CELEX: 62013CJ0655
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Sociálne zabezpečenie
Nariadenie (EHS) č. 1408/71
Článok 71
Pojem ‚čiastočne nezamestnaní cezhraniční pracovníci‘
Odmietnutie členského štátu bydliska a príslušného členského štátu priznať dávky v nezamestnanosti

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 71 nariadenia Rady (EHS) č. 1408/71 zo 14. júna 1971 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov, samostatne zárobkovo činné osoby a ich rodinných príslušníkov, ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva, v znení zmenenom, doplnenom a aktualizovanom nariadením Rady (ES) č. 118/97 z 2. decembra 1996 (
Ú. v. ES L 28, 1997, s. 1
; Mim. vyd. 05/003, s. 3), zmeneného a doplneného nariadením Rady (ES) č. 1606/98 z 29. júna 1998 (
Ú. v. ES L 209, s. 1
; Mim. vyd. 05/003, s. 308, ďalej len „nariadenie č. 1408/71“).
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi pani Mertens a Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen (správna rada Úradu pre správu sociálneho poistenia zamestnancov, ďalej len „Uwv“) v súvislosti s tým, že Uwv odmietla priznať pani Mertens dávky v nezamestnanosti.
Právny rámec
Článok 1 nariadenia č. 1408/71, nazvaný „Definície“, stanovuje:
„Na účely tohto nariadenia:
…
o)
‚príslušná inštitúcia‘ znamená:
i)
inštitúciu, u ktorej je dotknutá osoba poistená v čase žiadosti o dávku,
alebo
ii)
inštitúciu, u ktorej je dotknutá osoba oprávnená alebo by bola oprávnená nárokovať si dávky, ak táto osoba alebo jej rodinní príslušníci majú [by mali –
neoficiálny preklad
] bydlisko na území členského štátu, v ktorom sa inštitúcia nachádza,
alebo
iii)
inštitúciu určenú príslušným orgánom dotknutého členského štátu,
alebo
iv)
v prípade systému súvisiaceho s právnou zodpovednosťou zamestnávateľa v súvislosti s dávkami ustanovenými v článku 4 ods. 1 daného zamestnávateľa alebo poisťovateľa, alebo v prípade ich neplnenia, úrad alebo orgán určený príslušným orgánom dotknutého členského štátu;
…
q)
‚príslušný štát‘ znamená členský štát, na území ktorého sa príslušná inštitúcia nachádza;
…“
Článok 13 tohto nariadenia stanovuje:
„1.   Pokiaľ v článkoch 14c a 14f nie je ustanovené inak, osoby, na ktoré sa vzťahuje toto nariadenie, podliehajú právnym predpisom len jedného členského štátu. Tieto právne predpisy sa určia v súlade s ustanoveniami tejto hlavy.
2.   Pokiaľ články 14 až 17 neustanovujú inak:
a)
na osobu zamestnanú na území jedného členského štátu sa vzťahujú právne predpisy tohto štátu dokonca aj vtedy, ak má bydlisko na území iného členského štátu alebo ak sa sídlo alebo miesto podnikania podniku alebo fyzickej osoby, ktorá ho zamestnáva, nachádza na území iného členského štátu;
…“
Článok 71 ods. 1 uvedeného nariadenia znie:
„Nezamestnaná osoba, ktorá bola predtým zamestnaná a ktorá počas svojho posledného zamestnania mala bydlisko na území iného členského štátu, ako je príslušný štát, poberá dávky v súlade s týmito ustanoveniami:
a)
i)
Cezhraničný pracovník, ktorý je čiastočne alebo prechodne zamestnaný v podniku, ktorý ho zamestnáva [čiastočne alebo prechodne nezamestnaný v podniku, pre ktorý pracuje –
neoficiálny preklad
], poberá dávky v súlade s ustanoveniami právnych predpisov príslušného štátu tak, akoby mal bydlisko na území tohto štátu. Tieto dávky poskytuje príslušná inštitúcia.
ii)
Cezhraničný pracovník, ktorý je úplne nezamestnaný, poberá dávky v súlade s ustanoveniami právnych predpisov členského štátu, na území ktorého má bydlisko[,] tak, akoby sa naňho vzťahovali tieto právne predpisy počas posledného zamestnania. Tieto dávky poskytuje inštitúcia miesta bydliska na svoje náklady.
…“
Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
Pani Mertens bola od 1. januára 2003 do 28. februára 2009 zamestnaná na plný úväzok spoločnosťou Saueressig GmbH (ďalej len „Saueressig“) vo Vredene (Nemecko).
Od 1. marca 2009 bola Mertens zamestnaná na čiastočný úväzok, konkrétne desať hodín týždenne, spoločnosťou ATG Service GmbH (ďalej len „ATG) v Ahause (Nemecko).
V období od roku 2003 do roku 2009 mala pani Mertens bydlisko v Enschede (Holandsko).
Pani Mertens požiadala Uwv o priznanie dávok podľa holandského zákona o nezamestnanosti (Werkloosheidswet). Uwv túto žiadosť zamietla, pretože usúdila, že pani Mertens má byť posúdená ako cezhraničná pracovníčka podľa nariadenia č. 1408/71 a že vzhľadom na to, že je nezamestnaná čiastočne, má podať žiadosť o priznanie dávok v nezamestnanosti v členskom štáte miesta svojej práce, teda v Nemecku. Holandský vnútroštátny súd, na ktorý sa pani Mertens obrátila v prvom stupni, tiež usúdil, že pani Mertens podlieha nemeckým právnym predpisom.
Rozhodnutím z 29. apríla 2009 Bundesagentur für Arbeit (Spolková agentúra práce) zamietla žiadosť pani Mertens o priznanie dávok v nezamestnanosti v Nemecku. Táto agentúra v súlade s nemeckým sociálnym zákonníkom (Sozialgesetzbuch) usúdila, že pani Mertens je cezhraničným pracovníkom, ktorý je úplne nezamestnaný, keďže jej pracovný vzťah na čiastočný úväzok pokračoval s iným zamestnávateľom. Pani Mertens podala proti tomuto rozhodnutiu žalobu na Sozialgericht Münster (Súd pre sociálne veci v Münsteri, Nemecko).
Rozhodnutím z 18. októbra 2013, ktoré nadobudlo právoplatnosť, Sozialgericht Münster zamietol žalobu pani Mertens podanú proti uvedenému rozhodnutiu Bundesagentur für Arbeit.
Centrale Raad van Beroep (Ústredný správny súd, Holandsko), na ktorý podala pani Mertens odvolanie proti rozhodnutiu vydanému holandským súdom v prvom stupni, usudzuje, že pani Mertens v čase, keď bola zamestnaná v spoločnosti Saueressig a následne v spoločnosti ATG, podliehala nemeckým právnym predpisom. Tento súd uvádza, že článok 71 ods. 1 písm. a) bod i) nariadenia č. 1408/71 sa týka cezhraničného pracovníka, „ktorý je čiastočne alebo prechodne nezamestnaný v podniku, pre ktorý pracuje“, a že článok 71 ods. 1 písm. a) bod ii) tohto nariadenia sa týka cezhraničného pracovníka, „ktorý je úplne nezamestnaný“. Podľa uvedeného súdu zo znenia týchto ustanovení nemožno zistiť, ktorému členskému štátu prináleží povinnosť vyplácať dávky v nezamestnanosti v situácii čiastočne nezamestnaného cezhraničného pracovníka, ktorý je priamo zamestnaný iným zamestnávateľom v tom istom členskom štáte.
Podľa vnútroštátneho súdu Súdny dvor vo svojom rozsudku De Laat (C‑444/98,
EU:C:2001:165
) v súvislosti s cezhraničným pracovníkom, ktorý už nemá žiadne väzby s členským štátom, v ktorom pracoval, a ktorý je úplne nezamestnaný v zmysle článku 71 ods. 1 písm. a) bodu ii) nariadenia č. 1408/71, rozhodol, že v oblasti dávok v nezamestnanosti je príslušný členský štát miesta bydliska. Centrale Raad van Beroep odkazuje aj na rozhodnutie Správnej komisie Európskych spoločenstiev pre sociálne zabezpečenie migrujúcich pracovníkov č. 205 zo 17. októbra 2005 týkajúce sa rozsahu pojmu čiastočná nezamestnanosť, pokiaľ ide o cezhraničných pracovníkov (
Ú. v. EÚ L 130
, 2006, s. 37), v ktorom táto správna komisia usúdila, že čiastočná nezamestnanosť závisí od toho, či existuje, alebo neexistuje zmluvný pracovný vzťah medzi zamestnancom a zamestnávateľom, alebo či sa tento vzťah udržiava.
Z tohto dôvodu vnútroštátny súd usudzuje, že z rozsudku De Laat (
EU:C:2001:165
) a z uvedeného rozhodnutia pravdepodobne vyplýva, že na to, aby pani Mertens mohla byť považovaná za čiastočne nezamestnanú cezhraničnú pracovníčku, bolo potrebné, aby bezprostredne po predchádzajúcom pracovnom vzťahu medzi ňou a spoločnosťou Saueressig existoval s tým istým zamestnávateľom neprerušený alebo nový pracovný vzťah, hoci aj na čiastočný úväzok. Podľa tohto súdu sa pracovník musí obrátiť na inštitúciu v mieste svojho bydliska pre pomoc v hľadaní zamestnania len vtedy, ak už nemá žiadne prepojenie s príslušným členským štátom, kde pracoval, a je úplne nezamestnaný. Uvedený súd z toho vyvodzuje, že povinnosť vyplácať dávky v nezamestnanosti prináleží členskému štátu, ktorý dotknutej osobe ponúka viac možností nájsť doplnkové zamestnanie. V tomto prípade je podľa neho zjavné, že takáto povinnosť prináleží Spolkovej republike Nemecko.
Vnútroštátny súd má však v tejto súvislosti pochybnosti najmä vzhľadom na to, že Bundesagentur für Arbeit prijala stanovisko v opačnom zmysle. Tento súd tak nevylučuje, že pani Mertens možno považovať za úplne nezamestnanú.
Za týchto podmienok sa Centrale Raad van Beroep rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Má sa článok 71 ods. 1 písm. a) bod i) nariadenia č. 1408/71 vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby sa cezhraničný pracovník, ktorý sa ihneď po ukončení pracovného vzťahu na plný úväzok so zamestnávateľom v členskom štáte zamestnal na kratší úväzok u iného zamestnávateľa v tom istom členskom štáte, považoval za čiastočne nezamestnaného cezhraničného pracovníka?“
O prejudiciálnej otázke
Svojou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či sa má článok 71 ods. 1 písm. a) bod i) nariadenia č. 1408/71 vykladať v tom zmysle, že cezhraničný pracovník, ktorý sa ihneď po ukončení pracovného vzťahu na plný úväzok so zamestnávateľom v členskom štáte, ktorý nie je štátom jeho bydliska, zamestná na čiastočný úväzok u iného zamestnávateľa v tom istom členskom štáte, sa považuje za čiastočne nezamestnaného cezhraničného pracovníka v zmysle tohto ustanovenia.
Článok 71 nariadenia č. 1408/71 obsahuje osobitné ustanovenia uplatniteľné na nezamestnaných, ktorí mali počas svojho posledného zamestnania bydlisko v inom členskom štáte, ako je príslušný členský štát. Súdny dvor už rozhodol, že ustanovenia tohto článku sledujú to, aby sa cezhraničnému pracovníkovi zabezpečil nárok na dávky v nezamestnanosti za podmienok, ktoré sú pri hľadaní nového zamestnania najvýhodnejšie (pozri rozsudok Miethe, 1/85,
EU:C:1986:243
, bod 16 a citovanú judikatúru).
Tieto ustanovenia sa odlišujú od všeobecného pravidla upraveného v článku 13 ods. 2 tohto nariadenia, podľa ktorého osoba, ktorá vykonáva zamestnaneckú činnosť na území členského štátu, podlieha právnym predpisom tohto štátu (pozri rozsudok Jeltes a i., C‑443/11,
EU:C:2013:224
, bod 20).
Podľa článku 71 ods. 1 písm. a) bodu ii) uvedeného nariadenia podliehajú úplne nezamestnaní cezhraniční pracovníci právnym predpisom členského štátu, na území ktorého majú bydlisko. Súdny dvor usúdil, že toto ustanovenie vychádza z implicitného predpokladu, že takýto pracovník má v tomto členskom štáte najvýhodnejšie podmienky pre hľadanie zamestnania (pozri v tomto zmysle rozsudky Miethe,
EU:C:1986:243
, bod 17, ako aj Jeltes a i.,
EU:C:2013:224
, bod 21).
Z toho vyplýva, že článok 71 ods. 1 písm. a) bod i) nariadenia č. 1408/71, ktorý stanovuje, že cezhraničný pracovník, ktorý je čiastočne alebo prechodne nezamestnaný v podniku, pre ktorý pracuje, podlieha právnym predpisom príslušného štátu, treba chápať tak, že vychádza aj z implicitného predpokladu, že takýto pracovník má najvýhodnejšie podmienky pre hľadanie zamestnania práve v tomto členskom štáte.
V tejto súvislosti musia byť kritériá slúžiace na posúdenie, či sa má cezhraničný zamestnanec považovať za čiastočne alebo úplne nezamestnaného v zmysle článku 71 ods. 1 písm. a) nariadenia Rady č. 1408/71, jednotné a stanovené právom Únie. Súdny dvor tak rozhodol, že toto posúdenie sa nemôže zakladať na kritériách upravených vnútroštátnym právom (pozri rozsudok De Laat,
EU:C:2001:165
, bod 18).
Rovnako Súdny dvor tiež rozhodol, že cieľ ochrany pracovníka, ktorý sleduje článok 71 nariadenia č. 1408/71, by sa nedosiahol, ak by sa v prípade, že dotknutý pracovník zostane zamestnaný v tom istom podniku, ale na čiastočný úväzok, v inom členskom štáte, ako je členský štát jeho bydliska, pričom naďalej bude hľadať prácu na plný úväzok, tento pracovník musel obrátiť na inštitúciu členského štátu miesta svojho bydliska, aby tam našiel pomoc pri hľadaní zamestnania, ktoré by doplnilo zamestnanie, ktoré už má. Skutočnosť, že zamestnanie na plný úväzok sa stalo zamestnaním na čiastočný úväzok v dôsledku uzavretia novej zmluvy, v tejto súvislosti nie je relevantná (pozri v tomto zmysle rozsudok De Laat,
EU:C:2001:165
, bod 34).
Tento záver vyplýva zo skutočnosti, že inštitúcia členského štátu miesta bydliska dotknutého pracovníka je v porovnaní s inštitúciou príslušného členského štátu menej spôsobilá pomôcť tomuto pracovníkovi nájsť doplnkové zamestnanie, ktorého podmienky by boli zlučiteľné s prácou, ktorú už vykonáva na čiastočný úväzok, čiže pravdepodobnejšie doplnkové zamestnanie, ktoré sa má vykonávať na území príslušného členského štátu (pozri v tomto zmysle rozsudok De Laat,
EU:C:2001:165
, bod 35).
Z tohto dôvodu sa má pracovník obrátiť na inštitúciu členského štátu svojho miesta bydliska pre pomoc v hľadaní zamestnania len vtedy, ak už nemá žiadne prepojenie s príslušným členským štátom a je úplne nezamestnaný (pozri v tomto zmysle rozsudok De Laat,
EU:C:2001:165
, bod 36).
Z toho vyplýva, že na rozdiel od tvrdenia nemeckej vlády situácia úplnej nezamestnanosti nutne znamená, že dotknutý pracovník úplne prestal pracovať.
Vo veci samej teda nemá žiadny vplyv okolnosť, že podnik, ktorý zamestnával pani Mertens v rámci pracovnej zmluvy na plný úväzok, nie je ten istý ako podnik, ktorý ju následne zamestnal v rámci pracovnej zmluvy na čiastočný úväzok. Výklad článku 71 ods. 1 písm. a) bodu i) nariadenia Rady č. 1408/71, ktorý by uplatnenie tohto ustanovenia podmienil požiadavkou, podľa ktorej musí byť podnik, v ktorom je cezhraničný pracovník zamestnaný na čiastočný úväzok, ten istý ako podnik, v ktorom bol tento pracovník predtým zamestnaný na plný úväzok, by obmedzil pôsobnosť tohto ustanovenia spôsobom, ktorý by negatívne ovplyvnil jeho potrebný účinok.
Rovnako nemá vplyv okolnosť, že pracovná zmluva dotknutá vo veci samej upravuje týždenný pracovný čas v rozsahu desiatich hodín, keďže Súdny dvor už rozhodol, že nič v znení článku 1 písm. a) alebo článku 2 ods. 1 nariadenia č. 1408/71 neumožňuje vylúčiť z pôsobnosti tohto nariadenia určité kategórie osôb z dôvodu času, ktorý venujú výkonu svojej činnosti (pozri analogicky rozsudok Kits van Heijningen, C‑2/89,
EU:C:1990:183
, bod 10).
Jedine tento výklad článku 71 ods. 1 písm. a) bodu i) nariadenia č. 1408/71 je teda spôsobilý zabezpečiť, aby boli cezhraniční pracovníci považovaní za čiastočne nezamestnaných v členskom štáte, v ktorom majú najvýhodnejšie podmienky pre hľadanie zamestnania na plný úväzok.
Článok 71 ods. 1 písm. a) bod i) nariadenia č. 1408/71 v dôsledku toho nemožno vykladať tak, že zo svojej pôsobnosti vylučuje cezhraničného pracovníka, ktorý si zachoval pracovný vzťah v príslušnom členskom štáte, hoci len na čiastočný úväzok.
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na položenú otázku odpovedať, že článok 71 ods. 1 písm. a) bod i) nariadenia č. 1408/71 sa má vykladať v tom zmysle, že cezhraničný pracovník, ktorý sa ihneď po ukončení pracovného vzťahu na plný úväzok so zamestnávateľom v členskom štáte zamestná na čiastočný úväzok u iného zamestnávateľa v tom istom členskom štáte, sa považuje za čiastočne nezamestnaného cezhraničného pracovníka v zmysle tohto ustanovenia.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (ôsma komora) rozhodol takto:

Článok 71 ods. 1 písm. a) bod i) nariadenia Rady (EHS) č. 1408/71 zo 14. júna 1971 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov, samostatne zárobkovo činné osoby a ich rodinných príslušníkov, ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva, v znení zmenenom, doplnenom a aktualizovanom nariadením Rady (ES) č. 118/97 z 2. decembra 1996, zmeneného a doplneného nariadením Rady (ES) č. 1606/98 z 29. júna 1998, sa má vykladať v tom zmysle, že cezhraničný pracovník, ktorý sa ihneď po ukončení pracovného vzťahu na plný úväzok so zamestnávateľom v členskom štáte zamestná na čiastočný úväzok u iného zamestnávateľa v tom istom členskom štáte, sa považuje za čiastočne nezamestnaného cezhraničného pracovníka v zmysle tohto ustanovenia.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: holandčina.