CELEX: 62014CJ0018
Řízení o předběžné otázce
Sbližování právních předpisů
Přímé pojištění jiné než životní
Směrnice 92/49/EHS
Články 15, 15a a 15b
Obezřetnostní posuzování nabytí a zvýšení kvalifikovaného podílu
Možnost spojit schválení návrhu na nabytí s omezením nebo požadavkem

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 15, 15a a 15b směrnice Rady 92/49/EHS ze dne 18. června 1992 o koordinaci právních a správních předpisů týkajících se přímého pojištění jiného než životního a o změně směrnic 73/239/EHS a 88/357/EHS (třetí směrnice o neživotním pojištění) (
Úř. věst. L 228, s. 1
; Úř. věst. 06/01, s. 346) ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2007/44/ES ze dne 5. září 2007 (
Úř. věst. L 247, s. 1
) (dále jen „směrnice 92/49“).
Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi CO Sociedad de Gestión y Participación SA, Depsa 96 SA, INOC SA, Corporación Catalana Occidente SA, La Prévisión 96 SA, Grupo Catalana Occidente SA, Grupo Compañia Española de Crédito y Caución SL, Atradius NV, Atradius Insurance Holding NV, jakož i J. M. Serra Farrém a M. A. Serra Farré a J. Serra Farré (dále jen „Co Sociedad de Gestión y Participación SA a další“) na jedné straně a De Nederlandsche Bank NV (Nizozemská centrální banka, dále jen „DNB“) na straně druhé ve věci požadavků, jejichž splnění tato banka podřídila schválení návrhů na nabytí kvalifikovaného podílu na kapitálu společnosti Atradius NV (dále jen „ATNV“).
Právní rámec
Unijní právo
Směrnice 92/49
Bod 1 odůvodnění směrnice 92/49 zní takto:
„vzhledem k tomu, že je třeba dotvořit vnitřní trh přímého pojištění jiného než životního, a to jak z hlediska práva usazování, tak volného pohybu služeb, s cílem usnadnit pojišťovnám se sídlem ve Společenství krytí rizik nacházejících se ve Společenství.“
Článek 1 písm. g) směrnice 92/49 definuje pojem „kvalifikovaný podíl“ jako přímou nebo nepřímou držbu podílu v podniku, který představuje 10 % či více kapitálu nebo hlasovacích práv nebo který dává možnost vykonávat značný vliv na vedení podniku, ve kterém podíl existuje.
Článek 15 odst. 1 směrnice 92/49 ve znění směrnice 2007/44, stanoví:
„Členské státy stanoví, že každá fyzická či právnická osoba nebo takové osoby jednající ve vzájemné shodě (dále jen ,navrhovaný nabyvatel’), které přijaly rozhodnutí buď přímo nebo nepřímo nabýt kvalifikovaný podíl v pojišťovně, nebo přímo nebo nepřímo takový podíl zvýšit, což by vedlo k tomu, že by podíl na hlasovacích právech nebo na základním kapitálu, který drží, dosáhl jedné z prahových hodnot 20 %, 30 % nebo 50 % nebo ji překročil anebo že by se pojišťovna stala jejich dceřinou společností, (dále jen ‚navrhované nabytí‘) to musí nejprve písemně oznámit příslušným orgánům dané pojišťovny, ve které zamýšlejí nabýt nebo zvýšit kvalifikovaný podíl, a uvést výši svého zamýšleného podílu a významné informace [...]“
Článek 15a směrnice 92/49 ve znění směrnice 2007/44 stanoví:
„1.   [...]
Příslušné orgány ve lhůtě nejvýše šedesáti pracovních dnů počínaje dnem písemného potvrzení o přijetí oznámení a všech dokumentů, které mají být podle požadavku členského státu k oznámení přiloženy na základě seznamu uvedeného v čl. 15b odst. 4, (dále jen ‚lhůta pro posouzení‘) provedou posouzení stanovené v čl. 15b odst. 1 (dále jen ‚posouzení‘).
[...]
5.   Pokud příslušné orgány nevyjádří písemně nesouhlas s navrhovaným nabytím ve lhůtě pro posouzení, považuje se navrhované nabytí za schválené.
[...]
7.   Členské státy nesmějí pro oznamování přímých nebo nepřímých nabytí hlasovacích práv nebo základního kapitálu příslušným orgánům a pro jejich schvalování těmito orgány stanovit požadavky přísnější, než jsou stanoveny v této směrnici.“
Článek 15b směrnice 92/49 ve znění směrnice 2007/44 stanoví:
„1.   S ohledem na možný vliv navrhovaného nabyvatele na pojišťovnu hodnotí příslušné orgány při posuzování oznámení uvedeného v čl. 15 odst. 1 a informací uvedených v čl. 15a odst. 2 za účelem zajištění řádného a obezřetného řízení pojišťovny, v níž je navrhováno nabytí, vhodnost navrhovaného nabyvatele a finanční rozumnost navrhovaného nabytí podle všech těchto kritérií:
a)
pověst navrhovaného nabyvatele;
b)
pověst a zkušenost všech osob, které budou v důsledku navrhovaného nabytí řídit činnosti pojišťovny;
c)
finanční zdraví navrhovaného nabyvatele, zejména ve vztahu k vykonávané a plánované činnosti v pojišťovně, v níž je navrhováno nabytí;
d)
skutečnost, zda bude pojišťovna schopna dodržet a nadále dodržovat obezřetnostní požadavky na základě této směrnice a případně jiných směrnic […], a zejména zda má skupina, jejíž součástí se pojišťovna stane, strukturu umožňující výkon účinného dozoru nebo dohledu, účinnou výměnu informací mezi příslušnými orgány a vymezení působnosti mezi příslušnými orgány;
[...]
2.   Příslušné orgány mohou vyjádřit nesouhlas s navrhovaným nabytím pouze tehdy, pokud je to na základě kritérií stanovených v odstavci 1 důvodné nebo pokud informace předložené navrhovaným nabyvatelem nejsou úplné.
[…]“
Směrnice 2007/44
Body 2, 3, 6 a 7 odůvodnění směrnice 2007/44 zní:
„(2)
Právní úprava dosud nestanovila podrobná kritéria pro obezřetnostní posuzování navrhovaného nabytí, ani postup pro jejich uplatňování. Za účelem poskytnutí nezbytné právní jistoty, jasnosti a předvídatelnosti, pokud jde o proces posuzování a jeho výsledek, je nutné objasnit kritéria a proces obezřetnostního posuzování.
(3)
Úlohou příslušných orgánů ve vnitrostátních i přeshraničních případech by mělo být provádění obezřetnostního posuzování jasným a průhledným postupem a na základě omezeného souboru jasných kritérií pro posuzování, která jsou přísně obezřetnostní povahy. V souvislosti s navrhovaným nabytím je proto nutné upřesnit kritéria pro posuzování akcionářů a vedení a stanovit jasný postup jejich uplatňování. […] Tato směrnice by neměla bránit příslušným orgánům zohlednit závazky přijaté navrhovaným nabyvatelem s cílem dodržet obezřetnostní požadavky podle kritérií pro posuzování stanovených v této směrnici, pokud nejsou dotčena práva navrhovaného nabyvatele podle této směrnice.
[...]
(6)
[...] Je […] nezbytně nutná maximální harmonizace průběhu [postupu] a obezřetnostního posuzování v celém Společenství, aniž by členské státy stanovovaly přísnější pravidla. Prahové hodnoty pro oznámení navrhovaného nabytí nebo zcizení kvalifikovaného podílu, průběh posuzování, seznam kritérií pro posuzování a ostatní ustanovení této směrnice, které se mají použít na obezřetnostní posuzování navrhovaných nabytí, by proto měly být předmětem maximální harmonizace. [...]
(7)
S cílem zajistit jasnost a předvídatelnost posuzovacího řízení by měla existovat omezená maximální lhůta pro dokončení obezřetnostního posuzování. V průběhu posuzovacího řízení by měly mít příslušné orgány možnost zastavit běh lhůty pouze jednou a pouze za účelem požadování doplňujících informací, a poté by měly v každém případě dokončit posuzování v maximální lhůtě pro posouzení. […] Nemělo by to […] bránit příslušným orgánům v tom, aby případně vyjádřily nesouhlas s navrhovaným nabytím kdykoliv během maximální lhůty pro posouzení. Spolupráce mezi navrhovaným nabyvatelem a příslušnými orgány by tak zůstala podstatným znakem celé doby posuzování. Pravidelné kontakty mezi navrhovaným nabyvatelem a příslušným orgánem pro regulovaný subjekt, v němž je navrhováno nabytí, mohou být zahájeny rovněž před formálním oznámením. Tato spolupráce by měla znamenat skutečné úsilí o vzájemné poskytování pomoci, například za účelem zabránit neočekávaným žádostem o poskytnutí informací nebo opožděnému předložení informací ve lhůtě pro posouzení.“
Nizozemské právo
DNB je v Nizozemsku orgánem, jenž má pravomoc ke schvalování nabytí nebo zcizení kvalifikovaného podílu v pojišťovně.
Podle článku 3:95 odst. 1 zákona o finančním dohledu (Wet op het financieel toezicht) ze dne 28. září 2006 ve znění použitelném na skutkový stav v původním řízení (dále jen „Wft“) je nabytí „kvalifikovaného podílu“ v pojišťovně podřízeno předchozímu vydání „negativního atestu“ vystaveného DNB. Článek 1:1 Wft stanoví, že „kvalifikovaným podílem“ se rozumí „přímá nebo nepřímá držba nejméně deseti procent upsaného kapitálu podniku nebo možnost přímo či nepřímo disponovat nejméně deseti procenty hlasovacích práv či možnost přímo či nepřímo vykonávat na podnik srovnatelný vliv“.
Článek 3:100 Wft stanoví:
„[DNB vydá negativní atest pro operaci uvedenou v čl. 3:95 odst. 1, ledaže:
a.
by operace mohla vést nebo vedla k získání vlivu na dotčený finanční subjekt, který by ohrozil jeho řádné a obezřetné řízení;
b.
by operace ve smyslu čl. 3:95 odst. 1 písm. a), d ) nebo e) mohla vést nebo vedla k tomu, že by byl dotčený finanční subjekt spojen s osobami ve formální nebo skutečné kontrolující struktuře, která by byla do té míry neprůhledná, že by představovala překážku výkonu přiměřeného dozoru nad takovým finančním subjektem, nebo
c.
by operace ve smyslu čl. 3:95 odst. 1 písm. a), d ) nebo e) mohla vést nebo vedla k nežádoucímu vývoji finančního sektoru.“
Článek 3:104 odst. 1 Wft stanoví:
„[DNB] může spojit negativní atest uvedený v čl. 3:95 odst. 1 […] s požadavky a podmínkami týkajícími se zájmů chráněných články 3:100 a 3:101 Wft.“
Spor v původním řízení a předběžné otázky
Atradius Credit Insurance N. V. (dále jen „ACINV“) je pojišťovnou poskytující pojištění úvěrů, která je usazena v Amsterodamu (Nizozemsko) a její hlavní činností je pojišťování podniků proti riziku platební neschopnosti. Tato společnost patří do skupiny Atradius, jejíž holdingovou společností je ATNV.
V roce 2007 se Grupo Catalana Occidente SA (dále jen „GCO“), která je usazena ve Španělsku, rozhodla nabýt přímo nebo nepřímo 64,23 % kapitálu společnosti ATNV.
Rozhodnutím ze dne 13. srpna 2007 vydala DNB společnosti GCO negativní atest podle článků 3:95 a 3:100 Wft.
Společnost GCO a její dceřiné společnosti se poté rozhodly zvýšit svůj podíl na kapitálu společnosti ATNV tak, aby mohly přímo nebo nepřímo kontrolovat téměř celý kapitál této společnosti.
Rozhodnutím ze dne 25. května 2010 vydala DNB negativní atest pro tuto operaci ve smyslu článků 3:95 a 3:100 Wft. Spojila však toto rozhodnutí se třemi požadavky, a sice zaprvé, že ATNV a společnosti skupiny Atradius jí poskytnou součinnost při provádění obezřetnostního dohledu nad společnostmi ACINV a ATNV zejména tím, že jí poskytnou veškeré informace, jejichž sdělení si vyžádá, zadruhé, že vyplácení dividend společnostmi ATNV a ACINV nepovede k tomu, že jejich ukazatele solventnosti budou nižší než některé prahové hodnoty, a zatřetí, že nejméně polovina členů dozorčích rad společností ATNV a ACINV bude nezávislá na akcionářích a že předseda rady ACINV bude nezávislým členem.
Rozhodnutím ze dne 20. července 2010 se DNB rozhodla změnit rozhodnutí ze dne 13. srpna 2007 tak, aby je se zpětnou účinností doplnila o tytéž požadavky jako rozhodnutí ze dne 25. května 2010.
Společnost CO Sociedad de Gestión y Participación a další podali DNB správní odvolání proti rozhodnutím ze dne 25. května 2010 a ze dne 20. července 2010 v rozsahu, v němž DNB v těchto rozhodnutích spojila negativními atesty, které vydala, s určitými požadavky.
Vzhledem k tomu, že tato správní odvolání byla v podstatné části zamítnuta rozhodnutím DNB ze dne 8. prosince 2010, CO Sociedad de Gestión y Participación a další podali žalobu k Rechtbank Rotterdam (soud prvního stupně v Rotterdamu).
Rozsudkem ze dne 4. srpna 2011 prohlásil tento soud za nepřípustná návrhová žádání znějící na zrušení prvního požadavku, se kterým byla spojena rozhodnutí DNB ze dne 25. května 2010 a ze dne 20. července 2010 s odůvodněním, že tento požadavek musí být posuzován jako pouhé požádání ATNV a společností skupiny Atradius ze strany DNB o předání informací, jejichž sdělení by mohla vyžadovat. Rechtbank Rotterdam naproti tomu zrušil tato rozhodnutí v rozsahu, v němž byla spojena s druhým a třetím požadavkem. Uvedený soud měl totiž za to, že směrnice 92/49 sice nebrání tomu, aby DNB spojila vydání negativních atestů s určitými požadavky, tyto požadavky však mohou být určeny jen osobám, které podaly žádost o dotčený negativní atest. V projednávaném případě se přitom druhý a třetí požadavek uložený DNB týkal ATNV a ACINV, a nikoli CO Sociedad de Gestión y Participación a dalších.
Vzhledem k tomu, že CO Sociedad de Gestión y Participación a další měli v každém případě za to, že směrnice 92/49 brání tomu, aby byla DNB přiznána možnost spojit negativní atesty, o které se jedná v původním řízení, se zvláštními požadavky, podali proti rozhodnutí Rechtbank Rotterdam odvolání ke College van Beroep voor het bedrijfsleven (odvolací správní soud pro hospodářské věci), přičemž DNB podala rovněž odvolání proti tomuto rozsudku. Společnost CO Sociedad de Gestión y Participación a další připomínají před tímto soudem, že cílem ustanovení směrnice 92/49, jež vycházejí ze směrnice 2007/44, je – jak uvádí bod 6 odůvodnění směrnice 2007/44 – provést maximální harmonizaci postupu a obezřetnostního posuzování. Jsou přitom toho názoru, že vzhledem k tomu, že tato ustanovení nestanovují možnost, že vnitrostátní orgán příslušný ve věcech obezřetnostního dohledu nad nabýváním nebo zvyšováním kvalifikovaného podílu v pojišťovně (dále jen „příslušný vnitrostátní orgán“) spojí rozhodnutí, kterými schvaluje návrh na nabytí nebo zvýšení kvalifikovaného podílu v pojišťovně, s omezeními nebo požadavky, musí být směrnice 92/49 vykládána v tom smyslu, že brání tomu, aby tento orgán mohl spojit tato rozhodnutí s takovými omezeními nebo požadavky.
Předkládající soud při této příležitosti uvedl, že má v úmyslu vyložit kombinovaná ustanovení článků 3:100 a 3:104 Wft v souladu s ustanoveními směrnice 2007/44.
Za těchto podmínek se College van Beroep voor het bedrijfsleven rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Je příslušný orgán, který výslovně schválil návrh na nabytí ve smyslu článku 15a směrnice 92/49, oprávněn k tomu, aby toto schválení na základě vnitrostátních právních předpisů spojil s omezeními nebo požadavky? Existuje v tomto ohledu rozdíl, pokud jsou tyto omezení nebo požadavky založeny na závazcích přijatých navrhovaným nabyvatelem ve smyslu bodu 3 odůvodnění směrnice 2007/44?
2)
V případě, že odpověď na první otázku bude kladná, musí být omezení nebo požadavky, které byly stanoveny příslušným orgánem, nezbytné v tom smyslu, že pokud by nebyly stanoveny, byl by příslušný orgán na základě posouzení, které provedl dle kritérií pro posuzování obsažených v čl. 15b odst. 1 směrnice 92/49, nucen vyjádřit nesouhlas s navrhovaným nabytím?
3)
Pokud je přípustné, aby byly uloženy omezení nebo požadavky, poskytuje čl. 15b odst. 1 směrnice 92/49 příslušnému orgánu základ k tomu, aby v rámci nabytí stanovil požadavky v souvislosti s ‚řízením podniku‘, jehož nabytí je navrhováno, jako například dualistický systém ustavení dozorčí rady?“
K předběžným otázkám
K první otázce
Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda směrnice 92/49 musí být vykládána v tom smyslu, že brání tomu, aby příslušný vnitrostátní orgán na základě platných vnitrostátních právních předpisů spojil – ať již z vlastního podnětu nebo formalizací závazků navržených navrhovaným nabyvatelem – schválení návrhů na nabytí s omezeními nebo požadavky.
Pokud jde o znění směrnice 92/49, je třeba v tomto ohledu uvést, že žádné ustanovení této směrnice výslovně nestanoví možnost příslušných vnitrostátních orgánů spojit schválení návrhů na nabytí s omezeními nebo požadavky.
Podle ustálené judikatury však platí, že při výkladu ustanovení aktu unijního práva je třeba vzít v úvahu nejen jejich znění, ale i kontext a cíle sledované tímto aktem (v tomto smyslu viz rozsudek SGAE, C‑306/05,
EU:C:2006:764
, bod 34).
Co se týče kontextu, je třeba uvést, že čl. 15a odst. 7 směrnice 92/49 stanoví, že členské státy nesmějí pro schvalování návrhů na nabytí příslušnými vnitrostátními orgány stanovit požadavky přísnější, než jsou stanoveny v této směrnici.
Z toho
a contrario
vyplývá, že je třeba mít za to, že členským státům je tímto ustanovením dovoleno podřídit schválení návrhů na nabytí příslušnými vnitrostátními orgány méně přísným požadavkům, než jsou stanoveny ve směrnici 92/49 za podmínky, že jsou splněna kritéria uvedená v čl. 15b odst. 1 této směrnice.
Ustanovení, kterým členský stát přiznává příslušnému orgánu pravomoc spojit schválení návrhů na nabytí s omezeními nebo požadavky v situaci, kdy na základě čl. 15b odst. 2 této směrnice by tento orgán s nimi mohl důvodně vyjádřit nesouhlas, přitom může podřídit toto schválení méně přísným požadavkům, než jsou požadavky stanovené ve směrnici 92/49.
Z toho vyplývá, že směrnice 92/49 musí být vykládána v tom smyslu, že nebrání tomu, aby členský stát v situaci, kdy by mohlo být na základě čl. 15b odst. 2 této směrnice důvodně přijato rozhodnutí o vyjádření nesouhlasu, oprávnil příslušný vnitrostátní orgán k tomu, aby spojil – ať již z vlastního podnětu nebo formalizací závazků navržených navrhovaným nabyvatelem – schválení návrhů na nabytí s omezeními a požadavky, pokud – jak vyplývá z bodu 3 odůvodnění směrnice 2007/44 – nejsou dotčena práva vyplývající pro tohoto nabyvatele z této poslední směrnice a tím pádem ze směrnice 92/49.
Tento závěr je potvrzen cílem sledovaným směrnicí 92/49, kterým je – jak uvádí její bod 1 odůvodnění – dotvořit vnitřní trh jiného přímého pojištění než životního, a to jak z hlediska práva usazování, tak volného pohybu služeb, i cílem sledovaným obezřetnostním posuzováním, kterým je – jak vyplývá z článku 15b směrnice 92/49 – zajistit řádné a obezřetné řízení pojišťovny, v níž je navrhováno nabytí účasti.
Možnost přiznaná příslušnému vnitrostátnímu orgánu schválit návrhy na nabytí a současně uložit dotčeným nabyvatelům omezení nebo požadavky v situaci, v níž by s nimi mohl důvodně vyjádřit nesouhlas, totiž umožňuje podpořit výkon svobody usazování a volného pohybu služeb v oblasti jiného přímého pojištění než životního. Skutečnost, že tento orgán spojí schválení návrhů na nabytí s omezeními nebo požadavky, může kromě toho přispět ke snížení rizika zhoršení platební schopnosti dotčené pojišťovny, ke kterému může dojít v důsledku změny výchozího složení akcionářů.
Vzhledem k výše uvedenému je třeba na první otázku odpovědět tak, že směrnice 92/49 musí být vykládána v tom smyslu, že uvedená směrnice nebrání tomu, aby členský stát na základě vnitrostátních právních předpisů v situaci, kdy by příslušný vnitrostátní orgán mohl důvodně vyjádřit nesouhlas s návrhem na nabytí podle čl. 15b odst. 2 téže směrnice, oprávnil tento orgán k tomu, aby spojil – ať již z vlastního podnětu nebo formalizací závazků navržených navrhovaným nabyvatelem – schválení návrhů na nabytí s omezeními nebo požadavky, pokud nejsou dotčena práva vyplývající pro tohoto nabyvatele z uvedené směrnice.
Ke druhé otázce
Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda směrnice 92/49 musí být vykládána v tom smyslu, že příslušný vnitrostátní orgán je povinen uložit navrhovanému nabyvateli omezení a požadavky předtím, než vyjádří nesouhlas s navrhovaným nabytím, a v případě kladné odpovědi, zda musí být takové omezení nebo požadavky vymezeny s odkazem na kritéria uvedená v čl. 15b odst. 1 této směrnice.
Je třeba uvést, že čl. 15b odst. 2 směrnice 92/49 stanoví, že příslušný vnitrostátní orgán může vyjádřit nesouhlas s navrhovaným nabytím pouze tehdy, pokud je to na základě kritérií stanovených v čl. 15b odst. 1 této směrnice důvodné nebo pokud informace předložené navrhovaným nabyvatelem nejsou úplné.
Vzhledem k tomu, že znění čl. 15b odst. 2 uvedené směrnice výslovně nestanoví povinnost příslušného vnitrostátního orgánu uložit omezení nebo požadavky před vyjádřením nesouhlasu s navrhovaným nabytím, nemůže být z tohoto ustanovení taková povinnost dovozena.
Z toho vyplývá, že příslušný vnitrostátní orgán může vyjádřit nesouhlas s navrhovaným nabytím, aniž je předtím povinen podrobit navrhovaného nabyvatele omezením nebo požadavkům.
Avšak vzhledem k tomu, že z bodu 7 odůvodnění směrnice 2007/44 vyplývá, že příslušný vnitrostátní orgán a navrhovaný nabyvatel musí spolupracovat, přičemž by tato spolupráce měla znamenat skutečné úsilí o vzájemné poskytování pomoci při posuzování navrhovaného nabytí z hlediska kritérií uvedených v čl. 15b odst. 1 směrnice 92/49, je za těchto podmínek na tomto orgánu, aby v případě, že dotčený navrhovaný nabyvatel je ochoten přijmout závazky vůči uvedenému orgánu, co nejpečlivěji přezkoumal, zda se na případné stanovení omezení a požadavků zohledňujících tyto závazky dostatečně nevztahují důvody k vyjádření nesouhlasu, které určil a toto stanovení tak může vést ke schválení navrhovaného nabytí.
Příslušný vnitrostátní orgán může každopádně využít možnosti uložit navrhovanému nabyvateli omezení nebo požadavky této povahy jen v určitých mezích.
Ze znění čl. 15b odst. 2 směrnice 92/49, jakož i z bodů 2, 3 a 6 odůvodnění směrnice 2007/44 totiž zaprvé vyplývá, že výčet kritérií uvedených v čl. 15b odst. 1 směrnice 92/49, z hlediska kterých musí být provedeno obezřetnostní posouzení, je taxativní.
Skutečnost, že tento výčet je taxativní, je potvrzena zněním čl. 15a odst. 7 směrnice 92/49, podle něhož členské státy nesmějí pro oznamování přímých nebo nepřímých nabytí hlasovacích práv nebo základního kapitálu příslušným orgánům a pro jejich schvalování těmito orgány stanovit požadavky přísnější, než jsou stanoveny v této směrnici.
Za těchto podmínek platí, že omezení nebo požadavky, s nimiž případně může příslušný vnitrostátní orgán spojit schválení návrhu na nabytí, nemohou být založeny na kritériu, které není uvedeno v čl. 15b odst. 1 směrnice 92/49.
Je třeba dále připomenout, že pokud vnitrostátní orgán přijímá opatření, na která se vztahuje působnost unijního práva, musí být tato opatření v souladu s obecnými zásadami tohoto práva, jako je mimo jiné zásada proporcionality, která vyžaduje, aby uvedená opatření byla způsobilá k dosažení sledovaného cíle a nepřekračovala meze toho, co je k jeho dosažení nezbytné (viz zejména v tomto smyslu rozsudek ABNA a další, C‑453/03, C‑11/04, C‑12/04 a C‑194/04,
EU:C:2005:741
, bod 68).
Z toho vyplývá, že rozhodne-li se příslušný vnitrostátní orgán spojit schválení návrhu na nabytí s omezeními nebo požadavky, nesmí tato omezení nebo požadavky překročit meze toho, co je nezbytné k tomu, aby toto nabytí splňovalo kritéria uvedená v čl. 15b odst. 1 směrnice 92/49.
Na druhou otázku je tudíž třeba odpovědět tak, že směrnice 92/49 musí být vykládána v tom smyslu, že příslušný vnitrostátní orgán není povinen podrobit navrhovaného nabyvatel omezením nebo požadavkům předtím, než vyjádří nesouhlas s navrhovaným nabytím. Rozhodne-li se tento orgán spojit schválení návrhu na nabytí s omezeními nebo požadavky, nemohou být tato omezení nebo požadavky založené na kritériu, které není obsaženo v čl. 15b odst. 1 uvedené směrnice, ani překračovat meze toho, co je nezbytné k tomu, aby navrhované nabytí splňovalo kritéria obsažená v tomto ustanovení.
Ke třetí otázce
Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 15b odst. 1 směrnice 92/49 musí být vykládán v tom smyslu, že poskytuje příslušnému vnitrostátnímu orgánu základ k tomu, aby vůči navrhovanému nabyvateli stanovil požadavek ohledně řízení podniku týkající se – jako ve věci v původním řízení – složení dozorčích rad dotčených pojišťoven.
Nejprve je třeba uvést, že z čl. 15b odst. 1 písm. d) směrnice 92/49 vyplývá, že příslušné vnitrostátní orgány mohou vyjádřit nesouhlas s navrhovaným nabytím z důvodu souvisejícího se skutečností, zda bude dotčená pojišťovna schopna dodržet a nadále dodržovat – pokud došlo k tomuto nabytí – obezřetnostní požadavky zejména na základě této směrnice, přičemž podle tohoto ustanovení skutečnost, že pojišťovna bude schopna dodržet a nadále dodržovat obezřetnostní požadavky předpokládá, že skupina, jejíž součástí se stane, má strukturu umožňující výkon účinného dohledu.
Z toho vyplývá, že čl. 15b odst. 1 směrnice 92/49 musí být vykládán v tom smyslu, že příslušný vnitrostátní orgán v zásadě může spojit schválení návrhů na nabytí s omezeními a požadavky na řízení podniku tím způsobem, aby byla zajištěna existence takové struktury.
Dále je třeba uvést – jak již bylo konstatováno v bodě 45 tohoto rozsudku – že k tomu, aby byl požadavek v souladu se směrnicí 92/49, nesmí překračovat meze toho, co je nezbytné, aby umožnil navrhovanému nabytí splnit kritéria uvedená v čl. 15b odst. 1 této směrnice.
Třetí požadavek související s řízením společností ATNV a ACINV, který DNB připojila ke svým rozhodnutím ze dne 25. května 2010 a ze dne 20. července 2010, se v projednávaném případě týká složení dozorčích rad obou společností, přičemž DNB vyžadovala, aby nejméně polovina členů těchto rad byla nezávislá na akcionářích a předseda rady ACINV byl nezávislým členem.
V tomto ohledu lze mít legitimně za to, že požadavek, jehož cílem je zajistit nezávislost dozorčího orgánu společnosti, může přispět ke zlepšení kvality a spolehlivosti obezřetnostních informací, které tato společnost musí sdělit a jež jsou nezbytné k tomu, aby příslušný orgán mohl vykonávat účinný dohled nad touto společností.
Takový požadavek může být proto v zásadě považován za požadavek, který se pojí s kritériem uvedeným v čl. 15b odst. 1 směrnice 92/49.
Vzhledem k tomu, že dozorčí rada je dozorčím orgánem, a nikoli řídícím orgánem a že po uskutečnění oněch dvou nabytí účasti, o která jedná se ve věci v původním řízení, budou GCO a její dceřiné společnosti vlastnit téměř celý kapitál ATNV a ACINV, se přitom uvedený požadavek
prima facie
nejeví jako požadavek, které by překračoval meze toho, co je nezbytné k tomu, aby se DNB mohla ujistit, že tato nabytí splňují kritérium stanovené v čl. 15b odst. 1 písm. d) směrnice 92/49.
Je však na předkládajícím soudu, aby na základě veškerých okolností věci v původním řízení, zejména povahy a rozsahu pravomocí, které vnitrostátní právní úprava svěřuje dozorčí radě a jejímu předsedovi, ověřil, že tomu tak skutečně je.
Vzhledem k výše uvedenému je třeba odpovědět na třetí otázku tak, že čl. 15b odst. 1 směrnice 92/49 musí být vykládán v tom smyslu, že v zásadě nebrání tomu, aby příslušný vnitrostátní orgán stanovil požadavek na řízení podniku, který se – jako ve věci v původním řízení – týká složení dozorčích rad pojišťoven, v nichž je navrhováno nabytí. Je na předkládajícím soudu, aby na základě veškerých okolností věci v původním řízení ověřil, zda tento požadavek je nezbytný k tomu, aby nabytí, o která se jedná v původním řízení, splnila kritéria uvedená v tomto ustanovení.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:

1)
Směrnice Rady 92/49/EHS ze dne 18. června 1992 o koordinaci právních a správních předpisů týkajících se přímého pojištění jiného než životního a o změně směrnic 73/239/EHS a 88/357/EHS (třetí směrnice o neživotním pojištění) ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2007/44/ES ze dne 5. září 2007 musí být vykládána v tom smyslu, že uvedená směrnice nebrání tomu, aby členský stát na základě vnitrostátních právních předpisů v situaci, kdy by příslušný vnitrostátní orgán mohl důvodně vyjádřit nesouhlas s návrhem na nabytí podle čl. 15b odst. 2 téže směrnice, oprávnil tento orgán k tomu, aby spojil – ať již z vlastního podnětu nebo formalizováním závazků navržených navrhovaným nabyvatelem – schválení návrhů na nabytí s omezeními nebo požadavky, pokud nejsou dotčena práva vyplývající pro tohoto nabyvatele z uvedené směrnice.

2)
Směrnice 92/49 ve znění směrnice 2007/44 musí být vykládána v tom smyslu, že příslušný vnitrostátní orgán není povinen podrobit navrhovaného nabyvatele omezením nebo požadavkům předtím, než vyjádří nesouhlas s navrhovaným nabytím. Rozhodne-li se tento orgán spojit schválení návrhu na nabytí s omezeními nebo požadavky, nemohou být tato omezení nebo požadavky založené na kritériu, které není obsaženo v čl. 15b odst. 1 uvedené směrnice, ani překračovat meze toho, co je nezbytné k tomu, aby navrhované nabytí splňovalo kritéria obsažená v tomto ustanovení.

3)
Článek 15b odst. 1 směrnice 92/49 ve znění směrnice 2007/44 musí být vykládán v tom smyslu, že v zásadě nebrání tomu, aby příslušný vnitrostátní orgán stanovil požadavek na řízení podniku, který se – jako ve věci v původním řízení – týká složení dozorčích rad pojišťoven, v nichž je navrhováno nabytí.
Je na předkládajícím soudu, aby na základě veškerých okolností věci v původním řízení ověřil, zda tento požadavek je nezbytný k tomu, aby nabytí, o která se jedná v původním řízení, splnila kritéria uvedená v tomto ustanovení.

Podpisy.
(
*1
)   Jednací jazyk: nizozemština.