CELEX: 62009CJ0255
Tagállami kötelezettségszegés
EK 49. cikk
Szociális biztonság
A szolgáltatásnyújtás szabadságának korlátozása
Másik tagállamban felmerült, nem kórházi kezelés költségei
Megtéríthetőség hiánya vagy előzetes engedélyhez kötött megtéríthetőség

Keresetével az Európai Közösségek Bizottsága annak megállapítását kéri a Bíróságtól, hogy a Portugál Köztársaság – mivel sem
a külföldön felmerült orvosi költségek megtérítési feltételeinek megállapításáról szóló, 1992. augusztus 13‑i 177/92. sz.
törvényrendeletben (
Diário da República
I. A. sorozat, 186. sz., 3926. o.), sem más nemzeti jogi rendelkezésben nem írta elő a másik tagállamban felmerült, nem kórházi
kezelés költségeinek az 1996. december 2‑i 118/97/EK tanácsi rendelettel (HL 1997. L 28., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás
5. fejezet, 3. kötet, 3. o.) módosított és naprakésszé tett, valamint a 2006. december 18‑i 1992/2006/EK európai parlamenti
és tanácsi rendelettel (HL L 392., 1. o.) módosított, a szociális biztonsági rendszereknek a Közösségen belül mozgó munkavállalókra
és önálló vállalkozókra, illetve családtagjaikra történő alkalmazásáról szóló, 1971. június 14‑i 1408/71/EGK tanácsi rendeletben
(a továbbiakban: 1408/71 rendelet) megállapított körülményeken kívüli megtérítésének lehetőségét, illetve amennyiben az említett
törvényrendelet másik tagállamban felmerült, nem kórházi kezelés költségei megtérítésének lehetőségét előírja, azt előzetes
engedélyhez köti – nem teljesítette az EK 49. cikkből eredő kötelezettségeit.

Jogi háttér

Az uniós jog
Az 1408/71 rendelet 22. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„Az a munkavállaló vagy önálló vállalkozó, aki az ellátásra való jogosultság tekintetében kielégíti az illetékes állam jogszabályaiban
előírt feltételeket, szükség esetén [helyesen: adott esetben] a 18. cikk rendelkezéseinek figyelembevételével, és:
a)      akinek az állapota természetbeni ellátást igényel, amely orvosi okokból válik szükségessé, mialatt egy másik tagállam területén
tartózkodik, figyelembe véve az ellátások jellegét és a tartózkodás várható időtartamát; vagy
[…]
c)      akit az illetékes intézmény feljogosított arra, hogy egy másik tagállamba utazzon az állapotának megfelelő ellátás igénybevétele
céljából,
jogosult:
i.      természetbeni ellátásra, amelyet az illetékes intézmény nevében a tartózkodási hely […] szerinti tagállam intézménye nyújt
az általa alkalmazott jogszabályoknak megfelelően, mintha a munkavállaló vagy önálló vállalkozó ott lenne biztosított; ugyanakkor
az ellátás nyújtásának időtartamát az illetékes állam jogszabályai határozzák meg;
[…]”

A nemzeti jog
A 177/92. sz. törvényrendelet szabályozza a portugál nemzeti egészségügyi rendszer (a továbbiakban: nemzeti egészségügyi rendszer)
keretében biztosított személyek külföldi egészségügyi ellátását.
Az említett törvényrendelet 1. cikke a következőket írja elő:
„(1)      A műszaki vagy emberi erőforrások hiányában belföldön nem biztosítható kiemelten speciális külföldi egészségügyi ellátásokat
a 177/92. sz. törvényrendelet szabályozza.
(2)      Ezen ellátásokra a nemzeti egészségügyi rendszer keretében biztosított személyek jogosultak.
(3)      A külföldi gyógykezelés iránt magánintézmények által előterjesztett kérelmekre e törvényrendelet hatálya nem terjed ki.”
A költségeknek a 177/92. sz. törvényrendelet 6. cikkében előírt teljes megtérítésére vonatkozó feltételeket rögzítő 2. cikke
a következőképpen rendelkezik:
„A 6. cikkben rögzített kedvezmények igénybevételéhez az alábbi feltételek teljesülése szükséges:
a)      a kezelőorvos által készített és az illetékes osztályvezető főorvos által jóváhagyott részletes támogató orvosi jelentés;
b)      az említett jelentés jóváhagyása a beteg kezelésének helye szerinti kórház orvos‑igazgatója által;
c)      a kórházakért felelős főigazgató kedvező döntése a műszaki osztály véleménye alapján.”
A döntési jogkörre és a beavatkozás módjára vonatkozóan a 177/92. sz. törvényrendelet 4. cikkének (1) bekezdése a következőt
pontosítja:
„A kórházakért felelős főigazgató feladata az érdekeltek által kérelmezett külföldi egészségügyi ellátások tárgyában a 2.
cikkben előírt feltételekkel összhangban történő döntéshozatal.”

A pert megelőző eljárás
A Portugál Köztársaság – azt követően, hogy a Bizottság 2002. július 12‑én valamennyi tagállamhoz tájékoztatáskéréssel fordult
a nemzeti jogszabályoknak és gyakorlatoknak a belső piaci szabályok egészségügyi ellátások területén való alkalmazásával összefüggésben
a Bíróság által kialakított ítélkezési gyakorlatnak való megfelelésére vonatkozóan – 2003. január 17‑i levelében az ezen a
területen alkalmazandó portugál jogszabályokkal kapcsolatos információkkal szolgált.
2003. július 28‑án a Bizottság szolgálatai közzétették „a belső piaci szabályok egészségügyi szolgáltatások területén történő
alkalmazásáról – a Bíróság ítélkezési gyakorlatának tagállamok általi végrehajtásáról” szóló jelentést [SEC (2003) 900].
2006. október 18‑án a Bizottság a rendelkezésére álló információk alapján felszólító levelet küldött a Portugál Köztársaságnak,
amelyben azt állította, hogy a Portugál Köztársaság – mivel a 177/92. sz. törvényrendeletben azt írta elő, hogy másik tagállamban
felmerült, nem kórházi kezelés költségeinek megtérítése csak különösen korlátozott feltételek mellett megadható előzetes engedélyhez
kötött – nem teljesítette az EK 49. cikkből eredő kötelezettségeit.
A Portugál Köztársaság 2007. január 12‑i levelében azt válaszolta, hogy „nehezen képzelhető el, hogy az egészségügyi szolgáltatások
a belső piaci elvek hatálya alá tartozhatnának”, valamint hogy „az Európai Közösségek Bíróságának bevett értelmezése alapján
a portugál állam által elfogadott álláspont értelmezhető tágan, szabályozásából pedig arra lehet következtetni, hogy valamely
tagállam az egészségügyi ellátások megtérítését előzetes engedély megadásához kötheti”.
A válaszban szereplő tényezőkre tekintettel a Bizottság 2007. június 29‑én indokolással ellátott véleményt küldött a Portugál
Köztársaságnak, amelyben közölte, hogy ez utóbbi válaszában nem szerepeltek olyan új tényezők, amelyek alapján meg lehetne
kérdőjelezni az alapvető elveket és a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatát, és felszólította, hogy két hónapon belül hozza
meg az indokolással ellátott véleményben foglaltak teljesítéséhez szükséges intézkedéseket.
A Portugál Köztársaság az indokolással ellátott említett véleményre 2007. szeptember 4‑én kelt válaszában fenntartotta, hogy
„a 177/92. sz. törvényrendelet nem ellentétes sem az egészségügyi ellátások portugál állampolgárok által az Európai Unión
belüli hozzáférését szabályozó közösségi jogszabályok alkalmazásával, sem pedig az uniós polgároknak az Európai Unióról szóló
szerződésben rögzített alapvető jogaival”.
2008. február 12‑én a Portugál Köztársaság tájékoztatta a Bizottságot arra irányuló szándékáról, hogy „belső eszmecserét fog
folytatni a rendszer pénzügyi hatásairól”, amely eszmecsere legalább további egy hónapot vesz igénybe, mivel nemrégiben változott
a kormány összetétele.
A Portugál Köztársaság a Bizottság által 2008. június 18‑án hozzá intézett emlékeztető nyomán 2008. július 24‑i levelében
megismételte az indokolással ellátott véleményre válaszul ismertetett álláspontját.
2009. április 15‑én a Bizottság kiegészítő indokolással ellátott véleményt küldött a Portugál Köztársaságnak, hogy részletesen
kifejtse a közösségi jog Portugál Köztársaságnak felrótt megsértésének jelentőségét. A Bizottság úgy véli, hogy a Portugál
Köztársaság – mivel sem a 177/92. sz. törvényrendeletben, sem más nemzeti jogi intézkedésben nem írta elő a másik tagállamban
nyújtott nem kórházi szolgáltatások költségeinek a közösségi jog által az 1408/71 rendeletben előírt helyzeteken kívüli megtérítésének
lehetőségét – nem tartja tiszteletben a Bíróság ítélkezési gyakorlatában értelmezett EK 49. cikkből eredő kötelezettségeit.
A portugál hatóságok 2009. május 15‑i levelükben azt a választ adták a kiegészítő indokolással ellátott véleményre, hogy „a
177/92. sz. törvényrendelet előírja a nemzeti egészségügyi rendszer keretében biztosítottak által külföldön igénybe vett kezelések
tekintetében felmerült költségek megtérítését”, valamint hogy „a portugál jogszabályok szakorvos felkeresése esetében sem
zárják ki a nemzeti egészségügyi rendszer keretében biztosítottaknál külföldön felmerült orvosi költségek megtérítését, amennyiben
tiszteletben tartják a klinikai szükségességgel kapcsolatos előzetes tanúsítási eljárást”.
Mivel a Bizottság e magyarázatot nem tartotta kielégítőnek, a jelen kereset benyújtása mellett döntött.

A Bíróság előtti eljárás
2009. november 17‑i végzésével a Bíróság elnöke megengedte a Spanyol Királyság és a Finn Köztársaság számára, hogy a Portugál
Köztársaság kérelmeinek támogatása végett beavatkozzanak. A Finn Köztársaság azonban nem nyújtott be észrevételeket, és a
tárgyaláson sem vett részt.
A tárgyaláson a Bizottság – miután a Bíróság felhívta, hogy fejtse ki a C‑512/08. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben
2010. október 5‑én hozott ítéletből (az EBHT‑ban még nem tették közzé) az általa levont következtetéseket, valamint annak
a jelen ügyre gyakorolt hatását – jelezte, hogy a Bíróság eljárási szabályzatának 78. cikke alapján részlegesen eláll keresetétől.
2011. március 24‑i beadványával a Bizottság fenntartotta, hogy részlegesen eláll a keresettől, és pontosította, hogy keresete
immár kizárólag a nem kórházi kezelések másik tagállamban felmerült költségeire vonatkozik, a bizonyos olyan egészségügyi
szolgáltatások költségeinek kivételével, amelyek – jóllehet azokat orvosi rendelőben végzik – olyan jelentős és költséges
orvosi eszközök használatát igénylik, amelyeket a nemzeti jogszabályok kimerítően sorolnak fel, mint például a pozitronemisszió‑koincidencia‑detektorral
ellátott, vagy e detektor nélküli szcintillációs kamera, emissziós tomográf, pozitronkamera, klinikai használatra szánt mágneses
magrezonanciás képalkotó berendezés vagy spektrométer, orvosi szkenner, magasnyomású kamra, orvosi használatra szánt ciklotron.

A keresetről

A felek érvei
A portugál szabályozásról
A Bizottság előadja, hogy – a nem kórházi kezelések költségeinek megtérítése tárgyában a Portugál Köztársaság által továbbított
információk kétértelmű és ellentmondásos jellege miatt – bizonyos nehézségeket okozott számára a Portugál Köztársaság álláspontjának
megértése.
A Portugál Köztársaságnak a nemzeti szabályozásnak a Bíróság ítélkezési gyakorlatával való összeegyeztethetőségével kapcsolatban
a Belső Piaci Főigazgatóság által megküldött kérdőívre adott válaszából a Bizottság arra a következtetésre jutott, hogy a
177/92. sz. törvényrendelet az a nemzeti jogalkotási aktus, amely másik tagállamban felmerült, nem kórházi kezelés költségeinek
megtérítésére alkalmazandó rendelkezéseket tartalmazza.
A Bizottság mindazonáltal rámutat arra, hogy ez a tagállam az indokolással ellátott véleményre adott válaszában azt állította,
hogy az egészségügyi ellátásokhoz való hozzáféréssel kapcsolatos portugál jogrendszer nem tartalmaz egyetlen olyan rendelkezést
sem, amely a nem kórházi kezelések költségeinek megtérítéséhez való jogot előzetes engedélyhez kötné olyan helyzetekben, amikor
a nemzeti egészségügyi rendszer keretében biztosított személy belföldön vagy másik tagállamban magánszolgáltatót vesz igénybe,
valamint hogy ezekben a helyzetekben […] a nemzeti egészségügyi rendszer nem teszi lehetővé a nem kórházi kezelés költségeinek
megtérítését”. A Bizottság ebből azt a következtetést vonta le, hogy a portugál jogrendszer nem írja elő a másik tagállamban
felmerült, nem kórházi kezelés költségeinek az 1408/71 rendeletben megállapított körülményeken kívüli megtérítésének lehetőségét.
A Bizottság megjegyzi, hogy a Portugál Köztársaság a kiegészítő indokolással ellátott véleményre adott válaszában mindazonáltal
kifejtette, hogy „másik tagállamban nyújtott egészségügyi ellátásokhoz való hozzáférés a klinikai szükségesség tanúsítására
szolgáló […] eljáráshoz kötött”, ami azt tűnik jelezni, hogy Portugáliában az olyan nem kórházi kezelések költségei megtérítésének
előzetes engedélyezési rendszere áll fenn, amely kezelések tekintetében a biztosított másik tagállamban fordult magánszolgáltatóhoz.
Végül a Portugál Köztársaság ellenkérelmében kifejezetten elismerte, hogy nincs lehetőség a nem kórházi kezelés költségeinek
az 1408/71 rendeletben előírt eseteken kívüli megtérítésére.
A Portugál Köztársaság vitatja a Portugáliában hatályos szabályozáshoz fűzött magyarázatok állítólagos kétértelműségét, illetve
ellentmondásosságát. A Portugál Köztársaság e tekintetben kifejti, hogy a portugál jogrendszer kétféle lehetőséget tartalmaz
külföldön az egészségügyi ellátásokhoz való hozzáférésre, amelyeket egyrészt az 1408/71 rendelet – mindenekelőtt annak 22. cikke –,
másrészt pedig a „belföldön nem biztosítható kiemelten speciális külföldi egészségügyi ellátásokra” vonatkozó 177/92. sz.
törvényrendelet szabályoz.
A 177/92. sz. törvényrendeletet a nemzeti egészségügyi rendszer működésével összefüggésben kell értelmezni, a törvényrendeletet
célja pedig, hogy az egészségügy alapjairól szóló törvényt, azaz az 1990. augusztus 24‑i 48/90. sz. törvényt alkalmazza, amely
XXXV. szakaszának (2) bekezdése előírja, hogy „[a]bban a kivételes esetben, amikor Portugáliában nem lehet a kezelést a megkövetelt
biztonsági feltételek mellett biztosítani, és amennyiben azt külföldön el lehet végezni, a nemzeti egészségügyi rendszer viseli
az említett kezelés költségeit”.
A 177/92. sz. törvényrendeletet a kórházak irányítására vonatkozó eszközként dolgozták ki. A külföldi orvosi kezelésre ennélfogva
akkor van lehetőség, ha a portugál egészségügyi rendszer – a kórházi kezelési (állami vagy magán‑) hálózatbeli kapacitásánál
fogva – nem rendelkezik az e rendszer hatálya alá tartozó betegek számára kezeléssel. E megoldás célja, hogy a minőség és
az orvosi hatékonyság biztosítása mellett tegyék elérhetővé a betegek számára szükséges egészségügyi ellátást.
A külföldi kezelésre bizonyos feltételek vonatkoznak, amelyeket a 177/92. sz. törvényrendelet rögzít. Eszerint a kiemelten
speciális külföldi egészségügyi ellátások iránti kérelmeket a nemzeti egészségügyi rendszerhez tartozó kórházaknak kell előterjeszteniük,
amely kérelmekhez az osztályvezető főorvos és az orvos‑igazgató által jóváhagyott részletes orvosi jelentést kell csatolni
(a 2. cikk (1) és (2) bekezdése). A végleges döntést az egészségügyi főigazgató hozza meg. Az orvosi jelentésnek ezenkívül
tartalmaznia kell a beteg egészségi állapotával kapcsolatos számos adatot és ismertetnie kell a kezelést, valamint meg kell
jelölnie a betegen végzendő műtét, illetve kezelés helyszínéül szolgáló külföldi helységeket. A jogszabályi feltételek teljesülése
esetén a beteg jogosulttá válik a költségek teljes megtérítésére, beleértve a beteg, valamint a kísérő odautazásával és tartózkodásával
járó költségeket is. A kifizetésre az előzetes tanúsítási eljárás lefolytatására illetékes klinikai egységen keresztül kerül
sor (6. cikk).
A Portugál Köztársaság hangsúlyozza, hogy nem lenne szabad különbséget tenni a kórházi és a nem kórházi kezelések között.
Ami a klinikai tanúsítás elkészítésével megbízott nemzeti egészségbiztosítási rendszer létesítmény jellegével kapcsolatos
kritériumot illeti, itt kórházi kezelésekről, míg a szükséges kezelés vonatkozásában azon külföldi kórházi szolgálat vagy
kezelőosztály által nyújtott „kiemelten speciális egészségügyi ellátásról” van szó, amely el tudja végezni mind a valamely
kórházi osztály esetében tipikus szolgáltatásokat (mint amilyenek például a sebészeti beavatkozások), mind pedig a kórházi
kezelések e szigorú értelemben vett fogalmába nem beletartozó, esetleges orvosi intézkedéseket (szakorvosi konzultáció).
A Portugál Köztársaság hozzáfűzi, hogy a külföldön végzett valamely kezelés klinikai szükségességére vonatkozó tanúsítási
eljárás hasonló a szakorvoshoz történő beutalásra irányuló eljáráshoz.
A külföldön végzett egészségügyi ellátásoknak a 177/92. sz. törvényrendeletben előírt rendszere megfelel a nemzeti egészségügyi
rendszer működésével összefüggő követelményeknek, illetve strukturális döntéseknek, amely rendszert a portugál alkotmány 64. cikkének
végrehajtása céljából hoztak létre, amelynek (2) bekezdése pontosítja, hogy az egészségvédelemhez való jogot „egyetemes és
általános nemzeti egészségügyi szolgálaton keresztül” biztosítják, „amely – a polgárok gazdasági és szociális helyzetének
figyelembevétele mellett – az ingyenességre törekszik”.
Az uniós jogról
A Bizottság előadja, hogy a Portugál Köztársaság nem teljesítette a Bíróság értelmezése szerinti EK 49. cikkből eredő kötelezettségeit.
Ezen ítélkezési gyakorlat értelmében az EK 49. cikk alkalmazandó a tartózkodási hely szerinti tagállamtól eltérő tagállamban
térítés ellenében nyújtott egészségügyi szolgáltatásokban részesülő beteg helyzetére. Márpedig a külföldön felmerült orvosi
költségek megtérítési feltételeinek megállapításáról szóló 177/92. sz. törvényrendelet – az 1408/71 rendeletben megállapított
körülményeken kívül – nem írja elő valamely másik tagállamban felmerült nem kórházi kezelés költségeinek megtérítését, illetve
a nem kórházi kezelés költségeinek megtérítését korlátozó feltételek mellett előzetes engedély megadásától teszi függővé.
A Bizottság úgy véli, hogy másik tagállamban végzett nem kórházi kezelések portugál rendszere sem közegészségügyi okokból,
sem a szociális biztonsági rendszer pénzügyi egyensúlya megbomlása súlyos veszélyének állítólagos fennállása alapján nem igazolható.
A Portugál Köztársaság azzal érvel, hogy a Szerződés nem tartalmaz olyan rendelkezést, amely elismerné az uniós polgárok jogát
ahhoz, hogy a külföldön végzett kezelésekkel kapcsolatban felmerült orvosi költségek megtérítését követeljék, vagy amely az
előzetes engedélyezés mechanizmusa révén történő szabályozás nélkül tenné lehetővé számukra e jog korlátlan gyakorlását.
A Portugál Köztársaság szerint a Bíróságnak az EK 49. cikk határokon átnyúló egészségügyi ellátásokra való alkalmazhatóságához
fűződő ítélkezési gyakorlatát a jogbiztonság hiánya jellemzi. Ezen túlmenően, a Bíróság ezt az ítélkezési gyakorlatát az EK 234. cikk
szerinti előzetes döntéshozatali eljárások keretében alakította ki, ami kizárja e megoldások alapügyre történő alkalmazását.
A határokon átnyúló egészségügyi ellátásnyújtást az 1408/71 rendelet 22. cikke is előzetes engedély megadásához köti, és még
akkor is, ha az előzetes engedély a szolgáltatásnyújtás szabadságának korlátozását is jelenthetné, az EK 49. cikkel nem ellentétes
az efféle engedély, ha az olyan objektív kritériumoktól függ, amelyeket a belföldön végzett kezelések orvosi költségeinek
megtérítési feltételeiként szintén teljesíteni kell.
A Portugál Köztársaság egyebekben hangsúlyozza, hogy az EK 49. cikket a Szerződés egyéb rendelkezéseivel összefüggésben kell
értelmezni, és azokkal kell összeegyeztetni, továbbá fenntartja, hogy az EK 152. cikk (5) bekezdése a tagállami hatáskör fenntartását
foglalja magában, amelynek hatékony érvényesülése a Szerződés minden egyéb olyan rendelkezésének alkalmazását kizárja, amely
sértené a nemzeti döntéshozót a nemzeti egészségügyi rendszer szervezése, finanszírozása és kialakítása tekintetében megillető
hatásköröket.
A Portugál Köztársaság azzal érvel, hogy az előzetes engedélyezést a szociális biztonsági rendszer pénzügyi egyensúlya biztosításának
szükségessége igazolja.
A Spanyol Királyság megjegyzi, hogy az EK 49. cikk nem kötelezi a tagállamokat pozitív átültető jogszabályok elfogadására,
mivel az uniós jogban kifejezetten az európai irányelv minősül az efféle pozitív átültető jogszabályok nemzeti jogrendszeren
belüli létrehozására szánt jogi eszköznek. A Spanyol Királyság szerint az EK 52. cikk kifejezetten előírja, hogy az európai
irányelv képezi a szolgáltatások belső piaca liberalizációjának eszközét.
A Bizottság nem bizonyította továbbá, hogy a Portugál Köztársaság szabályozását az EK 49. cikkből eredő kötelezettségeket
megsértve alkalmazza, például azáltal, hogy szisztematikusan megtagadja a külföldi kezeléseknek a rendszerben előírt engedélyezését.
A portugál szabályozásnak az EK 49. cikkel való összeegyeztethetőségét illetően a Spanyol Királyság rámutat arra, hogy az
előzetes engedélyt előíró rendszer nem szükségszerűen jelenti a szolgáltatásnyújtás szabadságának nem igazolt korlátozását.
Különösen a kórházakban nyújtott egészségügyi ellátások körében léteznek az efféle rendszer igazolására alkalmas, közérdeken
alapuló kényszerítő indokok.
A vitatott szabályozás arányosságát illetően a Spanyol Királyság rámutat arra, hogy meg kell vizsgálni, hogy a portugál rendszer
objektív és hátrányos megkülönböztetéstől mentes, az érdekeltek által kezdettől fogva ismert, és a nemzeti hatóságok mérlegelési
mozgásterének határait egyértelműen kijelölő kritériumokon alapuló, közigazgatási engedélyezési eljárást vezet‑e be.

A Bíróság álláspontja
A Bizottság, a jelen ítélet 20. pontjában pontosított elállását követően, azt kifogásolja, hogy a Portugál Köztársaság – mivel
sem a 177/92. sz. törvényrendeletben, sem más nemzeti jogi rendelkezésben nem írta elő a másik tagállamban felmerült, nem
kórházi kezelés költségeinek az 1408/71 rendeletben megállapított körülményeken kívüli megtérítésének lehetőségét, illetve
amennyiben az említett törvényrendelet másik tagállamban felmerült, nem kórházi kezelés költségeinek megtérítésének lehetőségét
előírja, azt előzetes engedélyhez köti – nem teljesítette az EK 49. cikkből eredő kötelezettségeit.
A Portugál Köztársaság – többek között az EK 152. cikk (5) bekezdésére hivatkozva – elsődlegesen az EK 49. cikknek a határokon
átnyúló egészségügyi ellátások területén való alkalmazandóságát vitatja.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a térítés ellenében nyújtott egészségügyi
ellátások a szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó rendelkezések hatálya alá tartoznak (lásd többek között a C‑158/96. sz.
Kohll‑ügyben 1998. április 28‑án hozott ítélet [EBHT 1998., I‑1931. o.] 29. pontját és a C‑173/09. sz. Elchinov‑ügyben 2010.
október 5‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 36. pontját), anélkül hogy különbséget kellene tenni aközött,
hogy az ellátásokat kórházi keretek között vagy azon kívül nyújtják (a C‑368/96. sz., Vanbraekel és társai ügyben 2001. július
12‑én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑5363. o.] 41. pontja; a C‑385/99. sz., Müller‑Fauré és van Riet ügyben 2003. május 13‑án
hozott ítélet [EBHT 2003., I‑4509. o.] 38. pontja; a C‑372/04. sz. Watts‑ügyben 2006. május 16‑án hozott ítélet [EBHT 2006.,
I‑4325. o.] 86. pontja, valamint a fent hivatkozott Bizottság kontra Franciaország ügyben hozott ítélet 30. pontja).
Vitathatatlan, hogy az uniós jog nem sérti a tagállamoknak a szociális biztonsági rendszerük kialakítására vonatkozó hatáskörét,
és uniós szintű harmonizáció hiányában az egyes tagállamok jogszabályai határozzák meg a társadalombiztosítási ellátások nyújtásának
feltételeit (lásd a C‑490/09. sz., Bizottság kontra Luxemburg ügyben 2011. január 27‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem
tették közzé] 32. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). Meg kell állapítani továbbá azt is, hogy az EK 152. cikk
(5) bekezdése értelmében a közegészségügy terén való uniós fellépés során teljes mértékben tiszteletben kell tartani a tagállamoknak
az egészségügyi szolgáltatások és az egészségügyi ellátás szervezésére és nyújtására vonatkozó hatáskörét (lásd a fent hivatkozott
Watts‑ügyben hozott ítélet 146. pontját).
Az is igaz azonban, hogy e hatáskör gyakorlása során a tagállamok kötelesek tiszteletben tartani az uniós jogot, különösen
a szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó rendelkezéseket (lásd többek között a C‑157/99. sz., Smits és Peerbooms ügyben
2001. július 12‑én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑5473. o.] 44–46. pontját; a fent hivatkozott Müller-Fauré és van Riet ügyben
hozott ítélet 100. pontját; a fent hivatkozott Watts‑ügyben hozott ítélet 92. pontját; a fent hivatkozott Elchinov‑ügyben
hozott ítélet 40. pontját; a C‑211/08. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben 2010. június 15‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban
még nem tették közzé] 53. pontját, valamint a fent hivatkozott Bizottság kontra Luxemburg ügyben hozott ítélet 32. pontját).
A Bíróság ily módon kimondta, hogy az EK 152. cikk (5) bekezdése nem zárja ki azt, hogy a Szerződés egyéb rendelkezései – így
az EK 49. cikk – alapján a tagállamok kötelesek változtatásokat végrehajtani a nemzeti társadalombiztosítási rendszerükben,
anélkül azonban, hogy ez sértené az e területre vonatkozó önálló hatáskörüket (lásd a fent hivatkozott Watts‑ügyben hozott
ítélet 147. pontját, valamint a fent hivatkozott, Bizottság kontra Luxemburg ügyben hozott ítélet 45. pontját).
Hasonlóképpen, a portugál nemzeti egészségügyi rendszer jellegére alapított érvet illetően emlékeztetni kell arra, hogy az
a körülmény, hogy a nemzeti szabályozás a társadalombiztosítás körébe tartozik, pontosabban pedig, hogy az egészségbiztosítás
tekintetében a megtérítés helyett inkább természetbeni ellátást ír elő, nem eredményezi az orvosi kezeléseknek ezen alapvető
szabadság hatálya alóli kivételét (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Müller‑Fauré és van Riet ügyben hozott ítélet
103. pontját; a fent hivatkozott Watts‑ügyben hozott ítélet 89. pontját; a fent hivatkozott Bizottság kontra Spanyolország
ügyben hozott ítélet 47. pontját, valamint a fent hivatkozott Bizottság kontra Luxemburg ügyben hozott ítélet 36. pontját.
Egyébiránt az egészségügyi ellátás nem veszíti el az EK 49. cikk értelmében vett szolgáltatásnyújtási jellegét azért, mert
a beteg – miután kifizette a külföldi szolgáltatónak a kapott ellátást – ezen ellátások költségeinek utólagos megtérítését
kéri a nemzeti egészségbiztosítási rendszer valamely szolgálatától (lásd a fent hivatkozott Bizottság kontra Spanyolország
ügyben hozott ítélet 47. pontját).
Ebből kitűnik, hogy az EK 49. cikket alkalmazni kell a határokon átnyúló kezelések területén.
Azt kell tehát megvizsgálni, hogy a vitatott portugál szabályozással megvalósul‑e az EK 49. cikkből eredő kötelezettségek
nemteljesítése.
Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében az EK 49. cikkbe ütközik minden olyan nemzeti szabályozás alkalmazása, amely a
tagállamok közötti szolgáltatásnyújtást nehezebbé teszi a tisztán egy tagállamon belüli szolgáltatásnyújtásnál (lásd többek
között a C‑444/05. sz. Stamatelaki‑ügyben 2007. április 19‑én hozott ítélet [EBHT 2007., I‑3185. o.] 25. pontját és az ott
hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Az említett vizsgálat elvégzése céljából előzetesen másik tagállamban felmerült, nem kórházi kezelés költségeinek megtérítése
tekintetében a portugál szabályozás által előírt rendszert kell tisztázni.
Nem vitatott, hogy – az 1408/71 rendeletben előírt, a jelen keresettel nem érintett körülményeken kívül – a 177/92. sz. törvényrendelet
képezi a külföldön végzett egészségügyi ellátások költségeinek megtérítése tárgyában alkalmazandó egyetlen portugál szabályozást.
E tekintetben meg kell állapítani egyrészről, hogy a 177/92. sz. törvényrendelet 1. cikke azt írja elő, hogy az „[a] műszaki
vagy emberi erőforrások hiányában belföldön nem biztosítható kiemelten speciális külföldi egészségügyi ellátásokat” szabályozza.
Másrészről a 177/92. sz. törvényrendelet 2. cikke – az ott meghatározott feltételek mellett – előírja a Portugáliában el nem
végezhető, külföldi „kiemelten speciális” orvosi kezelésekkel összefüggő nem kórházi kezelés költségeinek megtérítését. Az
1408/71 rendeletben megállapított körülményeken kívül azonban nincs lehetőség a 177/92. sz. törvényrendeletben nem szereplő,
külföldön végzett nem kórházi kezelések tekintetében az orvosi költségek megtérítésére, amint azt a portugál kormány a tárgyaláson
végül elismerte.
E körülmények között és tekintettel a Bizottság részleges elállására, ezután a nemzeti jogszabályokban kimerítően felsorolt
jelentős és költséges orvosi eszközök használatát nem igénylő, „kiemelten speciális” egészségügyi ellátások helyzetét kell
megvizsgálni, amelyek költségeinek megtérítését a 177/92. sz. törvényrendelet előzetes engedély megadásához köti (a „jelentős”
kezelésektől eltérő, a 177/92. sz. törvényrendeletben szereplő nem kórházi kezelések), továbbá a 177/92. sz. törvényrendeletben
nem szereplő azon nem kórházi kezelések helyzetét, amelyek tekintetében a portugál jog nem írja elő a megtérítés lehetőségét
(a „jelentős” kezelésektől eltérő, a 177/92. sz. törvényrendeletben nem szereplő nem kórházi kezelések), tekintettel arra,
hogy e két helyzet a Bizottság által előadott két alternatív kifogásnak felel meg.
A „jelentős” kezelésektől eltérő, a 177/92. sz. törvényrendeletben szereplő nem kórházi kezelésekről
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság már kimondta, hogy az olyan előzetes engedély puszta követelménye, amelyhez
a más tagállamban tervezett ellátások költségeinek az illetékes intézmény által a saját tagállamában hatályos ellátásfedezeti
szabályozás szerint történő megtérítését kötik, mind a betegek, mind a szolgáltatók szempontjából a szolgáltatásnyújtás szabadsága
korlátozásának minősül, mivel az ehhez hasonló rendszer az említett betegeket visszatartja attól, vagy akár meg is akadályozza
abban, hogy egy másik tagállamban letelepedett, orvosi szolgáltatásokat nyújtó szolgáltatóktól vegyék igénybe az érintett
ellátásokat (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Kohll‑ügyben hozott ítélet 35. pontját; a fent hivatkozott Smits
és Peerbooms ügyben hozott ítélet 69. pontját; a fent hivatkozott Müller‑Fauré és van Riet ügyben hozott ítélet 41., 44. és
103. pontját; a fent hivatkozott Watts‑ügyben hozott ítélet 98. pontját, valamint a fent hivatkozott Bizottság kontra Franciaország
ügyben hozott ítélet 32. pontját).
A jelen ügyben a 177/92. sz. törvényrendelet a külföldön felmerült orvosi költségek megtérítését háromszoros előzetes engedély
megszerzéséhez köti. E törvényrendelet 2. cikke értelmében a megtérítéshez ugyanis a kezelőorvos által készített részletes
támogató orvosi jelentés, e jelentésnek a kórház orvos‑igazgatója általi jóváhagyása, valamint a kórházakért felelős főigazgató
kedvező döntése szükséges.
Jóllehet a szóban forgó szabályozás az érintett betegeket nem közvetlenül akadályozza meg abban, hogy másik tagállambeli szolgáltatót
vegyenek igénybe, annak kockázata, hogy pénzügyi veszteség merülhet fel, ha az elutasító közigazgatási határozat nyomán az
egészségügyi rendszer nem vállalja át az orvosi költségeket, már önmagában nyilvánvalóan alkalmas a külföldi orvosi kezelést
igénylő lehetséges betegek elbizonytalanítására (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Kohll‑ügyben hozott ítélet 35. pontját,
a fent hivatkozott Smits és Peerbooms ügyben hozott ítélet 69. pontját, valamint a fent hivatkozott Müller‑Fauré és van Riet
ügyben hozott ítélet 44. pontját). A határokon átnyúló egészségügyi ellátások igénybevétele szempontjából további elbizonytalanító
tényezőként ezen engedélyezési eljárás összetettsége jelölhető meg, amely különösen annak háromlépcsős kialakításában nyilvánul
meg.
Ezen túlmenően a 177/92. sz. törvényrendelet kizárólag abban a kivételes esetben írja elő a külföldön igénybe vett egészségügyi
ellátások költségeinek megtérítését, ha a portugál egészségügyi rendszer nem rendelkezik kezelési megoldással az e rendszerben
biztosított beteg számára. Ez a feltétel önmagában jellegénél fogva erősen korlátozhatja azoknak az eseteknek a körét, amelyekben
az engedélyt megadják (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Smits és Peerbooms ügyben hozott ítélet 64. pontját, valamint
a fent hivatkozott Müller‑Fauré és van Riet ügyben hozott ítélet 42. pontját).
El kell utasítani a portugál kormány azon érvelését, amely szerint a 177/92. sz. törvényrendeletben előírt, a külföldi kezelés
„klinikai szükségességével kapcsolatos előzetes tanúsítási” („referenciação prévia da necessidade clínica”) eljárás a belföldi
szakorvoshoz történő beutalással hasonlítható össze.
Egyrészről ugyanis – a portugál kormány által a Bíróság előtti beadványaiban nyújtott tájékoztatás szerint – a nemzeti egészségügyi
rendszer által garantált, belföldi szakkezelésekhez való hozzáférés mindössze azok klinikai szükségességével kapcsolatos,
a kezelőorvos által kiállított tanúsítás megszerzésétől, nem pedig másik tagállamban felmerült orvosi költségek megtérítése
tekintetében a 177/92. sz. törvényrendeletben előírttal egyenértékű, háromszoros előzetes engedélytől függ.
Másrészről a jelen ítélet 63. pontjában említett igen korlátozó feltételt
per definitionem
nem kell alkalmazni a Portugáliában elvégzett kezelésekre.
Ugyanígy a 177/92. sz. törvényrendeletben előírt engedélyezési eljárás korlátozó jellegét nem kérdőjelezi meg az az állítás
sem, amely szerint a nemzeti egészségügyi szolgálatnak a nemzeti egészségügyi rendszeri kereteken kívül, belföldön található
szolgáltató által elvégzett egészségügyi ellátásokat igénybe vevő biztosítottai fizetik teljes egészében ezeket a kezeléseket.
Ugyanis a jelen ítélet 54. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlat alkalmazásakor a más tagállamban igénybe veendő kórházi
ellátások költségeinek az említett szolgálat általi megtérítésére vonatkozó feltételeket nem a helyi magánlétesítményekben
kórházi ellátásokat igénybe vevő betegekre vonatkozó nemzeti joghoz kell hasonlítani. Ellenkezőleg: az összehasonlítást az
alapján kell megtenni, hogy a szolgálat a hozzá tartozó kórházi létesítményekben milyen feltételekkel nyújtja ezeket az ellátásokat
(a fent hivatkozott Watts‑ügyben hozott ítélet 100. pontja).
A Portugál Köztársaság egyébként tévesen véli úgy, hogy az 1408/71 rendelet 22. cikke megfogalmazza a másik tagállamban végzett
bármely kezelés előzetes engedélyezésére vonatkozó követelmény elvét.
Amint azt a Bíróság már kimondta, az, hogy valamely nemzeti intézkedés adott esetben megfelelhet valamely másodlagos jogi
rendelkezésnek – a jelen esetben az 1408/71 rendelet 22. cikkének –, nem jár azzal a hatással, hogy az adott intézkedést kivenné
a Szerződés rendelkezéseinek hatálya alól. Ezen túlmenően, az 1408/71 rendelet 22. cikke (1) bekezdésének célja, hogy lehetővé
tegye a biztosítottnak – akit az illetékes intézmény feljogosított arra, hogy egy másik tagállamba utazzon az állapotának
megfelelő ellátás igénybevétele céljából –, hogy természetbeni egészségügyi ellátást vegyen igénybe, amelyet az illetékes
intézmény nevében, de az ellátások helye szerinti állam jogszabályi rendelkezései szerint nyújtanak, különösen abban az esetben,
amikor az utazásra az érdekelt egészségi állapota miatt van szükség, valamint az, hogy mindezt további költségek nélkül tegye.
Ezzel ellentétben meg kell állapítani, hogy az 1408/71 rendelet 22. cikke – céljára figyelemmel értelmezve – nem szabályozza,
és így még előzetes engedélyezés hiányában sem tiltja semmilyen módon a biztosítotti jogállás szerinti tagállam által másik
tagállamban nyújtott ellátások alkalmával felmerült költségeknek az előbbi tagállamban hatályos árszabás szerinti megtérítését
(a fent hivatkozott Kohll‑ügyben hozott ítélet 25–27. pontja).
Ilyen körülmények között a szóban forgó előzetes engedélyezést a szolgáltatásnyújtás EK 49. cikkben előírt szabadsága korlátozásának
kell tekinteni.
Mivel megállapítható a szolgáltatásnyújtás szabadsága korlátozásának fennállása, meg kell vizsgálni, vajon a vitatott portugál
szabályozás kényszerítő indokokkal igazolható‑e, és hasonló esetben az állandó ítélkezési gyakorlattal összhangban meg kell
győződni arról, hogy e szabályozás ne lépje túl az e célból objektíve szükséges mértéket, valamint arról is meg kell bizonyosodni,
hogy ez az eredmény kevésbé korlátozó szabályokkal nem érhető el (lásd a 205/84. sz., Bizottság kontra Németország ügyben
1986. december 4‑én hozott ítélet [EBHT 1986., 3755. o.] 27. és 29. pontját, a C‑180/89. sz., Bizottság kontra Olaszország
ügyben 1991. február 26‑án hozott ítélet [EBHT 1991., I‑709. o.] 17. és 18. pontját, valamint a C‑106/91. sz. Ramrath‑ügyben
1992. május 20‑án hozott ítélet [EBHT 1992., I‑3351. o.] 30. és 31. pontját).
–       A szociális biztonsági rendszer pénzügyi egyensúlyának megőrzése
E tekintetben a Bíróság kimondta, hogy nem zárható ki, hogy a társadalombiztosítási rendszer pénzügyi egyensúlyában okozott
súlyos kár veszélye olyan közérdeken alapuló kényszerítő indokot jelent, amely igazolhatja a szolgáltatásnyújtás szabadsága
elvének korlátozását (a fent hivatkozott Bizottság kontra Luxemburg ügyben hozott ítélet 43. pontja és az ott hivatkozott
ítélkezési gyakorlat).
A Bíróság ily módon elismerte, hogy az előzetes engedélyezés követelménye – bizonyos körülmények között – igazolható valamely
ehhez hasonló megfontolással a kórházi kezelésekkel (lásd többek között a fent hivatkozott Smits és Peerbooms ügyben hozott
ítélet 76–81. pontját; a fent hivatkozott Müller‑Fauré és van Riet ügyben hozott ítélet 76–81. pontját, és a Watts‑ügyben
hozott ítélet 108–110. pontját), valamint az egészségügyi ellátásokkal összefüggésben, amelyek – jóllehet nyújthatók lennének
kórházi kereteken kívül – a nemzeti jogszabályban kimerítően felsorolt, jelentős és költséges orvosi eszközök használatát
igénylik (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Bizottság kontra Franciaország ügyben hozott ítélet 34–42. pontját).
A „jelentős” kezelésektől eltérő, a 177/92. sz. törvényrendeletben szereplő nem kórházi kezeléseket illetően azonban meg kell
állapítani, hogy a portugál kormány nem hozott fel egyetlen konkrét érvet sem azon állítás alátámasztására, hogy a biztosítottak
azon lehetősége, hogy előzetes engedély nélkül az egészségbiztosítási pénztáruk szerinti tagállamtól eltérő tagállamba menjenek
annak érdekében, hogy igénybe vegyék az említett ellátásokat, súlyosan veszélyeztethetné a nemzeti egészségügyi rendszer pénzügyi
egyensúlyát.
A Bíróság előtti iratokból azonban nem tűnik ki, hogy az ilyen típusú ellátások esetében előírt előzetes engedély követelményének
megszüntetése azt eredményezné, hogy a betegek – dacára a nyelvi korlátoknak, a földrajzi távolságnak, a külföldi tartózkodás
költségeinek – olyan nagy számban mennének külföldre, hogy az a portugál társadalombiztosítási rendszer pénzügyi egyensúlyát
súlyosan felborítaná, és ezáltal a közegészség védelmének általános szintjét veszélyeztetné, ami jogosan igazolhatná a szolgáltatásnyújtás
szabadsága alapvető elvének korlátozását.
Ezenkívül az egészségügyi ellátásokat általában a beteg lakóhelye közelében, az általa megszokott környezetben nyújtják, ami
lehetővé teszi számára, hogy a kezelőorvosával bizalmi viszonyt tudjon kialakítani. A sürgősségi eseteket kivéve főként a
határ menti régiók betegei, valamint a speciális betegségek kezelésére szorulók mennek külföldre (a fent hivatkozott Müller‑Fauré
és van Riet ügyben hozott ítélet 96. pontja).
Úgy tűnik, hogy a fenti különböző körülmények következtében korlátozott az a tényleges pénzügyi hatás, amelyet a külföldi
orvos rendelőjében nyújtott ellátások vonatkozásában az előzetes engedély előírásának eltörlése okoz a nemzeti egészségügyi
rendszerben.
Mindazonáltal emlékeztetni kell arra, hogy kizárólag a tagállamok feladata annak meghatározása, hogy a biztosítottak milyen
mértékű egészségbiztosításra jogosultak, mégpedig oly módon, hogy ha a biztosítottak előzetes engedély hiányában egészségbiztosítási
pénztáruk országától eltérő tagállamban vesznek igénybe ellátást, akkor annak költségeit csak a biztosítotti jogállás szerinti
tagállam egészségbiztosítási rendszere által garantált egészségbiztosítási fedezet határain belül térítik meg (a fent hivatkozott
Müller‑Fauré és van Riet ügyben hozott ítélet 98. pontja).
–       A külföldön nyújtott egészségügyi szolgáltatások minőségének ellenőrzése
A Portugál Köztársaság azon érvét illetően, amely szerint az előzetes engedélyezés követelménye a nyújtott ellátások minőségének
garantálásához szükséges, emlékeztetni kell arra, hogy noha a tagállamok a közegészség védelméhez kapcsolódó indokok alapján
korlátozhatják a szolgáltatásnyújtás szabadságát, ez nem teszi lehetővé számukra, hogy az egészségügyi ágazatot gazdasági
ágazatként a szolgáltatásnyújtás szabadsága tekintetében kivonják a szabad mozgás alapvető elvének hatálya alól (a fent hivatkozott
Kohll‑ügyben hozott ítélet 45. és 46. pontja).
A Bíróság a nem kórházi ellátások esetében már kimondta, hogy az azokhoz való hozzáférésnek és az azokkal kapcsolatos tevékenységek
gyakorlásának feltételei több koordinációs és harmonizációs irányelv tárgyát képezték, minek következtében az előzetes engedélyezés
követelménye a külföldön nyújtott ellátások minőségével összefüggő megfontolások alapján nem igazolható (lásd a fent hivatkozott
Kohll‑ügyben hozott ítélet 49. pontját).
Mindenesetre a 177/92. sz. törvényrendelet az előzetes engedélyezést nem másik tagállamban nyújtott kezelések minőségének
ellenőrzéséhez, hanem portugáliai rendelkezésre állásuk hiányához köti.
A szóban forgó orvosi költségek megtérítése előzetes engedélyezésének követelménye tehát nem igazolható az egészség védelméhez
kapcsolódó indokok alapján a külföldön nyújtott egészségügyi ellátások minősége ellenőrzésének szükségességével.
–       A nemzeti egészségügyi rendszer alapvető jellemzői
A Portugál Köztársaság szerint az előzetes engedélyezési eljárást a nemzeti egészségügyi rendszer szervezésének és működésének
sajátossága – többek között az orvosi költségek megtérítésére szolgáló mechanizmus hiánya, valamint a szakorvoshoz való fordulás
előtt az általános orvos felkeresésének kötelezettsége – igazolja.
E tekintetben először is meg kell állapítani, hogy az 1408/71 rendelet alkalmazásának keretében a természetbeni ellátási rendszert
– vagy akár nemzeti egészségügyi szolgálatot – létrehozó tagállamoknak utólagos megtérítési mechanizmusokat kell előírniuk
az illetékestől eltérő tagállamban nyújtott ellátások megtérítésére (a fent hivatkozott Müller‑Fauré és van Riet ügyben hozott
ítélet 105. pontja).
Ugyanígy, az ellátások nyújtása feltételeinek be nem tartása, amennyiben azok nem minősülnek diszkriminatívnak vagy a személyek
szabad mozgását gátló akadálynak, a megtérítés akadályát képezheti a biztosítotti jogállás szerintitől eltérő tagállamban
nyújtott ellátások esetében. Ez így van többek között azon követelmény vonatkozásában, amely a szakorvoshoz való fordulás
előtt kötelezővé teszi az általános orvos felkeresését (a fent hivatkozott Müller‑Fauré és van Riet ügyben hozott ítélet 106. pontja).
A Bíróság végül hangsúlyozta, hogy semmi nem tiltja, hogy a természetbeni ellátási rendszert működtető illetékes tagállam
meghatározza a megtérítés összegét, amelyre a más tagállamban ellátást igénybe vevő betegek igényt tarthatnak, ha ezen összegeket
objektív, hátrányos megkülönböztetéstől mentes és átlátható szempontok alapján határozzák meg (a fent hivatkozott Müller‑Fauré
és van Riet ügyben hozott ítélet 107. pontja).
Következésképpen a nemzeti egészségügyi rendszer alapvető jellemvonásai alapján nem igazolható másik tagállamban elvégzett,
nem kórházi egészségügyi ellátások megtérítésének megszerzése céljából a 177/92. sz. törvényrendeletben előírt előzetes engedélyezés
követelménye.
Az előzőekből az következik, hogy a Portugál Köztársaság – azzal, hogy a 177/92. sz. törvényrendeletben előzetes engedélyhez
köti másik tagállamban elvégzett „kiemelten speciális”, a nemzeti jogszabályban kimerítően felsorolt, jelentős és költséges
orvosi eszközök használatát nem igénylő, nem kórházi kezelések megtérítését – nem teljesítette az EK 49. cikkből eredő kötelezettségeit.
A „jelentős” kezelésektől eltérő, a 177/92. sz. törvényrendeletben nem szereplő nem kórházi kezelésekről
A 177/92. sz. törvényrendelet mindössze a kiemelten speciális, külföldön végzett egészségügyi ellátást szabályozza. Következésképpen
a portugál jog – a 177/92. sz. törvényrendeletben nem szereplő nem kórházi kezelések tekintetében – az 1408/71 rendeletben
megállapított körülményeken kívül nem írja elő a megtérítés lehetőségét. A Portugál Köztársaság a tárgyaláson egyebekben elismerte,
hogy semmilyen módon nincs előírva az említett nem kórházi kezelések – mint amilyen például általános orvos vagy fogorvos
felkeresése – másik tagállamban felmerült költségeinek megtérítése.
A Portugál Köztársaság semmilyen konkrét érvet nem terjesztett elő a megtérítés e hiányának – a Bíróság által értelmezett –
EK 49. cikkel való összeegyeztethetőségének alátámasztására.
Mindenesetre, mind a valamely előzetes engedély követelményének korlátozó jellegével, mind pedig az ezen követelmény megalapozott
igazolásának hiányával összefüggő okok nyilvánvalóan még inkább vonatkoznak az olyan nem kórházi egészségügyi ellátások esetére,
amelyek tekintetében egyáltalán nem áll fenn a megtérítés lehetősége.
Következésképpen meg kell állapítani, hogy a Portugál Köztársaság – mivel nem írta elő a másik tagállamban felmerült, a 177/92. sz.
törvényrendeletben nem szereplő nem kórházi kezelés költségeinek az 1408/71 rendeletben megállapított körülményeken kívüli
megtérítésének lehetőségét – nem teljesítette az EK 49. cikkből eredő kötelezettségeit.
A fenti megfontolások összességéből az következik, hogy a Bizottság keresete megalapozott.
Következésképpen meg kell állapítani, hogy a Portugál Köztársaság – mivel nem írta elő a másik tagállamban elvégzett, a nemzeti
jogszabályban kimerítően felsorolt, jelentős és költséges orvosi eszközök használatát nem igénylő nem kórházi kezelés költségeinek
az 1408/71 rendeletben megállapított körülményeken kívüli megtérítésének lehetőségét, illetve amennyiben a 177/92. sz. törvényrendelet
elismeri az említett kezelések megtérítésének lehetőségét, úgy azt előzetes engedély megadásához köti – nem teljesítette az
EK 49. cikkből eredő kötelezettségeit.

A költségekről
A Bíróság eljárási szabályzata 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha
a pernyertes fél ezt kérte. Ugyanezen cikk 3. §‑a alapján a Bíróság – többek között kivételes okokból – elrendelheti a költségeknek
a felek közötti megosztását, vagy határozhat úgy, hogy mindegyik fél maga viselje saját költségeit. A jelen ügyben a Portugál
Köztársaság ugyan pervesztes lett, azonban az egész eljárás során olyan kifogások megcáfolására irányuló költségeket kellett
viselnie, amelyekről a Bizottság a tárgyalást követően lemondott. E feltételek mellett a Bizottság és a Portugál Köztársaság
maguk viselik saját költségeiket.
Ugyanezen szabályzat 69. cikke 4. §‑a első bekezdésének megfelelően a Spanyol Királyság és a Finn Köztársaság – beavatkozókként –
maguk viselik saját költségeiket.
A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
1)
A Portugál Köztársaság – mivel nem írta elő a másik tagállamban elvégzett, a nemzeti jogszabályban kimerítően felsorolt, jelentős
és költséges orvosi eszközök használatát nem igénylő nem kórházi kezelés költségeinek az 1996. december 2‑i 118/97/EK tanácsi
rendelettel módosított és naprakésszé tett, valamint a 2006. december 18‑i 1992/2006/EK európai parlamenti és tanácsi rendelettel
módosított, a szociális biztonsági rendszereknek a Közösségen belül mozgó munkavállalókra és önálló vállalkozókra, illetve
családtagjaikra történő alkalmazásáról szóló, 1971. június 14‑i 1408/71/EGK tanácsi rendeletben megállapított körülményeken
kívüli megtérítésének lehetőségét, illetve amennyiben a külföldön felmerült orvosi költségek megtérítési feltételeinek megállapításáról
szóló, 1992. augusztus 13‑i 177/92. sz. törvényrendelet elismeri az említett kezelések megtérítésének lehetőségét, úgy azt
előzetes engedély megadásához köti – nem teljesítette az EK 49. cikkből eredő kötelezettségeit.
2)
A Portugál Köztársaság és az Európai Bizottság maguk viselik saját költségeiket.
3)
A Spanyol Királyság és a Finn Köztársaság maguk viselik saját költségeiket.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: portugál.