CELEX: 62011CJ0247
Pritožba
Konkurenca
Omejevalni sporazum
Trg projektov za plinsko izolirane stikalne naprave
Odgovornost matičnih družb za kršitveno ravnanje njihovih hčerinskih družb
Obveznost obrazložitve
Solidarna odgovornost za plačilo globe
Pojem podjetja
„Dejanska“ solidarnost
Načeli pravne varnosti in individualizacije kazenskih sankcij
Načeli sorazmernosti in enakega obravnavanja

Družbe Areva SA (v nadaljevanju: Areva), Alstom SA (v nadaljevanju: Alstom), T&D Holding SA, Alstom Grid SAS in Alstom Grid AG (v nadaljevanju: štiri zadnjenavedene družbe skupaj: družbe skupine Alstom; vseh pet navedenih družb skupaj: družbe pritožnice) s pritožbama predlagajo razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 3. marca 2011 v združenih zadevah Areva in drugi proti Komisiji (
T-117/07 in T-121/07, ZOdl., str. II-633
, v nadaljevanju: izpodbijana sodba), ker je Splošno sodišče z njo zavrnilo njihovi tožbi, primarno, za razglasitev delne ničnosti odločbe Komisije C(2006) 6762 final z dne 24. januarja 2007 v zvezi s postopkom na podlagi člena 81 [ES] in člena 53 [Sporazuma EGP] (Zadeva št. COMP/F/38.899 – Plinsko izolirane stikalne naprave), katere povzetek je bil objavljen v
Uradnem listu Evropske unije
(
UL 2008, C 5, str. 7
, v nadaljevanju: sporna odločba), in podredno, za zmanjšanje globe, ki jim je bila z navedeno odločbo naložena.
I –

Pravni okvir
Člen 23 Uredbe Sveta (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju pravil konkurence iz členov 81 [ES] in 82 [ES] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 2, str. 205), naslovljen „Globe“, določa:
„[…]
2.   Komisija lahko podjetjem in podjetniškim združenjem z odločbo naloži globe, kadar naklepno ali iz malomarnosti:
(a)
kršijo člen 81 [ES] ali člen 82 [ES] […]
[…]
3.   Pri določanju višine globe se upošteva teža, pa tudi trajanje kršitve.
[…]“
Člen 31 te uredbe, naslovljen „Nadzor Sodišča“, določa:
„S pritožbo zoper odločbo, s katero je Komisija določila globo ali periodično denarno kazen, ima Sodišče neomejeno pristojnost do pregleda odločbe. Naloženo globo ali periodično denarno kazen lahko prekliče, zniža ali zviša.“
II –

Dejansko stanje in sporna odločba
Dejansko stanje tega spora, kakor je predstavljeno v točkah od 1 do 35 izpodbijane sodbe, je mogoče povzeti, kot je navedeno v nadaljevanju.
Spor se nanaša na omejevalni sporazum v zvezi s prodajo plinsko izoliranih stikalnih naprav (v nadaljevanju: GIS), ki se uporabljajo za nadzor pretoka energije v elektroenergetskih omrežjih. Gre za težko električno napravo, ki se uporablja kot pomemben sestavni del elektrorazdelilnih postaj, izdelanih na ključ.
V točkah od 6 do 9 izpodbijane sodbe so posamezne družbe, vpletene v ta spor, opisane tako:
„6.
Družba Alstom (prej imenovana Alsthom), delniška družba po francoskem pravu z upravnim odborom, je matična družba skupine družb (v nadaljevanju: skupina Alstom). Od 15. aprila 1988 do 8. januarja 2004 je bila skupina Alstom dejavna na področju prenosa in distribucije elektrike (v nadaljevanju: sektor T & D) in zlasti na področju GIS.
7.
Dejavnosti skupine Alstom na področju GIS v Franciji je do leta 1989 opravljala družba Alsthom SA (France), ki je bila takrat preimenovana v GEC Alsthom SA, ta pa je bila v stoodstotni lasti družbe GEC Alsthom NV. Francoske dejavnosti na področju GIS so bile s sporazumom, ki je začel učinkovati 7. decembra 1992, prenesene na družbo Kléber Eylau SA, ki je bila ustanovljena 16. novembra 1992. Družbo Kléber Eylau sta imeli v lasti družbi GEC Alsthom SA (99,76 %) in Étoile Kléber (0,04 %). Junija 1993 se je družba Kléber Eylau preimenovala v GEC Alsthom T&D SA, ta pa se je junija 1998 preimenovala v Alstom T&D SA. Zadnjo je imela v stoodstotni lasti družba Alstom Holdings (France), ki je bila v stoodstotni lasti družbe Alstom.
8.
Od januarja 1986, ko je družba Sprecher Energie AG postala hčerinska družba v stoodstotni lasti družbe Alsthom, so dejavnosti na področju GIS v Švici in Franciji potekale vzporedno. Novembra 1993 se je družba Sprecher Energie preimenovala v GEC Alsthom T&D AG, ki se je julija 1997 preimenovala v GEC Alsthom AG, ta pa junija 1998 v Alstom AG (v nadaljevanju: Alstom (Suisse)). Zadnjo je 22. decembra 2000 pridobila družba Alstom Power (Schweiz) AG. Novi subjekt se je imenoval Alstom (Schweiz) AG. Novembra 2002 je bila v okviru skupine Alstom ustanovljena nova pravna oseba, na katero so bile prenesene dejavnosti sektorja T & D v Švici. Ta novi subjekt se je najprej imenoval Alstom (Schweiz) Services AG, potem pa se je preimenoval v Alstom T&D AG.
9.
Vse dejavnosti skupine Alstom v sektorju T & D so bile 8. januarja 2004 prenesene na skupino, katere matična družba je Areva, delniška družba po francoskem pravu z upravo in nadzornim svetom (v nadaljevanju: skupina Areva). Od 9. januarja do 11. maja 2004 sta dejavnosti skupine Areva na področju [GIS] opravljali družbi Areva T&D SA in Areva T&D AG, hčerinski družbi v stoodstotni lasti družbe Areva T&D Holding SA [(v nadaljevanju: Areva T&D Holding)], ki je bila v stoodstotni lasti družbe Areva (v nadaljevanju: skupaj: družbe iz skupine Areva).“
Družba ABB Ltd (v nadaljevanju: ABB) je 3. marca 2004 Komisijo opozorila na obstoj omejevalnega sporazuma v sektorju GIS in je v skladu z Obvestilom Komisije o imuniteti pred globami in znižanju glob v kartelnih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 2, str. 155, v nadaljevanju: obvestilo o ugodni obravnavi) ustno zaprosila za imuniteto pred globami. Komisija je 25. aprila 2004 družbi ABB odobrila pogojno imuniteto.
Komisija je na podlagi izjav družbe ABB začela preiskavo ter 11. in 12. maja 2004 izvedla nenapovedana preverjanja med drugim v prostorih družbe Areva T&D SA. Komisija je 20. aprila 2006 sprejela obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, katerega naslovnice so bile poleg družbe Alstom in družb skupine Areva tudi družbe ABB, Fuji Electric Holdings Co. Ltd in Fuji Electric Systems Co. Ltd, Hitachi Ltd in Hitachi Europe Ltd, Japan AE Power Systems Corp., Mitsubishi Electric System Corp., Nuova Magrini Galileo SpA, Schneider Electric SA, Siemens AG, Toshiba Corp. in pet družb skupine, katere matična družba je bila VA Technologie AG in med katerimi je bila tudi sama družba VA Technologie AG.
Komisija je 24. januarja 2007 sprejela sporno odločbo, ki je bila vročena 20 družbam, na katere je bilo naslovljeno obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah.
V točkah od 29 do 31 izpodbijane sodbe so bile lastnosti zadevnega omejevalnega sporazuma, kot so bile ugotovljene s sporno odločbo, povzete tako:
„29.
V točkah od 113 do 123 obrazložitve [sporne] odločbe je Komisija navedla, da so različna podjetja, ki so bila udeležena v kartelu, dodeljevanje projektov GIS po dogovorjenih pravilih razen na nekaterih trgih usklajevala po vsem svetu, zlasti zato da bi obdržala kvote, ki so pretežno odražale njihove na podlagi preteklih obdobij ocenjene tržne deleže. Pojasnila je, da je bila dodelitev projektov GIS opravljena na podlagi skupne ‚japonske‘ in skupne ‚evropske‘ kvote, ki ju je bilo treba nato razdeliti med japonske in evropske proizvajalce. Sporazum, ki je bil podpisan 15. aprila 1988 na Dunaju [(Avstrija)] (v nadaljevanju: sporazum GQ), je postavil pravila, ki so omogočala dodelitev projektov GIS japonskim ali evropskim proizvajalcem in upoštevanje njihove vrednosti pri ustrezni kvoti. Poleg tega je Komisija v točkah od 124 do 132 obrazložitve [sporne] odločbe pojasnila, da so različna podjetja, ki so bila udeležena v kartelu, sklenila nezapisan dogovor […], v skladu s katerim so bili projekti GIS na Japonskem na eni strani in v državah evropskih članic kartela na drugi strani, ki so bile skupaj določene kot ‚matične države‘ za projekte GIS, rezervirani za japonske oziroma evropske članice kartela. Informacije o projektih GIS v ‚matičnih državah‘ se med tema skupinama niso izmenjevale, prav tako se ti projekti niso upoštevali pri kvotah teh skupin.
30.
Sporazum GQ je vseboval tudi pravila v zvezi z izmenjavo informacij, ki so bile potrebne za delovanje kartela, med tema skupinama proizvajalcev, za kar sta skrbela zlasti tajnika teh skupin, v zvezi z manipulacijami pri zadevnih razpisih za zbiranje ponudb in v zvezi z določitvijo cen za projekte GIS, katerih dodelitev ni bila mogoča. V skladu s prilogo 2 k sporazumu GQ se je ta uporabljal za ves svet, razen za Združene države Amerike, Kanado, Japonsko in 17 držav Zahodne Evrope. Poleg tega so bili na podlagi [navedenega nezapisanega dogovora] projekti GIS v evropskih državah, ki niso bile ‚matične države‘, rezervirani za evropsko skupino, ker so se japonski proizvajalci zavezali, da ne bodo dajali ponudb za projekte GIS v Evropi.
31.
Po navedbah Komisije je bila razdelitev projektov GIS med evropske proizvajalce urejena v sporazumu, ki je bil [prav tako] podpisan na Dunaju 15. aprila 1988, z naslovom ‚E-Group Operation Agreement for GQ-Agreement‘ (sporazum skupine E za izvajanje sporazuma GQ) […]. Komisija je navedla, da so za dodeljevanje projektov GIS v Evropi veljala enaka pravila in postopki kot za dodeljevanje projektov GIS v drugih državah. Zlasti naj bi tudi za projekte GIS v Evropi veljala dolžnost obveščanja, treba naj bi jih bilo navesti na seznamu, dodeliti, se o njih dogovoriti ali jim določiti najnižjo ceno.“
Po koncu dejanskih ugotovitev in pravnih presoj je Komisija v sporni odločbi ugotovila, da so vpletena podjetja kršila člena 81 ES in 53 Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru z dne 2. maja 1992 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 52, str. 3, v nadaljevanju: Sporazum EGP), in jim naložila globe, ki jih je določila na podlagi metodologije, opisane v Smernicah o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 15(2) uredbe št. 17 in člen[om] 65(5) pogodbe ESPJ (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 1, str. 171, v nadaljevanju: Smernice), ter obvestila o ugodni obravnavi.
Komisija je odločila, da je na podlagi obvestila o ugodni obravnavi treba vlogi za imuniteto družbe ABB ugoditi, prijave zaradi prizanesljivosti, ki so jih vložile druge družbe, med katere je spadala tudi družba Areva, pa je treba zavrniti.
Člena 1 in 2 sporne odločbe določata:
„
Člen 1
Naslednja podjetja so kršila [člena 81 ES in 53 Sporazuma EGP] s tem, da so v navedenih obdobjih sodelovala pri skupku sporazumov in usklajenih ravnanj v sektorju [GIS] na območju [Evropskega gospodarskega prostora (EGP)]:
[…]
(b)
[Alstom], od 15. aprila 1988 do 8. januarja 2004;
(c)
[Areva], od 9. januarja 2004 do 11. maja 2004;
(d)
Areva T&D AG, od 22. decembra 2003 do 11. maja 2004;
(e)
Areva T&D Holding […], od 9. januarja 2004 do 11. maja 2004;
(f)
Areva T&D SA, od 7. decembra 1992 do 11. maja 2004;
[…]
Člen 2
Za kršitve iz člena 1 se naložijo te globe:
[…]
(b)
[Alstom]: 11475000 EUR;
(c)
[Alstom] in Areva T&D SA skupaj in solidarno: 53550000 EUR. Od zneska Areva T&D SA (53550000 EUR), Areva […], Areva T&D Holding […], Areva T&D AG in Areva T&D SA skupaj in solidarno: 25500000 EUR;
[…]“
Iz navedb družb pritožnic je razvidno, da je družba Areva 7. junija 2010 prenesla vse dejavnosti v sektorju T & D. Natančneje, družba Alstom je ponovno prevzela dejavnosti distribucije. Nato se je družba Areva T&D Holding preimenovala v družbo T&D Holding SA, družba Areva T&D SA je postala družba Alstom Grid SAS, družba Areva T&D AG pa se od takrat imenuje družba Alstom Grid AG.
III –

Tožbi pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
Iz točke 50 izpodbijane sodbe je razvidno, da so družbe skupine Areva v utemeljitev svojih predlogov za razglasitev ničnosti navedle sedem tožbenih razlogov, ki jih je Splošno sodišče povzelo tako:
„Prvi tožbeni razlog se nanaša na kršitev obveznosti obrazložitve iz člena 253 ES. Drugi tožbeni razlog se v bistvu nanaša na kršitev pravil o pripisovanju odgovornosti za kršitve, ki izhajajo iz člena 81(1) ES in iz člena 53(1) Sporazuma EGP, ter na kršitev splošnih načel pravne varnosti in prepovedi retroaktivnosti. Tretji tožbeni razlog se v bistvu nanaša na kršitev pravil o pripisovanju odgovornosti za kršitve, ki izhajajo iz člena 81(1) ES in iz člena 53(1) Sporazuma EGP. Četrti tožbeni razlog se v bistvu nanaša na kršitev pravil o pripisovanju odgovornosti za kršitve in o solidarni odgovornosti za plačilo glob, ki izhajajo iz člena 81(1) ES in člena 53(1) Sporazuma EGP, na kršitev člena 7 ES in na kršitev splošnih načel enakega obravnavanja, pravne varnosti in učinkovitega sodnega varstva. Peti tožbeni razlog se nanaša na kršitev pravil o solidarni odgovornosti za plačilo glob, ki izhajajo iz člena 81(1) ES in člena 53(1) Sporazuma EGP. Šesti tožbeni razlog se v bistvu nanaša na kršitev člena 23(2)(a) [Uredbe št. 1/2003], na kršitev točke 2 [Smernic], na napako pri presoji ter na kršitev splošnih načel enakega obravnavanja in sorazmernosti. Nazadnje, sedmi tožbeni razlog se v bistvu nanaša na napako pri presoji ter na kršitev člena 81 ES, člena 53(1) Sporazuma EGP in obvestila o ugodni obravnavi.“
Splošno sodišče je v točki 51 izpodbijane sodbe osem tožbenih razlogov, ki jih je v utemeljitev svojih predlogov navedla družba Alstom, povzelo tako:
„Prvi tožbeni razlog se nanaša na kršitev pravice do učinkovitega pravnega sredstva. Drugi tožbeni razlog se v bistvu nanaša na kršitev pravil o solidarni odgovornosti za plačilo glob, ki izhajajo iz člena 81 ES in iz člena 53 Sporazuma EGP, na kršitev splošnih načel pravne varnosti in individualizacije kazenskih sankcij in na kršitev obveznosti obrazložitve. Tretji tožbeni razlog se nanaša na kršitev obveznosti obrazložitve, ki izhaja iz člena 253 ES. Četrti tožbeni razlog se kot glavni zahtevek nanaša na kršitev pravil o pripisovanju odgovornosti za kršitve, ki izhajajo iz člena 81 ES in iz člena 53 Sporazuma EGP, in na napačno uporabo prava ter podredno na kršitev člena 25 Uredbe št. 1/2003. Peti tožbeni razlog se v bistvu nanaša na napako pri presoji, na kršitev [Smernic], na kršitev načel enakega obravnavanja in sorazmernosti ter na kršitev obveznosti obrazložitve. Šesti tožbeni razlog se v bistvu nanaša na kršitev pravil o dokazovanju nadaljevane kršitve, ki izhajajo iz člena 23(3) Uredbe št. 1/2003 in iz člena 15(2) Uredbe št. 17 z dne 6. februarja 1962, Prve uredbe o izvajanju členov [81 ES] in [82 ES], kakor je bila spremenjena (
UL 1962, 13, str. 204
), ter na kršitev načela pravne varnosti. Sedmi tožbeni razlog se nanaša na kršitev načela spoštovanja pravice do obrambe in člena 27(1) Uredbe št. 1/2003. Osmi tožbeni razlog se v bistvu nanaša na kršitev [Smernic] in podredno na kršitev načela sorazmernosti.“
Splošno sodišče je v točki 317 izpodbijane sodbe sprejelo tožbene razloge, ki so jih tožeče stranke navedle v utemeljitev kršitev načel sorazmernosti in enakega obravnavanja, in odločilo, da se člen 2(b) in (c) sporne odločbe razglasi za ničen, ker družbi Alstom in družbam skupine Areva na podlagi obteževalne okoliščine vloge vodje pri kršitvi nalaga enako povečanje osnovnega zneska globe kot družbi Siemens AG, to je za 50 %.
V točki 323 navedene sodbe je Splošno sodišče z uporabo neomejene pristojnosti določilo povečanje osnovnega zneska zaradi obteževalnih okoliščin za 35 % za družbi Alstom in Areva T&D SA ter za 20 % za družbe Areva T&D AG, Areva in Areva T&D Holding ter na tej podlagi spremenilo globe, naložene s členom 2(b) in (c) sporne odločbe.
Splošno sodišče je vse druge tožbene razloge družbe Alstom in družb skupine Areva zavrnilo.
Prav tako je Splošno sodišče v točki 2 izreka izpodbijane sodbe člen 2(b) in (c) sporne odločbe razglasilo za ničen, v točki 3 izreka navedene sodbe pa je zneske glob določilo, kot sledi:
„–
družba Alstom […]: 10327500 EUR;
–
družba Alstom […]: 48195000 EUR solidarno z družbo Areva T&D SA; od globe, ki jo mora plačati družba Areva T&D SA, je za plačilo 20400000 EUR solidarno odgovorna skupaj z družbami Areva T&D AG, Areva […] in Areva T&D Holding […].“
IV –

Predlogi strank in postopek pred Sodiščem
Družba Areva s pritožbo Sodišču predlaga, naj:
—
izpodbijano sodbo razveljavi;
—
v primeru, da bi Sodišče menilo, da se o sporu lahko dokončno odloči: primarno, člena 1(c) in 2(c) sporne odločbe razglasi za nična; podredno, globo, ki ji je bila naložena, občutno zniža; Komisiji naloži plačilo vseh stroškov, vključno s stroški, ki so družbi Areva nastali pred Splošnim sodiščem;
—
v primeru, da bi Sodišče menilo, da se o sporu ne more dokončno odločiti, zadevo vrne v ponovno sojenje drugače sestavljenemu senatu Splošnega sodišča in odločitev o stroških pridrži.
Družbe skupine Alstom s pritožbo Sodišču predlagajo, naj:
—
izpodbijano sodbo razveljavi;
—
v primeru, da bi Sodišče menilo, da se o sporu lahko dokončno odloči: primarno, člena 1(b), (d), (e) in (f) ter 2(b) in (c) sporne odločbe razglasi za nična; podredno, globe, ki so jim bile naložene, občutno zniža; Komisiji naloži plačilo stroškov, vključno s stroški, povezanimi s postopkom pred Splošnim sodiščem;
—
v primeru, da bi Sodišče menilo, da se o sporu ne more dokončno odločiti, zadevo vrne v ponovno sojenje drugače sestavljenemu senatu Splošnega sodišča in odločitev o stroških pridrži.
S sklepom predsednika Sodišča z dne 20. julija 2011 sta bili zadevi C‑247/11 P in C‑253/11 P združeni za pisni in ustni postopek ter izdajo sodbe.
V –

Pritožbi
A –
Povzetek pritožbenih razlogov
Družba Areva v utemeljitev pritožbe navaja štiri pritožbene razloge, ki se nanašajo na razveljavitev, pri čemer se prvi od njih, ki je razdeljen na tri dele, nanaša na kršitev obveznosti obrazložitve, ki jo ima Splošno sodišče, in pravice do obrambe pri preučitvi dejanskega izvajanja odločilnega vpliva družbe Areva nad družbama Areva T&D SA in Areva T&D AG v obdobju med 9. januarjem in 11. majem 2004, saj je Splošno sodišče:
—
obrazložitev Komisije nadomestilo z lastno obrazložitvijo, pri čemer je
a posteriori
k sporni odločbi dodalo razloge za ugotovitev, da je Komisija lahko pravilno trdila, da družba Areva ni ovrgla domneve o dejanskem izvajanju odločilnega vpliva;
—
navedlo trditve, na podlagi katerih ni mogoče razbrati razlogov, iz katerih ni ugodilo njenim trditvam, ki so se nanašale na ovrženje te domneve, in
—
družbi Areva naložilo breme nemogočega dokaza (
probatio diabolica
) v okviru izpodbijanja navedene domneve in ji ni omogočilo, da se opredeli glede novih razlogov, dodanih k sporni odločbi.
Drugi trije pritožbeni razlogi, ki jih navaja družba Areva, se nanašajo na kršitve:
—
pravil o solidarnosti za plačilo glob, zaradi česar sta bili kršeni načeli pravne varnosti in individualizacije sankcij, saj Splošno sodišče ni sankcioniralo Komisije za ustvarjanje
de facto
solidarnosti med družbama Areva in Alstom, ki nista nikoli tvorili skupne ekonomske enote;
—
pravil o prenosu pristojnosti Komisije in obveznosti obrazložitve, ki jo ima Splošno sodišče, ter načela individualizacije kazenskih sankcij, saj Splošno sodišče ni sankcioniralo Komisije, ker v izpodbijani odločbi ni odločila o vprašanju prispevka družbe Alstom po eni strani in družbe Areva po drugi k globi ter je tako implicitno prenesla reševanje tega vprašanja na nacionalno sodišče ali arbitražo, čeprav taka odločitev spada v polje proste presoje Komisije glede sankcij, ki je ni mogoče prenesti, in
—
načel sorazmernosti in enakega obravnavanja, saj je Splošno sodišče potrdilo globo, solidarno naloženo družbi Areva zaradi kršitve, ki je trajala štiri mesece, v znesku, ki pomeni približno polovico zneska, ki ga mora družba Alstom solidarno plačati za kršitev, ki je trajala dvanajst let, ali dvakrat toliko globe, kolikor je mora družba Alstom plačati sama za neposredno štiriletno sodelovanje pri zadevnem omejevalnem sporazumu, ne da bi bilo to upravičeno zaradi bistvene razlike v velikosti družb ali resnosti kršitve v zadevnem obdobju.
Družbe skupine Alstom v utemeljitev pritožbe navajajo pet pritožbenih razlogov za razveljavitev, med katerimi so nekateri razdeljeni na več delov, nanašajo pa se na kršitve:
—
obveznosti obrazložitve, saj je Splošno sodišče po eni strani razsodilo, da je Komisija pravno zadostno obrazložila svojo ugotovitev, s katero je sprejela skupno in solidarno odgovornost družbe Alstom ter družb Areva T&D SA in Areva T&D AG, pri čemer ta ugotovitev temelji na tem, da naj družba Alstom ne bi izpodbila domneve o dejanskem izvajanju odločilnega vpliva nad svojima odvisnima družbama, medtem ko Komisija ni odgovorila na dokaze, ki jih je predložila družba Alstom za izpodbitje te domneve (prvi del), po drugi pa, da je bila Komisija upravičena, da ne obrazloži, zakaj se družbama, ki na dan sprejetja odločbe nista tvorili ekonomske enote, lahko globa naloži solidarno (drugi del);
—
obveznosti obrazložitve, ki jo ima Splošno sodišče, saj:
—
je to obrazložitev Komisije nadomestilo z lastno obrazložitvijo, pri čemer je
a posteriori
k izpodbijani odločbi dodalo razloge, ki jih v njej ni (prvi trije deli), in
—
to ni pravno zadostno odgovorilo na trditev, ki jo je navedla pritožnica, da družbama, ki na dan sprejetja odločbe Komisije nista tvorili ekonomske enote, globa ne more biti solidarno naložena (četrti del);
—
člena 101 PDEU ter načel pravice do pravičnega sojenja in domneve nedolžnosti iz členov 47 in 48 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, ki sta zagotovljeni s členom 6 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane v Rimu 4. novembra 1950, saj je Splošno sodišče:
—
pri uporabi domneve o izvajanju odločilnega vpliva sprejelo opredelitev izvajanja takega vpliva matične družbe nad njeno odvisno družbo, in sicer brez kakršne koli povezave z dejanskim ravnanjem na zadevnem trgu, in tako povzročilo neovrgljivost te domneve ter
—
nepravilno uporabilo pravo, ko je presodilo, da gre za dejansko izvajanje odločilnega vpliva družbe Areva T&D Holding nad družbama Areva T&D SA in Areva T&D AG v obdobju med 9. januarjem in 11. majem 2004;
—
pojma solidarnosti, saj:
—
je Splošno sodišče razsodilo, da se s pojmom solidarnosti določajo deleži posameznih prispevkov družb, ki jim je solidarno naložena globa, in
—
Splošno sodišče ni sankcioniralo Komisije zaradi prenosa pristojnosti za ugotovitev odgovornosti posamičnih družb in je s tem kršilo načeli pravne varnosti in individualizacije kazenskih sankcij ter člen 13 PEU;
—
obveznosti Splošnega sodišča, da odgovori na tožbene razloge, saj je to napačno razumelo obseg tožbenega razloga, ki se nanaša na kršitev pravice do učinkovitega pravnega sredstva in do sodnega varstva, ter zato ni odgovorilo na navajani tožbeni razlog, temveč na drug tožbeni razlog, ki ni bil zatrjevan.
B –
Obravnava pritožbenih razlogov
1. Pritožbeni razlogi, ki se nanašajo na odgovornost matičnih družb za kršitveno ravnanje njihovih hčerinskih družb
a) Prvi pritožbeni razlog, ki ga navajajo družbe skupine Alstom in ki se nanaša na kršitev obveznosti obrazložitve, ki jo ima Komisija
i) Prvi del prvega pritožbenega razloga, ki ga navajajo družbe skupine Alstom
– Trditve strank
Družbe skupine Alstom s prvim delom prvega pritožbenega razloga, ki se nanaša na točke od 90 do 99 izpodbijane sodbe, Splošnemu sodišču očitajo, da ni sankcioniralo Komisije zaradi kršitve obveznosti obrazložitve, ki jo ima. Komisija naj zlasti ne bi odgovorila na trditve, ki jih je navedla družba Alstom v odstavkih od 90 do 150 odgovora na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah in jih podprla z odgovoru priloženimi dokumenti ter ki so se nanašale na izpodbijanje domneve o izvajanju dejanskega odločilnega vpliva. Ti dokazi naj bi pokazali, da so kljub domnevi o izvajanju dejanskega odločilnega vpliva družbe Alstom na hčerinske družbe v njeni stoodstotni lasti zadnje v času kršitve svoje ravnanje na trgu določale neodvisno od svoje matične družbe.
Družbe skupine Alstom poleg tega trdijo, da je Splošno sodišče izkrivilo sporno odločbo, zlasti v točki 95 izpodbijane sodbe, ker v točkah od 345 do 347 navedene odločbe nikakor niso povzeti odstavki od 90 do 150 odgovora na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah.
Komisija predlaga zavrnitev trditev, ki jih navajajo družbe skupine Alstom.
– Presoja Sodišča
Najprej je treba opozoriti, da se, zlasti glede na gospodarske, organizacijske in pravne povezave med matično in hčerinsko družbo, kršitev pravil konkurence, ki jo stori hčerinska družba, lahko pripiše matični družbi, ker ta hčerinska družba, čeprav je ločen pravni subjekt, o svojem ravnanju na trgu ne odloča samostojno, ampak se v bistvu ravna po navodilih matične družbe (glej zlasti sodbi z dne 10. septembra 2009 v zadevi Akzo Nobel in drugi proti Komisiji,
C-97/08 P, ZOdl., str. I-8237
, točka 58, in z dne 19. julija 2012 v združenih zadevah Alliance One International in Standard Commercial Tobacco proti Komisiji in Komisija proti Alliance One International in drugim, C‑628/10 P in C‑14/11 P, točka 43).
Ker sta v takem primeru matična in hčerinska družba del iste gospodarske enote in sta eno samo podjetje v smislu člena 81 ES, lahko Komisija odločbo, s katero je naloženo plačilo glob, naslovi na matično družbo, ne da bi bilo treba dokazati, da je bila matična družba pri tej kršitvi osebno vpletena (glej zgoraj navedeni sodbi Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, točka 59, in Alliance One International in Standard Commercial Tobacco proti Komisiji in Komisija proti Alliance One International in drugim, točka 44).
V posebnem primeru, ko je matična družba stoodstotna lastnica kapitala svoje hčerinske družbe, ki je kršila pravila Unije o konkurenci, je Sodišče pojasnilo, da ima ta matična družba na eni strani možnost odločilnega vplivanja na ravnanje te hčerinske družbe, na drugi strani pa obstaja ovrgljiva domneva, da ta matična družba dejansko izvaja tak vpliv (zgoraj navedena sodba Alliance One International in Standard Commercial Tobacco proti Komisiji in Komisija proti Alliance One International in drugim, točka 46 in navedena sodna praksa).
Da bi bilo v teh okoliščinah mogoče domnevati, da matična družba dejansko odločilno vpliva na poslovno politiko hčerinske družbe, zadostuje, da Komisija dokaže, da je celoten kapital te hčerinske družbe v lasti matične družbe. Komisija bo lahko tako matično družbo štela za solidarno dolžnico za plačilo globe, naložene njeni hčerinski družbi, razen če ta matična družba, ki mora to domnevo ovreči, ne predloži zadostnih dokazov, da njena hčerinska družba na trgu ravna samostojno (zgoraj navedeni sodbi Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, točka 61, in Alliance One International in Standard Commercial Tobacco proti Komisiji in Komisija proti Alliance One International in drugim, točka 47).
Poleg tega mora biti odločba o uporabi pravil Unije s področja konkurenčnega prava, takrat ko zadeva več naslovnikov in se nanaša na pripis odgovornosti za kršitev, glede vsakega naslovnika dovolj obrazložena, zlasti glede naslovnikov, ki morajo v skladu s to odločbo odgovarjati za to kršitev. Tako je treba v odločbi glede matične družbe, ki se šteje za odgovorno za kršitev hčerinske družbe, načeloma pojasniti razloge, ki utemeljujejo odgovornost te družbe za kršitev (zgoraj navedena sodba Alliance One International in Standard Commercial Tobacco proti Komisiji in Komisija proti Alliance One International in drugim, točka 75).
V zvezi zlasti z odločbami Komisije, ki glede nekaterih naslovnikov temeljijo izključno na domnevi dejanskega odločilnega vplivanja, je treba ugotoviti, da mora Komisija v vsakem primeru – sicer postane ta domneva dejansko neizpodbojna – tem naslovnikom ustrezno predstaviti, zakaj elementi dejanskega stanja in pravni elementi, ki so se uveljavljali, niso zadostovali za ovrženje navedene domneve (sodba z dne 29. septembra 2011 v zadevi Elf Aquitaine proti Komisiji,
C-521/09 P, ZOdl., str. I-8947
, točka 153).
Vendar se Komisiji nikakor ni treba opreti samo na navedeno domnevo. Tej instituciji namreč nič ne preprečuje, da na podlagi drugih dokazov ali kombinacije teh dokazov in navedene domneve ugotovi, da matična družba dejansko odločilno vpliva na hčerinsko družbo (zgoraj navedena sodba Alliance One International in Standard Commercial Tobacco proti Komisiji in Komisija proti Alliance One International in drugim, točka 49).
V obravnavani zadevi, kot je Splošno sodišče ugotovilo v točki 91 izpodbijane sodbe, iz sporne odločbe, zlasti njenih točk 335, od 348 do 356 in 358 obrazložitve, izhaja, da se Komisija, da bi družbi Alstom pripisala odgovornost za kršitve, ki so jih storile njene hčerinske družbe v njeni stoodstotni lasti, nazadnje ni oprla zgolj na domnevo o dejanskem odločilnem vplivanju, temveč zlasti na metodo, imenovano „dvojna podlaga“, ki to domnevo združuje z drugimi dokazi, in sicer v obravnavani zadevi na dejansko stanje, ki se je pokazalo med potekom upravnega postopka in ki potrjuje navedeno domnevo (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Alliance One International in Standard Commercial Tobacco proti Komisiji in Komisija proti Alliance One International in drugim, točka 50).
Kot je poudaril generalni pravobranilec v točkah 25 in 26 sklepnih predlogov, se na podlagi ugotovitev, navedenih v sporni odločbi, zdi, da Komisiji ni mogoče očitati, da v zvezi s pripisom odgovornosti za zadevno kršitev družbi Alstom ni navedla podrobne obrazložitve v skladu z zahtevami sodne prakse.
Taka obrazložitev je v skladu s ciljem obveznosti obrazložitve posamične odločbe, ki je poleg omogočanja sodnega nadzora zagotavljati zadevnim osebam zadostne informacije, na podlagi katerih lahko ugotovijo, ali odločba morda vsebuje napako, ki omogoča njeno izpodbijanje (glej po analogiji sodbo z dne 8. maja 2013 v zadevi ENI proti Komisiji, C‑508/11 P, točka 71).
Natančneje – v zvezi z dokazi, na katere se je družba Alstom sklicevala v točkah od 90 do 150 odgovora na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, da bi ovrgla domnevo o dejanskem izvajanju odločilnega vpliva – čeprav se zdi, da Komisija v izpodbijani odločbi ni posamično obravnavala vseh teh dokazov, pa je zadevni osebi zagotovila zadostne informacije, ki so ji omogočale ugotoviti, ali je odločba utemeljena ali pa morda vsebuje napako, ki omogoča njeno izpodbijanje, in ki Splošnemu sodišču omogočajo izvajanje nadzora nad zakonitostjo navedene odločbe (glej v tem smislu zlasti sodbo z dne 28. junija 2005 v združenih zadevah Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji,
C-189/02 P, C-202/02 P, od C-205/02 P do C-208/02 P in C-213/02 P, ZOdl., str. I-5425
, točka 462, in zgoraj navedeno sodbo ENI proti Komisiji, točka 72).
Kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 28 sklepnih predlogov, je treba ugotoviti, da je Komisija v okviru podrobne obrazložitve pripisa odgovornosti za zadevno kršitev družbi Alstom v skladu z metodo z dvema podlagama, kakor je izvedena v sporni odločbi, zlasti celovito presodila dokaze, ki jih je družba Alstom navedla v točkah od 90 do 150 odgovora na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, v obsegu, v katerem so bili ti lahko upoštevni za ovrženje domneve o dejanskem izvajanju odločilnega vpliva.
V zvezi z odločbo, kot je izpodbijana odločba, v kateri se, kot je že bilo navedeno v točki 37 te sodbe, odgovornost matične družbe za kršitev, ki jo je storila hčerinska družba, utemeljuje z metodo dvojne podlage, ki združuje domnevo o dejanskem izvajanju odločilnega vpliva z v tej odločbi podrobno navedenimi dokazi, je taka celovita presoja načeloma skladna z ravnjo obrazložitve, ki jo mora doseči Komisija, saj matični družbi omogoča, da se seznani z razlogi, iz katerih je Komisija odločila, da ji pripiše odgovornost za kršitev, ki jo je storila njena hčerinska družba.
Družbe skupine Alstom poleg tega niso pojasnile, kako naj bi jim domnevno nepopolna obrazložitev sporne odločbe preprečila učinkovito obrambo njihovih pravic pred Splošnim sodiščem ali temu preprečila izvedbo nadzora. Nasprotno, podrobna analiza trditev družbe Alstom, s katerimi je poskušala izpodbiti domnevo o odločilnem vplivanju, ki jo je Splošno sodišče izvedlo v točkah od 93 do 97 izpodbijane sodbe, potrjuje, da je družba Alstom lahko učinkovito branila svoje pravice pred Splošnim sodiščem in da je to lahko izvedlo nadzor (glej po analogiji sklepa z dne 7. februarja 2012 v zadevi Total in Elf Aquitaine proti Komisiji, C‑421/11 P, točka 57, in z dne 13. septembra 2012 v zadevi Total in Elf Aquitaine proti Komisiji, C‑495/11 P, točka 50).
Poleg tega je treba v zvezi z zahtevano ravnjo obrazložitve najprej navesti, da – drugače od položaja, ki je bil sporen v postopku, v katerem je bila izdana sodba z dne 29. septembra 2011 v zadevi Elf Aquitaine proti Komisiji (
C-521/09 P, ZOdl., str. I-8947
), na katero se sklicujejo družbe skupine Alstom – te družbe v obravnavani zadevi niso bile soočene s prvo odločbo Komisije, v kateri je ta spremenila svoj običajni pristop in se oprla samo na domnevo odločilnega vplivanja matične družbe na hčerinsko družbo, da bi kršitev pripisala matični družbi (glej po analogiji zgoraj navedeni sklep Total in Elf Aquitaine proti Komisiji z dne 7. februarja 2012, točka 58).
Nazadnje, drugače kot to trdijo družbe skupine Alstom, Komisiji nič ni preprečevalo, da se je v okviru obravnavanja odgovornosti družbe Alstom za kršitvena ravnanja njenih hčerinskih družb oprla med drugim, kot je razvidno iz točke 97 izpodbijane sodbe, na dokaze, ki so jih predložile tretje osebe, v obravnavani zadevi družbe skupine Areva.
Zato je treba prvi del prvega pritožbenega razloga, ki ga navajajo družbe skupine Alstom, zavrniti.
ii) Drugi del prvega pritožbenega razloga, ki ga navajajo družbe skupine Alstom
Družbe skupine Alstom v drugem delu prvega pritožbenega razloga, ki se nanaša na točko 200 izpodbijane sodbe, Splošnemu sodišču očitajo, da ni sankcioniralo Komisije, ker ni posebej obrazložila dejstva, da je družbama Alstom in Areva T&D SA solidarno naložila plačilo globe, čeprav v času sprejetja sporne odločbe nista bili več eno podjetje.
Ta drugi del je treba zavrniti.
V skladu z ustaljeno sodno prakso se namreč, če se kršitveno ravnanje hčerinske družbe lahko pripiše njeni matični družbi, lahko šteje, da te družbe v obdobju kršitve tvorijo ekonomsko enoto in s tem eno samo podjetje v smislu konkurenčnega prava Unije. V teh okoliščinah zato Komisija sme šteti matično družbo za solidarno odgovorno za kršitveno ravnanje hčerinske družbe v navedenem obdobju in tako tudi za plačilo globe, ki je zadnjenavedeni naložena (glej v tem smislu zlasti zgoraj navedeno sodbo Alliance One International in Standard Commercial Tobacco proti Komisiji in Komisija proti Alliance One International in drugim, točki 44 in 47 ter navedena sodna praksa).
Ob upoštevanju tega dobro uveljavljenega načela je Splošno sodišče v točki 200 izpodbijane sodbe pravilno presodilo, da je Komisija v izpodbijani odločbi lahko menila, da zgolj to, da v času sprejetja odločbe Komisije o ugotovitvi kršitve hčerinska družba, ki je kršitev storila, in matična družba, ki se ji je ta kršitev lahko pripisala, nista več tvorili ekonomske enote in zato nista bili eno samo podjetje v smislu člena 81 ES, Komisiji ne more preprečevati, da bi uporabila možnost naložitve globe, ki jo morajo te družbe plačati solidarno, tako da v zvezi s to točko posebna obrazložitev ni bila potrebna.
V teh okoliščinah, glede na to, da je iz preučitve prvega dela prvega pritožbenega razloga, ki ga navajajo družbe skupine Alstom, razvidno, da je sporna odločba pravno zadostno utemeljena, saj se je družba Alstom lahko seznanila z razlogi, iz katerih ji je Komisija pripisala kršitveno ravnanje njenih hčerinskih družb, Splošno sodišče pa je lahko izvedlo nadzor, Splošnemu sodišču ni mogoče očitati, da ni sankcionirano Komisije, ker ni posebej obrazložila tega, da je globo, ki mora biti plačana solidarno, naložila družbam, ki ne tvorijo več enega samega podjetja.
To velja še toliko bolj, saj – kot je v bistvu navedel generalni pravobranilec v točkah 39 in 40 sklepnih predlogov – naložitev take globe družbam, ki v času sprejetja odločbe Komisije ne tvorijo več enega samega podjetja, ne odstopa od prejšnje prakse Komisije, tako da je lahko zahtevana raven obrazložitve nižja.
Iz navedenega sledi, da je treba drugi del prvega pritožbenega razloga, ki ga navajajo družbe skupine Alstom, in zato celotni prvi pritožbeni razlog zavrniti.
b) Prvi pritožbeni razlog, ki ga navaja družba Areva, in drugi pritožbeni razlog, ki ga navajajo družbe skupine Alstom, ki se nanašata na kršitev obveznosti obrazložitve, ki jo ima Splošno sodišče
Najprej je treba opozoriti, da mora v skladu z ustaljeno sodno prakso obrazložitev sodbe jasno in nedvoumno izražati sklepanje Splošnega sodišča, tako da se zainteresirane stranke lahko seznanijo z utemeljitvijo sprejete odločbe in da Sodišče opravi sodni nadzor (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo ENI proti Komisiji, točka 74).
Vendar obveznost obrazložitve Splošnemu sodišču ne nalaga, da zagotovi razlago, ki bi izčrpno in posamično sledila vsem točkam dokazovanja, ki jih navajajo stranke v sporu. Obrazložitev je torej lahko implicitna, če zadevnim osebam omogoča, da se seznanijo z razlogi, iz katerih Splošno sodišče ni sprejelo njihovih argumentov, Sodišču pa, da razpolaga z zadostnimi elementi za izvajanje nadzora (glej zlasti sodbo z dne 11. julija 2013 v zadevi Ziegler proti Komisiji, C‑439/11 P, točka 82).
Poleg tega pri nadzoru zakonitosti iz člena 263 PDEU sodišče Unije obrazložitve avtorja izpodbijanega akta nikakor ne more nadomestiti s svojo obrazložitvijo (glej zlasti sodbo z dne 24. januarja 2013 v zadevi Frucona Košice proti Komisiji, C‑73/11 P, točka 89 in navedena sodna praksa).
Vendar Splošnemu sodišču ni mogoče očitati, da je glede odgovornosti matične družbe za kršitev, ki jo je storila njena hčerinska družba, obrazložitev Komisije nadomestilo s svojo obrazložitvijo, če se obrazložitev zadevne sodbe nanaša na dokaze, ki so jih tožeče stranke pred Splošnim sodiščem navajale z namenom, da ovržejo domnevo o dejanskem izvajanju odločilnega vpliva, ki jo mora Splošno sodišče preučiti v okviru nadzora zakonitosti sporne odločbe (glej v tem smislu zgoraj navedena sklepa Total in Elf Aquitaine proti Komisiji z dne 7. februarja 2012, točka 65, in Total in Elf Aquitaine proti Komisiji z dne 13. septembra 2012, točka 60).
i) Prvi del drugega pritožbenega razloga, ki ga navajajo družbe skupine Alstom
Družbe skupine Alstom s prvim delom drugega pritožbenega razloga Splošnemu sodišču očitajo, da je v točkah od 102 do 110 izpodbijane sodbe obrazložitev Komisije nadomestilo s svojo obrazložitvijo. Splošno sodišče naj bi v navedenih točkah obravnavalo dokaze, ki jih je družba Alstom predlagala v točkah od 90 do 150 odgovora na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah in ki so se nanašali na ovrženje domneve o dejanskem izvajanju odločilnega vpliva v obdobju od 7. decembra 1992 do 8. januarja 2004. Vendar naj ti dokazi v sporni odločbi ne bi bili nikjer obravnavani, zato naj bi Splošno sodišče torej tako presojo dodalo k obrazložitvi sporne odločbe.
Ta trditev temelji na predpostavki, da Komisija v izpodbijani odločbi ni ustrezno preučila dokazov, ki jih je družba Alstom navedla v točkah od 90 do 150 odgovora na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah.
Kot je razvidno iz preučitve prvega pritožbenega razloga, ki ga navajajo družbe skupine Alstom, te predpostavke ni mogoče sprejeti, saj je bilo v točki 42 te sodbe ugotovljeno, da je sporna odločba glede odgovornosti družbe Alstom za kršitev njene hčerinske družbe zadostno obrazložena, vključno s sprejetjem celovitega stališča o dokazih, ki jih je družba Alstom predložila v odstavkih od 90 do 150 odgovora na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah.
Kot je razvidno iz točke 57 te sodbe, poleg tega Splošnemu sodišču ni mogoče očitati, da je v točkah od 102 do 110 izpodbijane sodbe razširilo obrazložitev, ki se nanaša na navedene odstavke od 90 do 150, kot je razvidna iz sporne odločbe, saj se je Splošno sodišče v navedenih točkah izpodbijane sodbe omejilo na podrobnejšo proučitev trditev in dokazov, ki jih je družba Alstom predložila v upravnem postopku.
Zato je treba prvi del drugega pritožbenega razloga, ki ga navajajo družbe skupine Alstom, zavrniti.
ii) Prvi pritožbeni razlog, ki ga navaja družba Areva, in drugi del drugega pritožbenega razloga, ki ga navajajo družbe skupine Alstom
– Trditve strank
Družba Areva s prvim pritožbenim razlogom, ki se nanaša na točke od 144 do 152 izpodbijane sodbe, Splošnemu sodišču očita, da je kršilo obveznost obrazložitve, ki jo ima Splošno sodišče, in pravico do obrambe.
Najprej, Splošno sodišče naj bi v točki 150 izpodbijane sodbe obrazložitev Komisije nadomestilo s svojo obrazložitvijo, pri čemer naj bi k sporni odločbi dodalo nova razloga za zavrnitev trditev, da družbi Areva in Areva T&D Holding od 9. januarja 2004 do 11. maja 2004 nista imeli dovolj izkušenj v sektorju T & D, da bi lahko dejansko odločilno vplivali na ravnanje družb Areva T&D SA in Areva T&D AG (v nadaljevanju: skupaj: hčerinski družbi T & D).
Ta nova razloga naj bi bila oblikovana s trditvijo, da ni mogoče izključiti, da bi družbi Areva in Areva T&D Holding imeli možnost seznaniti se s sektorjem T & D v obdobju med sklenitvijo pogodbe o prodaji hčerinskih družb T & D s strani družbe Alstom septembra 2003 in z dejanskim prenosom teh hčerinskih družb 8. januarja 2004, in navedbo, da ni mogoče izključiti niti tega, da je izbor novega vodje teh hčerinskih družb zunaj skupine družbi Areva omogočil, da pridobi znanje v tem sektorju.
Dalje, iz ugotovitev Splošnega sodišča naj ne bi bilo mogoče razbrati razlogov, iz katerih to ni sprejelo trditev družbe Areva. Tako naj bi bila izpodbijana sodba pomanjkljivo obrazložena.
Nazadnje, Splošno sodišče naj bi kršilo tudi pravico do obrambe družbe Areva. Splošno sodišče naj bi s tem, da se je oprlo na razloge, ki naj bi bili dejansko domneve ali hipotetični scenariji, domnevo o dejanskem izvajanju odločilnega vpliva spremenilo v neizpodbojno in od družbe Areva zahtevalo
probatio diabolica
v okviru dokazovanja odsotnosti njenega dejanskega odločilnega vplivanja na hčerinski družbi T & D, ker je od nje zahtevalo negativen dokaz odsotnosti vpletanja v njuno ravnanje. Splošno sodišče naj družbi Areva ne bi dalo možnosti, da se opredeli glede teh dveh novih razlogov, ki jih je dodalo k sporni odločbi.
Družbe skupine Alstom z drugim delom drugega pritožbenega razloga Splošnemu sodišču očitajo, da je kršilo obveznost obrazložitve, ki jo ima, pri čemer navajajo v bistvu enak očitek, kot ga navaja družba Areva v okviru svojega prvega pritožbenega razloga.
Komisija tem trditvam oporeka. Natančneje, trdi, da je pritožbeni razlog, ki ga navaja družba Areva, nedopusten, ker ta z njim dejansko oporeka presoji dokazov, ki jo je sprejelo Splošno sodišče.
– Presoja Sodišča
Prvič, kot nedopustno je treba zavreči trditev, ki jo je družba Areva prvič navedla v fazi replike in s katero Splošnemu sodišču očita, da ni sankcioniralo Komisije zaradi kršitve obveznosti obrazložitve v okviru preučitve dejanskega izvajanja odločilnega vpliva družbe Areva na hčerinski družbi T&D.
Ta trditev se bistveno razlikuje od trditev, ki jih je družba Areva navedla v svoji pritožbi in ki se nanašajo le na obveznost obrazložitve, ki jo ima Splošno sodišče.
Ugotoviti je treba, da je ta trditev v skladu s pravilom iz členov 127 in 190 Poslovnika nov razlog, naveden med pritožbenim postopkom, ki ga je treba zavreči kot nedopustnega, ker ne izhaja iz pravnih in dejanskih okoliščin, ki so se razkrile med postopkom pred Sodiščem (glej zlasti sodbo z dne 19. decembra 2013 v združenih zadevah Siemens in drugi proti Komisiji, C‑239/11 P, C‑489/11 P in C‑498/11 P, točka 371 in navedena sodna praksa).
Drugič, z vidika sodne prakse, navedene v točkah od 54 do 57 te sodbe, je treba proučiti trditev, ki jo navajajo družba Areva in družbe skupine Alstom, da je Splošno sodišče v točki 150 izpodbijane sodbe k obrazložitvi sporne odločbe dodalo dva domnevno nova razloga, ki sta navedena v točki 64 te sodbe.
V zvezi s tem je treba točko 150 izpodbijane sodbe preučiti v okviru sklepanja Splošnega sodišča iz točk od 144 do 152 navedene sodbe v odgovor na tretji tožbeni razlog, s katerim so družbe skupine Areva pred Splošnim sodiščem trdile, da matični družbi Areva in Areva T&D Holding nista imeli dovolj izkušenj v sektorju T & D, da bi lahko dejansko odločilno vplivali na ravnanje hčerinskih družb T & D.
Vendar kot je v bistvu navedel generalni pravobranilec v točkah od 65 do 71 sklepnih predlogov, taka preučitev pokaže, da Splošno sodišče v točki 150 izpodbijane sodbe nikakor ni dodalo dveh novih razlogov k obrazložitvi sporne odločbe, s čimer bi obrazložitev sporne odločbe nadomestilo s svojo obrazložitvijo, temveč se je v okviru nadzora zakonitosti navedene odločbe omejilo na podrobnejši odgovor na trditve, ki so bile pred njim navajane za ovrženje domneve o dejanskem izvajanju odločilnega vpliva z utemeljitvijo, da se očitana kršitev ne more pripisati matičnima družbama Areva in Areva T&D Holding, saj nista imeli dovolj izkušenj v sektorju T & D.
Tretjič, treba je zavrniti trditev družbe Areva, da ji sklepanje Splošnega sodišča glede teh dveh domnevno novih razlogov, dodanih k sporni odločbi, ni omogočalo seznanitve s tem, kako naj bi ta razloga upravičevala ugotovitev dejanskega izvajanja odločilnega vpliva.
V zvezi s tem zadošča navesti, kot je razvidno iz točke 75 te sodbe, da ta razloga, ki ju navaja družba Areva, ne utemeljujeta ugotovitve dejanskega izvajanja odločilnega vpliva, temveč sta le razloga, ki ju je Splošno sodišče navedlo v odgovor na trditve družb skupine Areva v upravnem postopku in nato pred Splošnim sodiščem, da matični družbi te skupine nista mogli dejansko izvajati odločilnega vpliva na zadevni hčerinski družbi, saj nista imeli izkušenj v sektorju T & D.
Četrtič, trditev, ki jo navaja družba Areva v zvezi s kršitvijo pravice do obrambe, in sicer da naj ne bi mogla zavzeti stališča o teh dveh domnevno novih dokazih, je treba zavrniti. Pravica do obrambe namreč nikakor ni mogla biti kršena, saj je iz točke 75 te sodbe razvidno, da je Splošno sodišče ta razloga navedlo v odgovor na trditve, ki so jih družbe skupine Areva navedle same.
Petič, kot neutemeljeno je treba zavrniti tudi trditev družbe Areva, da ji je bila kršena pravica do obrambe, ker naj bi ji Splošno sodišče s tem, da je morala predložiti negativni dokaz o nevpletanju v ravnanje svojih hčerinskih družb, naložilo
probatio diabolica
.
Pristop Splošnega sodišča v zvezi z dokazi, ki so jih družbe skupine Areva predložile za ovrženje domneve o dejanskem izvajanju odločilnega vpliva, kot celota namreč ne ustreza
probatio diabolica
. Iz sodne prakse izhaja, da morajo subjekti, ki želijo ovreči navedeno domnevo, predložiti vse elemente, ki so povezani z gospodarskimi, organizacijskimi in pravnimi povezavami, ki zadevno hčerinsko družbo povezujejo z matično družbo, in ki po njihovem mnenju dokazujejo, da ti ne tvorita ekonomske enote (zgoraj navedena sodba Elf Aquitaine proti Komisiji, točka 65).
To, da je težko predložiti nasprotni dokaz, potreben za ovrženje domneve, samo še ne pomeni, da je ta dejansko neizpodbojna, zlasti če lahko ta dokaz v okviru svojih dejavnosti najlažje poiščejo subjekti, na katere se domneva nanaša (zgoraj navedena sodba Elf Aquitaine proti Komisiji, točka 70).
Glede na navedeno je treba prvi pritožbeni razlog, ki ga navaja družba Areva, in drugi del drugega pritožbenega razloga, ki ga navajajo družbe skupine Alstom, zavrniti.
iii) Četrti del drugega pritožbenega razloga, ki ga navajajo družbe skupine Alstom
Družbe skupine Alstom s četrtim delom drugega pritožbenega razloga Splošnemu sodišču očitajo dvojno odsotnost obrazložitve izpodbijane sodbe, saj iz točke 206 navedene sodbe ni mogoče razbrati razlogov, iz katerih je po eni strani Komisija lahko brez obrazložitve sporne odločbe v zvezi s tem naložila globo pravnima subjektoma, ki v času sprejetja sporne odločbe nista več tvorila gospodarske enote, in iz katerih po drugi strani sodna praksa, ki so jo navedle, ni bila upoštevna.
Glede na ugotovitve, navedene v točkah 49 in 50 te sodbe, v zvezi s tem zadošča ugotoviti, da Splošno sodišče ni napačno uporabilo prava, ko je v točki 200 izpodbijane sodbe razsodilo, da Komisiji ni mogoče očitati, da ni posebej obrazložila globe, ki jo morata solidarno plačati družbi Alstom in Areva T&D SA, glede na to, da ti družbi na dan sprejetja sporne odločbe nista več tvorili ekonomske enote, in ko je v točki 206 te sodbe razsodilo, da iz sodne prakse ne izhaja, da je mogoče globo, ki se plača solidarno, naložiti le družbam, ki ob sprejetju odločbe, s katero je ta globa naložena, tvorijo ekonomsko enoto.
Zato je treba četrti del drugega pritožbenega razloga, ki ga navajajo družbe skupine Alstom, zavrniti.
Iz tega izhaja, da je treba prvi pritožbeni razlog, ki ga navaja družba Areva, in drugi pritožbeni razlog, ki ga navajajo družbe skupine Alstom, razen tretjega dela tega razloga, ki bo obravnavan pozneje, zavrniti.
c) Tretji pritožbeni razlog, ki ga navajajo družbe skupine Alstom in ki se nanaša na kršitev člena 101 PDEU, zlasti pravil o pripisu kršitve, ter načel pravice do pravičnega sojenja in domneve nedolžnosti
i) Prvi del tretjega pritožbenega razloga, ki ga navajajo družbe skupine Alstom
Družbe skupine Alstom s prvim delom tretjega pritožbenega razloga Splošnemu sodišču očitajo, da je v okviru uporabe domneve o izvajanju odločilnega vpliva, kot je izvedena v točkah od 84 do 110 izpodbijane sodbe, sprejelo opredelitev izvajanja odločilnega vpliva matične družbe na hčerinsko družbo, ki ni nikakor povezana z dejanskim ravnanjem na upoštevnem trgu, in s tem to domnevo naredilo neizpodbojno.
Trdijo zlasti, da je Splošno sodišče s tem, da je o dejanskem izvajanju odločilnega vpliva sklepalo zgolj na podlagi organizacijskih, gospodarskih in pravnih povezav med matično družbo in eno od njenih hčerinskih družb, in ne na podlagi natančnih dejstev v zvezi s takim ali drugačnim dejanskim ravnanjem na zadevnem trgu, preseglo meje razumnega in družbi Alstom naložilo
probatio diabolica
, saj ta družba ni mogla ovreči domneve o dejanskem izvajanju odločilnega vpliva drugače kot z zanikanjem obstoja navedenih povezav in s tem svojega lastnega obstoja.
V zvezi s tem je treba najprej ugotoviti, da v nasprotju s trditvami družb skupine Alstom Splošno sodišče ni sklepalo o dejanskem odločilnem vplivu zgolj na podlagi organizacijskih, gospodarskih in pravnih povezav med matično družbo in eno od njenih hčerinskih družb.
Splošno sodišče je namreč v točki 103 izpodbijane sodbe ugotovilo, da dokumenti, ki jih je predložila družba Alstom v upravnem postopku, dokazujejo, da je vodstvo skupine Alstom – za vodenje je bila pristojna družba Alstom – sodelovalo pri določanju usmeritev za ravnanje sektorja T & D skupine Alstom in njenih različnih organizacijskih enot na trgu ter da je trajno nadziralo, kako ta sektor in njegove različne organizacijske enote izvajajo te usmeritve.
Dalje, kot je pravilno navedla Komisija, od nje ni mogoče zahtevati, da v položaju, v katerem se lahko uporabi domneva o dejanskem izvajanju odločilnega vpliva, po potrebi z njeno vključitvijo v uporabo metode dvojne podlage, kakršna je bila uporabljena v obravnavani zadevi, dokaže, da je matična družba dejansko uporabila organizacijske, gospodarske in pravne povezave, ki določajo njen odnos s hčerinskimi družbami v okviru natančnih dejstev v zvezi z nekim dejanskih ravnanjem na zadevnem trgu, saj bi s tako zahtevo navedena domneva postala neuporabna.
Poleg tega, kot izhaja iz točk 80 in 81 te sodbe, Splošnemu sodišču ni mogoče očitati, da je dejansko uporabilo neizpodbojno različico te domneve, s katero bi družbi Alstom naložilo
probatio diabolica
v zvezi z dokazi, ki jih je ta navedla za ovrženje te domneve.
Nazadnje, Sodišče je v zvezi s skladnostjo domneve o dejanskem izvajanju odločilnega vpliva z načeloma pravice do poštenega sojenja in domneve nedolžnosti že razsodilo, da je ta domneva sorazmerna z želenim legitimnim ciljem in je tako v mejah sprejemljivega, saj je namenjena predvsem vzpostavitvi ravnovesja med pomenom cilja omejevanja ravnanj, ki so v nasprotju s pravili konkurence, zlasti s členom 81 ES, in preprečevanja njihovega ponavljanja na eni strani ter pomenom zahtev nekaterih splošnih načel prava Unije, kot so zlasti načela domneve nedolžnosti, individualizacije kazni in pravne varnosti ter pravice do obrambe, vključno z načelom enakosti orožij, na drugi strani. Ravno zato je ta domneva izpodbojna (glej v tem smislu zlasti zgoraj navedeno sodbo ENI proti Komisiji, točka 50, in sodbo z dne 18. julija 2013 v zadevi Schindler Holding in drugi proti Komisiji, C‑501/11 P, točki 107 in 108).
Zato je treba prvi del tretjega pritožbenega razloga, ki ga navajajo družbe skupine Alstom, zavrniti.
ii) Drugi del tretjega pritožbenega razloga, ki ga navajajo družbe skupine Alstom
Družbe skupine Alstom z drugim delom tretjega pritožbenega razloga Splošnemu sodišču očitajo, da je napačno uporabilo pravo, ko je v točkah od 144 do 152 izpodbijane sodbe potrdilo sporno odločbo v delu, v katerem se v njej ugotavlja dejansko odločilno vplivanje družbe Areva T&D Holding na družbi Areva T&D SA in Areva T&D AG od 9. januarja do 11. maja 2004. Splošno sodišče naj bi se pri utemeljevanju presoje Komisije v točki 150 navedene sodbe oprlo na razloga, ki jima je družba Areva že oporekala v okviru svojega prvega pritožbenega razloga in ki sta navedena zgoraj v točki 65 te sodbe.
Glede tega je treba ugotoviti, da se trditve, ki jih v zvezi s tem navajajo družbe skupine Alstom, večinoma prekrivajo s tistimi, ki jih glede istih točk izpodbijane sodbe navaja družba Areva v okviru prvega pritožbenega razloga.
Sodišče je te trditve že zavrnilo v točki 77 te sodbe v okviru odgovora na prvi pritožbeni razlog družbe Areva, iz katerega je razvidno, da je Splošno sodišče pri obravnavi skupine trditev, ki jih je družba Areva navedla zaradi ovrženja domneve o dejanskem izvajanju odločilnega vpliva, analiziralo trditve družbe Areva ter izbrano in previdno ugotovilo, da se z njimi ni mogel dokazati neobstoj dejanskega izvajanja odločilnega vpliva.
Splošno sodišče s takim ravnanjem, kot je bilo navedeno že v točkah 80, 81 in 92 te sodbe, družbi Alstom nikakor ni naložilo
probatio diabolica
, s čimer bi domneva o dejanskem izvajanju odločilnega postala neizpodbojna.
Poleg tega trditve družbe Alstom, s katerimi ta Splošnemu sodišču očita tudi, da je v zvezi z navedenima razlogoma napačno ugotovilo dejstva, ne da bi kakor koli dokazala njihovo izkrivljenje, niso dopustne.
Ker zato tudi drugega dela tretjega pritožbenega razloga, ki ga navajajo družbe skupine Alstom, ni mogoče sprejeti, je treba tretji pritožbeni razlog v celoti zavrniti.
2. Pritožbeni razlogi, ki se nanašajo na uporabo pravil o solidarni odgovornosti za plačilo glob
Družba Areva v okviru svojih drugega in tretjega pritožbenega razloga ter družbe skupine Alstom v okviru, po eni strani, tretjega dela drugega pritožbenega razloga in, po drugi, četrtega pritožbenega razloga zatrjujejo, da je Splošno sodišče večkrat napačno uporabilo pravo pri razlagi in uporabi pravil o solidarni odgovornosti za plačilo glob, ki jih je Komisija naložila različnim pravnim osebam, ki so solidarno odgovorne zato, ker tvorijo eno samo podjetje, spoznano za odgovorno za kršitev pravil konkurenčnega prava Unije.
Prva skupina trditev, ki jih tako navajajo družbe pritožnice, se nanaša na „dejansko“ solidarnost za plačilo globe, ki naj bi jo Komisija naložila družbama Areva in Alstom kot zaporednima matičnima družbama hčerinskih družb, ki so kršile konkurenčno pravo, in ki naj jo Splošno sodišče ne bi sankcioniralo, čeprav naj bi bila v nasprotju zlasti z načeloma pravne varnosti in individualizacije kazenskih sankcij.
Druga skupina trditev, ki jih navedene pritožnice navajajo v zvezi s kršitvijo istih načel in člena 7 ES ter obveznosti obrazložite, se nanaša na določene ugotovitve v izpodbijani sodbi glede internih razmerij solidarne odgovornosti, to je na skupino načel, ki jih je navedlo Splošno sodišče in ki urejajo določitev deležev globe, ki jo morajo plačati solidarni dolžniki v svojem internem razmerju po tem, ko je globa Komisiji v celoti plačana s strani enega ali več teh solidarnih dolžnikov.
a) Trditve, ki se nanašajo na dejansko solidarnost, naloženo matičnima družbama Areva in Alstom
i) Trditve strank
Družbe pritožnice Splošnemu sodišču očitajo, da s tem, da ni ovrglo take uporabe pravil o solidarni odgovornosti za plačilo glob, kakršno je izvedla Komisija, ko naj bi za družbi Alstom in Areva, ki sta zaporedni matični družbi hčerinskih družb, ki so kršile konkurenčna pravila Unije, uporabila dejansko solidarnost, čeprav naj ti matični družbi skupaj ne bi nikoli tvorili ekonomske enote, ni spoštovalo načel pravne varnosti in individualizacije kazenskih sankcij.
Družba Areva dodaja, da naj Splošno sodišče tudi samo ne bi spoštovalo navedenih načel, in sicer s tem, da je v okviru izvajanja neomejene pristojnosti naložilo spremenjene globe, ki imajo prav tako učinek ustvarjanja dejanske solidarnosti.
Družbe skupine Alstom trdijo, da ta dejanska solidarnost po eni strani izhaja iz tega, da je znesek 25500000 EUR, ki ga je Splošno sodišče znižalo na 20400000 EUR in ki je solidarno naložen družbi Areva in hčerinskima družbama T & D, v celoti zajet v znesku 53550000 EUR, ki ga je Splošno sodišče znižalo na 48195000 EUR in ki je naložen družbi Alstom in njeni nekdanji hčerinski družbi Areva T&D SA, in po drugi strani iz tega, da vsota najvišjih zneskov, ki jih morajo plačati zaporedne matične družbe, presega znesek, ki ga mora plačati hčerinska družba.
Ta tehnika določitve globe, imenovana „zaporedna“, naj bi namreč povzročila vzpostavitev dejanske solidarnosti med družbama Alstom in Areva, saj naj bi znesek, ki bi ga Komisija dejansko izterjala od ene matične družbe, neposredno vplival na znesek, ki bi ga Komisija lahko izterjala od druge matične družbe, čeprav ti družbi nista nikoli tvorili enega samega podjetja v smislu pravil konkurenčnega prava Unije. Poleg tega naj taka tehnika ne bi omogočala zadevnima družbama, da se nedvoumno seznanita s točnim zneskom globe, ki ga mora vsaka od njiju plačati.
Splošno sodišče naj bi v sodbi z dne 13. septembra 2010 v zadevi Trioplast Industrier proti Komisiji (
T-40/06, ZOdl., str. II-4893
) v okoliščinah zaporednosti matičnih družb v razmerju do hčerinskih družb, ki so kršile konkurenčno pravo, ki so v bistvu enake okoliščinam v obravnavanih zadevah, potrdilo, da je taka tehnika določanja zunanjega razmerja solidarne odgovornosti v nasprotju z načelom individualizacije kazenskih sankcij.
Komisija primarno trdi, da so razlogi, ki jih navajajo družbe pritožnice, novi in zato nedopustni, saj se z njimi Splošnemu sodišču očita, da ni sankcioniralo Komisije za uvedbo dejanske solidarnosti med matičnima družbama Areva in Alstom. Šlo naj bi za razloge, ki naj jih navedene družbe v postopku na prvi stopnji ne bi navajale, čeprav bi jih lahko. Razlogi v zvezi s solidarno odgovornostjo, navajani pred Splošnim sodiščem, naj bi se nanašali zgolj na pravo oziroma
de iure
solidarnost med družbo Areva T&D SA in vsako od njenih zaporednih matičnih družb Alstom in Areva, kot je opredeljeno v sporni odločbi.
Komisija podredno v zvezi z utemeljenostjo zatrjuje, da je prenos družbe Areva T&D SA v zadevnem obdobju kršitve povzročil dvojno solidarno odgovornost te hčerinske družbe, in sicer z obema posameznima zaporednima matičnima družbama. Čeprav lahko metoda za določitev solidarne odgovornosti, sprejeta v obravnavani zadevi, omogoča prekrivanje zneskov, ki jih morata plačati družbi Areva in Alstom, pa naj to ne bi povzročalo
de iure
solidarne odgovornosti teh družb. S pravnega vidika naj bi bila namreč pomembna le solidarna odgovornost posamezne matične družbe s preneseno hčerinsko družbo.
Poleg tega naj, kadar je hčerinska družba odgovorna solidarno s svojimi zaporednimi matičnimi družbami, izračun globe, ki jo morajo te plačati, na podlagi celotnega izhodiščnega zneska, enakega izhodiščnemu znesku, naloženemu hčerinski družbi, ne bi bil v ničemer v nasprotju s pravom Unije. Drugače kot trdijo družbe pritožnice, naj bi Splošno sodišče v točki 74 zgoraj navedene sodbe Trioplast Industrier proti Komisiji potrdilo zakonitost te metode, ki naj bi bila sicer za zadevne matične družbe tudi ugodnejša od drugih metod, ki bi se lahko uporabile v takih primerih.
ii) Presoja Sodišča
– Dopustnost
Komisija podaja ugovor nedopustnosti zoper trditve družb pritožnic v zvezi z dejansko solidarnostjo, ki naj bi jo Komisija uvedla med matičnima družbama Areva in Alstom, z utemeljitvijo, da družbe pritožnice v tožbi na prvi stopnji teh trditev niso navajale. Na prvi stopnji naj bi te družbe oporekale le
de iure
solidarnosti med družbo Areva T&D SA in vsako od njenih zaporednih matičnih družb. Zato naj bi šlo za nove razloge, ki v okviru pritožbe niso dopustni.
V zvezi s tem iz ustaljene sodne prakse izhaja, da bi, če bi stranka pred Sodiščem lahko prvič navajala razlog, na katerega se pred Splošnim sodiščem ni sklicevala, to tej stranki omogočalo, da Sodišču predloži zadevo, katere predmet je širši kot tisti, o katerem je odločalo Splošno sodišče. V okviru pritožbe je pristojnost Sodišča načeloma omejena na preizkus presoje razlogov, ki jih je obravnavalo Splošno sodišče (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Alliance One International in Standard Commercial Tobacco proti Komisiji, točka 111).
Vendar pa trditev, ki na prvi stopnji ni bila navedena, ni nov razlog, ki je v pritožbi nedopusten, če je le razširitev trditev, ki so bile navedene v okviru tožbenega razloga iz tožbe pred Splošnim sodiščem (glej v tem smislu zlasti zgoraj navedeno sodbo Siemens in drugi proti Komisiji, točka 287).
Kot je v bistvu navedel generalni pravobranilec v točkah od 117 do 120 sklepnih predlogov, je treba ugotoviti, da je družba Alstom v tožbi na prvi stopnji v okviru svojega drugega tožbenega razloga, ki se je nanašal na kršitev pravil o solidarni odgovornosti za plačilo glob, ki izhajajo zlasti iz načela pravne varnosti in individualizacije kazenskih sankcij, navedla trditve, s katerimi je izrecno oporekala tehniki določitve globe, s katero je bil znesek globe, za plačilo katerega so solidarno odgovorne družba Areva in njeni nekdanji hčerinski družbi T & D, vključen v znesek globe, za plačilo katerega sta solidarno odgovorni družbi Alstom in Areva T&D SA.
Ugotoviti je torej treba, da je družba Alstom, čeprav na prvi stopnji Komisiji ni izrecno očitala vzpostavitve „dejanske“ solidarnosti, na isti pravni podlagi, na katero se sklicuje v pritožbi, izrecno oporekala tehniki, s katero je bila taka solidarnost vzpostavljena. Zato trditev, ki jo navaja družba Alstom v zvezi s to dejansko solidarnostjo, ni nov razlog, ki je v pritožbi nedopusten, saj je le razširitev trditev, ki so bile navedene v okviru tožbenega razloga iz tožbe pred Splošnim sodiščem.
V zvezi z družbo Areva je treba ugotoviti, da je ta pred Splošnim sodiščem navedla tožbeni razlog, ki se je nanašal na kršitev pravil o solidarni odgovornosti, ki izhajajo iz načela pravne varnosti, in ki delno sovpada s podlago razloga, navedenega v pritožbi, s katerim se oporeka dejanski solidarnosti. Čeprav se je ta razlog na prvi stopnji kot tak nanašal le na
de iure
solidarnost med družbama Areva T&D SA in Alstom, pa je družba Areva v okviru tega razloga vseeno navedla vprašanja glede dvojne solidarnosti, naložene družbi Areva T&D SA v razmerju do njenih posameznih zaporednih matičnih družb.
Poleg tega je Splošno sodišče, kot trdi družba Areva, pri izvajanju neomejene pristojnosti naložilo globo z enako „zaporedno“ metodo določanja globe. Iz tega sledi, da se je Splošno sodišče torej oprlo na to metodo, tako da trditev, ki se nanaša na dejansko solidarnost, ki izhaja iz uporabe te metode, izvira iz izpodbijane sodbe, in da se veljavnost navedene metode lahko izpodbija v pritožbenem postopku (glej v tem smislu sodbo z dne 10. aprila 2014 v združenih zadevah Komisija proti Siemens Österreich in drugim in Siemens Transmission & Distribution in drugi proti Komisiji, od C‑231/11 P do C‑233/11 P, točka 102 in navedena sodna praksa).
V teh okoliščinah je treba ugovor nedopustnosti, ki ga je vložila Komisija, zavrniti.
– Utemeljenost
Iz sodne prakse izhaja, da ima Komisija, kadar je lahko več pravnih oseb osebno odgovornih za sodelovanje pri kršitvi pravil konkurenčnega prava Unije, ker tvorijo eno samo podjetje, ki se mu ta kršitev lahko očita, v skladu s členom 23(2) Uredbe št. 1/2003 pristojnost, da jim solidarno naloži globo (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Siemens Österreich in drugim in Siemens Transmission & Distribution in drugi proti Komisiji, točke od 39 do 51).
Kadar pa se Komisija odloči izvajati pristojnost za sankcioniranje, ne more prosto določati zunanjega razmerja solidarnosti in zlasti zneska globe, katerega celotno plačilo lahko zahteva od vsakega solidarnega dolžnika (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Siemens Österreich in drugim in Siemens Transmission & Distribution in drugi proti Komisiji, točki 52 in 54).
Ker je v pojmu solidarnosti za plačilo globe v pravu Unije zgolj odražena neposredna posledica vzpostavitve pojma podjetja, določitev zneska globe, katerega celotno plačilo lahko Komisija zahteva od vsakega solidarnega dolžnika, izhaja iz uporabe, v posameznem primeru, tega pojma podjetja (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Siemens Österreich in drugim in Siemens Transmission & Distribution in drugi proti Komisiji, točki 51 in 57).
V zvezi s tem je treba opozoriti, da so avtorji Pogodb za opredelitev storilca kršitve konkurenčnega prava, ki se lahko kaznuje na podlagi členov 81 ES in 82 ES, izbrali pojem podjetja, in ne drugega pojma, kot sta družba ali pravna oseba (zgoraj navedena sodba Komisija proti Siemens Österreich in drugim in Siemens Transmission & Distribution in drugi proti Komisiji, točka 42).
Poleg tega je zakonodajalec Unije v členu 23(2) Uredbe št. 1/2003 uporabil ta isti pojem podjetja za opredelitev subjekta, ki mu Komisija lahko naloži globo zaradi kršitve pravil konkurenčnega prava Unije.
V skladu z ustaljeno sodno prakso pojem „podjetje“ v smislu konkurenčnega prava Unije zajema vse subjekte, ki opravljajo gospodarsko dejavnost, ne glede na njihovo pravno obliko in način financiranja. Ta pojem je treba razumeti, kot da označuje ekonomsko enoto, čeprav je s pravnega vidika ta enota sestavljena iz več fizičnih ali pravnih oseb (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Siemens Österreich in drugim in Siemens Transmission & Distribution in drugi proti Komisiji, točka 43).
Poleg tega ima Komisija pri določanju zunanjega razmerja solidarnosti, torej razmerja med Komisijo in različnimi osebami, ki tvorijo podjetje in se od njih lahko zahteva, da plačajo celoten znesek globe, naložene temu podjetju, nekatere omejitve.
Tako mora spoštovati načelo individualizacije kazenskih sankcij, ki zahteva, da mora biti v skladu s členom 23(3) Uredbe št. 1/2003 znesek globe, ki se plača solidarno, določen glede na težo kršitve, ki se individualno očita zadevni družbi, in njeno trajanje (zgoraj navedena sodba Komisija proti Siemens Österreich in drugim in Siemens Transmission & Distribution in drugi proti Komisiji, točka 52).
V tem okviru mora Komisija spoštovati tudi načelo pravne varnosti, ki zahteva, da morajo biti vsi akti, ki jih sprejmejo institucije Unije, jasni in natančni, da se zadevne osebe lahko natančno seznanijo s pravicami in obveznostmi, ki iz njih izhajajo, ter ukrepajo v skladu z njimi (glej v tem smislu zlasti sodbo z dne 29. marca 2011 v združenih zadevah ArcelorMittal Luxembourg proti Komisiji in Komisija proti ArcelorMittal Luxembourg in drugim,
C-201/09 P in C-216/09 P, ZOdl., str. I-2239
, točka 68).
V obravnavani zadevi je treba ugotoviti, da ima lahko metoda za določitev solidarnosti med družbo Areva T&D SA kot hčerinsko družbo in njenima zaporednima matičnima družbama Alstom in Areva, ki jo je izbrala Komisija in jo je Splošno sodišče potrdilo ter s katero je bil znesek globe, ki ga morajo solidarno plačati družba Areva in družbe skupine Areva, med katere spada tudi ta hčerinska družba, vključen v znesek, ki ga morata plačati družba Alstom in navedena hčerinska družba, v resnici enake učinke, kot so tisti, ki izhajajo iz formalne solidarne vezi med navedenima matičnima družbama, čeprav ta metoda kot taka take vezi ne uvaja.
Taka določitev zunanjega razmerja solidarnosti lahko namreč povzroči, da mora ena od matičnih družb najprej plačati Komisiji celoten znesek glob, ki ga morata plačati zaporedni matični družbi hčerinske družbe, ki je kršila konkurenčno pravo, čeprav zadevni matični družbi nista nikoli tvorili enega podjetja v smislu konkurenčnega prava Unije. Nato bi, ko bi bila globa Komisiji plačana v celoti, navedena matična družba morala zahtevati, po potrebi z regresnim postopkom pred nacionalnim sodiščem, da ji druga matična družba povrne znesek teh glob do deleža, za katerega je odgovorna, in se tako izpostaviti tveganju morebitne plačilne nesposobnosti te druge matične družbe.
Taka oblika solidarnosti pa je v nasprotju z načelom individualizacije kazenskih sankcij, navedenim v točki 127 te sodbe. Komisiji namreč omogoča, da od ene matične družbe zahteva plačilo globe za kršitve, ki se v drugem delu obdobja kršitve očitajo podjetju, katerega del ni bila nikoli – v obravnavani zadevi je to podjetje, katerega del je druga matična družba – in ne plačila deleža solidarne odgovornosti podjetja, katerega del je bila, ko je storilo kršitev.
Poleg tega, čeprav instrument solidarnosti Komisiji omogoča, da zmanjša tveganje morebitne plačilne nesposobnosti ene od družb, ki tvorijo eno podjetje, kar prispeva k doseganju ciljev učinkovitosti njenih ukrepov in odvračanja na področju preganjanja kršitev konkurenčnega prava (zgoraj navedena sodba Komisija proti Siemens Österreich in drugim in Siemens Transmission & Distribution in drugi proti Komisiji, točka 59), pa tega instrumenta ni mogoče uporabiti tako, da se tveganje plačilne nesposobnosti ene družbe preloži na drugo družbo, če nista nikoli tvorili enega podjetja.
Kadar namerava Komisija solidarno sankcionirati hčerinsko družbo, ki je storila kršitev skupaj z vsako od svojih matičnih družb, s katerimi je v obdobju kršitve zaporedoma tvorila ločena podjetja, to načelo zahteva, da institucija za vsako zadevno podjetje ločeno določi znesek globe, ki ga morajo družbe, ki so tvorile to podjetje, plačati solidarno, glede na težo kršitve, ki se individualno očita posameznemu zadevnemu podjetju, in njeno trajanje.
Res je, da iz načela individualizacije kazenskih sankcij ne izhaja, da mora biti pri taki obliki solidarnosti vsaka družba sposobna iz odločbe, s katero ji je naložena globa, ki jo mora plačati solidarno z eno ali več drugimi družbami, razbrati delež, ki ga mora plačati v razmerju z drugimi solidarnimi dolžniki, potem ko je Komisiji globa enkrat plačana (zgoraj navedena sodba Komisija proti Siemens Österreich in drugim in Siemens Transmission & Distribution in drugi proti Komisiji, točka 66).
Vendar to načelo v zvezi z zunanjim razmerjem solidarnosti zahteva, da bi morala biti vsaka zaporedna matična družba pri taki obliki solidarnosti sposobna iz take odločbe razbrati delež svoje solidarne odgovornosti za plačilo globe, ki ustreza delu globe, naložene hčerinski družbi, ki se ji lahko pripiše in plačilo katerega lahko Komisija od nje zahteva.
V zvezi s tem je treba ugotoviti tudi, da skupni znesek globe, za plačilo katerega sta bili družbi Areva in Alstom solidarno odgovorni, in sicer prva za znesek 25500000 EUR, ki ga je Splošno sodišče zmanjšalo na 20400000 EUR, in druga za znesek 53550000 EUR, zmanjšan na 48195000 EUR, presega znesek globe, solidarno naložene tema družbama skupaj s hčerinsko družbo Areva T&D SA, in sicer 53550000 EUR, ki ga je Splošno sodišče zmanjšalo na 48195000 EUR.
Vendar je v položaju, kot je ta v obravnavani zadevi, odgovornost družb Areva in Alstom kot matičnih družb za storjeno kršitev v celoti izvedena iz odgovornosti hčerinske družbe, ki jima je zaporedoma pripadala (glej po analogiji sodbo z dne 22. januarja 2013 v zadevi Komisija proti Tomkins, C‑286/11 P, točki 43 in 49).
Iz tega izhaja, da vsota zneskov, ki se naložijo matičnima družbama, ne more presegati zneska, ki je naložen tej hčerinski družbi.
Poleg tega je treba v obsegu, v katerem določitev solidarnosti, kot je bila izvedena v sporni odločbi in potrjena z izpodbijano sodbo, zadevnima matičnima družbama ne omogoča, da se natančno seznanita z zneskom globe, ki ga morata plačati za obdobje, na podlagi katerega sta solidarno odgovorni za kršitev skupaj s svojo hčerinsko družbo, ugotoviti tudi kršitev načela pravne varnosti.
Te pravne negotovosti ni mogoče omejiti s pravilom odgovornosti po enakih deležih, ki se uporablja privzeto, kot je tisto, ki ga je sprejelo Splošno sodišče v točki 215 izpodbijane sodbe, v skladu s katerim je v odsotnosti kakršne koli ugotovitve v odločbi Komisije, s katero je več družbam naloženo solidarno plačilo globe, da so v okviru podjetja nekatere družbe bolj odgovorne kot druge za sodelovanje tega podjetja pri sporazumu v določenem obdobju, treba domnevati, da so te enako odgovorne in da morajo zato plačati enake deleže zneskov, ki so jim bili solidarno naloženi.
Pravo Unije takega pravila namreč ne določa (zgoraj navedena sodba Komisija proti Siemens Österreich in drugim in Siemens Transmission & Distribution in drugi proti Komisiji, točki 70 in 71). Poleg tega se to pravilo vsekakor nanaša le na notranjo porazdelitev globe med dolžniki, ko je ta Komisiji plačana, ne pa na določitev ustreznih zneskov z vidika solidarnosti navzven, ki jih Komisija lahko zahteva od pravnih oseb, ki so tvorila posamezna podjetja, ki so se medsebojno nasledila v obdobju kršitve.
Nazadnje, kot je navedel generalni pravobranilec v točki 141 sklepnih predlogov, trditev Komisije, da je lahko izračunala globo za hčerinsko družbo, ki je storila kršitev, in za njeni zaporedni matični družbi zgolj na podlagi izhodiščnega zneska, ugotovljenega za hčerinsko družbo, ne more ovreči ugotovitve, da določitev solidarnosti, ki jo je izvedla Komisija in jo je potrdilo Splošno sodišče, krši načeli pravne varnosti in individualizacije kazenskih sankcij.
b) Trditve, ki se nanašajo na interno razdelitev globe med solidarnimi dolžniki
i) Trditve strank
Prvič, družbe pritožnice Splošnemu sodišču očitajo, da je s tem, da je v točki 215 izpodbijane sodbe razsodilo, da je na podlagi pravila odgovornosti po enakih deležih, ki se uporablja privzeto in je navedeno v točki 140 te sodbe, vsaka od sankcioniranih družb lahko iz sporne odločbe razbrala delež globe, ki jo mora plačati v notranjem razmerju z drugimi solidarnimi sodolžniki, kršilo načeli pravne varnosti in individualizacije kazenskih sankcij, saj je tako pravilo, ki se uporablja privzeto, v nasprotju s pojmom solidarnosti, kot je določen s pravom Unije.
Drugič, družbe pritožnice trdijo, da je Splošno sodišče s tem, da se je oprlo na pravilo o odgovornosti po enakih deležih, napačno uporabilo pravo, ko je v točki 236 izpodbijane sodbe ugotovilo, da Komisija pristojnosti za ugotavljanje njihovih deležev pri plačilu globe ni prenesla na nacionalno sodišče ali na arbitražo. Komisija naj bi s tem, da ni določila deležev vsakega solidarnega dolžnika, implicitno prenesla to pristojnost na druge, in sicer na nacionalno sodišče ali arbitražo, kar naj bi bilo v nasprotju s členom 7 ES.
Tretjič, družbe pritožnice trdijo, da je Splošno sodišče z zavrnitvijo njihovih trditev glede kršitve načela pravne varnosti in nezakonitega prenosa pristojnosti na podlagi pravila o odgovornosti po enakih deležih kršilo svojo obveznost obrazložitve, saj je s tem spremenilo vsebino sporne odločbe z dodajanjem obrazložitve, ki je poleg tega v nasprotju z voljo Komisije.
Komisija meni, da je razlog, ki se nanaša na nezakonit prenos pristojnosti, nov in zato nedopusten ter da je vsekakor neutemeljen, saj temelji na napačni predpostavki, da je Komisija pristojna za določanje deležev solidarnih dolžnikov v njihovem internem razmerju, medtem ko se njena pristojnost za sankcioniranje nanaša samo na zunanje razmerje solidarnosti. Pritrjuje pa v bistvu očitku glede pravila odgovornosti po enakih deležih, kot ga je navedlo Splošno sodišče v točki 215 izpodbijane sodbe, vendar Sodišču predlaga nadomestitev razlogov za zavrnitev očitkov o kršitvi načela pravne varnosti in individualizacije kazenskih sankcij.
ii) Presoja Sodišča
Prvič, ugovor nedopustnosti, ki ga je podala Komisija zoper trditve, ki so jih navedle družbe skupine Alstom in ki se nanašajo na nezakonit prenos pristojnosti za sankcioniranje, je treba zavrniti.
Ker mora namreč biti stranki omogočeno, da izpodbija vse razloge sodbe, ki posega v njen položaj, lahko vsaka stranka, kadar Splošno sodišče združi dve zadevi in izda eno sodbo, s katero odgovori na vse razloge, ki so jih stranke navedle v postopku pred njim, izpodbija sklepanje v zvezi z razlogi, ki jih je pred Splošnim sodiščem navedla samo tožeča stranka v drugi združeni zadevi, če se s tem sklepanjem posega v njen položaj (sodba z dne 11. julija 2013 v zadevi Team Relocations in drugi proti Komisiji, C‑444/11 P, točka 34).
V zvezi z utemeljenostjo, prvič, trditev družb pritožnic, ki se nanašajo na točki 215 in 236 izpodbijane sodbe, je treba ugotoviti, da te temeljijo na predpostavki, navedeni v točki 214 te sodbe, da pristojnost Komisije v skladu s členom 23(2) Uredbe št. 1/2003 za naložitev globe, ki jo mora solidarno plačati več pravnih oseb, ki tvorijo eno samo podjetje, vključuje izključno pristojnost za določitev deležev globe, ki jih morajo dolžniki solidarno plačati v notranjem razmerju, ko je Komisiji globa že v celoti plačana.
Vendar je Splošno sodišče s sprejetjem te predpostavke napačno uporabilo pravo.
Pristojnost Komisije za sankcioniranje je namreč omejena na določitev zneska globe, za plačilo katerega ji pravne osebe, ki tvorijo eno samo podjetje, odgovarjajo, torej zunanje razmerje solidarnosti, ne obsega pa pristojnosti za določitev deležev tega zneska, ki jih morajo solidarni dolžniki plačati v okviru internega razmerja solidarnosti (zgoraj navedena sodba Komisija proti Siemens Österreich in drugim in Siemens Transmission & Distribution in drugi proti Komisiji, točka 58).
Če deleži sodolžnikov za solidarno naloženo globo niso določeni na podlagi pogodbe, pa morajo te deleže določiti nacionalna sodišča z uporabo nacionalnega prava ob upoštevanju prava Unije (zgoraj navedena sodba Komisija proti Siemens Österreich in drugim in Siemens Transmission & Distribution in drugi proti Komisiji, točka 62).
Iz tega sledi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ko je v točki 215 izpodbijane sodbe v bistvu razsodilo, da je bilo v odsotnosti kakršne koli ugotovitve v odločbi Komisije, s katero je več družbam naloženo solidarno plačilo globe, da so v okviru podjetja nekatere družbe bolj odgovorne kot druge za sodelovanje tega podjetja pri sporazumu v določenem obdobju, treba domnevati, da so te enako odgovorne in da morajo zato plačati enake deleže zneskov, ki so jim bili solidarno naloženi (zgoraj navedena sodba Komisija proti Siemens Österreich in drugim in Siemens Transmission & Distribution in drugi proti Komisiji, točka 69).
Iz tega tudi sledi, da se Splošno sodišče pri ugotovitvah iz točk 216 in 236 izpodbijane sodbe, in sicer da so se lahko sankcionirana podjetja nedvoumno seznanila z možnimi finančnimi posledicami naložitve globe, ki se plača solidarno, oziroma da Komisija ni prenesla svoje pristojnosti za sankcioniranje na nacionalno sodišče ali arbitražo, ni moglo opreti na tako pravilo odgovornosti po enakih deležih, ki se uporablja privzeto.
Treba pa je opozoriti, da če obrazložitev sodbe Splošnega sodišča kaže na kršitev prava Unije, njen izrek pa je utemeljen z drugimi pravnimi razlogi, taka kršitev ne more povzročiti razveljavitve te sodbe in je treba obrazložitev spremeniti (glej v tem smislu zlasti sodbo z dne 9. septembra 2008 v združenih zadevah FIAMM in drugi proti Svetu in Komisiji,
C-120/06 P in C-121/06 P, ZOdl., str. I-6513
, točka 187 in navedena sodna praksa).
Glede na navedeno pa se zdi, da je Splošno sodišče v navedenih točkah 216 in 236 očitno pravilno zavrnilo trditve o kršitvi načela pravne varnosti in o nezakonitem prenosu pristojnosti Komisije.
Ker Komisija torej ni pristojna za interno razdelitev zneska solidarno naložene globe, po eni strani ni mogoče zahtevati, da lahko vsaka družba iz odločbe, s katero ji je bila naložena globa, ki jo mora plačati solidarno z eno ali več drugimi družbami, razbere delež, ki ga mora plačati v razmerju s solidarnimi sodolžniki po tem, ko je Komisija prejela plačilo globe (zgoraj navedena sodba Komisija proti Siemens Österreich in drugim in Siemens Transmission & Distribution in drugi proti Komisiji, točka 66). Če ta delež ni pogodbeno določen, ga mora določiti nacionalno sodišče. Zato to, da ti deleži v odločbi Komisije o solidarni naložitvi globe niso bili določeni, samo po sebi ne pomeni kršitve načela pravne varnosti.
Ker je po drugi strani za interno razdelitev zneska globe, ki se plača solidarno, pristojno nacionalno sodišče ali arbitraža, in ne Komisija, tej nikakor ni mogoče očitati, da je s tem, da v sporni odločbi ni določila deležev solidarnih sodolžnikov v internem razmerju, nezakonito prenesla tako pristojnost.
Iz navedenega izhaja, da so razlogi, ki se v zvezi s tem navajajo, vsekakor očitno neutemeljeni in da je treba iz pravnih razlogov, navedenih v točkah 157 in 158 te sodbe, s katerimi je treba nadomestiti pravne razloge, ki jih je sprejelo Splošno sodišče v točkah 216 in 236 izpodbijane sodbe, pritožbi v tem delu zavrniti.
Drugič in nazadnje, treba je zavrniti tudi trditev, ki se nanaša na kršitev obveznosti obrazložitve, ki naj bi jo storilo Splošno sodišče. Splošnemu sodišču namreč ni mogoče očitati, da je obrazložitev sporne odločbe nadomestilo s svojo. Splošno sodišče je namreč v okviru nadzora zakonitosti te odločbe povsem pravilno zavrnilo zadevne razloge, pri čemer se je oprlo na razloge, kot je tisti, s katerim se je potrdilo pravilo odgovornosti po enakih deležih, ki se uporablja privzeto, čeprav se je nazadnje izkazalo, da je bilo s tem razlogom napačno uporabljeno pravo.
Glede na navedeno je treba ugotoviti, da so drugi in tretji pritožbeni razlog, ki ju navaja družba Areva, ter tretji del drugega pritožbenega razloga in četrti pritožbeni razlog, ki ju navajajo družbe skupine Alstom, utemeljeni v delu, v katerem se z njimi Komisiji in Splošnemu sodišču očita, da sta uvedla dejansko solidarnost med družbama Areva in Alstom in s tem kršila pravila o solidarnosti za plačilo glob, ki izhajajo iz načel pravne varnosti in individualizacije kazenskih sankcij.
3. Četrti pritožbeni razlog, ki ga navaja družba Areva in ki se nanaša na kršitev načel sorazmernosti in enakega obravnavanja pri določitvi globe, ki ji je bila naložena
i) Trditve strank
Družba Areva trdi, da bi Splošno sodišče pri izvajanju neomejene pristojnosti moralo presojati, ali je globa, ki je bila družbi Areva solidarno naložena, sorazmerna s težo in trajanjem kršitve in ali je v skladu z načelom enakega obravnavanja. Splošno sodišče naj bi na podlagi teh načel moralo zmanjšati najvišji znesek globe, za plačilo katerega je družba Areva solidarno odgovorna.
Zatrjevana kršitev načela sorazmernosti naj bi izhajala iz tega, da je bilo družbi Areva za kršitev, ki je trajala zgolj štiri mesece, naloženo solidarno plačilo zneska, ki pomeni približno polovico zneska, ki ga mora družba Alstom solidarno plačati za kršitev, ki je trajala dvanajst let, ali približno dvakrat toliko globe, kolikor je mora družba Alstom plačati sama za neposredno štiriletno sodelovanje pri zadevnem omejevalnem sporazumu.
Načelo enakega obravnavanja naj bi bilo kršeno tudi, ker je Splošno sodišče potrdilo sporno odločbo, čeprav je Komisija z njo, glede na trajanje vpletenosti v zadevno kršitev, družbo Areva sankcionirala precej strožje kot družbo Alstom, čeprav je bila zadnjenavedena ena od utemeljiteljic navedenega omejevalnega sporazuma, čeprav je ta pri omejevalnem sporazumu sodelovala v obdobju, ki je bilo 47‑krat daljše kot obdobje sodelovanja družbe Areva in čeprav je promet družbe Alstom večji kot promet družbe Areva.
Komisija trdi, da ta razlog ni dopusten, zlasti ker ga družba Areva ni uveljavljala na prvi stopnji in ker ne gre za razlog javnega reda, ki bi ga moralo Splošno sodišče preizkusiti po uradni dolžnosti. V zvezi z utemeljenostjo trdi, da določitvi globe, naložene družbi Areva, ni mogoče oporekati zlasti zato, ker je bila izračunana na podlagi Smernic.
ii) Presoja Sodišča
Najprej je treba glede dopustnosti tega razloga ugotoviti, kot je navedel tudi generalni pravobranilec v točki 189 sklepnih predlogov, da družbe skupine Areva v tožbi na prvi stopnji niso uveljavljale nobenega tožbenega razloga, ki se nanaša na kršitev načel sorazmernosti in enakega obravnavanja, s katerim bi lahko uveljavljale nezakonitost zneska globe, ki je bil naložen družbi Areva, zaradi kršitve teh načel. Čeprav so navedene družbe v tožbi zatrjevale kršitev načel enakega obravnavanja in sorazmernosti, so se te trditve nanašale na popolnoma drugo vprašanje, in sicer na solidarno naložitev globe družbama Alstom in Areva T&D SA.
Zato gre torej za nov razlog, ki je v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 113 te sodbe, v pritožbenem postopku pred Sodiščem nedopusten.
Poleg tega, kot je navedel tudi generalni pravobranilec v točki 191 sklepnih predlogov, povratni prenos družbe Areva T&D SA na družbo Alstom, čeprav je do njega prišlo v obdobju med vložitvijo tožbe na prvi stopnji in vložitvijo pritožbe, ne predstavlja novega dejstva, ki bi lahko upravičilo, da bi se ta razlog štel za dopusten, saj ne temelji na navedenem dejstvu.
Vendar je četrti pritožbeni razlog, ki ga navaja družba Areva, dopusten v delu, v katerem ta družba z njim Splošnemu sodišču očita, da pri izvajanju neomejene pristojnosti ni proučilo, ali je globa, ki ji je bila naložena solidarno z – med drugim – družbo Areva T&D SA, nezakonita zaradi domnevne kršitve načel sorazmernosti in enakega obravnavanja ali napačne uporabe prava pri izvajanju te pristojnosti.
Kot je namreč navedeno v točki 118 te sodbe, se razlog, ki izvira iz izpodbijane sodbe, lahko navaja v okviru pritožbe.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da ima Splošno sodišče poleg opravljanja nadzora zakonitosti iz Pogodbe DEU tudi neomejeno pristojnost, ki mu je v skladu s členom 261 PDEU podeljena s členom 31 Uredbe št. 1/2003 in ga pooblašča, da nadomesti presojo Komisije s svojo ter tako odpravi, zniža ali zviša naloženo globo ali periodično denarno kazen (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Siemens in drugi proti Komisiji, točka 334, in sodbo z dne 19. decembra 2013 v zadevi Koninklijke Wegenbouw Stevin proti Komisiji, C‑586/12 P, točka 32 in navedena sodna praksa).
Vendar je Sodišče tudi poudarilo, da izvajanje te neomejene pristojnosti ne pomeni isto kot nadzor po uradni dolžnosti in da je postopek pred sodišči Unije kontradiktoren. Razen razlogov javnega reda, ki jih mora sodišče preizkusiti po uradni dolžnosti, mora pritožbene razloge zoper izpodbijano odločbo navesti tožeča stranka in v utemeljitev teh razlogov predložiti dokaze (zgoraj navedena sodba Siemens in drugi proti Komisiji, točka 335).
Sodišče je poleg tega navedlo, da ta postopkovna zahteva ne nasprotuje pravilu, v skladu s katerim je pri kršitvah pravil o konkurenci Komisija tista, ki mora predložiti dokaz o kršitvah, ki jih ugotovi, in navesti, kateri dokazi pravno zadostno dokazujejo obstoj dejstev, ki pomenijo tako kršitev. V okviru tožbe pred sodiščem se od tožeče stranke namreč zahteva, da opredeli tiste elemente izpodbijane odločbe, ki jih prereka, da v zvezi s tem oblikuje razloge in predloži dokaze, na podlagi katerih je mogoče resno sklepati, da so ti razlogi utemeljeni (zgoraj navedena sodba Siemens in drugi proti Komisiji, točka 336).
Vendar se ne zdi, da bi Splošno sodišče pri izvajanju neomejene pristojnosti, kot jo je izvajalo v točkah od 318 do 323 izpodbijane sodbe, kršilo ti načeli.
Splošno sodišče je namreč v teh točkah – potem ko je v točki 317 navedene sodbe ugotovilo, da so tožbeni razlogi tožečih strank, ki se nanašajo na načeli sorazmernosti in enakega obravnavanja, utemeljeni v delu, v katerem je Komisija družbi Alstom in družbam skupine Areva zaradi obteževalne okoliščine vodilne vloge pri kršitvi naložila enako povečanje osnovnega zneska globe kot družbi Siemens, to je za 50 % – spremenilo globi, solidarno naloženi družbama Alstom in Areva, in sicer tako, da je povečanji zmanjšalo na 35 % oziroma 20 %.
V natančno teh okoliščinah pa Splošnemu sodišču pri izvajanju neomejene pristojnosti ni bilo treba po uradni dolžnosti preizkusiti drugih očitkov, ki bi se lahko navajali glede zneska globe, naložene družbi Areva, na podlagi kršitve načel sorazmernosti in enakega obravnavanja, kot so očitki, ki jih družba Areva navaja v okviru pritožbe.
Nazadnje, iz ustaljene sodne prakse izhaja, da Sodišču, kadar v okviru pritožbe odloča o pravnih vprašanjih, ni treba iz razlogov pravičnosti s svojo presojo nadomestiti presoje Splošnega sodišča, ki pri izvajanju svoje neomejene pristojnosti odloča o višini glob, ki se podjetjem naložijo zaradi kršitev prava Unije. Tako bi bilo treba, le če bi Sodišče ocenilo, da višina sankcije ni le neprimerna, ampak tudi tako pretirana, da ni sorazmerna, ugotoviti, da je Splošno sodišče zaradi neprimernosti zneska globe napačno uporabilo pravo (sodba z dne 30. maja 2013 v zadevi Quinn Barlo in drugi proti Komisiji, C‑70/12 P, točka 57).
V zvezi s tem se glede zatrjevane neprimernosti zneska globe, naložene družbi Areva, ki naj bi nastala zaradi kratkotrajnosti sodelovanja te družbe pri zadevni kršitvi, ne zdi, da je znesek globe, solidarno naložen družbi Areva, tako pretiran, da bi bil nesorazmeren.
Kot namreč trdi Komisija, je bil ta znesek izračunan na podlagi metodologije iz Smernic. V zvezi s tem ni sporno, da je bila okoliščina, da je družba Areva pri zadevnem omejevalnem sporazumu sodelovala le kratek čas, upoštevana pri tem, da izhodiščni znesek globe ni bil povečan zaradi trajanja kršitve, medtem ko je bil pri družbi Alstom izhodiščni znesek zaradi sodelovanja pri tem sporazumu v skupnem obdobju 15 let in 8 mesecev povečan za 155 %.
Vendar okoliščina, da je družba Areva pri zadevnem omejevalnem sporazumu sodelovala le kratek čas, nikakor ne zmanjšuje teže kršitve, ki se ji očita, kar se kaže v izračunu globe, zlasti v določitvi izhodiščnega zneska.
V skladu s členom 23, odstavek 3, Uredbe št. 1/2003 pa se znesek globe določi ob upoštevanju teže kršitve, ki se posamično očita zadevnemu podjetju, in njenega trajanja (zgoraj navedena sodba Komisija proti Siemens Österreich in drugim in Siemens Transmission & Distribution in drugi proti Komisiji, točka 52).
V teh okoliščinah je treba četrti pritožbeni razlog družbe Areva zavrniti.
4. Peti pritožbeni razlog, ki ga navaja družba Alstom in ki se nanaša na kršitev pravice do učinkovitega pravnega sredstva
i) Trditve strank
Družbe skupine Alstom s petim pritožbenim razlogom trdijo, da je Splošno sodišče v točkah od 223 do 230 izpodbijane sodbe napačno razumelo obseg prvega tožbenega razloga, ki ga je navedla družba Alstom in se je nanašal na kršitev pravice do učinkovitega pravnega sredstva in sodnega varstva, in tako na ta tožbeni razlog ni odgovorilo.
Splošno sodišče naj bi se v navedenih točkah izreklo o zahtevi po sodnem varstvu, natančneje o tem, da sta družbi Alstom in Areva T&D SA izkoristili pravico do sodnega nadzora nad sporno odločbo z učinkovito uporabo pravnih sredstev. Prvi tožbeni razlog, ki ga je pred Splošnim sodiščem navedla družba Areva, pa naj bi se nanašal na prosto izbiro pri vložitvi tožbe, ki naj bi bila omejena zaradi učinka solidarne naložitve globe družbama Alstom in Areva T&D SA.
Komisija trdi, da je Splošno sodišče v točkah od 223 do 230 izpodbijane sodbe ustrezno odgovorilo na trditve, ki so jih na prvi stopnji navedle družbe skupine Alstom.
ii) Presoja Sodišča
V nasprotju s trditvami družb skupine Alstom iz besedila točk od 223 do 230 izpodbijane sodbe izhaja, da je Splošno sodišče ustrezno odgovorilo na tožbeni razlog, ki ga je navedla družba Alstom in ki se je nanašal na kršitev pravice do učinkovitega pravnega sredstva, in da v tem okviru nikakor ni napačno razumelo obsega njenih trditev.
Splošno sodišče je namreč po tem, ko je v točkah od 224 do 227 navedene sodbe opozorilo na upoštevno sodno prakso, v točki 228 iste sodbe pravilno ugotovilo, da Komisija s solidarno naložitvijo globe družbama Alstom in Areva T&D SA ni posegla v pravico vsake od teh družb kot naslovnic sporne odločbe, da zoper to odločbo uveljavljajo sodni nadzor z učinkovito uporabo pravnih sredstev, ki jih zagotavlja pravo Unije.
Družbe skupine Alstom trdijo, da se Splošno sodišče ni izreklo o omejitvah proste izbire pri vložitvi tožbe, ki naj bi izhajale iz solidarne naložitve globe družbama Alstom in Areva T&D SA. Če bi namreč družba Areva T&D SA vložila tožbo, bi morala družba Alstom storiti enako, da bi se izognila plačilu celotne naložene globe, če družba Areva T&D SA tožbe ne bi vložila, pa bi morala ta plačati to globo, tožba družbe Alstom pa ne bi mogla več vplivati na celotni znesek navedene globe.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da so te omejitve zgolj neizogibna posledica tega, da je bila družbama Alstom in Areva T&D SA naložena globa, ki jo morata ti plačati solidarno. Čeprav je taka posledica gotovo lahko vplivala na strategijo solidarnih dolžnikov, pa kot taka ni povzročila nikakršne kršitve pravice do učinkovitega pravnega sredstva. Vsak sodolžnik je namreč ohranil pravico in možnost, da vloži tožbo, kar sta med drugim storili tako družba Alstom kot družba Areva T&D SA, kot je ugotovilo tudi Splošno sodišče v točki 228 izpodbijane sodbe.
Zato je treba peti pritožbeni razlog družb skupine Alstom zavrniti.
Iz preučitve vseh pritožbenih razlogov, ki jih navajajo družbe pritožnice, je razvidno, da je treba po eni strani drugi in tretji pritožbeni razlog, ki ju navaja družba Areva, ter tretji del drugega pritožbenega razloga in četrti pritožbeni razlog, ki ju navajajo družbe skupine Alstom, sprejeti v delu, v katerem se z njimi Komisiji in Splošnemu sodišču očita, da sta uvedla dejansko solidarnost med družbama Areva in Alstom in s tem kršila pravila o solidarnosti za plačilo glob, ki izhajajo iz načel pravne varnosti in individualizacije kazenskih sankcij, ter po drugi strani pritožbi v preostalem zavrniti.
Iz tega najprej izhaja, da je treba točko 3, druga alinea, izreka izpodbijane sodbe razveljaviti.
Dalje, ker stanje postopka v smislu člena 61, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije dovoljuje, da se o zadevi odloči, je treba o njej dokončno odločiti.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je določitev solidarnosti, kot je bila izvedena v členu 2(c) izpodbijane odločbe, enaka določitvi, ki jo je sprejelo Splošno sodišče po izvajanju neomejene pristojnosti in zmanjšanju zneskov globe v točki 3, druga alinea, izpodbijane sodbe.
Zato je treba glede na to, da so družbe pritožnice na prvi stopnji predlagale razglasitev ničnosti člena 2(c) sporne odločbe, to določbo razglasiti za nično na podlagi istih razlogov, zaradi katerih se razveljavlja točka 3, druga alinea, izreka izpodbijane sodbe in ki so navedeni v točkah od 129 do 142 te sodbe.
Nazadnje, Sodišče v okviru neomejene pristojnosti, ki mu je v skladu s členom 261 PDEU podeljena s členom 31 Uredbe št. 1/2003, meni, da bodo pravila o solidarnosti pravilno uporabljena s tem, da se zneska glob določita v skladu z metodo, ki – drugače kot metoda, ki sta jo sprejela Komisija in Splošno sodišče – spoštuje pravila o solidarni odgovornosti za plačilo glob, ki izhajajo iz načela pravne varnosti in individualizacije kazenskih sankcij.
Iz tega sledi, da je glede na navedeno v točki 138 te sodbe in ob upoštevanju novih poimenovanj določenih zadevnih družb, ki so obravnavana v točki 14 te sodbe, družbi Alstom treba naložiti globo v znesku 27795000 EUR, in sicer solidarno z družbo Alstom Grid SAS, družbam Areva, T&D Holding in Alstom Grid AG pa je treba naložiti globo v znesku 20400000 EUR, in sicer solidarno z družbo Alstom Grid SAS.
VI –

Stroški
Če je pritožba utemeljena in Sodišče samo dokončno odloči v sporu, v skladu s členom 184(2) Poslovnika odloči tudi o stroških.
V skladu s členom 138(1) Poslovnika, ki se v pritožbenem postopku uporablja na podlagi njegovega člena 184(1), se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.
V skladu s členom 138(3) Poslovnika vsaka stranka nosi svoje stroške, če vsaka uspe samo deloma. Vendar lahko Sodišče, če se zdi to glede na okoliščine v zadevi upravičeno, odloči, da ena stranka poleg svojih stroškov nosi tudi del stroškov druge stranke.
Ker so družba Areva in družbe skupine Alstom s pritožbama delno uspele, je treba Komisiji poleg plačila stroškov, ki so ji nastali tako v postopku na prvi stopnji kot v pritožbenem postopku, naložiti tudi plačilo petine stroškov družbe Areva in družb skupine Alstom, ki so zadnjim nastali v postopku na prvi stopnji in v pritožbenem postopku. Družba Areva in družbe skupine Alstom nosijo štiri petine stroškov, ki so jim nastali v postopku na prvi stopnji in v pritožbenem postopku.

Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

1.
Točka 3, druga alinea, sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 3. marca 2011 v združenih zadevah Areva in drugi proti Komisiji (T‑117/07 in T‑121/07) se razveljavi.

2.
Člen 2(c) Odločbe Komisije C(2006) 6762 final z dne 24. januarja 2007 v zvezi s postopkom na podlagi člena [81 ES] in člena 53 Sporazuma EGP (Zadeva št. COMP/F/38.899 – Plinsko izolirane stikalne naprave) se razglasi za ničen.

3.
Za kršitve, ugotovljene v členu 1, od (b) do (f), Odločbe C(2006) 6762 final, se družbi Alstom SA naloži globa v znesku 27795000 EUR, in sicer solidarno z družbo Alstom Grid SAS, družbam Areva SA, T&D Holding SA in Alstom Grid AG pa se za navedene kršitve naloži globa v znesku 20400000 EUR, in sicer solidarno z družbo Alstom Grid SAS.

4.
Pritožbi se v preostalem zavrneta.

5.
Evropski komisiji se poleg plačila lastnih stroškov v zvezi s postopkom na prvi stopnji in pritožbenim postopkom naloži plačilo ene petine stroškov družb Areva SA, Alstom SA, T&D Holding SA, Alstom Grid SAS in Alstom Grid AG v zvezi s postopkom na prvi stopnji in pritožbenim postopkom.

6.
Družbe Areva SA, Alstom SA, T&D Holding SA, Alstom Grid SAS in Alstom Grid AG nosijo štiri petine svojih stroškov v zvezi s postopkom na prvi stopnji in pritožbenim postopkom.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: francoščina