CELEX: 62011CJ0059
Maatalous
Direktiivit 98/95/EY, 2002/53/EY, 2002/55/EY ja 2009/145/EY
Pätevyys
Vihannekset
Sellaisten vihanneskasvien siementen myyminen kansallisilla markkinoilla, jotka eivät ole vihanneslajien yleisessä lajikeluettelossa
Markkinoille saattamista koskevan ennakkolupajärjestelmän noudattamatta jättäminen
Elintarvikkeiden ja maatalouden kasvigeenivaroja koskeva kansainvälinen sopimus
Suhteellisuusperiaate
Elinkeinovapaus
Tavaroiden vapaa liikkuvuus
Yhdenvertainen kohtelu

Ennakkoratkaisupyyntö koskee seuraavien direktiivien pätevyyttä:
—
juurikkaiden siementen pitämisestä kaupan annetun direktiivin 66/400/ETY, rehukasvien siementen pitämisestä kaupan annetun direktiivin 66/401/ETY, viljakasvien siementen pitämisestä kaupan annetun direktiivin 66/402/ETY, siemenperunoiden pitämisestä kaupan annetun direktiivin 66/403/ETY, öljy- ja kuitukasvien siementen pitämisestä kaupan annetun direktiivin 69/208/ETY, viljelykasvilajien yleisestä lajikeluettelosta annetun direktiivin 70/457/ETY ja vihannesten siementen pitämisestä kaupan annetun direktiivin 70/458/ETY muuttamisesta sisämarkkinoiden vahvistamisen, geneettisesti muunnettujen kasvilajikkeiden ja kasvien geenivarojen osalta 14.12.1998 annettu neuvoston direktiivi 98/95/EY (
EYVL 1999, L 25, s. 1
),
—
viljelykasvilajien yleisestä lajikeluettelosta 13.6.2002 annettu neuvoston direktiivi 2002/53/EY (
EYVL L 193, s. 1
),
—
vihannesten siementen pitämisestä kaupan 13.6.2002 annettu neuvoston direktiivi 2002/55/EY (
EYVL L 193, s. 33
), sellaisena kuin se on muutettuna muuntogeenisistä elintarvikkeista ja rehuista 22.9.2003 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 1829/2003 (
EUVL L 268, s. 1
; jäljempänä direktiivi 2002/55) ja
—
sellaisten maatiaiskantojen ja -lajikkeiden, joita on perinteisesti kasvatettu erityisissä paikallisissa ja alueellisissa olosuhteissa ja joita uhkaa geneettinen köyhtyminen, sekä lajikkeiden, joilla ei ole varsinaista merkitystä kaupallisen viljelytuotannon kannalta mutta jotka on kehitetty erityisiä kasvuolosuhteita varten, hyväksymiseen ja siementen kaupan pitämiseen tehtävistä poikkeuksista 26.11.2009 annettu komission direktiivi 2009/145/EY (
EUVL L 312, s. 44
).
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa kantajana on association Kokopelli (jäljempänä Kokopelli) ja vastaajana Graines Baumaux SAS (jäljempänä Baumaux) ja joka koskee vihannesten siementen kaupan pitämistä.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Elintarvikkeiden ja maatalouden kasvigeenivaroja koskeva kansainvälinen sopimus
Neuvosto hyväksyi 24.2.2004 tekemällään päätöksellä 2004/869/EY elintarvikkeiden ja maatalouden kasvigeenivaroja koskevan kansainvälisen sopimuksen tekemisen Euroopan yhteisön puolesta (
EUVL L 378, s. 1
; jäljempänä kansainvälinen sopimus).
Kansainvälisen sopimuksen 1 artiklan mukaan sen tavoitteena on ”elintarvikkeiden ja maatalouden kasvigeenivarojen suojelu ja kestävä käyttö sekä niiden käytöstä koituvien hyötyjen oikeudenmukainen ja tasapuolinen jako sopusoinnussa biologista monimuotoisuutta koskevan yleissopimuksen kanssa kestävän maatalouden ja elintarviketurvan saavuttamiseksi”.
Kansainvälisen sopimuksen 5 artiklassa määrätään seuraavaa:
”5.1   Kukin sopimuspuoli edistää kansallisen lainsäädäntönsä mukaisesti ja tarvittaessa yhteistyössä muiden sopimuspuolten kanssa yhtenäistä lähestymistapaa elintarvikkeiden ja maatalouden kasvigeenivarojen kartoittamisessa, suojelussa ja kestävässä käytössä sekä erityisesti ja soveltuvin osin:
– –
c)
kannustaa tai tukee silloin kuin se on perusteltua maanviljelijöiden ja paikallisten yhteisöjen toimia omien elintarvikkeiden ja maatalouden kasvigeenivarojensa ylläpitämiseksi ja suojelemiseksi tilalla;
– –”
Kansainvälisen sopimuksen 6 artiklassa määrätään seuraavaa:
”6.1   Sopimuspuolet laativat ja soveltavat tarkoituksenmukaisia toimintalinjoja ja oikeudellisia ohjauskeinoja, jotka edistävät elintarvikkeiden ja maatalouden kasvigeenivarojen kestävää käyttöä.”
Kansainvälisen sopimuksen 7 artiklan 7.1 kohdan mukaan ”kukin sopimuspuoli sisällyttää soveltuvin osin maataloutta ja maaseudun kehittämistä koskeviin toimintalinjoihinsa ja ohjelmiinsa 5 ja 6 artiklassa tarkoitetut toimet ja toimii yhteistyössä muiden sopimuspuolten kanssa joko suoraan tai [Yhdistyneiden Kansakuntien elintarvike- ja maatalousjärjestön (FAO)] ja muiden toimivaltaisten kansainvälisten järjestöjen välityksellä elintarvikkeiden ja maatalouden kasvigeenivarojen suojelun ja kestävän käytön alalla”.
Kansainvälisen sopimuksen 9 artiklassa määrätään seuraavaa:
”9.1   Sopimuspuolet ovat tietoisia siitä suunnattomasta työstä, jonka alkuperäiskansat ja paikalliset yhteisöt sekä viljelijät kaikkialla maailmassa, erityisesti alueilla, joilla sijaitsee viljelykasvien alkuperä- ja monimuotoisuuskeskuksia, ovat tehneet ja tekevät nyt ja vastaisuudessa koko maailman elintarvike- ja maataloustuotannon perustan muodostavien kasvigeenivarojen suojelemiseksi ja hyödyntämiseksi.
– –
9.3   Tämän artiklan ei tulkita rajoittavan viljelijöiden oikeuksia säilyttää, käyttää, vaihtaa ja myydä tilan omaa siementä tai lisäysaineistoa kansallisen lainsäädännön mukaisesti ja soveltuvalla tavalla.”
Unionin oikeus
Direktiivi 2002/55
Direktiivi 2002/55 sisältää vihanneslajien yleisen lajikeluettelon.
Kyseisen direktiivin 2–4 ja 12 perustelukappale kuuluvat seuraavasti:
”(2)
Vihannesten siementen tuotannolla on tärkeä asema yhteisön maataloudessa.
(3)
Vihannesten viljelyssä tyydyttävät tulokset riippuvat paljon sopivien siementen käytöstä.
(4)
Yhteisössä saavutetaan vihannesten viljelyssä parempi tuottavuus, jos jäsenvaltiot soveltavat yhdenmukaisia ja mahdollisimman tiukkoja sääntöjä niiden lajikkeiden valikoinnissa, jotka hyväksytään pidettäviksi kaupan.
– –
(12)
Lajikkeiden yleisessä luettelossa mainittujen lajikkeiden siemenien kaupan pitämistä yhteisössä ei saa rajoittaa lajikkeeseen liittyvästä syystä.”
Direktiivin 2002/55 1 artiklan mukaan sitä ”sovelletaan vihannesten siementen tuotantoon kaupan pitämistä varten ja kaupan pitämiseen yhteisössä”.
Kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on säädettävä, että vihannesten siemeniä voidaan varmentaa, tarkastaa vakiosiemeninä ja pitää kaupan ainoastaan, jos lajike on virallisesti hyväksytty vähintään yhdessä jäsenvaltiossa.”
Kyseisen direktiivin 4 artiklan 1 ja 4 kohdassa säädetään lajikkeiden hyväksymisestä virallisiin luetteloihin seuraavaa:
”1.   Jäsenvaltioiden on huolehdittava, että lajike hyväksytään ainoastaan, jos se on erotettava, pysyvä ja riittävän yhtenäinen.
– –
4.   Kasvien geenivarojen suojelemiseksi 44 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla jäsenvaltiot voivat poiketa 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa mainituista hyväksymisperusteista, jos 46 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua menettelyä noudattaen on 44 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua menettelyä noudattaen on 44 artiklan 3 kohdan säännökset huomioiden vahvistettu erityisiä edellytyksiä.”
Direktiivin 2002/55 5 artikla kuuluu seuraavasti:
”1.   Lajike on erotettava riippumatta siitä, onko lajikkeen syntymiseen johtanut alkuperäinen vaihtelu ollut keinotekoista tai luonnollista, jos se voidaan yhden tai useamman lajikkeen merkittävän ominaisuuden perusteella selvästi erottaa muista kaikista yhteisössä tunnetuista lajikkeista.
Ominaisuudet on voitava tunnistaa ja määritellä tarkasti.
– –
2.   Lajike on pysyvä, jos se peräkkäisten lisäysten jälkeen tai jokaisen jakson lopulla, kun jalostaja on määritellyt erityisen lisäysjakson, pysyy määriteltyjen olennaisten ominaisuuksiensa mukaisena.
3.   Lajike on riittävän yhtenäinen, jos siihen kuuluvat kasvit, lukuun ottamatta harvinaisia muunnoksia, ovat kasvien lisäysjärjestelmän erityispiirteet huomioon ottaen [samankaltaisia] tai geneettisesti [samanlaisia] tätä varten huomioon otettujen ominaisuuksien osalta.”
Direktiivin 2002/55 44 artiklan 2 ja 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”2.   Jäljempänä 46 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua menettelyä noudattaen vahvistetaan erityiset edellytykset seuraavien siementen alkuperäisellä paikalla tapahtuvassa suojelussa (in situ) sekä niiden kasvattamisen ja kaupan pitämisen kautta kasvien geenivarojen kestävässä käytössä tapahtuvan kehityksen huomioon ottamiseksi:
a)
maatiaiskannat ja -lajikkeet, joita on perinteisesti kasvatettu erityisissä paikallisissa ja alueellisissa olosuhteissa ja joita uhkaa geneettinen köyhtyminen, sanotun kuitenkin rajoittamatta maatalouden geneettisten voimavarojen säilyttämisestä, kuvauksesta, keräämisestä ja käytöstä 20 päivänä kesäkuuta 1994 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1467/94 [(
EYVL L 159, s. 1
)] säännösten soveltamista;
b)
lajikkeet, joilla ei ole varsinaista merkitystä kaupallisen viljelytuotannon kannalta, mutta jotka on kehitetty erityisiä kasvuolosuhteita varten.
3.   Edellä 2 kohdassa tarkoitettuihin erityisiin edellytyksiin sisältyvät etenkin seuraavat seikat:
a)
2 kohdan a alakohdan tapauksessa maatiaiskannat ja -lajikkeet on hyväksyttävä tämän direktiivin säännösten mukaisesti. Erityisesti on otettava huomioon epävirallisten kokeiden tulokset ja viljelyn, jalostuksen ja käytön aikana käytännön kokemuksen kautta saatu tietous sekä asianomaiselle jäsenvaltiolle annetun ilmoituksen mukaiset yksityiskohtaiset kuvaukset lajikkeista ja niiden nimitykset, ja mikäli näiden katsotaan riittävän, voidaan antaa vapautus virallisesta tarkastuksesta. Tällaisen maatiaiskannan tai -lajikkeen hyväksymisen jälkeen siitä käytetään yleisessä lajikeluettelossa nimitystä ’suojeltava lajike’;
b)
2 kohdan a ja b alakohdan tapauksissa aiheelliset määrälliset rajoitukset.”
Direktiivin 2002/55 48 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Edellä 46 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua menettelyä noudattaen voidaan vahvistaa erityisiä edellytyksiä seuraavilla aloilla tapahtuneen kehityksen huomioon ottamiseksi:
– –
b)
edellytykset, joiden mukaisesti siemeniä voidaan pitää kaupan alkuperäisellä paikalla tapahtuvaan suojeluun (in situ) ja kasvien geenivarojen kestävään käyttöön liittyen, mukaan lukien sellaisten lajien siemensekoitukset, jotka sisältävät myös direktiivin 2002/53/EY 1 artiklassa lueteltuja lajeja ja jotka ovat ominaisia erityisille luonnonympäristöille tai perinneympäristöille ja joita uhkaa geneettinen köyhtyminen;
– –
2.   Edellä 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettuihin erityisiin edellytyksiin sisältyvät etenkin seuraavat seikat:
a)
näiden lajien siementen on oltava sellaista tunnettua alkuperää, jonka toimivaltaiset viranomaiset ovat kussakin jäsenvaltiossa hyväksyneet siementen kaupan pitämiseksi määritellyillä alueilla;
b)
aiheelliset määrälliset rajoitukset.”
Direktiivi 2009/145
Direktiivillä 2009/145 pannaan täytäntöön direktiivin 2002/55 4 artiklan 4 kohta, 44 artiklan 2 kohta ja 48 artiklan 1 kohdan b alakohta kasvien geenivarojen säilyttämiseksi.
Direktiivin 2009/145 1–3 ja 14 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(1)
Kansainvälisellä ja yhteisön tasolla tapahtunut kehitys osoittaa, että biologiseen monimuotoisuuteen ja kasvigeenivarojen säilyttämiseen liittyvien asioiden merkitys on kasvanut viime vuosina. Esimerkkeinä kehityksestä ovat biologista monimuotoisuutta koskevan yleissopimuksen tekemisestä 25 päivänä lokakuuta 1993 tehty neuvoston päätös 93/626/ETY [(
EYVL L 309, s. 1
)], – – päätös [2004/869], maatalouden geenivarojen säilyttämistä, kuvaamista, keräämistä ja käyttöä koskevasta yhteisön ohjelmasta ja asetuksen (EY) N:o 1467/94 kumoamisesta 24 päivänä huhtikuuta 2004 annettu neuvoston asetus (EY) N:o 870/2004 [(
EUVL L 162, s. 18
)] sekä Euroopan maaseudun kehittämisen maatalousrahaston (maaseuturahaston) tuesta maaseudun kehittämiseen 20 päivänä syyskuuta 2005 annettu neuvoston asetus (EY) N:o 1698/2005 [(
EUVL L 277, s. 1
)]. Tämän kehityksen huomioon ottamiseksi vihannesten siementen kaupan pitämisessä olisi vahvistettava erityiset edellytykset direktiivin [2002/55] nojalla.
(2)
Kasvigeenivarojen alkuperäisellä paikalla tapahtuvan suojelun, jäljempänä ’in situ -suojelun’, ja kestävän käytön varmistamiseksi maatiaiskantoja tai -lajikkeita, joita on perinteisesti viljelty paikallisissa ja alueellisissa olosuhteissa ja joita uhkaa geneettinen köyhtyminen, jäljempänä ’suojeltavat lajikkeet’, olisi viljeltävä ja pidettävä kaupan, vaikka ne eivät täyttäisikään lajikkeiden hyväksymistä ja siementen kaupan pitämistä koskevia yleisiä vaatimuksia. Kasvigeenivarojen suojelua koskevan yleisen tavoitteen lisäksi näiden lajikkeiden säilyttämistä puoltaa erityisesti se, että ne ovat sopeutuneet paikallisiin olosuhteisiin erittäin hyvin.
(3)
Kasvigeenivarojen kestävän käytön varmistamiseksi lajikkeita, joilla ei ole varsinaista merkitystä kaupallisen viljelytuotannon kannalta, mutta jotka on kehitetty erityisiä kasvuolosuhteita varten, jäljempänä ’erityisiä kasvuolosuhteita varten kehitetty lajike’, olisi viljeltävä ja pidettävä kaupan, vaikka ne eivät täyttäisikään lajikkeiden hyväksymistä ja siementen kaupan pitämistä koskevia yleisiä vaatimuksia. Kasvigeenivarojen suojelua koskevan yleisen tavoitteen lisäksi näiden lajikkeiden säilyttämistä puoltaa erityisesti se, että ne ovat sopeutuneet viljeltäviksi erityisissä ilmasto-, maaperä- ja maatalousteknisissä olosuhteissa (esim. hoito käsin, toistuva sadonkorjuu).
– –
(14)
Komission olisi kolmen vuoden kuluttua arvioitava, ovatko tässä direktiivissä säädetyt toimenpiteet, erityisesti suojeltaviin lajikkeisiin sekä tiettyjä kasvuolosuhteita varten kehitettyihin lajikkeisiin sovellettavat määrälliset rajoitukset tehokkaita.”
Direktiivin 2009/145 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Tässä direktiivissä vahvistetaan direktiivin [2002/55] soveltamisalaan kuuluvia vihanneslajeja koskevat in situ -suojeluun ja kasvigeenivarojen kestävään käyttöön viljelemällä ja pitämällä kaupan liittyvät poikkeukset, jotka koskevat
a)
perinteisesti erityisissä paikallisissa ja alueellisissa olosuhteissa viljeltyjen maatiaiskantojen ja -lajikkeiden, joita uhkaa geneettinen köyhtyminen, jäljempänä ’suojeltavat lajikkeet’, hyväksymistä kansallisiin vihanneslajien lajikeluetteloihin direktiivin [2002/55] mukaisesti; sekä
b)
sellaisten lajikkeiden, joilla ei ole varsinaista merkitystä kaupallisen viljelytuotannon kannalta mutta jotka on kehitetty erityisiä kasvuolosuhteita varten, jäljempänä ’erityisiä kasvuolosuhteita varten kehitetyt lajikkeet’, hyväksymistä a alakohdassa tarkoitettuihin lajikeluetteloihin; sekä
c)
edellä tarkoitettujen suojeltavien lajikkeiden ja erityisiä kasvuolosuhteita varten kehitettyjen lajikkeiden siementen kaupan pitämistä.
2.   Sovelletaan direktiiviä [2002/55], jollei tässä direktiivissä toisin säädetä.”
Direktiivin 2009/145 35 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Komissio arvioi 31 päivään joulukuuta 2013 mennessä tämän direktiivin täytäntöönpanon.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymys
Kokopelli on voittoa tavoittelematon yhdistys, joka myy biologisesti viljeltyjä entisajan vihannes- ja kukkalajikkeita ja joka antaa jäsentensä käyttöön Ranskassa vähän viljeltyjä vihanneslajikkeita.
Baumaux hyödyntää ja saattaa markkinoille kukka- ja vihanneslajikkeiden siemeniä. Yhtiö nosti vuonna 2005 Kokopellia vastaan kanteen vilpillisestä kilpailusta, ja se vaati muun muassa 50000 euron suuruista vahingonkorvausta sekä kaikkia Kokopellin markkinoille saattamia lajeja koskevan mainonnan lopettamista.
Tribunal de grande instance de Nancy määräsi 14.1.2008 antamallaan tuomiolla Kokopellin maksamaan vahingonkorvausta Baumaux’lle vilpillisen kilpailun vuoksi. Kyseinen tuomioistuin totesi, että Kokopelli ja Baumaux toimivat entisajan tai keräilyn kohteina olevien kasvinsiementen alalla, että ne saattavat markkinoille 233 samanlaista tai samankaltaista tuotetta ja että niiden asiakaskunta koostui samoista harrastelijapuutarhureista ja ne siis kilpailivat keskenään. Se katsoi näin ollen, että Kokopelli syyllistyi vilpilliseen kilpailuun saattaessaan myyntiin vihanneslajikkeiden siemeniä, jotka eivät sisältyneet ranskalaiseen vihanneslajien luetteloon eivätkä vihanneslajien yleiseen lajikeluetteloon.
Kokopelli valitti tästä tuomiosta cour d’appel de Nancyyn.
Tässä tilanteessa cour d’appel de Nancy on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Ovatko neuvoston direktiivit 98/95/EY, 2002/53/EY ja 2002/55/EY sekä komission direktiivi 2009/145 päteviä suhteessa seuraaviin Euroopan unionin perusoikeuksiin ja -periaatteisiin, toisin sanoen elinkeinovapauden periaatteeseen, suhteellisuusperiaatteeseen, yhdenvertaisuusperiaatteeseen tai syrjintäkiellon periaatteeseen ja tavaroiden vapaan liikkuvuuden periaatteeseen, sekä [kansainvälisen sopimuksen] pohjalta annettuihin sitoumuksiin siltä osin kuin niissä asetetaan entisajan siementen ja taimien tuotantoa ja kaupan pitämistä koskevia vaatimuksia?”
Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu
Tutkittavaksi ottaminen
Baumaux katsoo, että ennakkoratkaisupyyntö on jätettävä tutkimatta, koska Kokopelli ei voi vedota riidanalaisten direktiivien pätemättömyyteen, sillä niissä ei säädetä mistään oikeudesta sen paremmin kuin velvollisuudestakaan yksityisten oikeussubjektien osalta. Kokopelli voi sen mukaan yksinomaan kiistää sen kansallisen lainsäädännön pätevyyden, joilla nämä direktiivit on pantu täytäntöön.
Lisäksi Baumaux katsoo, ettei viittaus direktiiviin 98/95 ole merkityksellinen pääasian riidan ratkaisemiseksi. Direktiivi 2002/53 on myös merkityksetön, koska se koskee yksinomaan viljelykasvilajikkeiden kauppaa, kun taas pääasian tosiseikoista ilmenee, että Kokopelli väittää saattavansa myyntiin ainoastaan vihanneslajikkeiden siemeniä. Baumaux lisää, että koska direktiivi 2009/145 on annettu kauan sen jälkeen, kun Baumaux oli nostanut kanteensa Kokopellia vastaan, sen pätevyydellä ei ole mitään vaikutusta kyseisen riidan ratkaisemiseen.
Tästä on muistettava, että kun kansallisessa tuomioistuimessa nousee esiin kysymys Euroopan unionin toimielinten toteuttaman toimen pätevyydestä, kansallisen tuomioistuimen asiana on ratkaista, onko vastaus kysymykseen tarpeen sen käsiteltävänä olevan asian ratkaisemiseksi, ja siis päättää pyytää unionin tuomioistuimelta ratkaisua kysymykseen. Jos siis kansallisen tuomioistuimen esittämät kysymykset koskevat unionin oikeuden oikeussäännön pätevyyttä, unionin tuomioistuimen on lähtökohtaisesti annettava asiassa ratkaisu (asia
C-343/09, Afton Chemical, tuomio 8.7.2010, Kok., s. I-7027
, 13 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin tuomioistuin voi kieltäytyä vastaamasta kansallisen tuomioistuimen esittämään ennakkoratkaisukysymykseen ainoastaan, jos on ilmeistä, että kansallisen tuomioistuimen pyytämällä unionin oikeussäännön tulkitsemisella tai pätevyyden tutkimisella ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen, tai jos ongelma on luonteeltaan hypoteettinen (em. asia Afton Chemical, tuomion 14 kohta).
Tästä on muistutettava, että direktiivi 2002/53 koskee viljelykasvilajien yleistä lajikeluetteloa. Koska ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että pääasian oikeusriita koskee sitä, että Kokopelli on saattanut myyntiin vihannesten siemeniä, ei ole tarpeen tutkia mainitun direktiivin pätevyyttä.
Tämän jälkeen on myös täsmennettävä, että direktiivi 98/95 on oikeudellinen toimi, jolla muutetaan juurikkaiden siementen pitämisestä kaupan 14.6.1966 annettua neuvoston direktiiviä 66/400/ETY (
EYVL 1966, 125, s. 2290
), rehukasvien siementen pitämisestä kaupan 14.6.1966 annettua neuvoston direktiiviä 66/401/ETY (
EYVL 1966, 125, s. 2298
), viljakasvien siementen pitämisestä kaupan 14.6.1966 annettua neuvoston direktiiviä 66/402/ETY (
EYVL 1966, 125, s. 2309
), siemenperunoiden pitämisestä kaupan 14.6.1966 annettua neuvoston direktiiviä 66/403/ETY (
EYVL 1966, 125, s. 2320
), öljy- ja kuitukasvien siementen pitämisestä kaupan 30.6.1969 annettua neuvoston direktiiviä 69/208/ETY (
EYVL L 169, s. 3
), viljelykasvien yleisestä lajikeluettelosta 29.9.1970 annettua neuvoston direktiiviä 70/457/ETY (
EYVL L 225, s. 1
) ja vihannesten siementen pitämisestä kaupan 29.9.1970 annettua neuvoston direktiiviä 70/458/ETY (
EYVL L 225, s. 7
), ja että viimeksi mainittujen direktiivien säännökset on kodifioitu direktiiveillä 2002/53 ja 2002/55. Näin ollen ei myöskään ole tarpeen tutkia direktiivin 98/95 pätevyyttä.
Direktiivin 2009/145 osalta on selvää, että se on annettu vuoden 2009 aikana eli sen jälkeen, kun Baumaux oli nostanut Kokopellia vastaan kanteen vilpillisestä kilpailusta. Kuten julkisasiamies toteaa ratkaisuehdotuksensa 48 kohdassa, kyseisen direktiivin pätevyyden tutkiminen saattaa kuitenkin osoittautua hyödylliseksi ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle pääasian ratkaisemista varten.
Näin ollen ei ole ilmeistä, ettei direktiivien 2002/55 ja 2009/145 pätevyyden arvioinnilla olisi mitään yhteyttä pääasian todellisuuteen tai sen kohteeseen tai että se koskisi hypoteettista ongelmaa.
On lisäksi huomattava, että EUT-sopimuksella vahvistetussa täysin kattavassa oikeussuojakeinojen ja menettelyjen järjestelmässä, jonka tarkoituksena on toimielinten toimiin kohdistuva laillisuusvalvonta, luonnolliset henkilöt tai oikeushenkilöt, jotka eivät SEUT 263 artiklan neljännessä kohdassa mainittujen tutkittavaksi ottamisen edellytysten vuoksi voi suoraan riitauttaa yleisesti sovellettavia unionin toimia, voivat tilanteen mukaan vedota tällaisten toimien pätemättömyyteen joko välillisesti SEUT 277 artiklan nojalla unionin tuomioistuimissa tai kansallisissa tuomioistuimissa, jotka eivät ole toimivaltaisia itse toteamaan, että kyseiset toimet ovat pätemättömiä, ja vaatia viimeksi mainittuja esittämään unionin tuomioistuimelle tältä osin ennakkoratkaisukysymyksiä (em. asia Afton Chemical, tuomion 18 kohta).
Riittää siis, että todetaan olevan kiistatonta, ettei Kokopellilla ollut oikeutta nostaa kannetta, jolla se vaatii direktiivien 2002/55 ja 2009/145 kumoamista EY 230 ja SEUT 263 artiklan nojalla. Niinpä sillä on oikeus vedota kansallisen oikeuden mukaan nostetun kanteen yhteydessä kyseisten direktiivien pätemättömyyteen, vaikkei se ole nostanut niistä kumoamiskannetta unionin lainkäyttöelimessä kyseisissä artikloissa määrätyssä määräajassa (ks. vastaavasti em. asia Afton Chemical, tuomion 19–25 kohta).
Edellä esitetystä johtuu, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämä kysymys on tutkittava siltä osin kuin se koskee direktiivien 2002/55 ja 2009/145 pätevyyttä.
Asiakysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kysymyksellään lähtökohtaisesti direktiivien 2002/55 ja 2009/145 pätevyyttä elinkeinovapauden periaatteeseen, suhteellisuusperiaatteeseen, yhdenvertaisen kohtelun periaatteeseen ja tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevaan periaatteeseen nähden sekä unionin kansainvälisellä sopimuksella antamiin sitoumuksiin nähden.
Suhteellisuusperiaatteen loukkaaminen
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan suhteellisuusperiaate, jonka väitettyä loukkaamista on ensimmäiseksi tutkittava, kuuluu unionin oikeuden yleisiin periaatteisiin, ja se edellyttää, että kyseessä olevan säännöstön legitiimit tavoitteet ovat toteutettavissa unionin oikeuden säännöksessä säädettyjen keinojen avulla ja että näillä keinoilla ei ylitetä sitä, mikä on tarpeen näiden tavoitteiden saavuttamiseksi (yhdistetyt asiat C-453/03, C-11/04, C-12/04, ja
C-194/04, ABNA ym., tuomio 6.12.2005, Kok., s. I-10423
, 68 kohta; asia
C-558/07, S.P.C.M. ym., tuomio 7.7.2009, Kok., s. I-5783
, 41 kohta ja asia
C-58/08, Vodafone ym., tuomio 8.6.2010, Kok., s. I-4999
, 51 kohta).
Tämän tuomion edellisessä kohdassa mainittujen edellytysten tuomioistuinvalvonnasta on palautettava mieliin se, että unionin lainsäätäjällä on yhteisen maatalouspolitiikan alalla paljon harkintavaltaa, joka perustuu siihen, että sille on SEUT 40 ja SEUT 43 artiklassa annettu poliittisluonteisia tehtäviä, ja että unionin tuomioistuin on useaan otteeseen todennut, että ainoastaan tällä alalla toteutetun toimenpiteen ilmeinen soveltumattomuus sen tavoitteen saavuttamiseen, johon toimivaltaisen toimielimen tarkoituksena on pyrkiä, voi vaikuttaa tällaisen toimenpiteen lainmukaisuuteen (ks. asia
C-280/93, Saksa v. neuvosto, tuomio 5.10.1994, Kok., s. I-4973
, Kok. Ep. XVI, s. I-173, 89 ja 90 kohta; asia
C-306/93, SMW Winzersekt, tuomio 13.12.1994, Kok., s. I-5555
, 21 kohta ja asia
C-343/07, Bavaria ja Bavaria Italia, tuomio 2.7.2009, Kok., s. I-5491
, 81 kohta).
Vaikka tavoiteltujen päämäärien tärkeyden takia voi olla perusteltua ottaa käyttöön rajoituksia, joilla on tiettyjen taloudellisten toimijoiden osalta epäedullisia, jopa huomattavia seurauksia (asia
C-183/95, Affish, tuomio 17.7.1997, Kok., s. I-4315
, 42 kohta), on kuitenkin tutkittaessa erilaisiin mahdollisiin toimenpiteisiin liittyviä rajoituksia tarkistettava, että unionin lainsäätäjä on täysimääräisesti ottanut huomioon kaikki esillä olevat intressit pääasiallisen tavoitteen lisäksi (asia
C-504/04, Agrarproduktion Staebelow, tuomio 12.1.2006, Kok., s. I-679
, 37 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa on tutkittava, loukkaako direktiiveillä 2002/55 ja 2009/145 säädetty vihanneslajikkeiden siementen hyväksymisjärjestelmä suhteellisuusperiaatetta. Direktiivin 2002/55 3 artiklan 1 kohdan mukaan vihannesten siemeniä voidaan varmentaa, tarkastaa vakiosiemeninä ja pitää kaupan ainoastaan, jos lajike on virallisesti hyväksytty vähintään yhdessä jäsenvaltiossa. Jotta lajike hyväksyttäisiin virallisiin luetteloihin, se on kyseisen direktiivin 4 artiklan 1 kohdan mukaan oltava erotettava, pysyvä ja riittävän yhtenäinen.
Kokopelli väittää, että sen on mahdotonta pitää kaupan ”entisajan” vihanneslajikkeiden siemeniä, koska niiden ominaisuuksien vuoksi ne eivät voi täyttää erotettavuuden, pysyvyyden tai riittävän yhtenäisyyden kriteerejä ja siten ne on jätetty virallisten luettelojen ulkopuolelle perusteettomalla tavalla.
Direktiivin 2002/55 toisesta neljänteen perustelukappaleesta ilmenee tältä osin, että vihanneslajikkeiden hyväksymisen ensisijaisena tavoitteena on parantaa vihannesten viljelyn tuottavuutta unionissa. Tämä tavoite kuuluu nimenomaisesti yhteisen maatalouspolitiikan tavoitteisiin, sellaisena kuin siitä on määrätty SEUT 39 artiklan 1 kohdan a alakohdassa.
Kyseisten viljelmien kasvavan tuottavuuden varmistamiseksi yhdenmukaistettujen ja kaupan pitämistä varten hyväksyttyjen lajikkeiden valintaa koskevien mahdollisimman tarkkojen sääntöjen puitteissa kansallisten luettelojen perusteella laadittu yleinen lajikeluettelo vaikuttaa takaavan kyseisen tavoitteen.
Tällainen hyväksymisjärjestelmä, joka edellyttää, että vihanneslajikkeiden siemenet ovat erotettavia, pysyviä ja riittävän yhtenäisiä, mahdollistaa asianmukaisten siementen käyttämisen ja näin ollen maatalouden kasvavan tuottavuuden, joka perustuu kyseisten siementen luotettaviin ominaisuuksiin.
Lisäksi direktiivin 2002/55 1 artiklan mukaan kyseistä direktiiviä sovelletaan vihannesten siementen tuotantoon kaupan pitämistä varten ja kaupan pitämiseen unionissa. Sen 12 perustelukappaleessa täsmennetään, ettei lajikkeiden yleisessä luettelossa mainittujen lajikkeiden siemenien kaupan pitämistä unionissa saa rajoittaa lajikkeeseen liittyvästä syystä.
Siten direktiivin 2002/55 tarkoituksena on myös vahvistaa vihannesten siementen sisämarkkinat varmistamalla niiden vapaa liikkuvuus unionissa. Kyseisellä direktiivillä säädetty järjestelmä on omiaan tämän tavoitteen saavuttamiseksi, koska tällainen järjestelmä takaa sen, että eri jäsenvaltioissa kaupan pidetyt siemenet täyttävät samat vaatimukset.
Direktiivin 2002/55 4 artiklan 4 kohdasta ilmenee myös, että sen tavoitteena on kasvien geenivarojen suojeleminen. Jäsenvaltiot voivat poiketa kyseisen direktiivin 4 artiklan 1 kohdassa mainituista hyväksymisperusteista 44 artiklan 3 kohdassa ja 46 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua menettelyä noudattaen.
Direktiivillä 2009/145 käyttöön otettu tällainen poikkeava hyväksymisjärjestelmä, jota sovelletaan sellaisten maatiaiskantojen ja -lajikkeiden siemeniin, joita on perinteisesti kasvatettu erityisissä paikallisissa ja alueellisissa olosuhteissa ja joita uhkaa geneettinen köyhtyminen (suojeltavat lajikkeet), sekä sellaisten lajikkeiden siemeniin, joilla ei ole varsinaista merkitystä vihannesten kaupallisen viljelytuotannon kannalta mutta jotka on kehitetty erityisiä kasvuolosuhteita varten, on omiaan varmistamaan kasvigeenivarojen suojelemisen.
Tästä seuraa, että direktiiveillä 2002/55 ja 2009/145 säädetty hyväksymisjärjestelmä on omiaan mahdollistamaan niissä tarkoitettujen tavoitteiden saavuttamisen.
Siitä kysymyksestä, ylittääkö tämä järjestelmä sen, mikä on välttämätöntä sen tavoitteiden saavuttamiseksi, Kokopelli väittää, että kyseinen järjestelmä muodostaa rajoittavimman mahdollisen tavan säännellä taloudellisen toiminnan harjoittamista.
Euroopan unionin neuvosto toteaa, ettei Kokopelli ole ilmoittanut syitä, joiden vuoksi se katsoo, että mainittu hyväksymisjärjestelmä on ilmeisen suhteeton tavoiteltuihin päämääriin nähden. Kyseinen toimielin on joka tapauksessa sitä mieltä, etteivät merkintävelvoitteiden kaltaiset muut vähemmän rajoittavat toimenpiteet ole yhtä tehokas keino takaamaan direktiivillä 2002/55 tavoiteltua tuottavuuden tavoitteen saavuttamista, sillä se sallii mahdollisesti haitallisten siementen tai siementen, jotka eivät mahdollista optimaalista maataloustuotantoa, myymisen ja istuttamisen.
Tästä on todettava, että maatalouden kasvavan tuottavuuden varmistamiseksi sisämarkkinoilla kaupan pidettävien siementen on annettava maatalousvarojen parhaaksi mahdolliseksi käyttämiseksi tarvittavat takeet.
Tässä asiayhteydessä on todettava, että unionin lainsäätäjä on voinut katsoa, että direktiivillä 2002/55 säädetty hyväksymisjärjestelmä oli tarpeen, jotta maataloustuottajat saavat luotettavan ja laadukkaan tuottavuuden tuottona.
Direktiivin 2002/55 5 artiklan 1 kohdassa vaaditaan ensinnäkin, että vihanneslajike on erotettava riippumatta siitä, onko lajikkeen syntymiseen johtanut alkuperäinen vaihtelu ollut keinotekoista tai luonnollista, jos se voidaan yhden tai useamman lajikkeen merkittävän ominaisuuden perusteella selvästi erottaa muista kaikista unionissa tunnetuista lajikkeista. Tämä erotettavuuden ominaisuus antaa näin ollen maataloustuottajille tarpeelliset tiedot eri siementen ominaisuuksista ja antaa näille mahdollisuuden tehdä valinnan, joka takaa niille parhaan mahdollisen tuoton.
Kyseisen direktiivin 5 artiklan 2 kohdassa säädetään tämän jälkeen, että lajike on pysyvä, jos se peräkkäisten lisäysten jälkeen tai jokaisen jakson lopulla, kun jalostaja on määritellyt erityisen lisäysjakson, pysyy määriteltyjen olennaisten ominaisuuksiensa mukaisena. Pysyvyyden kriteeri takaa näin ollen sen, että hyväksytyn siemenen laadulliset perusominaisuudet pysyvät vakaina vuosien kuluessa.
Lopuksi mainitun direktiivin 5 artiklan 3 kohdan mukaan yhtenäisyyden vaatimus viittaa tilanteeseen, jossa kasvit, jotka muodostavat lajikkeen, ovat kasvien lisäysjärjestelmän erityispiirteet huomioon ottaen samankaltaisia tai geneettisesti samanlaisia tätä varten huomioon otettujen ominaisuuksien osalta. Yhtenäisyyden kriteeri edistää parasta mahdollista tuottoa takaamalla, että tietyllä nimellä myydyillä kaikilla siemenillä on samat geneettiset ominaisuudet.
Näin ollen virallisiin luetteloihin kirjaamisvelvollisuus sekä niihin liittyvät hyväksymiskriteerit mahdollistavat lajikkeen kuvailun ja sen pysyvyyden ja yhtenäisyyden tarkastamisen sen takaamiseksi, että lajikkeen siemenillä on tarvittava laatu korkeatasoisen, laadukkaan, luotettavan ja ajallisesti kestävän maataloustuotannon varmistamiseksi.
Näin ollen on todettava, että kun otetaan erityisesti huomioon laaja harkintavalta, joka unionin lainsäätäjällä on yhteisen maatalouspolitiikan alalla, jolla siltä edellytetään sellaisia taloudellisia valintoja, joissa sen on suoritettava monitahoisia arviointeja, kyseinen lainsäätäjä saattoi legitiimisti katsoa, ettei merkintävelvoitteiden kaltaisilla muilla toimenpiteillä päästäisi samaan lopputulokseen kuin kyseessä olevan kaltaisella sääntelyllä, jolla vahvistetaan vihanneslajikkeiden siementen ennakkohyväksymisjärjestelmä, ja että tämä viimeksi mainittu sääntely oli siis asianmukainen niihin päämääriin nähden, joihin kyseinen lainsäätäjä pyrkii.
Merkintävelvoitteen kaltainen vähemmän rajoittava toimenpide ei olisi näin tehokas keino, koska se sallii mahdollisesti haitallisten siementen tai siementen, jotka eivät mahdollista optimaalista maataloustuotantoa, myynnin ja siten istuttamisen. Tästä seuraa, ettei riidanalaista sääntelyä voida pitää ilmeisen epäasianmukaisena kyseisiin päämääriin nähden.
Unionin lainsäätäjä ei näin tehdessään ole loukannut suhteellisuusperiaatetta, koska vaikka tällä sääntelyllä voikin olla jopa huomattavia kielteisiä vaikutuksia tietyille talouden toimijoille, on todettava, että direktiiveillä 2002/55 ja 2009/145 säädetyllä hyväksymisjärjestelmällä, jonka tarkoituksena on muun muassa taata kasvava maataloustuottavuus ja varmistaa hyväksyttyjen siementen vapaa liikkuvuus, tavoitellut päämäärät huomioon ottaen mainittu järjestelmä suosii samalla maataloustuottajien taloudellisia etuja ja hyväksyttyjen vihannesten siemeniä kaupan pitävien toimijoiden etuja.
Kokopellin kaltaisista toimijoista, jotka tarjoavat myyntiin ”entisajan lajikkeita”, jotka eivät täytä direktiivin 2002/55 4 artiklan 1 ja 5 kohdassa vahvistettuja edellytyksiä, on muistutettava, että tämän direktiivin 44 artiklan 2 kohdassa ja 48 artiklan 1 kohdan b alakohdassa vahvistetaan erityiset hyväksymis- ja kaupan pitämisedellytykset suojeltaville lajikkeille ja erityisiä kasvuolosuhteita varten kehitetyille lajikkeille.
Erityisesti direktiivin 2002/55 44 artiklan 3 kohdan a alakohdassa säädetään, että suojeltavat lajikkeet voidaan ottaa unionin luetteloon ilman virallista tarkastusta epävirallisten kokeiden tulosten ja niiden viljelyn aikana saadun kokemuksen perusteella. Lisäksi kyseisen direktiivin 44 artiklan 3 kohdan b alakohdassa säädetään, että aiheellisia määrällisiä rajoituksia on sovellettava suojeltaviin lajikkeisiin ja erityisiä kasvuolosuhteita varten kehitettyihin lajikkeisiin. Tätä varten on annettu direktiivi 2009/145 direktiivin 2002/55 kyseisten artiklojen perusteella.
Direktiiveissä 2002/55 ja 2009/145 otetaan huomioon Kokopellin kaltaisten toimijoiden taloudelliset edut, koska niissä ei suljeta pois ”entisajan lajikkeiden” kaupan pitämistä. Direktiivissä 2009/145 tosin säädetään suojeltavien lajikkeiden ja erityisiä kasvuolosuhteita varten kehitettyjen lajikkeiden osalta maantieteellisiä, määrällisiä ja siementen pakkauksia koskevia rajoituksia, mutta nämä rajoitukset kuuluvat kasvigeenivarojen suojelun asiayhteyteen.
Kuten kirjallisia huomautuksia esittäneet toimielimet toteavat, unionin lainsäätäjä ei myöskään tavoitellut suojeltavien lajikkeiden eikä erityisiä kasvuolosuhteita varten kehitettyjen lajikkeiden siemenmarkkinoiden liberalisointia, vaan se pyrki pehmentämään hyväksymissääntöjä ja välttämään kuitenkin samalla näiden siementen rinnakkaismarkkinoiden syntymistä, mikä voisi haitata vihanneslajikkeiden siementen sisämarkkinoiden toimintaa.
On muistutettava lisäksi, että direktiivin 2009/145 35 artiklassa edellytetään, että komissio arvioi 31.12.2013 mennessä kyseisen direktiivin täytäntöönpanon. Kyseisen direktiivin 14 perustelukappaleessa todetaan, että komission olisi kolmen vuoden kuluttua arvioitava, ovatko erityisesti suojeltaviin lajikkeisiin sekä tiettyjä kasvuolosuhteita varten kehitettyihin lajikkeisiin sovellettavat määrälliset rajoitukset tehokkaita. Mainittua direktiiviä voidaan siis muuttaa suoritettujen tarkastusten tulosten perusteella.
Unionin lainsäätäjä on voinut näin ollen perustellusti katsoa, että tämän tuomion 43–49 kohdassa mainittujen, direktiivien 2002/55 ja 2009/145 tavoitteiden asianmukainen yhteensovittamistapa ja kyseessä olevien kaikkien talouden toimijoiden edut muodostuivat siitä, että säädetään yleinen hyväksymisjärjestelmä vakiosiementen kaupan pitämiseksi sekä erityiset viljelyn ja kaupan pitämisen edellytykset suojeltavien lajikkeiden siemenille sekä erityisiä kasvuolosuhteita varten kehitetyille siemenille.
On myös todettava, että kun otetaan huomioon tuottavuuden tavoitteen merkitys SEUT 39 artiklan puitteissa, toimenpiteet, joiden avulla voidaan varmistaa maataloustuotannon järkiperäinen kehitys sekä kyseessä olevan kaltaisten tuotantotekijöiden optimaalinen käyttö, eivät ole talouden toimijoiden intressit huomioon ottaen ilmeisen epäsuhteisia niillä tavoiteltuun päämäärään nähden, vaikka ne voivatkin aiheuttaa kielteisiä taloudellisia seuraamuksia tietyille näistä toimijoista.
Edellä todettujen seikkojen perusteella direktiivit 2002/55 ja 2009/145 eivät loukkaa suhteellisuusperiaatetta.
Yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaaminen
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhdenvertaisen kohtelun tai syrjintäkiellon periaate edellyttää, että toisiinsa rinnastettavia tapauksia ei kohdella eri tavalla eikä erilaisia tapauksia kohdella samalla tavalla, ellei tällaista kohtelua voida objektiivisesti perustella (asia
C-44/94, Fishermen’s Organisations ym., tuomio 17.10.1995, Kok., s. I-3115
, 46 kohta; asia
C-304/01, Espanja v. komissio, tuomio 9.9.2004, Kok., s. I-7655
, 31 kohta; asia
C-141/05, Espanja v. neuvosto, tuomio 8.11.2007, Kok., s. I-9485
, 40 kohta ja asia
C-442/04, Espanja v. neuvosto, tuomio 15.5.2008, Kok., s. I-3517
, 35 kohta).
Kokopelli väittää, että direktiiveillä 2002/55 ja 2009/145 säädetyllä hyväksymisjärjestelmällä vahvistetaan suojeltavien lajikkeiden siementen ja virallisiin luetteloihin hyväksyttävien vakiosiementen välinen perusteeton erilainen kohtelu. Mainitun järjestelmän perusteella Kokopellin on mahdotonta pitää kaupan suojeltavien lajikkeiden siemeniä.
On todettava, että vakiosiementen ja suojeltavien lajikkeiden siementen tapaukset ovat erilaisia, kun otetaan huomioon niiden luontaiset ominaisuudet. Suojeltavien lajikkeiden siemenet eivät periaatteessa vastaa direktiivin 2002/55 4 artiklan 1 ja 5 kohdassa vahvistettuja vaatimuksia. Niitä viljellään perinteisesti erityisissä paikoissa ja erityisillä alueilla ja niitä uhkaa geneettinen köyhtyminen.
Direktiiveillä 2002/55 ja 2009/145 vahvistetussa hyväksymisjärjestelmässä säädetään eri siemenlajikkeiden luontaiset ominaisuudet huomioon ottaen yhtäältä vakiosiementen kaupan pitämistä koskevista yleisistä säännöistä ja toisaalta suojeltavien lajikkeiden viljelyn ja kaupan pitämisen erityisedellytyksistä.
Mainitut erityisedellytykset kuuluvat alkuperäisellä paikalla tapahtuvan suojelun ja kasvigeenivarojen kestävän käytön asiayhteyteen.
Direktiivin 2009/145 toisessa ja kolmannessa perustelukappaleessa todetaan tästä, että kasvigeenivarojen suojelua koskevan yleisen tavoitteen lisäksi suojeltavien lajikkeiden säilyttämistä puoltaa erityisesti se, että ne ovat sopeutuneet paikallisiin olosuhteisiin erittäin hyvin ja että niitä voidaan viljellä erityisissä ilmasto-olosuhteissa.
Tästä seuraa, että kun unionin lainsäätäjä on vahvistanut direktiivillä 2002/55 sekä sen täytäntöön panemiseksi annetulla direktiivillä 2009/145 suojeltavien lajikkeiden siementen osalta viljelyä ja kaupan pitämistä koskevat erityisedellytykset, se on kohdellut eri tavoin erilaisia tilanteita. Näin ollen kyseisillä direktiiveillä ei loukata yhdenvertaisen kohtelun periaatetta.
Elinkeinovapauden periaatteen loukkaaminen
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että elinkeinovapaus on yksi unionin oikeuden yleisistä periaatteista. Nämä periaatteet eivät kuitenkaan takaa ehdottomia oikeuksia, vaan niitä on arvioitava sen tehtävän perusteella, joka niillä on yhteiskunnassa. Tämän vuoksi elinkeinovapautta voidaan rajoittaa, kunhan rajoitukset tosiasiassa palvelevat yleisen edun mukaisia unionin tavoitteita eikä niillä puututa perusoikeuksiin tavoitellun päämäärän kannalta suhteettomasti ja tavalla, jota ei voida hyväksyä ja jolla loukattaisiin näin suojattujen oikeuksien keskeistä sisältöä (ks. mm. asia
265/87, Schräder HS Kraftfutter, tuomio 11.7.1989, Kok., s. 2237
, 15 kohta ja yhdistetyt asiat
C-154/04 ja C-155/04, Alliance for Natural Health ym., tuomio 12.7.2005, Kok., s. I-6451
, 126 kohta).
Nyt esillä olevassa asiassa pitää paikkansa, että direktiiveillä 2002/55 ja 2009/145 säädetty vihannesten siementen hyväksymisjärjestelmä voi rajoittaa Kokopellin kaltaisten vanhojen siementen kauppiaiden elinkeinovapautta.
Direktiivin 2002/55 3–5 artiklassa mainituilla säännöillä on kuitenkin tarkoitus parantaa vihannesviljelmien tuottavuutta unionissa, luoda vihannesten siementen sisämarkkinat varmistamalla niiden vapaa liikkuvuus unionissa sekä suojella kasvien geenivaroja; nämä ovat yleisen edun mukaisia tavoitteita. Kuten ilmenee tämän tuomion perusteluista, jotka koskevat väitettyä suhteellisuusperiaatteen loukkaamista, ei vaikuta siltä, että nämä säännöt ja niiden kohteena olevat toimenpiteet olisivat näiden tavoitteiden toteuttamisen kannalta epäasianmukaisia eikä tällaisten toimenpiteiden elinkeinovapaudelle aiheuttamia rajoituksia voida pitää tavoitellut päämäärät huomioon ottaen tämän vapauden käyttämisen suhteettomana loukkaamisena.
Tavaroiden vapaan liikkuvuuden periaatteen loukkaaminen
On muistettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 34 artiklaan sisältyvä määrällisten rajoitusten ja vaikutukseltaan vastaavien toimenpiteiden kielto koskee paitsi kansallisia, myös unionin toimielinten toimenpiteitä (ks. asia
15/83, Denkavit Nederland, tuomio 17.5.1984, Kok., s. I-2171
, 15 kohta ja em. yhdistetyt asiat Alliance for Natural Health ym., tuomion 47 kohta).
Tästä on muistutettava, että – kuten tämän tuomion 43–47 kohdasta ilmenee – direktiiveillä 2002/55 ja 2009/145 säädetty hyväksymisjärjestelmä parantaa vihannesten viljelyn tuottavuutta unionissa ja luo vihannesten siementen sisämarkkinat varmistamalla niiden vapaan liikkuvuuden unionissa. Näin ollen kyseinen järjestelmä pikemminkin suosii kuin rajoittaa tavaroiden vapaata liikkuvuutta.
Kansainvälisen sopimuksen rikkominen
Kansainvälisen sopimuksen 1 artiklan mukaan sen pääasiasiallisena tavoitteena on elintarvikkeiden ja maatalouden kasvigeenivarojen suojelu ja kestävä käyttö.
Kokopelli katsoo tästä, ettei direktiivillä 2002/55 säädetty hyväksymisjärjestelmä ole kansainvälisen sopimuksen määräysten mukainen.
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että SEUT 216 artiklan 2 kohdan mukaan unionin tekemät kansainväliset sopimukset sitovat unionin toimielimiä, joten ne ovat ensisijaisia unionin toimiin nähden (asia
C-366/10, Air Transport Association of America ym., tuomio 21.12.2011, Kok., s. I-13755
, 50 kohta).
Kyseessä olevan unionin oikeuden toimen pätevyys kansainvälisen oikeuden sääntöjen kannalta voidaan arvioida, kun kyseiset säännöt sitovat unionia ja kun tämä ei ole kyseisen kansainvälisen sopimuksen luonteen eikä sen rakenteen vastaista ja kun sen määräykset ovat sisällöltään ehdottomia ja riittävän täsmällisiä (ks. vastaavasti em. asia Air Transport Association of America ym., tuomion 51–54 kohta).
Tästä on todettava, että nyt kyseessä olevan kansainvälisen sopimuksen määräykset sitovat unionia sopimuspuolena. Kuten julkisasiamies kuitenkin toteaa ratkaisuehdotuksensa 53 kohdassa, mainitussa sopimuksessa ei ole mitään määräystä, joka olisi sisällöltään ehdoton ja riittävän täsmällinen direktiivien 2002/55 ja 2009/145 pätevyyden horjuttamiseksi.
Kansainvälisen sopimuksen 5 artiklan 5.1 kohdassa määrätään, että kukin sopimuspuoli edistää kansallisen lainsäädäntönsä mukaisesti ja tarvittaessa yhteistyössä muiden sopimuspuolten kanssa yhtenäistä lähestymistapaa elintarvikkeiden ja maatalouden kasvigeenivarojen kartoittamisessa, suojelussa ja kestävässä käytössä sekä toteuttaa tarvittaessa tiettyjä toimenpiteitä.
Lisäksi kyseisen sopimuksen 6 artiklan mukaan sopimuspuolet laativat ja soveltavat tarkoituksenmukaisia toimintalinjoja ja oikeudellisia ohjauskeinoja, jotka edistävät elintarvikkeiden ja maatalouden kasvigeenivarojen kestävää käyttöä.
Näissä määräyksissä jätetään siten jäsenvaltioiden arvioitavaksi, mitkä toimenpiteet on kussakin tapauksessa toteutettava.
Kansainvälisen sopimuksen 9 artiklassa, johon Kokopelli vetoaa, edellytetään, että sopimuspuolet ovat tietoisia siitä suunnattomasta työstä, jonka alkuperäiskansat ja paikalliset yhteisöt sekä viljelijät kaikkialla maailmassa, erityisesti alueilla, joilla sijaitsee viljelykasvien alkuperä- ja monimuotoisuuskeskuksia, ovat tehneet ja tekevät nyt ja vastaisuudessa koko maailman elintarvike- ja maataloustuotannon perustan muodostavien kasvigeenivarojen suojelemiseksi ja hyödyntämiseksi.
Kyseisen sopimuksen 9 artiklan 9.3 kohdassa määrätään, ettei kyseisen artiklan tulkita rajoittavan viljelijöiden oikeuksia säilyttää, käyttää, vaihtaa ja myydä tilan omaa siementä tai lisäysaineistoa kansallisen lainsäädännön mukaisesti ja soveltuvalla tavalla.
Näin ollen kyseinen artikla ei myöskään sisällä riittävän ehdotonta ja täsmällistä velvoitetta, jotta direktiivien 2002/55 ja 2009/145 pätevyys voitaisiin kyseenalaistaa.
Kaikista edellä todetuista seikoista johtuu, ettei esitetyn kysymyksen tarkastelusta ilmene mitään seikkaa, joka voisi vaikuttaa direktiivien 2002/55 ja 2009/145 pätevyyteen.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kolmas jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

Esitetyn kysymyksen tarkastelusta ei ilmene mitään seikkaa, joka voisi vaikuttaa vihannesten siementen pitämisestä kaupan 13.6.2002 annetun neuvoston direktiivin 2002/55/EY ja sellaisten maatiaiskantojen ja -lajikkeiden, joita on perinteisesti kasvatettu erityisissä paikallisissa ja alueellisissa olosuhteissa ja joita uhkaa geneettinen köyhtyminen, sekä lajikkeiden, joilla ei ole varsinaista merkitystä kaupallisen viljelytuotannon kannalta mutta jotka on kehitetty erityisiä kasvuolosuhteita varten, hyväksymiseen ja siementen kaupan pitämiseen tehtävistä poikkeuksista 26.11.2009 annetun komission direktiivin 2009/145/EY pätevyyteen.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: ranska.