CELEX: 62014CJ0018
Eelotsusetaotlus
Õigusaktide ühtlustamine
Otsekindlustustegevus, välja arvatud elukindlustustegevus
Direktiiv 92/49/EMÜ
Artiklid 15, 15a ja 15b
Olulise osaluse omandamise ja selle suurendamise tehingute usaldusväärsuse hindamine
Võimalus seada kavandatava omandamise heakskiitmisel mõni piirang või nõue

Eelotsusetaotlus käsitleb nõukogu 18. juuni 1992. aasta direktiivi 92/49/EMÜ otsekindlustustegevusega, välja arvatud elukindlustustegevusega seotud õigusnormide kooskõlastamise kohta, millega muudetakse direktiive 73/239/EMÜ ja 88/357/EMÜ (kolmas kahjukindlustuse direktiiv) (
EÜT L 228, lk 1
; ELT eriväljaanne 06/01/346), muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. septembri 2007. aasta direktiiviga 2007/44/EÜ (
ELT L 247, lk 1
), (edaspidi „direktiiv 92/49”), artiklite 15, 15a ja 15b tõlgendamist.
Taotlus on esitatud CO Sociedad de Gestión y Participación SA, Depsa 96 SA, INOC SA, Corporación Catalana Occidente SA, La Previsión 96 SA, Grupo Catalana Occidente SA, Grupo Compañia Española de Crédito y Caución SL, Atradius NV, Atradius Insurance Holding NV ning J. M. Serra Farré, M. A. Serra Farré ja J. Serra Farré (edaspidi „CO Sociedad de Gestión y Participación jt”) ning De Nederlandsche Bank NV (Madalmaade keskpank, edaspidi „DNB”) kohtuvaidluses nõuete üle, mille viimatinimetatu seadis Atradius NV‑s (edaspidi „ATNV”) kavandatava olulise osaluse omandamise heakskiitmisel.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiiv 92/49
Direktiivi 92/49 põhjendus 1 on sõnastatud järgmiselt:
„arvestades, et: vaja on välja kujundada otsekindlustuse, välja arvatud elukindlustuse siseturg, pidades silmas nii asutamisõigust kui ka teenuste osutamise vabadust, et muuta ühenduses asuvate riskide kindlustamine hõlpsamaks ühenduses asuva peakontoriga kindlustusseltsidele”.
Direktiivi 92/49 artikli 1 punktis g on määratletud mõiste „oluline osalus” – otsene või kaudne osalus äriühingus, mis esindab 10% või rohkem kapitalist või hääleõigusest või mis võimaldab avaldada olulist mõju selle äriühingu juhtimisele, milles osalust omatakse.
Direktiivi 92/49 artikli 15 lõige 1 direktiivi 2007/44 sõnastuses sätestab:
„Liikmesriigid nõuavad, et üksinda või kooskõlastatult tegutsevad füüsilised või juriidilised isikud (edaspidi „kavandav omandaja”), kes on otsustanud olulise osaluse kahjukindlustusseltsis kas otseselt või kaudselt omandada või seda osalust otseselt või kaudselt suurendada nii, et tekkiv osa häälte arvust või kapitalist oleks 20%, 30% või 50% või ületaks neid määrasid, või nii, et kõnealune kahjukindlustusselts muutuks tema või nende tütarettevõtjaks (edaspidi „kavandatav omandamine”), teataksid kõigepealt kirjalikult pädevatele asutustele kahjukindlustusseltsi, milles nad soovivad omandada või suurendada olulist osalust, kavandatava osaluse suuruse ja asjakohase teabe […]”
Direktiivi 92/49 artikkel 15a näeb direktiivi 2007/44 sõnastuses ette:
„1.   […]
Pädevatel asutustel on alates teate ja kõikide dokumentide, mille lisamist liikmesriik artikli 15b lõikes 4 osutatud nimekirja alusel nõuab, kättesaamist tõendava kirjaliku kinnituse saatmise kuupäevast kuni 60 tööpäeva (edaspidi „hindamisaeg”) aega artikli 15b lõikes 1 sätestatud hindamise (edaspidi „hindamine”) teostamiseks.
[…]
5.   Kui pädevad asutused ei esita hindamisaja jooksul kirjalikku vastuväidet kavandatavale omandamisele, loetakse kavandatav omandamine heakskiidetuks.
[…]
7.   Liikmesriigid ei tohi kehtestada käesolevas direktiivis sätestatust rangemaid nõudeid pädevate asutuste teavitamisele ja heakskiitmisele seoses hääleõiguste või kapitali otsese või kaudse omandamisega.”
Direktiivi 92/49 artikkel 15b direktiivi 2007/44 sõnastuses sätestab:
„1.   Selleks, et tagada kahjukindlustusseltsi, milles osaluse omandamist taotletakse, arukas ja usaldusväärne juhtimine, ning arvestades võimalikku mõju, mida kavandav omandaja võib avaldada kahjukindlustusseltsile, hindavad pädevad asutused artikli 15 lõikega 1 ette nähtud teate ja artikli 15a lõikes 2 osutatud teabe hindamisel kavandava omandaja sobivust ning kavandatava omandamise majanduslikku usaldatavust kõikide järgmiste kriteeriumide põhjal:
a)
kavandava omandaja maine;
b)
kavandatava omandamise tulemusel kahjukindlustusseltsi äritegevust juhtima asuva iga isiku maine ja kogemused;
c)
kavandava omandaja majanduslik usaldatavus, eriti seoses kavandatava omandamise objektiks oleva kahjukindlustusseltsi olemasoleva ja kavandatava äritegevuse laadiga;
d)
kas kahjukindlustusselts suudab järgida käesoleval direktiivil põhinevaid ja vajaduse korral ka teistel direktiividel [...] põhinevaid usaldatavusnõudeid ning nende järgimist jätkata; eelkõige see, kas kontsernil, mille osaks ta saab, on olemas struktuur, mis võimaldab teostada tõhusat järelevalvet, vahetada tõhusalt teavet pädevate asutuste vahel ning määrata kindlaks ülesannete jaotus pädevate asutuste vahel;
[...]
2.   Pädevad asutused võivad esitada kavandatavale omandamisele vastuväite üksnes siis, kui neil on mõistlik alus seda teha lõikes 1 sätestatud kriteeriumide alusel või kui kavandava omandaja esitatud teave ei ole täielik.
[...]”
Direktiiv 2007/44
Direktiivi 2007/44 põhjendused 2, 3, 6 ja 7 selgitavad:
„(2)
Kõnealuse õigusliku raamistikuga ei ole siiani ette nähtud üksikasjalikke kriteeriume kavandatava omandamise usaldusväärsuse hindamiseks ega nende kriteeriumide kohaldamise korda. Usaldusväärsuse hindamise kriteeriume ja menetlusi tuleb täpsustada, et tagada vajalik õiguskindlus, selgus ja ettearvatavus hindamismenetluse ja selle tulemuste suhtes.
(3)
Pädevate asutuste ülesanne nii riigisiseste kui ka piiriüleste juhtumite puhul peaks olema teostada usaldusväärsuse hindamist selge ja läbipaistva menetluse ning piiratud arvu selgete ja rangelt usaldusväärsuse hindamiseks mõeldud hindamiskriteeriumide raames. Sellepärast on vaja määrata kriteeriumid, mille alusel järelevalveasutused saaksid hinnata kavandatava omandamisega seotud aktsionäre ja juhtimist, ning selge kord nende kriteeriumide kohaldamiseks. [...] Käesolev direktiiv ei tohiks takistada pädevaid asutusi arvesse võtmast kavandava omandaja poolt antud lubadusi, et vastata käesolevas direktiivis sätestatud hindamiskriteeriumide aluseks olevatele usaldatavusnõuetele, tingimusel et see ei mõjuta kavandava omandaja käesoleva direktiivi kohaseid õigusi.
[...]
(6)
[...] on kriitiliselt tähtis ühtlustada asjakohane kord ja usaldusväärsuse hindamine kogu ühenduses suurimal võimalikul määral, ilma et liikmesriigid kehtestaksid rangemaid nõudeid. Seetõttu tuleks suurimal võimalikul määral ühtlustada kavandatavast omandamisest või olulise osaluse võõrandamisest teatamise piirmäärad, hindamismenetlus, hindamiskriteeriumide loetelu ja käesoleva direktiivi muud sätted, mida kohaldatakse kavandatava omandamise usaldusväärsuse hindamisele. [...]
(7)
Hindamismenetluse selguse ja prognoositavuse tagamiseks peaks usaldusväärsuse hindamiseks olema ette nähtud piiratud maksimaalne ajavahemik. Hindamismenetluse käigus peaks pädevatel asutustel olema võimalik menetlust peatada vaid ühe korra üksnes täiendava teabe taotlemiseks, pärast mida peaksid asutused igal juhul hindamise maksimaalse hindamisaja jooksul lõpule viima. [...] [See] ei tohiks [...] takistada pädevaid asutusi väljendamast vajaduse korral vastuseisu kavandatavale omandamisele mis tahes hetkel kogu maksimaalse hindamisaja jooksul. Kavandava omandaja ja pädevate asutuste vaheline koostöö oleks seega oluline kogu hindamisaja jooksul. Korrapärane kontakt kavandava omandaja ja kavandatava omandamise objektiks oleva reguleeritud üksuse pädeva asutuse vahel võib alguse saada enne ametlikku teatamist. Selline koostöö peaks hõlmama üksteise abistamiseks tehtavaid tegelikke jõupingutusi, mille abil saaks näiteks vältida ootamatuid teabetaotlusi või teabe esitamist hindamisaja lõpus.”
Madalmaade õigus
DNB on asutus, kelle pädevuses on kiita heaks kahjukindlustusseltsis olulise osaluse omandamine või võõrandamine Madalmaades.
28. septembri 2006. aasta finantsjärelevalve seadus (Wet op het financieel toezicht) põhikohtuasjas kohaldatavas redaktsioonis (edaspidi „Wft”) sätestab artikli 3:95 lõikes 1, et „olulise osaluse” omandamiseks kindlustusseltsis tuleb eelnevalt saada „sekkumatustõend”, mille koostab DNB. Wft artikli 1:1 kohaselt on „oluline osalus”„otsene või kaudne osalus äriühingus, mis esindab 10% või rohkem ettevõtte märgitud kapitalist või mis võimaldab otseselt või kaudselt kasutada 10% või suuremat hääleõigust ettevõttes või võimaldab otseselt või kaudselt teostada sarnast kontrolli ettevõtja üle”.
Wft artikkel 3:100 näeb ette:
„DNB väljastab artikli 3:95 lõikes 1 sätestatud tehingu kohta sekkumatustõendi, välja arvatud juhul, kui:
a)
tehing võib mõjutada või mõjutab asjaomast finantsüksust selliselt, et see ohustab finantsüksuse usaldusväärset ja arukat juhtimist;
b)
tegemist on artikli 3:95 lõike 1 punktides a, d või e sätestatud tehinguga ja see tehing võib põhjustada või põhjustab olukorra, kus asjaomane finantsüksus on teatavate isikutega seotud vormilise või sisulise kontrollistruktuuri kaudu, mis on nii läbipaistmatu, et takistab nõuetekohase järelevalve teostamist selle finantsüksuse üle, või
c)
tegemist on artikli 3:95 lõike 1 punktides a, d või e sätestatud tehinguga ja see tehing võib põhjustada või põhjustab ebasoovitavaid muudatusi finantssektoris.”
Wft artikli 3.104 lõike 1 kohaselt:
„[DNB] võib Wft artikli 3:95 lõikes 1 osutatud sekkumatustõendi [...] siduda piirangute või nõuetega, lähtudes vastavalt Wft artiklitega 3:100 ja 3:101 kaitstavatest huvidest.”
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Atradius Credit Insurance N.V. (edaspidi „ACINV”), asukoht Amsterdam (Madalmaad), on krediidikindlustusselts, mille põhitegevus on ettevõtjate kindlustamine makse tasumata jätmise riski vastu. See äriühing kuulub Atradiuse kontserni, mida juhib valdusäriühing ATNV.
Grupo Catalana Occidente SA (edaspidi „GCO”), asukoht Barcelona (Hispaania), otsustas 2007. aastal omandada otseselt või kaudselt kontrolli 64,23% suuruse osaluse üle ATNV kapitalis.
DNB väljastas 13. augusti 2007. aasta otsusega GCO‑le sekkumatustõendi Wft artiklite 3:95 ja 3:100 tähenduses.
GCO ja tema tütarettevõtjad otsustasid seejärel teha tehingu oma osaluse suurendamiseks ATNV kapitalis nii, et see võimaldaks neil otseselt või kaudselt kontrollida peaaegu kogu osalust selle äriühingu kapitalis.
DNB väljastas 25. mai 2010. aasta otsusega viimati nimetatud tehingu kohta sekkumatustõendi Wft artiklite 3:95 ja 3:100 tähenduses. Siiski seadis ta selle otsusega kolm nõuet, nimelt esiteks peavad ATNV ja Atradiuse kontserni kuuluvad äriühingud ACINV ja ATNV usaldusväärsuse üle järelevalve teostamisel DNB‑d igakülgselt abistama, andes talle kõik andmed, mille edastamist ta taotleb, teiseks ei või ATNV ja ACINV dividendi jagamine põhjustada nende maksevõime suhtarvu langemist alla konkreetse künnise ning kolmandaks peavad vähemalt pooled ATNV ja ACINV nõukogu liikmetest olema aktsionäridest sõltumatud ning ACINV nõukogu esimees peab olema sõltumatu liige.
DNB muutis 20. juuli 2010. aasta otsusega oma 13. augusti 2007. aasta otsust, et siduda see tagasiulatuvalt samade nõuetega, mis sisaldusid tema 25. mai 2010. aasta otsuses.
CO Sociedad de Gestión y Participación jt esitasid DNB‑le vaided 25. mai 2010. aasta ja 20. juuli 2010. aasta otsuste peale selles osas, millega DNB oli tema poolt väljastatud sekkumatustõendid nõuetega sidunud.
Kuna vaided jäeti DNB 8. detsembri 2010. aasta otsusega sisuliselt rahuldamata, esitasid CO Sociedad de Gestión y Participación jt kaebuse Rechtbank Rotterdamile (Rotterdami kohus).
Nimetatud kohus tunnistas 4. augusti 2011. aasta otsusega vastuvõetamatuks tühistamisnõuded, mis puudutasid DNB 25. mai 2010. aasta ja 20. juuli 2010. aasta otsustega seatud esimest nõuet, põhjendusel, et seda nõuet tuleb käsitada lihtsa taotlusena, mille DNB esitas ATNV‑le ja Atradiuse kontserni äriühingutele, et nad annaksid talle andmeid, mille edastamist ta võib taotleda. Seevastu tühistas Rechtbank Rotterdam need otsused selles osas, millega need seadsid teise ja kolmanda nõude. Kohus leidis nimelt, et kuigi see, et DNB sidus sekkumatustõendite väljastamise teatavate nõuetega, ei ole direktiiviga 92/49 vastuolus, võisid nõuete adressaatideks olla vaid need isikud, kes olid esitanud taotluse vastava sekkumatustõendi saamiseks. Antud juhul puudutasid aga teine ja kolmas nõue, mille DNB oli kehtestanud, ATNV‑d ja ACINV‑d, mitte CO Sociedad de Gestión y Participacióni ja teisi isikuid.
Kuna CO Sociedad de Gestión y Participacióni jt hinnangul on direktiiviga 92/49 igal juhul vastuolus see, et tunnustatakse DNB võimalust siduda põhikohtuasjas arutusel olevad sekkumatustõendid erinõuetega, siis esitasid nad Rechtbank Rotterdami otsuse peale apellatsioonkaebuse College van Beroep voor het bedrijfslevenile (majandusalaseid haldusasju lahendav apellatsioonikohus); samal ajal esitas ka DNB selle kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse. Selles kohtus märkisid CO Sociedad de Gestión y Participacióni jt, et direktiivi 92/49 sätetega direktiivi 2007/44 sõnastuses on seatud eesmärk „ühtlustada” asjakohane kord ja usaldusväärsuse hindamine „suurimal võimalikul määral”, nagu osutab viimasena nimetatud direktiivi põhjendus 6. Kuna need sätted ei näe aga ette, et siseriiklik asutus, kelle pädevuses on kiita heaks kahjukindlustusseltsis olulise osaluse omandamine või suurendamine (edaspidi „pädev siseriiklik asutus”), võib siduda piirangute või nõuetega otsuseid, millega ta kiidab heaks kavandatava olulise osaluse omandamise või suurendamise kahjukindlustusseltsis, siis tuleb direktiivi 92/49 tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, et ametiasutus võiks neid otsuseid selliste piirangute või nõuetega siduda.
Siinkohal märkis eelotsusetaotluse esitanud kohus, et Wft artikleid 3:100 ja 3:104 nende koostoimes tõlgendab ta kooskõlas direktiivi 2007/44 sätetega.
Neil asjaoludel otsustas College van Beroep voor het bedrijfsleven menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas pädeval asutusel, kes sõnaselgelt kiidab heaks kavandatava omandamise direktiivi 92/49 artikli 15a tähenduses, on sellele heakskiidule lubatud lisada piiranguid või nõudeid siseriiklike õigusnormide alusel? Kas olukord on teistsugune, kui need piiranguid või nõuded põhinevad kavandava omandaja varem võetud kohustustel, millele on viidatud direktiivi 2007/44 põhjenduses 3?
2.
Juhul kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas pädeva asutuse seatud piirangud või nõuded peavad olema vajalikud selles tähenduses, et nende puudumise korral peaks pädev asutus direktiivi 92/49 artikli 15b lõike 1 kriteeriumide alusel antava hinnangu tulemusel esitama kavandatavale omandamisele vastuväite?
3.
Juhul kui piirangute või nõuete seadmine on lubatud, siis kas direktiivi 92/49 artikli 15b lõikega 1 on pädevale asutusele antud alus omandamise raames kehtestada kavandatava omandamisega seotud ettevõtja „üldjuhtimise” alased nõuded, näiteks kahetasandilise nõukogu süsteem?”
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimene küsimus
Esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitust, kas direktiivi 92/49 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus see, et pädev siseriiklik asutus lisab kavandatava omandamise heakskiidule siseriiklike õigusnormide alusel piiranguid või nõudeid kas omal algatusel või vormistades kohustused, mille kavandatav omandaja on välja pakkunud.
Selles osas tuleb direktiivis 92/49 kasutatud sõnastuse kohta märkida, et ükski direktiivi säte ei näe sõnaselgelt ette pädevate siseriiklike asutuste võimalust lisada kavandatava omandamise heakskiidule piiranguid või nõudeid.
Siiski tuleb väljakujunenud kohtupraktika kohaselt liidu õigusakti sätete tõlgendamisel arvestada mitte üksnes sätete sõnastust, vaid ka nende konteksti ja õigusaktiga taotletavaid eesmärke (vt selle kohta kohtuotsus SGAE, C‑306/05,
EU:C:2006:764
, punkt 34).
Konteksti kohta olgu märgitud, et direktiivi 92/49 artikli 15a lõige 7 näeb ette, et liikmesriigid ei tohi kehtestada selles direktiivis sätestatust rangemaid nõudeid kavandatava omandamise heakskiitmisele pädevate siseriiklike asutuste poolt.
Sellest tuleneb
a contrario
, et liikmesriikidel peab selle sätte alusel olema lubatud seada kavandatava omandamise pädevate siseriiklike asutuste poolt heakskiitmise tingimuseks nõudeid, mis ei ole nii ranged, kui on sätestatud direktiivis 92/49, tingimusel et järgitakse selle direktiivi artikli 15b lõikes 1 loetletud kriteeriume.
Ent see säte, millega liikmesriik annab pädevale asutusele olukorras, kus ta oleks selle direktiivi artikli 15b lõike 2 alusel võinud esitada põhjendatud vastuväite, õiguse lisada kavandatava omandamise heakskiidule piiranguid või nõudeid, võimaldab seada heakskiidu tingimuseks nõudeid, mis ei ole nii ranged, kui on sätestatud direktiivis 92/49.
Siit järeldub, et direktiivi 92/49 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus see, et liikmesriik lubab pädeval siseriiklikul asutusel olukorras, kus võiks põhjendatult teha vastuväite esitamise otsuse selle direktiivi artikli 15b lõike 2 alusel, lisada kavandatava omandamise heakskiidule piiranguid või nõudeid kas omal algatusel või vormistades kohustused, mille kavandatav omandaja on välja pakkunud, tingimusel – nagu tuleneb direktiivi 2007/44 põhjendusest 3 – et see ei kahjusta omandajale viimati nimetatud direktiiviga ja seega ka direktiiviga 92/49 antud õigusi.
Seda järeldust kinnitavad nii direktiiviga 92/49 taotletav eesmärk, mis põhjenduse 1 sõnastuse kohaselt nõuab otsekindlustuse, välja arvatud elukindlustuse siseturu väljakujundamist, pidades silmas nii asutamisõigust kui ka teenuste osutamise vabadust, kui ka usaldusväärsuse hindamisega taotletav eesmärk, mis tulenevalt direktiivi 92/49 artiklist 15b seisneb omandatava elukindlustusseltsi aruka ja usaldusväärse juhtimise tagamises.
Esiteks, nimelt kui tunnustada, et pädev siseriiklik asutus võib olukorras, kus ta võiks põhjendatult esitada kavandatavale omandamisele vastuväite, kiita selle heaks, seades kavandatud omandajatele piiranguid või tingimusi, siis võib see soodustada asutamisvabaduse ja teenuste osutamise vabaduse teostamist otsekindlustuse, välja arvatud elukindlustuse sektoris. Teiseks võib asjaolu, et asutus lisab kavandatava omandamise heakskiidule piiranguid või tingimusi, aidata vähendada asjaomase kindlustusseltsi maksevõime halvenemise riski, mis tuleneb aktsiate algse jagunemise muutumisest.
Eeltoodut arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et direktiivi 92/49 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus see, et liikmesriik lubab pädeval siseriiklikul asutusel siseriiklike õigusnormide alusel olukorras, kus ta võiks põhjendatult esitada kavandatavale omandamisele vastuväite sama direktiivi artikli 15b lõike 2 alusel, lisada kavandatava omandamise heakskiidule piiranguid või nõudeid kas omal algatusel või vormistades kohustused, mille kavandatav omandaja on välja pakkunud, tingimusel et see ei kahjusta omandajale nimetatud direktiiviga antud õigusi.
Teine küsimus
Teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitust, kas direktiivi 92/49 tuleb tõlgendada nii, et pädev siseriiklik asutus on kohustatud seadma kavandatud omandajale piiranguid või nõudeid, enne kui ta saab esitada vastuväite kavandatavale omandamisele, ja kui vastus on jaatav, kas siis peavad need piirangud ja nõuded olema määratletud viitega direktiivi artikli 15b lõikes 1 sätestatud kriteeriumidele.
Tuleb toonitada, et direktiivi 92/49 artikli 15b lõige 2 näeb ette, et pädev siseriiklik asutus võib esitada kavandatavale omandamisele vastuväite üksnes siis, kui tal on mõistlik alus seda teha selle direktiivi artikli 15b lõikes 1 sätestatud kriteeriumide alusel või kui kavandava omandaja esitatud teave ei ole täielik.
Kuna direktiivi artikli 15b lõike 2 sõnastuses ei ole sõnaselgelt ette nähtud pädeva siseriikliku asutuse kohustust kehtestada piiranguid või nõudeid, enne kui ta saab esitada kavandatavale omandamisele vastuväite, siis ei saa selle sätte põhjal järeldada, et selline kohustus on olemas.
Sellest tulenevalt võib pädev siseriiklik asutus esitada kavandatavale omandamisele vastuväite, ilma et ta oleks eelnevalt kohustatud seadma kavandatavale omandajale piiranguid või nõudeid.
Seda silmas pidades ja arvestades, et direktiivi 2007/44 põhjendusest 7 nähtub, et pädev siseriiklik asutus ja kavandatav omandaja peavad kavandatava omandamise hindamisel direktiivi 92/49 artikli 15b lõikes 1 sätestatud kriteeriumidest lähtuvalt tegema koostööd, tehes üksteise abistamiseks tegelikke jõupingutusi, on see asutus juhul, kui kavandatav omandaja oleks nõus võtma endale asutuse ees kohustusi, kohustatud väga hoolikalt kontrollima, kas piirangute või nõuete võimalik kehtestamine neid kohustusi arvestades ei vastaks piisaval määral mõistlikele põhjustele, mille ta on kindlaks teinud, ja mis võimaldaks seega kavandatava omandamise heaks kiita.
Igal juhul tohib pädev siseriiklik asutus talle antud võimalust seada kavandatavale omandajale sedalaadi piiranguid või nõudeid kasutada üksnes teatavates piirides.
Nimelt nähtub kõigepealt direktiivi 92/49 artikli 15b lõike 2 sõnastusest, aga ka direktiivi 2007/44 põhjendustest 2, 3 ja 6, et kriteeriumide loetelu, mis sisaldub direktiivi 92/49 artikli 15b lõikes 1 ja mille alusel tuleb kavandatava omandamise usaldusväärsuse hindamine läbi viia, on ammendav.
Seda, et loetelu on ammendav, kinnitab direktiivi 92/49 artikli 15a lõike 7 sõnastus, mille kohaselt liikmesriigid ei tohi kehtestada selles direktiivis sätestatust rangemaid nõudeid pädevate asutuste teavitamisele ja heakskiitmisele seoses hääleõiguste või kapitali otsese või kaudse omandamisega.
Neil asjaoludel ei saa piirangud või nõuded, mida pädev siseriiklik asutus vastavatel juhtudel võib kavandatava omandamise heakskiidule lisada, põhineda hindamiskriteeriumil, mis direktiivi 92/49 artikli 15b lõikes 1 loetletud kriteeriumide hulka ei kuulu.
Seejärel tuleb meenutada, et kui siseriiklik asutus võtab meetmeid, mis kuuluvad liidu õiguse kohaldamisalasse, peavad need olema kooskõlas liidu õiguse üldpõhimõtetega, muu hulgas proportsionaalsuse põhimõttega, mis nõuab, et meetmed oleksid taotletava eesmärgi saavutamiseks sobivad ega läheks kaugemale, kui on eesmärgi saavutamiseks vajalik (vt eelkõige selle kohta kohtuotsus ABNA jt, C‑453/03, C‑11/04, C‑12/04 ja C‑194/04,
EU:C:2005:741
, punkt 68).
Sellest järeldub, et kui pädev siseriiklik asutus otsustab lisada kavandatava omandamise heakskiidule piiranguid või nõudeid, siis ei tohi need minna kaugemale, kui on vajalik selleks, et omandamine vastaks direktiivi 92/49 artikli 15b lõikes 1 loetletud kriteeriumidele.
Seega tuleb teisele küsimusele vastata, et direktiivi 92/49 tuleb tõlgendada nii, et pädev siseriiklik asutus ei ole kohustatud seadma kavandatud omandajale piiranguid või nõudeid, enne kui ta saab esitada vastuväite kavandatavale omandamisele. Kui see asutus otsustab lisada kavandatava omandamise heakskiidule piiranguid või nõudeid, siis ei saa need põhineda kriteeriumil, mis ei kuulu nimetatud direktiivi artikli 15b lõikes 1 loetletud kriteeriumide hulka, ega tohi minna kaugemale, kui on vajalik selleks, et kavandatav omandamine neile kriteeriumidele vastaks.
Kolmas küsimus
Kolmanda küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas direktiivi 92/49 artikli 15b lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et see annab pädevale siseriiklikule asutusele aluse seada kavandatavale omandajale nõue, mis on seotud ettevõtte juhtimisega ja puudutab nagu põhikohtuasjas asjaomaste kindlustusseltside nõukogude koosseisu.
Kõigepealt tuleneb direktiivi 92/49 artikli 15b lõike 1 punktist d, et pädev siseriiklik asutus võib esitada kavandatavale omandamisele vastuväite põhjendusel, mis puudutab seda, kas kahjukindlustusselts suudab juhul, kui omandamine toimub, järgida sellel direktiivil põhinevaid usaldatavusnõudeid ning nende järgimist jätkata, arvestades, et selle sätte kohaselt eeldab kindlustusseltsi suutlikkus usaldatavusnõudeid järgida ja nende järgimist jätkata seda, et kontsernil, mille osaks ta saab, on olemas struktuur, mis võimaldab pädevatel asutustel teostada tõhusat järelevalvet.
Sellest järeldub, et direktiivi 92/49 artikli 15b lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et pädev siseriiklik asutus põhimõtteliselt võib lisada kavandatava omandamise heakskiidule ettevõtte juhtimist puudutavaid piiranguid ja nõudeid selliselt, et oleks tagatud niisuguse struktuuri olemasolu.
Seejärel, nagu on juba nenditud käesoleva kohtuotsuse punktis 45, on selleks, et nõue oleks direktiiviga 92/49 kooskõlas, tarvis, et nõue ei läheks kaugemale, kui on vajalik selleks, et kavandatav omandamine vastaks direktiivi artikli 15b lõikes 1 loetletud kriteeriumidele.
Antud juhul kolmas nõue, mis käsitleb ATNV ja ACINV ettevõtete juhtimist ja mille DNB lisas oma 25. mai 2010. aasta ja 20. juuli 2010. aasta otsustele, puudutab nende kahe äriühingu nõukogude koosseisu, kusjuures DNB nõudis, et vähemalt pooled nõukogu liikmed oleksid aktsionäridest sõltumatud ja et ACINV nõukogu esimees oleks sõltumatu liige.
Selles osas võib teha õiguspärase järelduse, et nõue, mille eesmärk on tagada äriühingu järelevalveorgani sõltumatus, võib aidata tõsta tema poolt esitamisele kuuluva järelevalvealase aruandluse kvaliteeti ja suurendada selle usaldusväärsust, kusjuures teave on vajalik selleks, et pädev asutus saaks teostada äriühingu üle tõhusat järelevalvet.
Seega võib taolist nõuet põhimõtteliselt pidada seotuks kriteeriumiga, mis kuulub direktiivi 92/49 artikli 15b lõikes 1 loetletud kriteeriumide hulka.
Ent niivõrd, kuivõrd esiteks nõukogu on järelevalveorgan, mitte otsuseid vastu võttev organ, ja kuivõrd teiseks kontrollib GCO koos oma tütarettevõtjatega kahe põhikohtuasjas arutusel oleva omandamise tulemusena peaaegu kogu osalust ATNV ja ACINV kapitalis, siis esmapilgul ei ilmne, et see nõue läheks kaugemale, kui on vajalik selleks, et DNB saaks tagada, et need omandamised vastavad direktiivi 92/49 artikli 15b lõike 1 punktis d sätestatud kriteeriumile.
Sellegipoolest on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne kontrollida, kas see on tõesti nii, võttes arvesse põhikohtuasja kõiki asjaolusid, eeskätt siseriiklike õigusaktidega nõukogule ja selle esimehele antud volituste laadi ja ulatust.
Eeltoodut arvestades tuleb kolmandale küsimusele vastata, et direktiivi 92/49 artikli 15b lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole põhimõtteliselt vastuolus see, et pädev siseriiklik asutus seab ettevõtte juhtimist käsitleva nõude, mis puudutab nagu põhikohtuasjas kavandatava omandamisega seotud kindlustusseltside nõukogude koosseisu. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on põhikohtuasja kõiki asjaolusid arvesse võttes hinnata, kas see nõue on vajalik tagamaks, et kõnealused omandamised vastaksid selles sättes ette nähtud kriteeriumidele.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:

1.
Nõukogu 18. juuni 1992. aasta direktiivi 92/49/EMÜ otsekindlustustegevusega, välja arvatud elukindlustustegevusega seotud õigusnormide kooskõlastamise kohta, millega muudetakse direktiive 73/239/EMÜ ja 88/357/EMÜ (kolmas kahjukindlustuse direktiiv), muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. septembri 2007. aasta direktiiviga 2007/44/EÜ, tuleb tõlgendada nii, et selle direktiiviga ei ole vastuolus see, et liikmesriik lubab pädeval siseriiklikul asutusel siseriiklike õigusnormide alusel olukorras, kus ta võiks põhjendatult esitada kavandatavale omandamisele vastuväite sama direktiivi artikli 15b lõike 2 alusel, lisada kavandatava omandamise heakskiidule piiranguid või nõudeid kas omal algatusel või vormistades kohustused, mille kavandatav omandaja on välja pakkunud, tingimusel et see ei kahjusta omandajale nimetatud direktiiviga antud õigusi.

2.
Direktiivi 92/49, muudetud direktiiviga 2007/44, tuleb tõlgendada nii, et pädev siseriiklik asutus ei ole kohustatud seadma kavandavale omandajale piiranguid või nõudeid, enne kui ta saab esitada vastuväite kavandatavale omandamisele. Kui see asutus otsustab lisada kavandatava omandamise heakskiidule piiranguid või nõudeid, siis ei saa need põhineda kriteeriumil, mis ei kuulu nimetatud direktiivi artikli 15b lõikes 1 loetletud kriteeriumide hulka, ega tohi minna kaugemale, kui on vajalik selleks, et kavandatav omandamine neile kriteeriumidele vastaks.

3.
Direktiivi 92/49, muudetud direktiiviga 2007/44, artikli 15b lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole põhimõtteliselt vastuolus see, et pädev siseriiklik asutus seab ettevõtte juhtimist käsitleva nõude, mis puudutab nagu põhikohtuasjas kavandatava omandamisega seotud kindlustusseltside nõukogude koosseisu.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on põhikohtuasja kõiki asjaolusid arvesse võttes hinnata, kas see nõue on vajalik tagamaks, et kõnealused omandamised vastaksid selles sättes ette nähtud kriteeriumidele.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: hollandi.