CELEX: 62008TJ0037
Budgetgenomförande
Återkrav
Avräkning av fordringar
Retroaktiv verkan
Förstainstansrättens dom i vilken kommissionen förpliktas att utge skadestånd jämte ränta
Fordran som är säker, obestridd och förfallen till betalning

Bakgrund till tvisten
Förevarande mål avser kommissionens beslut av den 16 november 2007 att, i enlighet med artikel 73 i rådets förordning (EG,
Euratom) nr 1605/2002 av den 25 juni 2002 med budgetförordning för Europeiska gemenskapernas allmänna budget (EGT L 248, s. 1,
nedan kallad budgetförordningen), genom avräkning kräva in det belopp på 36 551,58 euro som sökanden, Robert Walton, var skyldig
kommissionen (nedan kallat det angripna beslutet).
1.
Gemenskapens fordran på sökanden
Sökanden anställdes av Europeiska gemenskapernas kommission i egenskap av tillfälligt anställd i oktober 1999 för en period
om fem år med sex månaders provanställning.
Genom skrivelse av den 3 oktober 2000 meddelande kommissionen sökanden att dennes anställningsavtal skulle sägas upp från
och med den 16 oktober 2000. Genom skrivelse av den 22 november 2000 angav kommissionen att sökanden var skyldig Europeiska
gemenskapen 13 104,14 euro med anledning av att densamme felaktigt erhållit lön för de månader då han varit frånvarande. En
debetnota avseende detta belopp tillställdes sökanden den 24 januari 2001.
Sökanden bestred uppsägningen genom att väcka talan vid förstainstansrätten. Genom dom av den 9 april 2003 i mål T‑155/01,
Walton mot kommissionen (REG 2003, s. I‑A‑121 och II‑595), ogillade förstainstansrätten talan. Förstainstansrätten fann att
sökanden genom sitt handlande mellan slutet av juni år 2000 och den 9 augusti samma år själv hade sagt upp sin anställning.
Kommissionen ansåg att den därför inte var skyldig att ersätta sökanden med anledning av uppsägningen. Kommissionen begärde
följaktligen, genom skrivelse av den 23 oktober 2003, att sökanden skulle återbetala den uppsägningsersättning som betalats
ut till sökanden i samband med uppsägningen av anställningsavtalet. Denna ersättning uppgick till ett belopp om 13 815,16 euro
jämte ränta från och med den 11 januari 2004. En debetnota i vilken sökanden krävdes på detta belopp upprättades den 27 november 2003.
Den 27 maj 2005 antog kommissionen, med stöd av artikel 72 i budgetförordningen, ett beslut som i enlighet med artikel 256 EG
utgör exekutionstitel, avseende ett belopp om 26 919,30 euro (motsvarande summan av beloppen 13 104,14 och 13 815,16 euro)
jämte ränta med 4 813,26 euro till och med den 31 mars 2005 (till vilket kommer ett belopp om 5,06 euro per dag från denna
dag) (nedan kallat beslutet om återkrav).
Sökanden överklagade inte beslutet om återkrav.
2.
Sökandens fordran på gemenskapen
Sökanden tillhörde en grupp personer som var anställda hos utomstående företag som var avtalsparter till det gemensamma företaget
Joint European Torus (JET) som hade till uppgift att genomföra programmet Fusion, vilket avsåg att konstruera, driva och utnyttja
en stor torusmaskin av typen tokamak och tillhörande hjälpanläggningar (nedan kallat JET‑projektet), innan han anställdes
som tillfälligt anställd av kommissionen i oktober 1999. Förstainstansrätten fann, gällande en skadeståndstalan som väckts
av denna grupp, att kommissionen, genom att inte erbjuda dessa personer kontrakt som tillfälligt anställda för att dessa skulle
kunna utöva sina arbetsuppgifter inom JET – i strid med detta programs stadgar – gjort sig skyldig till en felaktighet som
medförde att den ådragit Europeiska gemenskapen skadeståndsansvar (förstainstansrättens dom av den 5 oktober 2004 i mål T‑144/02,
Eagle m.fl. mot kommissionen, REG 2004, s. II‑3381, nedan kallad mellandom i målet Eagle).
I den ovan i punkt 8 nämnda mellandomen i målet Eagle slog förstainstansrätten även fast att kommissionens felaktiga handlande
medfört att de berörda personerna förlorat en verklig möjlighet att kunna rekryteras som tillfälligt anställda och lett till
en ekonomisk skada till följd av skillnaden mellan den lön och de förmåner som de hade kunnat få om de arbetat i JET‑projektet
som tillfälligt anställda, och den lön och de förmåner de fick som anställda hos utomstående företag.
Förstainstansrätten preciserade i punkt 171 i den ovan i punkt 8 nämnda mellandomen i målet Eagle att skadeståndet skulle
beräknas från och med ikraftträdandedatumet för det äldsta avtal som ingåtts eller förnyats under fem år tillbaka i tiden
från det att skadeståndskravet framfördes och som slutar antingen det datum som den berörde sökanden upphörde att arbeta för
JET‑projektet om detta datum inföll innan projektet avslutades den 31 december 1999 eller det sistnämnda datumet om den berörde
sökanden arbetade för JET‑projektet till dess att projektet upphörde.
I den ovan i punkt 8 nämnda mellandomen i målet Eagle förpliktade förstainstansrätten kommissionen att ersätta den ekonomiska
skada som respektive sökande i det mål som gett upphov till nämnda dom hade lidit till följd av att han eller hon inte hade
rekryterats som tillfälligt anställd vid kommissionen för sitt arbete i JET‑projektet. Förstainstansrätten slog vidare fast
att parterna skulle inkomma till förstainstansrätten med uppgift om det belopp som parterna överenskommit skulle utgå i ersättning
för denna skada. Om en sådan överenskommelse inte kunde träffas skulle parterna inkomma med beloppsmässiga yrkanden.
Då en sådan överenskommelse inte nåddes inkom parterna den 28 oktober 2005 med beloppsmässiga yrkanden. Genom dom av den 12 juli 2007
i mål T‑144/02, Eagle m.fl. mot kommissionen (REG 2007, s. II‑2721), förpliktade förstainstansrätten kommissionen att utge
skadestånd till sökandena med ett belopp som för respektive sökande angavs i bilaga 3 till domen. På beloppet skulle ränta
utgå med 5,25 procent från den 31 december 1999 till dess betalning skett.
I bilaga 3 till domen i det ovan i punkt 12 nämnda målet Eagle m.fl. mot kommissionen anges att skadeståndet till sökanden
den 31 december 1999 uppgick till 208 021 GBP.
3.
Avräkning av fordran
Kommissionen tog för första gången, i bilagan till sitt beloppsmässiga yrkande av den 28 oktober 2005, vilket ingavs i förfarandet
för att fastställa skadeståndet i det ovan i punkt 12 nämnda målet Eagle m.fl. mot kommissionen, upp frågan huruvida det skadestånd
som gemenskapen kan bli skyldig att utge till sökanden enligt den kommande domen kunde avräknas mot den fordran som kommissionen
hade gentemot den berörda personen. Den 21 december 2005 begärde sökanden i nämnda mål genom e-postmeddelande att kommissionen
för honom skulle förklara denna eventuella avräkning. Kommissionen besvarade denna begäran genom skrivelse av den 22 december 2005.
Sökandena i det ovan i punkt 12 nämnda målet Eagle m.fl. mot kommissionen bestred i sina beloppsmässiga yrkanden av den 19 februari 2007
att kommissionen skulle kunna avräkna gemenskapens fordran på sökanden mot de belopp som han tilldömts av förstainstansrätten
i nämnda dom.
Efter detta nya beloppsmässiga yrkande förklarade kommissionen att den inte längre vidhöll sitt yrkande att förstainstansrätten
skulle pröva frågan om en eventuell avräkning i det ovan i punkt 12 nämnda målet Eagle m.fl. mot kommissionen. Förstainstansrätten
konstaterade i punkt 19 i den ovan i punkt 12 nämnda domen i målet Eagle m.fl. mot kommissionen att kommissionen återkallat
sitt yrkande.
Efter domen i det ovan i punkt 12 nämnda målet Eagle m.fl. vände sig sökanden i detta mål den 19 juli 2007 till kommissionen
med en begäran att denna skulle bekräfta att sökandens beräkningar av de belopp som sökandena hade rätt till var riktiga.
Kommissionen svarade genom e-postmeddelande av den 31 juli 2007 att den godtog dessa sifferuppgifter, men reserverade sig
likväl avseende beräkningen av dagsräntan.
Kommissionen angav i skrivelse av den 24 september 2007 att den hade för avsikt att göra en avräkning av det belopp som kommissionen
var skyldig sökanden. Sökanden svarade genom skrivelse av den 25 oktober 2007 att kommissionen inte hade rätt att göra en
sådan avräkning. Kommissionen lät genom skrivelse av den 25 oktober 2007 meddela att den inte delade sökandens uppfattning.
Genom skrivelse av den 9 november 2007, vilken mottogs av sökanden den 13 november 2007, angav kommissionen att den gjorde
en avräkning och minskade det belopp om 421 749,73 euro som gemenskapen var skyldig sökanden med det belopp om 36 551,58 euro
som sökanden var skyldig gemenskapen. Beloppet 36 551,58 euro bestod av ett belopp om 13 104,14 euro som angetts i debetnota
av den 24 januari 2001 och ett belopp om 13 815,16 euro som angetts i debetnota av den 27 november 2003 samt ränta på dessa
belopp med 9 632,28 euro. Det framgår av bilagan till skrivelsen av den 9 november 2007 att räntan omfattar perioden från
och med förfallodagen för respektive debetnota till och med den 8 november 2007. Beloppet om 421 749,73 euro utgjordes av
skadeståndet på 208 021 GBP jämte ränta.
Den 16 november 2007 antog kommissionen det angripna beslutet och utbetalade ett belopp om 385 198,15 euro till sökanden (det
vill säga 421 749,73 euro minskat med 36 551,58 euro).

Förfarandet och parternas yrkanden
Sökanden väckte förevarande talan genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 23 januari 2008.
Sökanden har yrkat att tribunalen ska
–        ogiltigförklara det angripna beslutet, och
–        förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
Kommissionen har yrkat att tribunalen ska
–        i första hand avvisa talan, och i andra hand ogilla talan,
–        förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.

Rättslig bedömning
1.
Upptagande till sakprövning
Kommissionen har hävdat att det i förevarande fall inte finns någon rättsakt mot vilken talan kan väckas. Avräkningen utgör
endast en följd av en lagakraftvunnen tidigare dom och ett tidigare slutligt beslut. Avräkningen utgör således inte en rättsakt
mot vilken talan kan väckas och talan ska således avvisas.
Det ska erinras om att en rättsakt genom vilken kommissionen utanför rättegång kvittar fordringar och skulder som följer av
olika rättsliga relationer med samma person utgör en rättsakt mot vilken talan kan väckas i den mening som avses i artikel 230 EG
(se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 10 juli 2003 i mål C‑87/01 P, kommissionen mot CCRE, REG 2003, s. I‑7617,
punkt 45) och att det är inom ramen för en sådan talan som tribunalen ska pröva lagenligheten av ett avräkningsbeslut, mot
bakgrund av dess följder vad gäller den omständigheten att de omtvistade beloppen faktiskt inte utbetalas till sökanden (se,
för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 8 oktober 2008 i mål T‑122/06, Helkon Media mot kommissionen,
ej publicerad i rättsfallssamlingen, punkt 46, och av den 8 juli 2009 i mål T‑182/08, kommissionen mot Atlantic Energy, ej
publicerad i rättsfallssamlingen, punkt 70).
Kommissionen har i förevarande fall genomfört en kvittning utanför rättegång, och talan mot det angripna beslutet kan därför
tas upp till sakprövning. Kommissionens invändning om rättegångshinder kan följaktligen inte godtas.
2.
Prövning i sak
Sökanden har åberopat fyra grunder till stöd för sin talan. Den första grunden avser åsidosättande av handläggningsregler.
Som andra grund har det gjorts gällande att principen om skydd för berättigade förväntningar har åsidosatts. Såvitt avser
den tredje grunden har sökanden gjort gällande felaktigheter vad gäller grunden för avräkningen. Sökanden har som fjärde grund
gjort gällande att det gjorts fel i beräkningen av avräkningen till följd av att dröjsmålsräntan beaktats.

Den första grunden: Åsidosättande av handläggningsregler
Sökanden har gjort gällande att kommissionen har handlat på ett olämpligt och oskäligt sätt när den genomförde en avräkning
utanför rättegång, trots att den hade kunnat väcka frågan om avräkning vid gemenskapsdomstolen. Avräkningen skulle ha tagits
upp och prövats i ett tidigare skede av förfarandet. Det kan inte godtas att kommissionen kunde undvika det kontradiktoriska
förfarandet och en domstolsprövning genom att handla sent och ensidigt efter det att domen i det ovan i punkt 12 nämnda målet
Eagle m.fl. mot kommissionen hade meddelats.
Sökanden anser att i skadeståndsmål utgör kvittning, åtminstone enligt engelsk rätt, en invändning som i tillbörlig ordning
ska framställas vid den domstol vid vilken målet är anhängigt. Vid det motsatta förhållandet skulle de belopp som yrkats och
eventuellt fastställts av en domstol kunna minskas, eller till och med helt undanröjas.
Det ska inledningsvis erinras om att det angripna beslutet utgör ett beslut att kräva in medel genom avräkning som antagits
med stöd av artikel 73 i budgetförordningen och artikel 83 i kommissionens förordning (EG, Euratom) nr 2342/2002 av den 23 december 2002
om genomförandebestämmelser för rådets förordning (EG, Euratom) nr 1605/2002 med budgetförordning för Europeiska gemenskapernas
allmänna budget, i dess lydelse enligt kommissionens förordning (EG, Euratom) nr 1248/2006 av den 7 augusti 2006 (EUT L 227,
s. 3) (nedan kallade genomförandebestämmelserna).
Det krävs vidare inte, enligt det förfarande som föreskrivs i budgetförordningen för antagande av ett beslut att kräva in
medel genom avräkning, att kommissionen i förväg gör sin avsikt att avräkna fordringar gällande vid en domstol.
I artikel 73.1 i budgetförordningen föreskrivs nämligen att räkenskapsföraren ska kräva in medel genom avräkning i de fall
samma gäldenär har en fordran på gemenskapen, förutsatt att denna fordran är säker, obestridd och förfallen till betalning.
I artikel 71 i budgetförordningen föreskrivs vidare att den delegerade utanordnaren först ska fastställa en fordran, det vill
säga kontrollera att gäldenärens skulder existerar, bestämma eller kontrollera att skuldbeloppet är riktigt, och dess storlek
samt kontrollera fordringens förfallovillkor. Enligt artikel 79 i genomförandebestämmelserna ska utanordnaren bland annat
försäkra sig om att fordran är ”säker” och inte är underställd några villkor. Utanordnaren ska även försäkra sig om att fordran
är ”likvid” och fastställd exakt i form av ett belopp samt att fordran har ”förfallit”, det vill säga att den inte omfattas
av någon ytterligare betalningsfrist. Enligt artikel 80 i genomförandebestämmelserna ska för övrigt fastställandet av en fordran
bygga på styrkande handlingar där gemenskapens rättigheter intygas.
Enligt artikel 71.2 i budgetförordningen ska varje fordran som är ”säker, likvid och förfallen till betalning” fastställas
genom ett betalningskrav som lämnas över till räkenskapsföraren, åtföljd av en debetnota ställd till gäldenären, och båda
dokumenten ska upprättas av den behörige utanordnaren. Den behörige utanordnaren ska vidare enligt artikel 78.2 i genomförandebestämmelserna,
genom ett betalningskrav instruera räkenskapsföraren att kräva in en fastställd fordran.
Det var således riktigt av kommissionen att hävda att den inte var skyldig att göra en kvittningsinvändning i förfarandet
i det ovan i punkt 12 nämnda målet Eagle m.fl. mot kommissionen.
Kommissionen har för övrigt, när den beslutade att kräva in medel genom avräkning enligt artikel 73 i budgetförordningen,
på intet sätt inkräktat på sökandens processuella rättigheter. Sökanden kunde nämligen göra sina rättigheter gällande på tre
sätt. För det första genom att överklaga domen i det ovan i punkt 4 nämnda målet Walton mot kommissionen, för att bestrida
konstaterandet att dennes handlande var likvärdigt med en uppsägning av anställningsavtalet. För det andra kunde sökanden
ha angripit beslutet om återkrav. För det tredje hade han kunnat väcka talan om ogiltigförklaring av kommissionens beslut
av den 16 november 2007 om att genom avräkning kräva in ett belopp på 36 551,58 euro som sökanden var skyldig kommissionen
(se punkt 25 ovan), vilket denne faktiskt gjorde i förevarande fall.
Sökanden kan följaktligen inte med framgång kritisera kommissionen för att ha undvikit en domstolsprövning av huruvida avräkningen
av fordringar var rättsenlig.
Kommissionen har mot denna bakgrund inte åsidosatt några handläggningsregler. Talan kan således inte vinna bifall såvitt avser
den första grunden.

Den andra grunden: Åsidosättande av principen om skydd för berättigade förväntningar
Sökanden har gjort gällande att kommissionen hos honom har gett upphov till berättigade förväntningar om att den skulle utbetala
hela det belopp som anges i den tabell som skickades i e-postmeddelandet av den 31 juli 2007 (se punkt 17 ovan).
Förstainstansrätten erinrar härvid om att det framgår av fast rättspraxis att rätten att göra anspråk på skydd för berättigade
förväntningar tillkommer varje person som befinner sig i en situation där det framgår att gemenskapsadministrationen har väckt
grundade förhoppningar. Vidare kan ingen i princip göra gällande ett åsidosättande av denna princip i avsaknad av tydliga
försäkringar från gemenskapsadministrationen (domstolens dom av den 24 november 2005 i mål C‑506/03, Tyskland mot kommissionen,
ej publicerad i rättsfallssamlingen, punkt 58, och av den 22 juni 2006 i de förenade målen C‑182/03 och C‑217/03, Belgien
och Forum 187 mot kommissionen, REG 2006, s. I‑5479, punkt 147, samt förstainstansrättens dom av den 23 oktober 2002 i de
förenade målen T‑346/99– T‑348/99, Diputación Foral de Álava m.fl. mot kommissionen, REG 2002, s. II‑4259, punkt 93).
I det aktuella fallet har kommissionen aldrig gett några tydliga försäkringar om att den inte hade för avsikt att avräkna
fordringarna. Det e-postmeddelande som kommissionen skickade den 31 juli 2007, och vilket sökanden har åberopat, innehåller
nämligen inte några löften eller försäkringar med detta innehåll. Nämnda meddelande avser enbart riktigheten av beräkningarna,
vilka är tillämpliga på samtliga sökande i det ovan i punkt 12 nämnda målet Eagle m.fl. mot kommissionen. E-postmeddelandet
avser inte den särskilda frågan om tvisten mellan kommissionen och sökanden och innehåller ingen syftning på sättet att kräva
in gemenskapens fordringar. Det aktuella e-postmeddelandet kan således inte ha gett upphov till berättigade förväntningar
om att kommissionen inte skulle genomföra en avräkning av fordringar.
Detsamma gäller den förklaring som kommissionen gjorde efter sitt nya beloppsmässiga yrkande i det ovan i punkt 12 nämnda
målet Eagle m.fl. mot kommissionen. Genom denna förklaring, som förstainstansrätten noterade i punkt 19 i nämnda dom, preciserade
kommissionen att den återkallade yrkandet om avräkning i nämnda förfarande och att förstainstansrätten inte behövde pröva
denna fråga. En sådan förklaring innebär emellertid inte att kommissionen avstått från att göra gällande sin rätt att kräva
in gemenskapens fordran på sökanden genom avräkning utanför detta förfarande.
Sökanden har således inte visat på några tydliga försäkringar eller löften som skulle ha kunnat ge upphov till berättigade
förväntningar att kommissionen inte skulle genomföra en avräkning av fordringar. Talan kan följaktligen inte vinna bifall
såvitt avser den andra grunden.

Den tredje grunden: Felaktigheter vad gäller grunden för avräkningen
Sökanden har bestritt att kommissionens avräkning av fordringarna skulle vara lagenlig. Sökanden har, vad gäller kommissionens
debetnota av den 24 januari 2001, i första hand hävdat att denna upprättades innan domen i det ovan i punkt 4 nämnda målet
Walton mot kommissionen meddelades och att den grundades på antagandet att han sagts upp. Sökanden har vidare gjort gällande
att, eftersom förstainstansrätten slagit fast att beslutet att säga upp sökanden var verkningslöst, detta beslut inte kan
ligga till grund för upprättandet av en debetnota. Sökanden har härav dragit slutsatsen att kommissionens debetnota av den
24 januari 2001 är ogiltig och saknar rättsverkningar.
Sökanden har i andra hand gjort gällande att kommissionens debetnota av den 24 januari 2001 inte föregåtts av något beslut
om fastställande av fordran i den mening som avses i artikel 71 i budgetförordningen, med följd att villkoren för en avräkning
enligt artikel 73 i samma förordning inte är uppfyllda.
Vad beträffar kommissionens debetnota av den 27 november 2003 har sökanden gjort gällande att denna inte kan ligga till grund
för en avräkning, eftersom han inte haft tillgång till de två anteckningar i akten till vilka debetnotan hänvisar. Kommissionens
vägran att låta honom ta del av dessa anteckningar utgör även ett åsidosättande av artikel 60.4 i budgetförordningen jämförd
med artiklarna 48, 49 och 80 i genomförandebestämmelserna. Denna felaktiga rättstillämpning medför slutligen att fordran,
i enlighet med artikel 88 i genomförandebestämmelserna, blir ogiltig.
Sökanden har således bestritt förekomsten av de fordringar som kommissionen åberopat inom ramen för avräkningen.
Tribunalen konstaterar att de aktuella beloppen anges såväl i kommissionens debetnotor av den 24 januari 2001 och den 27 november 2003
som i beslutet om återkrav.
Det är inte nödvändigt att avgöra huruvida vare sig kommissionens debetnotor av den 24 januari 2001 och den 27 november 2003
eller beslutet om återkrav utgör rättsakter mot vilka talan kan väckas i den mening som avses i artikel 230 EG. Sökanden har
nämligen under alla omständigheter inte väckt talan om ogiltigförklaring av dessa rättsakter inom den i nämnda artikel föreskrivna
tvåmånadersfristen.
Sökanden kan under dessa omständigheter inte bestrida de fordringar som ligger till grund för kommissionens debetnotor av
den 24 januari 2001 och den 27 november 2003 och beslutet om återkrav inom ramen för förevarande talan.
Den tredje grunden kan följaktligen inte upptas till sakprövning.

Den fjärde grunden: Fel i beräkningen av avräkningen vad avser räntan
Sökanden har ifrågasatt hur kommissionen har beräknat avräkningen, med avseende på att kommissionen har räknat med dröjsmålsränta.
Enligt sökanden ska en sådan avräkning göras vid den tidpunkt då de belopp som han påstås vara skyldig kommissionen förföll
till betalning, utan hänsyn till dröjsmålsränta.
Sökanden har anmärkt att enligt domen i det ovan i punkt 12 nämnda målet Eagle m.fl. mot kommissionen skulle huvudfordran
som kommissionen var skyldig honom ha utbetalats senast den 31 december 1999. Sökanden hade därefter rätt till dröjsmålsränta
med 5,25 procent. Gemenskapens fordringar uppkom senare, då debetnotorna förföll, det vill säga den 31 mars 2001 och den 11 januari 2004.
Kommissionen skulle således ha genomfört avräkningen vid två tillfällen. Sökanden anser att kommissionen skulle ha gjort en
första avräkning av det belopp på 13 104,14 euro som han var skyldig gemenskapen från det belopp gemenskapen var skyldig honom
den 31 mars 2001 och en andra avräkning av det belopp på 13 815,16 euro som han var skyldig gemenskapen från det belopp som
gemenskapen fortfarande var skyldig honom den 11 januari 2004.
Sökanden har gjort gällande att kommissionen inte gått till väga på detta sätt när den avräknade de totala beloppen vilka
innefattade dröjsmålsränta. Sökanden har hävdat att kommissionen därigenom gjort så att gemenskapens fordringar på honom ökats
med en högre räntesats än vad som gällde för den fordran som han hade på gemenskapen, eftersom den ränta som gemenskapen krävde
översteg vad som angetts i den ovan i punkt 12 nämnda domen i målet Eagle m.fl. mot kommissionen. Kommissionen har således
erhållit en ränta för hela den tid återkravsförfarandet varade.
Sökanden gör med denna grund gällande att hans fordran på gemenskapen är äldre än dess fordran på honom och att avräkningen
bör ske med retroaktiv verkan. Enligt sökanden leder avräkningen till att fordringarna utsläcks från den tidpunkt då villkoren
för avräkning är uppfyllda.
Kommissionen anser att gemenskapens fordringar på sökanden var säkra och likvida före dennes fordringar. De belopp som sökanden
var skyldig gemenskapen var kända år 2000. Kommissionen anser att gemenskapens fordringar på sökanden blev säkra och likvida
senast från och med augusti 2005, när fristen för att väcka talan mot återkravsbeslutet löpt ut. Det belopp som gemenskapen
var skyldig sökanden blev däremot inte känt förrän i juli 2007. Den omständigheten att det belopp som tillerkändes sökanden
innefattade ränta från den 31 december 1999 saknar betydelse, eftersom räntans totala belopp inte kan beräknas innan huvudfordrans
belopp är känt.
Det ska erinras om att villkoren för att kräva in medel genom avräkning och dithörande förfaranden regleras i budgetförordningen
och de ovannämnda genomförandebestämmelserna (se punkterna 30–34 ovan).
Det framgår av artikel 73.1 andra stycket i budgetförordningen och artiklarna 79 och 83 i genomförandebestämmelserna att Europeiska
unionens och motpartens ömsesidiga fordringar, för att kunna avräknas, för det första ska vara säkra, vilket innebär att de
ska vara ovillkorliga, för det andra att de ska vara likvida, vilket innebär att beloppet ska vara fastställt i pengar, och
för det tredje förfallna till betalning, vilket innebär att de inte ska omfattas av någon ytterligare betalningsfrist.
Det ska således fastställas vid vilken tidpunkt dessa villkor var uppfyllda för var och en av de aktuella fordringarna.
Vad avser gemenskapens fordran på sökanden är det ostridigt att kommissionen skickade en första debetnota den 24 januari 2001
och en andra debetnota den 27 november 2003 samt att sökanden inte betalade dessa inom de däri föreskrivna betalningsfristerna,
vilka löpte till och med den 31 mars 2001 respektive den 11 januari 2004. Gemenskapens fordran var således säker, likvid och
förfallen till betalning vid utgången av dessa frister.
Vad avser sökandens fordran på gemenskapen ska det för det första konstateras att den består av det skadestånd som kommissionen
förpliktades att utge till sökanden genom mellandomen i det ovan i punkt 8 nämnda målet Eagle. I denna dom slog förstainstansrätten
fast att villkoren för gemenskapens skadeståndskyldighet var uppfyllda i förhållande till sökanden. Det ska vidare erinras
om att förstainstansrätten, när den meddelade mellandom, inte kunde avgöra skadeståndets belopp och att förfarandet behövde
fortsätta för att det exakta beloppet skulle fastställas. Detta belopp var slutligen inte känt förrän domen i det ovan i punkt 12
nämnda målet Eagle m.fl. mot kommissionen meddelades den 12 juli 2007. Härav följer att sökandens fordran på gemenskapen blev
likvid först vid denna tidpunkt.
I domslutet i nämnda dom anges visserligen inte det belopp gemenskapen var skyldig vid denna tidpunkt, eftersom ränta skulle
löpa till dess betalning av skadeståndet skett. Det framgår emellertid under dessa omständigheter att sökandens fordran blev
säker, likvid och förfallen till betalning den 12 juli 2007.
Sökandens påstående att dennes fordran var äldre än gemenskapens fordringar på honom kan således inte godtas.
Även om det inte finns någon uttrycklig bestämmelse med denna innebörd, ska det vidare konstateras att en sådan avräkning
som avses i budgetförordningen, i likhet med vad sökanden har gjort gällande, har retroaktiv verkan, vilket medför att de
berörda fordringarna utsläcks så snart villkoren för avräkningen är uppfyllda.
Enligt den ordning som inrättas genom artikel 73 i budgetförordningen och artikel 83 i genomförandebestämmelserna ska nämligen
räkenskapsföraren kräva in medel genom avräkning efter att ha meddelat gäldenären, i de fall betalningen inte sker frivilligt.
Den omständigheten att avräkning sker med retroaktiv verkan från den tidpunkt då denna skyldighet för räkenskapsföraren uppkommer,
gör det, i likhet med de ordningar för kvittning som förekommer i de flesta medlemsstater, möjligt att undvika eventuella
skadliga följder för gäldenären, särskilt vad gäller dröjsmålsränta på grund av den tid som förflyter mellan den tidpunkt
då villkoren för kvittningen är uppfyllda och den tidpunkt då den faktiskt genomförs.
Kommissionen har i det aktuella fallet inte genomfört avräkningen med verkan den 12 juli 2007, den tidpunkt då villkoren i
artikel 73 i budgetförordningen var uppfyllda, utan den 8 november 2007, dagen innan skrivelsen av den 9 november 2007 skickades.
Det framgår nämligen av bilagan till nämnda skrivelse att de avräknade beloppen innefattade ränta avseende tiden efter den
12 juli 2007.
Kommissionen har följaktligen åsidosatt artikel 73 i budgetförordningen, som den tolkats i punkterna 64 och 65 ovan. Talan
ska således delvis vinna bifall såvitt avser den fjärde grunden. Det angripna beslutet ska därför ogiltigförklaras i den del
det innefattar ränta för tiden efter den 12 juli 2007, på de belopp som avräknats.

Rättegångskostnader
Enligt artikel 87.3 i rättegångsreglerna kan tribunalen besluta att kostnaderna ska delas eller att vardera parten ska bära
sin kostnad om parterna ömsom tappar målet på en eller flera punkter.
Eftersom talan delvis har bifallits, anser tribunalen att det med hänsyn till omständigheterna i förevarande mål är skäligt
att vardera parten ska bära sina rättegångskostnader.
Mot denna bakgrund beslutar
TRIBUNALEN (fjärde avdelningen)
följande:
1)
Kommissionens beslut av den 16 november 2007 ogiltigförklaras i den del det innefattar ränta för tiden efter den 12 juli 2007,
på de belopp som avräknats.
2)
Vardera parten ska bära sina rättegångskostnader.
Pelikánová
Jürimäe
Van der Woude
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 8 november 2011.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk: engelska.