. spalio 14 d. Sprendimo
Deutsche Telekom prieš Komisiją
92 punktas).
Kadangi
Telefónica
turėjo veiksmų laisvę maržų mažinimui išvengti (taip pat žr. šio sprendimo 27 ir 50 punktus), jos elgesys, už kurį skirta sankcija ginčijamame sprendime, patenka į EB 82 straipsnio taikymo sritį (taip pat šiuo klausimu žr. generalinio advokato J. Mazák išvados šio sprendimo 50 punkte minėtam 2010 m. spalio 14 d. Sprendimui
Deutsche Telekom prieš Komisiją
15 ir 19 punktus).
Be to, šis reglamentavimas negali būti pagrindas abejoti, kiek tai susiję su EB 82 straipsnio taikymu, pirminėje teisėje, visų pirma EB 83 ir 85 straipsniuose, nustatytu kompetencijos padalijimu (taip pat šiuo klausimu žr. generalinio advokato J. Mazák išvados šio sprendimo 50 punkte minėtam 2010 m. spalio 14 d. Sprendimui
Deutsche Telekom prieš Komisiją
19 punktą).
Antra, Ispanijos Karalystė negali tvirtinti, kad pagal Pagrindų direktyvos 7 straipsnį Komisija privalėjo kontroliuoti CMT priimtas reglamentavimo priemones. Kaip savo pateiktuose dokumentuose pažymėjo Komisija, pagal šiame straipsnyje numatytą procedūrą Komisijai buvo pranešta tik apie 2006 m. birželio mėnesio priemones, priimtas CMT įgyvendinus naują elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų reguliavimo sistemą.
Trečia, negalima manyti, kad teisinio saugumo pažeidimas taip pat turės „pasekmių ateityje“, turint omenyje ginčijamame sprendime išreikštus skirtumus dėl rinkų apibrėžimo ar analizės metodų, kuriuos turi teisę naudoti NRI, kai nustato
ex ante
reguliavimą. Kaip, be kita ko, išplaukia iš Pagrindų direktyvos 15 straipsnio, elektroninių ryšių sektoriaus produktų ir paslaugų rinkų, kurių charakteristikos pagrįstai leidžia joms taikyti specifinėse direktyvose nurodytus reglamentuojamojo pobūdžio įpareigojimus, nurodymas neturi įtakos rinkoms, konkrečiais atvejais galinčioms būti apibrėžtoms pagal konkurencijos teisę. Be to, Komisijos gairių dėl rinkos analizės ir įtakos rinkoje vertinimo pagal Bendrijos elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų reguliavimo sistemą (
OL C 165, 2002, p. 6
) 28 punkte patikslinama, kad pagal naują reguliavimo sistemą apibrėžtos tinklų ir elektroninių ryšių rinkos tam tikrais atvejais net panašiose srityse gali skirtis nuo konkurencijos institucijų apibrėžtų rinkų.
Galiausiai, ketvirta, kiek Ispanijos Karalystė teigia, kad Komisija turėjo pareikšti jai ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo pagal EB 226 straipsnį, jeigu būtų priėjusi prie išvados, jog CMT, kaip valstybės narės institucijos, sprendimai neleidžia išvengti maržų mažinimo, todėl jais nepaisoma minėtos reguliavimo sistemos, viena vertus, reikia pažymėti, kad ginčijamame sprendime Komisija to nėra nustačiusi. Kita vertus, net jeigu būtų daroma prielaida, kad CMT pažeidė kurią nors Sąjungos teisės normą ir Komisija dėl to būtų galėjusi pareikšti Ispanijos Karalystei ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo, tokios galimybės niekaip negali paveikti ginčijamo sprendimo teisėtumo. Šiame sprendime Komisija tik konstatavo, kad
Telefónica
pažeidė EB 82 straipsnį, t. y. nuostatą, kuri skirta ne valstybėms narėms, o tik ūkio subjektams (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 60 punkte minėto 2008 m. balandžio 10 d. Sprendimo
Deutsche Telekom prieš Komisiją
271 punktą). Be to, pagal teismų praktiką, remiantis EB 226 straipsnyje įtvirtinta sistema, Komisija turi diskreciją pareikšti ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo ir Sąjungos teismai negali vertinti pasinaudojimo šia diskrecija tikslingumo (šio sprendimo 50 punkte minėto 2010 m. spalio 14 d. Sprendimo
Deutsche Telekom prieš Komisiją
47 punktas).
Iš to išplaukia, kad šis ieškinio pagrindas atmestinas.
Dėl penktojo ieškinio pagrindo, susijusio su teisėtų lūkesčių apsaugos principo pažeidimu
Ispanijos Karalystė teigia, kad sulaužiusi reguliavimo sistemą sprendimu, priimtu srityje, kuri jau buvo reguliuojama CMT, Komisija pažeidė teisėtų lūkesčių apsaugos principą, ne tik kiek tai susiję su ūkio subjektu, kuriam buvo skirta sankcija, bet ir su kitais rinkos subjektais, kurie galėjo manyti veikiantys saugojami CMT įtvirtinto sektorinio didmeninės prieigos reguliavimo. Anot jos, teisėtų lūkesčių apsaugos principo pažeidimas ypač akivaizdus, nes CMT buvo ėmusis konkrečių veiksmų dėl
Telefónica
komercinių pasiūlymų. Todėl, jos manymu, ginčijamu sprendimu pažeidžiamas teisėtų lūkesčių apsaugos principas, nes jame tvirtinama, kad aplinkybės, jog ūkio subjektas adaptuojasi prie NRI įtvirtinto reguliavimo, nepakanka prezumpcijai, kad šis elgesys atitinka teisę.
Reikia priminti, kad galimybė remtis teisėtų lūkesčių apsauga priklauso kiekvienam ūkio subjektui, kuriam institucija sukėlė pagrįstų lūkesčių. Be to, niekas nedraudžia valstybei narei, pareiškus ieškinį dėl panaikinimo, teigti, kad institucijos teisės aktas pažeidžia tam tikrų ūkio subjektų teisėtus lūkesčius (šiuo klausimu žr. 1998 m. lapkričio 19 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Ispanija prieš Tarybą
,
C-284/94, Rink. p. I-7309
, 42 punktą ir 2005 m. kovo 10 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Ispanija prieš Tarybą
,
C-342/03, Rink. p. I-1975
, 47 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Vis dėlto, jei tokie ūkio subjektai gali numatyti jų interesus paveiksiančios Bendrijos priemonės priėmimą, negali būti remiamasi teisėtų lūkesčių apsaugos principu (žr. šio sprendimo 118 punkte minėto 2005 m. kovo 10 d. Sprendimo
Ispanija prieš Tarybą
48 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Nagrinėjamu atveju šio sprendimo 109–111 punktuose jau buvo pažymėta, kad sektorinis reglamentavimas, į kurį daro nuorodą Ispanijos Karalystė, neturi jokios įtakos Komisijos kompetencijai konstatuoti EB 81 ir 82 straipsnių pažeidimus ir
Telefónica
elgesys, už kurį skirta sankcija ginčijamame sprendime, patenka į EB 82 straipsnio taikymo sritį. Taigi Komisijos veiksmai remiantis EB 82 straipsniu negali būti laikomi neprognozuojamais.
Be to, nors, kaip pabrėžia Ispanijos Karalystė, CMT buvo iš tiesų ėmusis konkrečių veiksmų dėl
Telefónica
komercinių pasiūlymų, be kita ko, skirtų užkirsti kelią maržų mažinimui, reikia priminti, kad CMT yra ne konkurencijos, o reguliavimo institucija ir kad ji niekuomet nesiėmė veiksmų, kad būtų paisoma EB 82 straipsnio, arba priėmusi sprendimą dėl veiksmų, už kuriuos skirta sankcija ginčijamame sprendime (ginčijamo sprendimo 678 ir 683 konstatuojamosios dalys). Be to, kaip pažymėta šio sprendimo 52 punkte, Ispanijos Karalystė neginčijo, kad CMT niekada netyrė, ar egzistuoja maržų mažinimas tarp
Telefónica
didmeninių nacionalinių produktų ir jos mažmeninių produktų per pažeidimo laikotarpį, ir kad maržų mažinimo egzistavimas tarp
Telefónica
didmeninių nacionalinių produktų ir jos mažmeninių produktų niekada nebuvo tiriamas remiantis tikrosiomis istorinėmis suinteresuotos bendrovės sąnaudomis; tai buvo daroma tik remiantis išankstiniais vertinimais (ginčijamo sprendimo 726 ir 727 konstatuojamosios dalys).
Šiomis sąlygomis nei CMT sprendimai, nei jos įtvirtinta reguliavimo sistema negalėjo sukelti teisėtų lūkesčių
Telefónica
ar kitiems ūkio subjektams, kad bet kokie veiksmai, paisant šių sprendimų ar šios reguliavimo sistemos, atitinka EB 82 straipsnį.
Taigi šis ieškinio pagrindas, todėl ir visas ieškinys atmestini.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to reikalavo.
Kadangi Ispanijos Karalystė pralaimėjo bylą, ji turi padengti Komisijos išlaidas pagal jos pateiktus reikalavimus.

Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (aštuntoji kolegija)
nusprendžia:

1.
Atmesti ieškinį.

2.
Priteisti iš Ispanijos Karalystės bylinėjimosi išlaidas.

Truchot
Martins Ribeiro
Kanninen
Paskelbta 2012 m. kovo 29 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: ispanų.