CELEX: 62010CJ0454
Kopienas Muitas kodekss
202. panta 3. punkta otrais ievilkums
Muitas parāda rašanās, pretlikumīgi ievedot preces
"Parādnieka" jēdziens
Piedalīšanās pretlikumīgā ievešanā
Persona, kas ir darbojusies kā starpnieks pretlikumīgi ievesto preču pirkuma līgumu noslēgšanas laikā

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas
kodeksa izveidi (OV L 302, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Muitas kodekss”) 202. panta 3. punkta otrā ievilkuma interpretāciju.
Šis lūgums [sniegt prejudiciālu nolēmumu] tika iesniegts saistībā ar tiesvedību starp O. Jestelu [
O. Jestel
] un
Hauptzollamt Aachen
(Āhenes Galvenais muitas dienests, turpmāk tekstā – “
Hauptzollamt
”) par muitas parāda, kas radies, pretlikumīgi ievedot preces Eiropas Savienības muitas teritorijā, samaksu.

Atbilstošās tiesību normas
Muitas kodeksa 202. pantā ir noteikts:
“1.      Ievedmuitas parāds rodas:
a)      pretlikumīgi Kopienas muitas teritorijā ievedot ar ievedmuitas nodokli apliekamās preces vai
[..]
Šajā pantā “pretlikumīga ievešana” nozīmē jebkādu ievešanu, pārkāpjot 38.–41. pantu un 177. panta otro ievilkumu.
2.      Muitas parāds rodas brīdī, kad preces tiek pretlikumīgi ievestas.
3.      Parādnieks ir:
–        jebkura persona, kas pretlikumīgi ievedusi šādas preces,
–        jebkura persona, kas piedalījusies preču pretlikumīgā ievešanā un apzinājusies vai kurai būtu bijis jāapzinās, ka šāda ievešana
ir pretlikumīga, un
–        ikviena persona, kas ieguvusi vai turējusi attiecīgās preces un apzinājusies vai kurai preču saņemšanas vai iegūšanas brīdī
būtu bijis jāapzinās, ka tās ievestas pretlikumīgi.”

Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
No iesniedzējtiesas lēmuma, kā arī no Tiesā iesniegtajiem dokumentiem izriet, ka no 2004. gada aprīļa līdz 2006. gada maijam
O. Jestels ir piedāvājis Ķīnas izcelsmes preces izsolēs interneta vietnē
eBay
, ar kuras starpniecību viņš savā vārdā uztur divus veikalus. Viņš darbojās kā starpnieks šo preču pirkuma līgumu noslēgšanā
un saņēma pirkuma maksu. Cenu noteica un minētās preces piegādāja to piegādātājs no Ķīnas. Pēdējais nosūtīja tās pa pastu
tieši Vācijā dzīvojošiem pircējiem.
Pamata lietā strīdīgās preces tika piegādātas to pircējiem, tās neuzrādot muitā un nesamaksājot muitas nodokli, acīmredzot
tādēļ, ka minētais piegādātājs bija sniedzis kļūdainas norādes par sūtījuma saturu un vērtību.

Hauptzollamt
nosūtīja O. Jestelam paziņojumu par apmēram EUR 10 000 muitas nodokļa, kā arī apmēram EUR 21 000 pievienotās vērtības nodokļa
piedziņu par importu. Tā apgalvoja, konkrētāk, ka O. Jestels ir piedalījies pretlikumīgā preču ievešanā Savienības muitas
teritorijā Muitas kodeksa 202. panta 3. punkta otrā ievilkuma izpratnē. Par minēto paziņojumu iesniegtā administratīvā sūdzība
netika pieņemta.

Finanzgericht Düsseldorf
[Diseldorfas Finanšu tiesa] noraidīja O. Jestela iesniegto prasību par
Hauptzollamt
lēmumu. No lietas materiāliem izriet, ka šī tiesa nosprieda, ka, pirmkārt, aplūkojamo preču ievešana esot bijusi pretlikumīga
Muitas kodeksa 202. panta izpratnē, jo, no vienas puses, tā notikusi, pārkāpjot noteiktas šī kodeksa 38.–41. pantā iekļautas
tiesību normas, un, no otras puses, pasta sūtījumu atbrīvojums no pienākuma uzrādīt muitā neesot bijis piemērojams minētajām
precēm, jo to faktiskā vērtība pārsniedza noteikto slieksni – EUR 22. Otrkārt, O. Jestels esot muitas nodokļa parādnieks,
konkrēti, atbilstoši šī paša kodeksa 202. panta 3. punkta otrajam ievilkumam.
Iesniedzējtiesa, kurā tika iesniegta
Revision
[kasācijas] sūdzība par šo spriedumu, norāda, ka pirkuma līgumu noslēgšana
eBay
, kā arī pircēju uzvārda un adreses nodošana Ķīnas piegādātājam, proti, darbības, kas ir notikušas pirms minēto preču pārvadāšanas
un kas attiecas tikai uz tās cēlonisko darījumu, kā apgalvo O. Jestels, nav piedalīšanās šajā ievešanā Muitas kodeksa 202. panta
3. punkta otrā ievilkuma izpratnē.
Iesniedzējtiesa norāda, ka jautājums, vai O. Jestels paredzēja, ka pamata lietā aplūkojamās ievešanas būs pretlikumīgas, vai,
kā viņš to apgalvo, viņš pieņēma, ka tās notiks likumīgi, lai gan šajā ziņā viņam bija zināmas šaubas, vēl nav izšķirts. Tomēr
šī tiesa uzskata par apšaubāmu, ka tādos apstākļos, kādi ir pamata lietā, persona ir muitas parādnieks atbilstoši minētajai
tiesību normai un ka tas tā būtu pat gadījumā, kad tā ir iecerējusi vai attiecīgi sagaida, ka pārdevējs veiks pretlikumīgu
attiecīgo preču ievešanu Savienības muitas teritorijā.
Šādos apstākļos
Bundesfinanzhof
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai persona ir atzīstama par muitas parādnieku, ņemot vērā tās “piedalīšanos” pretlikumīgā preču ievešanā Eiropas Savienības
muitas teritorijā [Muitas kodeksa] 202. panta 3. punkta otrā ievilkuma izpratnē, ja šī persona, tieši nepiedaloties preču
ievešanā, ir bijusi starpniece attiecīgo preču pirkuma līgumu noslēgšanā un šajos apstākļos apzinās, ka pārdevējs var piegādāt
šīs preces vai daļu no tām, izvairoties no ievedmuitas nodokļa samaksas?
2)      Vai attiecīgā gadījumā pietiek ar to, ka šī persona ir pieļāvusi šādu iespēju, vai arī persona kļūst par parādnieku tikai
tad, ja tā paredz, ka tas tā notiks?”

Par prejudiciālajiem jautājumiem
Uzdodot šos jautājumus, kas ir jāaplūko kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Muitas kodeksa 202. panta 3. punkta otrais
ievilkums ir jāinterpretē tādējādi, ka jāuzskata, ka pretlikumīgā preču ievešanā Savienības muitas teritorijā ir piedalījusies
persona, kas, tieši nepiedaloties šajā ievešanā, ir bijusi starpniece minēto preču pirkuma līguma noslēgšanā. Ja atbilde ir
apstiprinoša, minētā tiesa vēlas zināt, vai šāda persona kļūst par muitas parādnieku atbilstoši šai tiesību normai tikai tad,
ja tā paredz, ka attiecīgās preces tiks ievestas pretlikumīgi, vai, lai to šādi kvalificētu, pietiek, ka tā vienīgi pieļauj
šādu iespēju.
Vispirms ir jāatgādina, ka Savienības likumdevējs kopš Muitas kodeksa stāšanās spēkā ir vēlējies pilnībā paredzēt nosacījumus,
pēc kādiem nosakāmas personas, kas ir muitas parādnieki (skat. 2004. gada 23. septembra spriedumu lietā C‑414/02
Spedition Ulustrans
, Krājums, I‑8633. lpp., 39. punkts; 2005. gada 3. marta spriedumu lietā C‑195/03
Papismedov
u.c., Krājums, I‑1667. lpp., 38. punkts, kā arī 2005. gada 15. septembra spriedumu lietā C‑140/04
United Antwerp Maritime Agencies
un
Seaport Terminals
, Krājums, I‑8245. lpp., 30. punkts). Personas, kuras var būt tāda muitas parāda, kas radies, pretlikumīgi ievedot preces
Savienības teritorijā, un kas ir norādīts minētā kodeksa 202. pantā, parādnieki, ir nosauktas šī panta 3. punktā.
Saskaņā ar Tiesas judikatūru no minētā pēdēja punkta formulējuma izriet, ka Savienības likumdevējs ir vēlējies plaši definēt
personas, kuras var tikt atzītas par muitas maksājuma parādniekiem gadījumā, kad pretlikumīgi tiek ievestas ar ievedmuitas
nodokli apliekamas preces (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā
Spedition Ulustrans
, 25. punkts, kā arī lietā
Papismedov
u.c., 38. punkts).
Turpinājumā ir jākonstatē, ka tāda persona, kāds ir O. Jestels, nevar būt muitas parādnieks atbilstoši minētā 3. punkta pirmajam
un trešajam ievilkumam, jo viņa darbība izpaužas tikai kā piedalīšanās preču pirkuma līgumu noslēgšanā, pirkuma maksas saņemšana,
kā arī pircēju vārdu un adrešu paziņošana minēto preču piegādātājiem. Proti, šie ievilkumi attiecas uz personu, kas faktiski
ir ievedusi preces, tās nedeklarējot (skat. 2004. gada 4. marta spriedumu apvienotajās lietās C‑238/02 un C‑246/02
Viluckas
un
Jonusas
,
Recueil
, I‑2141. lpp., 29. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā
Papismedov
u.c., 39. punkts), un uz personām, kas tās ir ieguvušas vai kuru turējumā tās atrodas pēc to ievešanas.
Atbilstoši Muitas kodeksa 202. panta 3. punkta otrajam ievilkumam muitas parādnieki ir personas, kas ir piedalījušās pretlikumīgā
preču ievešanā Savienības teritorijā un kas apzinājās vai kam būtu bijis jāapzinās, ka šāda ievešana ir pretlikumīga. No minētā
izriet, ka atbilstoši šai tiesību normai atzīšana par parādnieku ir pakļauta diviem nosacījumiem, no kuriem pirmais ir objektīvs,
proti, piedalīšanās minētajā ievešanā, un otrais – subjektīvs, proti, personas pretlikumīgā ievešanā ir piedalījušās apzināti
(šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Papismedov
u.c., 40. punkts).
Pirmkārt, attiecībā uz minētajā normā norādīto objektīvo nosacījumu Tiesa ir nolēmusi, ka pretlikumīgā ievešanā ir piedalījušās
personas, kas šajā ievešanā ir piedalījušās jebkādā veidā (iepriekš minētais spriedums lietā
Spedition Ulustrans
, 27. punkts).
Šajā ziņā, kā ģenerāladvokāts ir norādījis viņa secinājumu 39. punktā, likumdevējs nav precizējis, ka šajā pašā normā norādītās
personas ir vienīgi tās, kas ir tieši piedalījušās pretlikumīgajā ievešanā. Tātad var būt runa arī par personām, kas ir iesaistītas
ar šo ievešanu saistītās darbībās.
Attiecībā uz pamata lietas apstākļiem ir jānorāda, ka gan attiecīgo pirkuma līgumu noslēgšana, gan preču, par kurām ir šie
līgumi, piegāde ir viena un tā paša darījuma, proti, šo preču pirkuma, daļas. Tādējādi tāda persona, kāds ir O. Jestels pamata
lietā, kas, tieši nepiedaloties pretlikumīgā preču ievešanā Savienības muitas teritorijā, ir bijusi starpnieks šo preču pirkuma
līgumu noslēgšanā, ir jāuzskata par tādu, kas ir piedalījusies šajā ievešanā Muitas kodeksa 202. panta 3. punkta otrā ievilkuma
izpratnē.
Otrkārt, attiecībā uz minētajā tiesību normā norādīto subjektīvo nosacījumu iesniedzējtiesa jautā, vai, lai šis nosacījums
būtu izpildīts, šajā pašā tiesību normā norādītajiem dalībniekiem ir jāapzinās ievešanas pretlikumība vai pietiek ar to, ka
tās to uzskata tikai par iespējamu. Šis jautājums attiecas uz īpašajiem pamata lietas apstākļiem, kuros pretlikumīgā ievešana
notika pēc piedalīšanās akta.
Muitas kodeksa 202. panta 3. punkta otrajā ievilkumā norādītais subjektīvais nosacījums ir balstīts uz to, ka personas, kas
piedalījušās šajā ievešanā, apzinājās vai tām būtu bijis jāapzinās, ka tā ir pretlikumīga; tas prasa, lai tās būtu apzinājušās
vai tām būtu bijis jāapzinās par vienas vai vairāku pretlikumību pastāvēšanu.
Ņemot vērā kompetences sadali starp Savienības tiesām un valsts tiesām, valsts tiesām ir kompetence pārliecināties, vai pamata
lietā ir ievērots minētais faktiskais nosacījums (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Papismedov
u.c., 41. punkts). Tomēr Tiesa vajadzības gadījumā, izskatot lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, var sniegt norādes, lai
valsts tiesai palīdzētu veikt interpretāciju (šajā ziņā skat. 2009. gada 10. septembra spriedumu lietā C‑446/07
Severi
, Krājums, I‑8041. lpp., 60. punkts, un 2010. gada 11. novembra spriedumu lietā C‑232/09
Danosa
, Krājums, I‑11405. lpp., 34. punkts).
Šajā ziņā, pirmkārt, ir jāuzskata, ka ar formulējumu “būtu bijis jāapzinās”, kas norādīts Muitas kodeksa 202. panta 3. punkta
otrajā ievilkumā, ir veikta atsauce uz informētas un rūpīgas personas uzvedību.
Otrkārt, iesniedzējtiesai ir jāizvērtē pamata lietas apstākļi kopumā.
Tādējādi it īpaši ir jāuzskata, ka personai, kas ir bijusi starpnieks pirkumu līgumu noslēgšanā, ir jāapzinās, ka trešās valsts
izcelsmes preču piegāde uz Savienību rada pienākumu maksāt ievedmuitas nodokli. Tātad vietā ir jautājums, vai starpnieks ir
veicis visas darbības, ko no viņa var saprātīgi sagaidīt, lai nodrošinātu, ka attiecīgās preces netiek ievestas pretlikumīgi,
it īpaši, vai viņš ir informējis piegādātāju par viņa pienākumu deklarēt šīs preces muitā.
Tātad ir jāņem vērā, kāda informācija ir bijusi starpnieka rīcībā vai kāda informācija saprātīgi varēja būt viņam zināma,
it īpaši viņa līgumsaistību dēļ. Šādos apstākļos ir jāzina arī, vai maksājamā ievedmuita ir bijusi norādīta pirkuma līgumos
vai citos dokumentos, kas bija starpnieka rīcībā, kas tādējādi rosinātu preču ievešanu Savienības teritorijā veikt likumīgi.
Cita starpā var ņemt vērā laiku, kādā starpnieks sniedza šos pakalpojumus attiecīgo preču pārdevējam. Ja starpnieks sniedza
savus pakalpojumus ilgā laikposmā, šķiet maz ticams, ka viņam nebija iespējas uzzināt par šī pārdevēja īstenoto praksi attiecībā
uz minēto preču piegādi.
Ņemot vērā iepriekš minēto, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Muitas kodeksa 202. panta 3. punkta otrais ievilkums
ir jāinterpretē tādējādi, ka par muitas parāda, kas ir radies, pretlikumīgi ievedot preces Savienības muitas teritorijā, parādnieku
ir jāuzskata persona, kas, tieši nepiedaloties šajā ievešanā Savienības muitas teritorijā, ir piedalījusies tajā kā starpniece
minēto preču pirkuma līgumu noslēgšanā, ja tā ir apzinājusies vai tai būtu bijis jāapzinās, ka minētā ievešana ir pretlikumīga;
tas ir jānovērtē iesniedzējtiesai.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi,
nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi 202. panta 3. punkta otrais ievilkums
ir jāinterpretē tādējādi, ka par muitas parāda, kas ir radies, pretlikumīgi ievedot preces Savienības muitas teritorijā, parādnieku
ir jāuzskata persona, kas, tieši nepiedaloties šajā ievešanā Savienības muitas teritorijā, ir piedalījusies tajā kā starpniece
minēto preču pirkuma līgumu noslēgšanā, ja tā ir apzinājusies vai tai būtu bijis jāapzinās, ka minētā ievešana ir pretlikumīga;
tas ir jānovērtē iesniedzējtiesai.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – vācu.