CELEX: 62011FJ0115
Civildienests
EIB personāls
Iecelšana amatā
Nodaļas vadītāja amats
Cita kandidāta, nevis prasītājas, iecelšana amatā
Atlases procedūras pārkāpumi
Atlases komitejas locekļu objektivitātes pienākums
Atlases komitejas priekšsēdētāja nosodāma rīcība attiecībā pret prasītāju
Interešu konflikts
Visiem kandidātiem kopīga mutvārdu prezentācija
Mutvārdu prezentācijai izsniegtie dokumenti, ar kuriem var tikt piešķirta priekšrocība vienam no kandidātiem
Kandidāts, kurš ir piedalījies iesniegto dokumentu sagatavošanā
Vienlīdzības principa pārkāpums
Prasība atcelt tiesību aktu
Prasība par kaitējuma atlīdzību

Ar prasības pieteikumu, kas Civildienesta tiesas kancelejā iesniegts 2011. gada 27. oktobrī,
CG
būtībā lūdz Civildienesta tiesu atcelt Eiropas Investīciju bankas (EIB vai turpmāk tekstā – “Banka”) priekšsēdētāja lēmumu
iecelt nevis prasītāju, bet gan A k‑gu nodaļas “Riska politika un cenu noteikšana” (“Risk Policy and Pricing division”, turpmāk
tekstā – “
RPP
nodaļa”), kas iekļauta Risku pārvaldības ģenerāldirektorāta (ĢD) (turpmāk tekstā – “ĢD “Risku pārvaldība””) Kredītriska departamentā,
vadītāja amatā un piespriest Bankai atlīdzināt materiālo un morālo kaitējumu, kurš, kā uzskata prasītāja, viņai ir nodarīts.

Atbilstošās tiesību normas
Atbilstoši LESD 308. pantam Bankas Statūti ir noteikti protokolā, kas ir pievienots šim līgumam un Līgumam par Eiropas Savienību,
kuru neatņemama sastāvdaļa tas ir.
Protokola Nr. 5 par Bankas Statūtiem 7. panta 3. punkta h) apakšpunktā ir paredzēts, ka Valde apstiprina Bankas Reglamentu.
Šis Reglaments tika apstiprināts 1958. gada 4. decembrī, un tajā vairākkārt ir izdarīti grozījumi. Tajā ir noteikts, ka Direktoru
padome pieņem noteikumus, kas attiecas uz Bankas personālu.
1960. gada 20. aprīlī Direktoru padome pieņēma Bankas Personāla reglamentu. Personāla reglamenta – redakcijā, kas piemērojama
lietā, – 14. pantā ir norādīts, ka Bankas personāls atbilstoši tā veicamajiem pienākumiem sastāv no triju kategoriju darbiniekiem:
pirmā kategorija attiecas uz vadības personālu, un tajā ir apkopotas divas funkciju grupas – funkciju grupa “vadības darbinieks”
un “C funkciju grupa”; otrā kategorija attiecas uz koncepcijas personālu, un tajā ir apkopotas trīs funkciju grupas – “D funkciju
grupa”, “E funkciju grupa” un “F funkciju grupa”; trešā kategorija attiecas uz izpildes personālu, un tā sastāv no četrām
funkciju grupām.
Bankas Personāla reglamenta 41. pantā ir noteikts:
“Visa veida individuāli strīdi starp Banku un tās personāla locekļiem tiek izskatīti [Eiropas Savienības] Tiesā.
Uz strīdiem, kas nav tādi, kas izriet no [disciplināriem] pasākumiem, attiecas izlīguma procedūra Bankas Samierināšanas komisijā
neatkarīgi no Tiesā celtās prasības.
[..]”
Bankas Vadības komiteja 2004. gada 25. maijā apstiprināja dokumentu “Norādījumi par iekšējo mobilitāti un paaugstināšanu amatā”
(turpmāk tekstā – “norādījumi”).
Norādījumu 2. pantā “Vakanto amatu publicēšana” ir noteikts:
“Visas vakantās amata vietas parasti ir pieejamas visiem personāla locekļiem un tiek publicētas. [..]”
Norādījumu 3. pantā “[Atlases] komiteju izmantošana” ir paredzēts:
“Vadības personāla kopīga lēmuma, kas pieņemts, izmantojot [atlases] komitejas, mērķis ir veicināt lēmumu pieņemšanas procesa
līdzsvaru, taisnīgumu un pārskatāmību vakanto amata vietu aizpildīšanā. [..] komiteju izmantošana tiek prasīta, lai aizpildītu
C funkciju grupas vai augstākus nekā [šī funkciju grupa] vakantos amatus [..].”
Norādījumu I pielikumā par atlases komiteju sastāvu un lomu ir noteikts:
“[..] Komitejās, cik vien iespējams, ir jābūt pārstāvētai vadības komandai, ņemot vērā attiecīgā amata ietvaru un ietekmi.
To sastāvā ir jābūt pieciem locekļiem un ir jāiekļauj sievietes un vīrieši. Tajā ir jāiekļauj vismaz viens pārstāvis no [Personālvadības
departamenta] un viens pārstāvis no kāda cita ģenerāldirektorāta, kas nav aizpildāmā amata ģenerāldirektorāts. Komitejas locekļiem
ir jābūt vismaz ar tādu pašu funkciju līmeni kā vakantā amata funkciju līmenis.
Par amatu atbildīgais ģenerāldirektors un Personālvadības [departaments] kopīgi nolemj par komitejas sastāvu.”
Bankas Personālvadības departaments ir izstrādājis dokumentu “Atlases komiteju laba prakse” (turpmāk tekstā – “Laba prakse”).
Tā – redakcijā, kas piemērojama lietā, – 4.1. pantā ir noteikts:
“Komiteju sastāvā ir pieci balsstiesīgi locekļi un viens novērotājs, kas pārstāv [Apvienoto komiteju vīriešu un sieviešu līdztiesīgu
iespēju jautājumos]. [Atlases] komitejas priekšsēdētājs parasti pārstāv ģenerāldirektorātu, kurā amata vieta tiek aizpildīta.
Pieciem balsstiesīgajiem locekļiem ir vienādas tiesības balsot. Novērotājam no [Apvienotās komitejas vīriešu un sieviešu līdztiesīgu
iespēju jautājumos] nav tiesību balsot. Pieciem balsstiesīgajiem locekļiem ir jābūt vismaz ar tādu pašu funkciju līmeni kā
vakantā amata funkciju līmenis. Par komitejas sastāvu vienojas [Personālvadības departaments] un ģenerāldirektorāts, kurā
amata vieta tiek aizpildīta, un tajā ir jāiekļauj vismaz viena sieviešu dzimuma balsstiesīga locekle.”
Labas prakses 5.1. pants ir formulēts šādi:
“Komitejas priekšsēdētājam ir tādas pašas tiesības balsot kā citiem balsstiesīgajiem locekļiem, tomēr viņš rīkojas kā
primus inter pares
[..], kas nozīmē, ka gadījumā, kad nav iespējams panākt vienprātīgu lēmumu par galīgo ieteikumu, priekšsēdētājam ir izšķirošā
balss, kas ir jāizskaidro (ja tiek izmantota) komitejas sanāksmes protokolā.”
Saskaņā ar Labas prakses 10.3. pantu:
“[..] Komitejas sanāksmēs un apspriedēs [..] priekšsēdētājs runā pēdējais, lai ļautu citiem locekļiem paust viņu viedokli,
neietekmējoties no ģenerāldirektorāta, kurā pieņem darbā. [..]”
Atbilstoši Labas prakses 17. pantam:
“Lēmumu par iecelšanu amatā pieņem [Bankas] priekšsēdētājs pēc apspriešanās ar kolēģiem no Vadības komitejas un ņemot vērā
[Personālvadības departamenta] direktora priekšlikumu. Šajā nolūkā [Personālvadības departamenta] direktors, pamatojoties
uz [atlases] komitejas protokolu, iesniedz priekšlikumu par iecelšanu [komitejai, kuru veido Vadības komiteja un ģenerālsekretārs],
to papildinot ar visiem [Personālvadības departamenta] apsvērumiem, ja viņš to uzskata par atbilstošu.”

Tiesvedības rašanās fakti
Prasītāja tika pieņemta darbā Bankā 1998. gada 16. jūlijā koncepcijas personāla kategorijas E funkciju grupā.
2001. gada 1. aprīlī prasītāja tika paaugstināta amatā koncepcijas personāla kategorijas D funkciju grupas 1. līmenī.
2008. gada 1. janvārī prasītāja tika iecelta par ĢD “Risku pārvaldība” nodaļas “Koordinācija” (turpmāk tekstā – “Koordinācijas
nodaļa”) vadītāju un tika paaugstināta amatā vadības personāla kategorijas C funkciju grupā. Prasības iesniegšanas dienā prasītāja
joprojām bija šajā amatā.
Kad prasītāja sāka pildīt Koordinācijas nodaļas vadītājas pienākumus, ĢD “Risku pārvaldība” vadīja ģenerāldirektors un viņa
tiešā uzraudzībā bija Kredītriska departamenta direktors X k‑gs, Finanšu riska departamenta direktors Y k‑gs un prasītāja.
Prasītājas novērtējuma ziņojumā attiecībā uz 2008. gadu ĢD “Risku pārvaldība” ģenerāldirektors kā novērtētājs uzskatīja, ka
viņas veikums esot bijis atbilstošs visam gaidītajam, un prasītājai tika piešķirta prēmija.
Prasītājas novērtējuma ziņojumā attiecībā uz 2009. gada pirmo pusgadu novērtētājs secināja, ka prasītājas veikums esot bijis
ļoti labs. Prasītāja saņēma algas palielinājumu trīs minimālo līmeņu apmērā un prēmijas.
Ar 2011. gada 16. februāra paziņojumu ĢD “Risku pārvaldība” ģenerāldirektors Bankas Vadības komitejai iesniedza priekšlikumu
par šī ģenerāldirektorāta reorganizāciju.
2011. gada 18. februārī prasītāja iesniedza lūgumu uzsākt izmeklēšanas procedūru pret X k‑gu un Y k‑gu par cilvēka cieņas
ievērošanu darbavietā. Šajā lūgumā prasītāja apgalvoja, ka viņi no 2010. gada jūnija – runājot par X k‑gu – un no 2008. gada
septembra – runājot par Y k‑gu – pret prasītāju esot vērsuši iebiedēšanas un vardarbības darbības, kuras cita starpā ietvēra
“atstumšanu malā”, vājinot un/vai mazinot viņas lomu un pienākumus.
Bankas Vadības komiteja 2011. gada 22. februārī apstiprināja ĢD “Risku pārvaldība” reorganizācijas projektu (turpmāk tekstā –
“ĢD “Risku pārvaldība” reorganizācija”), un šī jaunā organizācija atšķīrās no priekšlikuma, kas izklāstīts ĢD “Risku pārvaldība”
ģenerāldirektora 2011. gada 16. februāra paziņojumā.
Ar Personālvadības departamenta direktora 2011. gada 28. februāra vēstuli prasītāja tika informēta par izmeklēšanas procedūras
uzsākšanu un tika aicināta izklāstīt savu sūdzību memorandā.
Ar 2011. gada 14. marta memorandu prasītāja norādīja uz darbībām, kuras saistītas ar iebiedēšanu un vardarbību un kuras pret
viņu esot vērsuši abi iespējamie ietekmētāji, proti, X k‑gs un Y k‑gs.
Ar 2011. gada 30. marta paziņojumu Bankas priekšsēdētājs darīja zināmu personālam, ka Vadības komiteja ir apstiprinājusi ĢD
“Risku pārvaldība” reorganizāciju no 2011. gada 1. aprīļa (turpmāk tekstā – “2011. gada 30. marta paziņojums personālam”).
No šī paziņojuma izriet, ka no šīs dienas riska vispārējā politika, tostarp Bāzeles līgums, kapitāla pietiekamība, stresa
testēšana un cenu noteikšana, attiekšoties uz jaunizveidoto nodaļu –
RPP
nodaļu, kas iekļauta ĢD “Risku pārvaldība” Kredītriska departamentā. Tāpat 2011. gada 30. marta paziņojumā personālam bija
norādīts, ka saistībā ar ĢD “Risku pārvaldība” reorganizāciju Finanšu riska departamenta direktors Y k‑gs kļūšot par Kredītriska
departamenta direktoru un ka paziņojums par vakanci attiecībā uz
RPP
nodaļas jaunā vadītāja amatu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais amats”) tikšot publicēts saskaņā ar parastajām Bankas procedūrām.
2011. gada 20. maijā tika publicēts paziņojums par vakanci attiecībā uz apstrīdēto amatu. Tajā tika noteikts pieteikumu iesniegšanas
termiņš – 2011. gada 7. jūnijs.
Ar 2011. gada 3. jūnija elektroniskā pasta vēstuli, kas adresēta Personālvadības departamenta direktoram, prasītāja lūdza
apturēt darbā pieņemšanas procedūru apstrīdētā amata aizpildīšanai, it īpaši tādēļ, ka saistībā ar Y k‑gu, kurš bija atlases
komitejas sastāvā, tolaik norisinājās izmeklēšanas procedūra, kuru viņa bija ierosinājusi. Uz šo vēstuli atbilde netika saņemta.
2011. gada 7. jūnijā prasītāja pieteica savu kandidatūru apstrīdētajam amatam.
Ar 2011. gada 10. jūnija elektroniskā pasta vēstuli prasītāja tika uzaicināta ierasties uz interviju ar atlases komiteju 2011. gada
17. jūnijā. Uzaicinājumā uz interviju ar atlases komiteju bija norādīts, ka atlases komitejas sastāvā ir piecas personas,
tostarp Y k‑gs, kurš to vada. Tajā arī bija precizēts, ka intervijā prasītājai būšot jāsniedz desmit minūšu garš izklāsts
par jautājumu, kas viņai jau ticis paziņots elektroniskā pasta vēstulē, un ka saistībā ar šo jautājumu viņa varot izmantot
elektroniskā pasta vēstulei pievienotos dokumentus.
Ar 2011. gada 14. jūnija elektroniskā pasta vēstuli, kas adresēta Personālvadības departamenta direktoram, prasītāja lūdza,
lai Y k‑gs tiktu aizstāts.
Ar šīs pašas dienas 2011. gada 14. jūnija elektroniskā pasta vēstuli Personālvadības departamenta direktors atbildēja prasītājai,
ka atlases komitejas sastāvs netiks mainīts. Viņš norādīja prasītājai, ka tas būtu “nepieņemami”, ka Kredītriska departamenta
direktors Y k‑gs nevadītu visas atlases komitejas veicamās intervijas. Viņš uzsvēra, ka Personālvadības departamenta darbinieks
ir atlases komitejas loceklis un ka viens viņa no galvenajiem pienākumiem ir nodrošināt vienlīdzīgu un objektīvu attieksmi
pret visiem kandidātiem.
2011. gada 16. jūnija dienas vidū prasītāja pa elektronisko pastu atlases komitejas sekretariātam nosūtīja savu motivācijas
vēstuli un
curriculum vitae
.
Tā paša 2011. gada 16. jūnija vakarā ar elektroniskā pasta vēstuli prasītāja informēja atlases komitejas sekretariātu, ka
medicīnisku iemeslu dēļ viņa nevarēšot ierasties uz interviju, kas noteikta nākamajā dienā, un ka viņa esot slimības atvaļinājumā
uz trim nedēļām.
2011. gada 17. jūnijā visiem kandidātiem, izņemot prasītāju, notika intervijas ar atlases komiteju.
Ar 2011. gada 29. jūnija elektroniskā pasta vēstuli, kas nosūtīta arī pa pastu, Personālvadības departamenta pārstāvis, kurš
piedalījās atlases komitejā, aicināja prasītāju norādīt dienu laikposmā no 2011. gada 8. līdz 14. jūlijam viņas intervijai
ar komiteju. Tā kā atbilde no prasītājas netika saņemta, iepriekš minētais komitejas loceklis, nosūtot 2011. gada 7. jūlija
elektroniskā pasta vēstuli un ierakstītu vēstuli, lūdza prasītāju apstiprināt, vai viņa būs pieejama 2011. gada 11., 13. vai
14. jūlijā šai intervijai.
Ar 2011. gada 11. jūlija elektroniskā pasta vēstuli prasītāja paziņoja par savu pieejamību 2011. gada 13. un 14. jūlijā pēc
komitejas ieskatiem.
2011. gada 11. jūlijā izmeklēšanas komiteja, kas bija atbildīga par prasītājas iesniegto sūdzību saistībā ar vardarbību, sniedza
savu atzinumu (turpmāk tekstā – “izmeklēšanas komitejas atzinums”). Runājot par X k‑gu, izmeklēšanas komiteja secināja, ka
tā nav varējusi “attiecībā uz viņu konstatēt aizskarošu un tīšu attieksmi, kas varētu tikt uzskatīta par vardarbību”, un,
runājot par Y k‑gu, pēc tam, kad tā bija konstatējusi, ka dažas prasītājas norādītās darbības ir apstiprinājušās, izmeklēšanas
komiteja nebija izteikusies par jautājumu, vai šīs darbības bija psiholoģiska vardarbība. Minētajā atzinumā izmeklēšanas komiteja
formulēja arī virkni ieteikumu Bankai.
2011. gada 13. jūlijā prasītāju uzklausīja atlases komiteja, kuras priekšsēdētājs bija Y k‑gs.
Komiteja savā 2011. gada 18. jūlija protokolā, kas sagatavots atlases procedūras noslēgumā, vienprātīgi secināja, ka A k‑gs
ir vislabākais kandidāts apstrīdētajam amatam, un ieteica viņu iecelt.
Ar 2011. gada 27. jūlija elektroniskā pasta vēstuli prasītāja tika informēta par to, ka komiteja ir izraudzījusies A k‑gu.
Ar 2011. gada 28. jūlija paziņojumu Bankas priekšsēdētājs darīja zināmu personālam savu lēmumu, kas pieņemts pēc apspriešanās
ar kolēģiem no Vadības komitejas, par A k‑ga iecelšanu apstrīdētajā amatā (turpmāk tekstā – “2011. gada 28. jūlija lēmums”).
Ar 2011. gada 29. jūlija elektroniskā pasta vēstuli prasītāja lūdza Personālvadības departamenta direktoru rakstveidā informēt
prasītāju par iemesliem, kādēļ viņas kandidatūra nav tikusi izraudzīta, kā arī par iemesliem, kuri pamato cita kandidāta izvēli.
Ar 2011. gada 5. septembra vēstuli prasītāja Bankas priekšsēdētājam nosūtīja sūdzību, kurā prasīja atcelt 2011. gada 28. jūlija
lēmumu, un lūgumu atlīdzināt kaitējumu, kas, kā tiek apgalvots, ir nodarīts ar šā lēmuma prettiesiskumu un to, ka ir bijis
jāierodas uz atlases komiteju, kuras viens no locekļiem bija viens no viņas iespējamajiem ietekmētājiem, pret kuru tolaik
norisinājās izmeklēšanas procedūra.
2011. gada 8. septembrī prasītāju pieņēma kāds no Personālvadības departamenta darbiniekiem, kurš ļāva viņai iepazīties ar
atlases komitejas protokola daļu, kas attiecās uz viņu.
Ar 2011. gada 19. septembra vēstuli Bankas priekšsēdētājs apstiprināja, ka viņš ir saņēmis 2011. gada 5. septembra sūdzību.
Viņš informēja prasītāju, ka sakarā ar atbildīgās personas Personālvadības departamentā prombūtni līdz 2011. gada 23. septembrim
sūdzība un lūgums atlīdzināt kaitējumu tikšot izskatīti, tiklīdz šis darbinieks atgriezīsies no atvaļinājuma, un ka viņš informēšot
prasītāju par savu lēmumu pēc šī datuma.

Lietas dalībnieku prasījumi un tiesvedība
Prasības pieteikumā prasītājas prasījumi Civildienesta tiesai ir šādi:
–        atcelt 2011. gada 28. jūlija lēmumu;
–        noteikt EIB pienākumu veikt pasākumus, kas vajadzīgi, lai sarīkotu pienācīgu procedūru apstrīdētā amata aizpildīšanai;
–        atzīt Bankas atbildību pret prasītāju saistībā ar lēmuma iecelt apstrīdētajā amatā A k‑gu prettiesiskumu;
–        piespriest Bankai samaksāt atlīdzību par prasītājai nodarīto materiālo un morālo kaitējumu, turklāt šai atlīdzībai ir jābūt
pieskaitītiem nokavējuma procentiem:
–        saistībā ar morālo kaitējumu – EUR 50 000;
–        saistībā ar materiālo kaitējumu atalgojuma zaudējuma dēļ – EUR 436 100;
–        pierādījumu savākšanas pasākuma ietvaros noteikt ekspertīzi, lai konstatētu tā materiālā un morālā kaitējuma apmēru, ko izraisījis
2011. gada 28. jūlija lēmuma prettiesiskums, kura priekšmets ir plašāk izklāstīts piedāvājumā sniegt pierādījumus, kas pievienots
prasības pieteikumam;
–        piespriest Bankai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Bankas prasījumi Civildienesta tiesai ir šādi:
–        noraidīt prasību kā nepieņemamu un/vai nepamatotu;
–        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Savā replikā, kas iesniegta 2012. gada 6. jūnijā, prasītāja lūdza Civildienesta tiesu pierādījumu savākšanas pasākuma ietvaros
veikt liecinieka nopratināšanu, kā precizēts piedāvājumā sniegt pierādījumus, kas pievienots minētajai replikai, un, pakārtoti,
pieņemt kā jaunu piedāvājumu sniegt pierādījumus minētā liecinieka liecību, kura norādīta šajā pielikumā. Šis lūgums tika
izteikts, lai pamatotu prasības prasījumus atcelt tiesību aktu. Atbildot uz Civildienesta tiesas jautājumu par šo lūgumu attiecībā
uz pierādījumu savākšanas pasākumu procesa organizatorisko pasākumu ietvaros nākamajā punktā minēto, prasītāja precizēja,
ka šo lūgumu viņa nevarēja formulēt savā prasības pieteikumā, jo viņa tikai 2012. gada februārī bija uzzinājusi faktus, par
kuriem šis liecinieks varētu izteikties.
Ar kancelejas 2014. gada 29. janvāra vēstulēm lietas dalībnieki tika aicināti izpildīt procesa organizatoriskos pasākumus.
Tie pienācīgi izpildīja šo lūgumu.
Tiesas sēdē prasītāja atteicās no otrā un piektā savā prasības pieteikumā izvirzītā prasījuma.

Juridiskais pamatojums
1.
Par pirmo prasījumu saistībā ar 2011. gada 28. jūlija lēmuma atcelšanu
Lai pamatotu savu prasību atcelt tiesību aktu, prasītāja izvirza trīs pamatus. Pirmais pamats ir saistīts ar darbā pieņemšanas
procedūrā pieļauto pārkāpumu esamību. Otrais pamats attiecas uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā. Trešais pamats ir balstīts uz
pilnvaru nepareizu izmantošanu.
Tiesas sēdē prasītāja paziņoja, ka viņa atsakās no otrā un trešā pamata.
Tādējādi ir jāuzskata, ka prasītāja izvirza vienu vienīgu pamatu saistībā ar darbā pieņemšanas procedūrā pieļauto pārkāpumu
esamību. Šis pamats ir sadalāms divās daļās – pirmā daļa ir saistīta ar atlases komitejas objektivitātes trūkumu, bet otrā
daļa attiecas uz vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, izvēloties kandidātiem uzdodamos jautājumus, un tā esot izvēle,
ar kuru A k‑gam esot piešķirta priekšrocība.

Par pamata pirmo daļu saistībā ar atlases komitejas objektivitātes trūkumu
Saistībā ar sava vienīgā pamata par atcelšanu pirmo daļu prasītāja izvirza divus iebildumus – viņa sūdzas, pirmkārt, par atlases
komitejas priekšsēdētāja Y k‑ga objektivitātes trūkumu un, otrkārt, par citu komitejas locekļu objektivitātes trūkumu.
Par pirmo iebildumu saistībā ar Y k‑ga kā atlases komitejas locekļa un priekšsēdētāja objektivitātes trūkumu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja norāda, ka 2011. gada 28. jūlija lēmums tika pieņemts pēc Personālvadības departamenta direktora ieteikuma, pamatojoties
uz darbā pieņemšanas procedūru, kurā esot pieļauti pārkāpumi, un tādēļ tas esot jāatceļ. Viņa norāda, ka 2011. gada 28. februārī
pēc viņas lūguma tika uzsākta izmeklēšanas procedūra par cilvēka cieņas ievērošanu darbavietā saistībā ar iebiedēšanas un
vardarbības faktiem, it īpaši no Y k‑ga puses, par kuras upuri viņa sevi uzskata no 2008. gada septembra. 2011. gada 11. jūlijā
izmeklēšanas komiteja savā atzinumā esot precizējusi, ka Y k‑gs tiekot uzskatīts par “godkārīgu cilvēku” un ““ceļa rulli”,
kurš virzās uz priekšu, pārāk daudz neraizējoties par netiešo kaitējumu, kuru viņš var nodarīt”, un ka viņš esot izspiedis
prasītāju no viņas amata, piesavinoties visus stratēģiskos aspektus, kas bija Koordinācijas nodaļas ziņā.
Prasītāja apgalvo, ka sakarā ar pēc viņas lūguma uzsākto un uz Y k‑gu attiecošos izmeklēšanas procedūru par vardarbību atlases
procedūras laikā pēdējais minētais esot bijis iesaistīts interešu konfliktā attiecībā pret viņu, proti, situācijā, kura liedza
sniegt objektīvu un neitrālu viedokli par viņas kandidatūru. Prasītāja piebilst, ka Y k‑gs turklāt vadīja atlases komiteju,
kas viņam esot ļāvis tieši vai netieši ietekmēt citu komitejas locekļu izvēli amata piešķiršanā. Tādējādi Y k‑ga dalības atlases
komitejā dēļ šīs komitejas viedoklis neesot varējis ietvert vajadzīgās neatkarības un objektivitātes garantijas.
Prasītāja arī sūdzas, ka, lai gan bija izmeklēšanas komitejas atzinums, kurā attiecībā uz Y k‑gu bija konstatētas dažas darbības,
uz kurām viņa bija norādījusi, un lai gan viņa bija skaidri formulējusi lūgumu, lai Y k‑gs nepiedalītos atlases komitejā,
Banka neesot mainījusi komitejas sastāvu un viņai esot bijis jāstājas atlases komitejas, kurā piedalījās viens no viņas iespējamajiem
ietekmētājiem, priekšā.
Banka iebilst, ka, tā kā Y k‑gs ir darbā pieņemšanas departamenta direktors, viņa iecelšana par atlases komitejas locekli
esot bijusi saskaņā ar pastāvīgo praksi un atbilstoša Labai praksei. Runājot par izmeklēšanas komitejas atzinumu, Banka norāda,
ka tajā esot secināts, ka neviens vardarbības akts nav piedēvējams iespējamajiem ietekmētājiem. Tā arī esot veikusi pasākumus,
kas varētu nodrošināt [atlases] komiteju objektivitāti, piemēram, pārstāvja no Personālvadības departamenta piedalīšanos komitejā
un pārstāvja no Apvienotās komitejas vīriešu un sieviešu līdztiesīgu iespēju jautājumos (turpmāk tekstā – “
COPEC
”) kā novērotāja locekļa klātesamību. Visbeidzot, atlases komitejas protokols parādot, ka Y k‑gam nav bijusi diskriminējoša
nostāja pret prasītāju un viņa kā komitejas priekšsēdētāja stāvoklim nav bijusi nekāda nozīme, pieņemot 2011. gada 28. jūlija
lēmumu. Proti, no komitejas protokola izrietot, ka prasītāja tikusi ierindota pēdējā vietā no pieciem kandidātiem, ka komitejas
lēmumu ieteikt A k‑gu apstrīdētajā amatā komitejas locekļi bija pieņēmuši vienprātīgi un ka komitejas locekļu katram kandidātam
piešķirtie punkti bija vienveidīgi, nevienam loceklim ievērojami nenovirzoties no citu locekļu paustā vērtējuma.
–       Civildienesta tiesas vērtējums
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru plašā novērtējuma brīvība, kāda konkursa atlases komisijai vai atlases komitejai ir piešķirta
attiecībā uz mutvārdu pārbaudījumu, kuriem tiek pakļauti kandidāti, kārtības un detalizēta satura noteikšanu, ir jākompensē
ar rūpīgu to noteikumu ievērošanu, kuros ir reglamentēta šo pārbaudījumu organizēšana (spriedumi
Girardot
/Komisija, T‑92/01, EU:T:2002:220, 24. punkts, un
Christensen
/Komisija, T‑336/02, EU:T:2005:115, 38. punkts).
Tāpat saskaņā ar pastāvīgo judikatūru konkursa atlases komisijai ir jānodrošina, lai tās vērtējumi par visiem pārbaudāmajiem
kandidātiem mutvārdu pārbaudījumu laikā tiktu balstīti uz vienlīdzīgiem un objektīviem nosacījumiem (spriedums
Pantoulis
/Komisija, T‑290/03, EU:T:2005:316, 90. punkts un tajā minētā judikatūra). Lai gan attiecīgā darbā pieņemšanas procedūra nenotika
konkursa veidā, šī judikatūra var tikt piemērota šajā lietā, jo atlases komitejas, tāpat kā konkursa atlases komisijas, mērķis
ir izvēlēties vislabākos kandidātus no tiem, kuri ir pieteikušies pēc paziņojuma par amata vakanci publicēšanas, un tai ir
plaša rīcības brīvība atlases testu organizēšanā.
Līdz ar to Bankai saskaņā ar labas pārvaldības un vienlīdzīgas attieksmes principiem bija jārūpējas par labu atlases procedūras
organizāciju un bija jānodrošina visiem šīs atlases procedūras kandidātiem iespējami vienmērīga un pienācīga interviju ar
atlases komiteju norise. No tā izriet, ka visiem Bankas izraudzītajiem atlases komitejas locekļiem noteikti ir jābūt neatkarīgiem,
lai nevarētu tikt apšaubīta viņu objektivitāte.
Tādēļ Civildienesta tiesai ir jāpārbauda, vai atlases komiteja tika izveidota un darbojās likumīgi, it īpaši ievērojot tās
objektivitātes pienākumu, jo šī ievērošana ir viens no noteikumiem, kuri ir konkursu atlases komisiju, tāpat kā atlases komiteju,
darba pamatā un kuri ir pakļauti Savienības tiesas pārbaudei (attiecībā uz konkursa atlases komisijas darbību skat. rīkojumu
Meierhofer
/Komisija, F‑74/07 RENV, EU:F:2011:63, 62. punkts).
Tādējādi Civildienesta tiesai šajā lietā tiek lūgts izvērtēt, vai Y k‑gs bija iesaistīts interešu konfliktā attiecībā pret
prasītāju, jo par viņu notika prasītājas ierosinātā izmeklēšanas procedūra saistībā ar vardarbības faktu. Ja tas tā ir, Y k‑ga
pienākuma atturēties novērtēt prasītājas kandidatūru neizpilde veidotu viņa objektivitātes pienākuma pārkāpumu un tādējādi
visas komitejas objektivitātes pienākuma pārkāpumu.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka interešu konflikts attiecas uz situāciju, kurā ierēdnis vai darbinieks, pildot savus pienākumus,
tiek lūgts izlemt jautājumu, kura risināšanā vai rezultātā viņš ir personīgi ieinteresēts tādā mērā, ka tas var mazināt viņa
neatkarību (piemēram, spriedums
Giannini
/Komisija, T‑100/04; turpmāk tekstā – “spriedums
Giannini
”, EU:T:2008:68, 223. punkts).
Tomēr tikai apstāklis vien, ka uz konkursa atlases komisijas locekli vai atlases komitejas locekli saistībā ar atlases procedūru
attiecas sūdzība par vardarbību, ko ir iesniedzis konkursa vai atlases procedūras kandidāts, pats par sevi nevar ietvert pienākumu
attiecīgajam loceklim atteikties no dalības konkursa atlases komisijā vai atlases komitejā (šajā ziņā skat. spriedumu
BY
/
AESA
, F‑81/11, EU:F:2013:82, 72. punkts). Savukārt, ja, pamatojoties uz objektīvām, atbilstīgām un saskanīgām norādēm, izrādās,
ka šim atlases komisijas loceklim ir interešu konflikts tādējādi, ka viņš tieši vai netieši ir personīgi ieinteresēts piešķirt
priekšrocību vai radīt nelabvēlīgu situāciju vienam no kandidātiem, objektivitātes pienākums, kāds tas ir nostiprināts Eiropas
Savienības Pamattiesību hartas 41. pantā, pieprasa, lai viņš nevarētu izteikties par šī kandidāta nopelniem, it īpaši, ja
attiecīgās atlases noslēgumā izraudzītā persona turpmāk, iespējams, strādās viņa hierarhiskā vadībā.
Šajā gadījumā ir skaidrs, ka jaunizveidotā
RPP
nodaļa bija iekļauta Kredītriska departamentā un ka Y k‑gs kā šī departamenta direktors kļūtu par kandidāta, kurš tiktu iecelts
apstrīdētajā amatā, tiešo priekšnieku. Tādēļ Civildienesta tiesai ir jāpārbauda, vai prasītāja ir sniegusi objektīvas, atbilstīgas
un saskanīgas norādes par to, ka Y k‑gs kā atlases komitejas loceklis un priekšsēdētājs personīgi bija ieinteresēts tādā mērā,
ka tas varēja mazināt viņa neatkarību, novērtējot viņas kandidatūru apstrīdētajam amatam.
Šajā ziņā, pirmkārt, ir skaidrs, ka 2011. gada 28. februārī pēc prasītājas lūguma tika uzsākta izmeklēšanas procedūra par
cilvēka cieņas ievērošanu darbavietā saistībā ar iebiedēšanas un vardarbības faktiem, ko tostarp esot izdarījis Y k‑gs. Tādējādi
Civildienesta tiesa norāda, ka Banka ir uzskatījusi, ka, ņemot vērā apstākļus, šāda izmeklēšanas procedūra bija vajadzīga
un ka prasītājas lūgums uzreiz nebija jānoraida.
Nav arī apstrīdēts, ka 2011. gada 11. jūlijā par prasītājas iesniegto sūdzību atbildīgā izmeklēšanas komiteja sniedza savu
atzinumu, kurā nav ietverts neviens formāls secinājums par jautājumu, vai Y k‑gam pārmestās darbības veidoja vardarbību, lai
arī izmeklēšanas komiteja tostarp konstatēja, ka dažas prasītājas norādītās darbības ir apstiprinājušās. Atbildot uz Civildienesta
tiesas formulēto jautājumu tiesas sēdē, Banka apstiprināja, ka parasti izmeklēšanas komitejas atzinums vardarbības jomā tiek
nodots Bankas priekšsēdētājam lēmuma pieņemšanai, nevis tieši iespējamajiem ietekmētājiem vai sūdzības iesniedzējam. Tā arī
precizēja, ka, bez šaubām, Y k‑gs bija saņēmis nevis pašu atzinumu, bet formālu paziņojumu par lēmumu atstāt bez tālākas virzības
prasītājas sūdzību, kuru Bankas priekšsēdētājs pieņēma, ņemot vērā izmeklēšanas komitejas atzinumu.
Otrkārt, ir arī skaidrs, ka paziņojums par vakanci attiecībā uz apstrīdēto amatu tika publicēts 2011. gada 20. maijā un ka
prasītājas intervija ar atlases komiteju notika 2011. gada 13. jūlijā, proti, divas dienas pēc tam, kad izmeklēšanas komiteja
bija sniegusi savu atzinumu, un ka 2011. gada 18. jūlijā atlases komiteja sagatavoja savu protokolu, izvēloties A k‑gu šim
amatam.
Tādējādi no iepriekš minētajiem punktiem izriet, ka atlases procedūra norisinājās vienlaikus ar izmeklēšanas procedūru.
Tālāk no izmeklēšanas komitejas atzinuma izriet, ka prasītāja it īpaši sūdzējās par “atstumšanu malā”, ko Y k‑gs esot darīji,
vājinot un/vai mazinot viņas lomu un pienākumus.
Šajā ziņā izmeklēšanas komiteja konstatēja, ka “laika gaitā [Y k‑ga] attieksme pret [prasītāju] bija mainījusies – no cienītas
un ļoti atzinīgi novērtētas darbinieces viņa bija kļuvusi par tādu, kura traucēja viņa izvirzītajai karjeras gaitai. Tā kā
prasītāja turklāt bija viņa konkurente uz [ĢD “Risku pārvaldība”] ģenerāldirektora vietu, [Y k‑gs] bez jebkādas vilcināšanās
aizpildīja varas tukšumus, kurus atstāja [prasītāja] savas slimības dēļ un kurus viņa, esot slima, tomēr cik necik mēģināja
novērst”, un ka tādējādi Y k‑gs “[prasītāju] pakāpeniski izspieda no viņas amata, piesavinoties visus stratēģiskos aspektus,
kuri attiecās uz koordinācijas dienestu. Līdz ar to pašlaik ir skaidrs [..], ka [ĢD “Risku pārvaldība”] organizācijas struktūras
shēma ir tāda, ka [Y k‑gs] ir koncentrējis savās rokās visus galvenos stratēģiskos pienākumus, nodrošinot sev plašu redzamību
attiecībā uz Bankas hierarhiju, un ka [prasītājai] ir uzticēti tikai administratīvi pienākumi. Tātad ir noticis tas, ko [prasītāja]
paredzēja”.
Savā atzinumā izmeklēšanas komiteja arī apgalvo, ka “[prasītājas] attiecības [ar Y k‑gu], kas iepriekš bija lieliskas, esot
pasliktinājušās, [Y k‑gam] novēršot [prasītājas] nepadarīto un pakāpeniski piesavinoties būtiskākās un intelektuāli pieprasītākās
prasītājas funkcijas, bet prasītājai nepiekrītot šo kompetenču zaudēšanai. Galu galā jebkāda komunikācija un jebkādas uzticības
attiecības starp viņiem abiem esot kļuvušas neiespējamas”.
Tāpat izmeklēšanas komiteja norāda, ka Y k‑gs “tiek [..] uzskatīts par godkārīgu cilvēku, kuram ir redzējums par savu profesionālo
izaugsmi un kuru daži ir aprakstījuši kā “ceļa rulli”, kas virzās uz priekšu, pārāk daudz neraizējoties par netiešo kaitējumu,
kuru viņš var nodarīt,” un ka, “kad [prasītāja] bija tur, viņa ierobežoja viņa ambīcijas un viņas prombūtne [..] slimības
dēļ daļēji bloķēja labu darba izpildi, un viņa bija jāatstumj malā”.
Tādējādi no izmeklēšanas komitejas atzinuma izriet, ka Y k‑gs faktiski bija veicis dažas darbības, kuras prasītāja viņam pārmeta,
un ka prasītājas intervija ar atlases komiteju notika laikā, proti, 2011. gada 13. jūlijā, kad profesionālās attiecības starp
prasītāju un Y k‑gu bija būtiski pasliktinājušās.
Tā kā Y k‑gs, ja prasītāja būtu tikusi izraudzīta un iecelta apstrīdētajā amatā, kļūtu par viņas tiešo priekšnieku, Civildienesta
tiesa uzskata, ka, ņemot vērā šā sprieduma 67.–75. punktā izklāstītos apsvērumus un faktus, it īpaši faktus, kurus izmeklēšanas
komiteja savā atzinumā uzskatījusi par pierādītiem, šajā lietā prasītāja ir sniegusi objektīvas, atbilstīgas un saskanīgas
norādes, pamatojot savu apgalvojumu, ka, tad, kad Y k‑gs tika iecelts par atlases komitejas locekli, viņš bija iesaistīts
interešu konfliktā, kas liek apšaubīt viņa spēju ar vajadzīgo objektivitāti novērtēt prasītājas kandidatūru.
Ir skaidrs, ka Y k‑gs piedalījās prasītājas intervijā un novērtēšanā, lai gan viņam no tā būtu bijis jāatturas, jo viņš bija
iesaistīts interešu konfliktā attiecībā pret prasītāju.
Turklāt ir jāatgādina, ka Labas prakses 5.1. un 10.3. pantā ir noteikts, ka atlases komitejas priekšsēdētājam ir izšķirošā
balss gadījumā, kad nav iespējams panākt vienprātīgu lēmumu par galīgo ieteikumu, un ka apspriedēs viņam ir jārunā pēdējam,
lai neietekmētu citus atlases komitejas locekļus. Līdz ar to no šīm normām izriet, ka Y k‑gs kā atlases komitejas priekšsēdētājs
bija situācijā, kurā viņam bija izšķirošā loma komitejas darbā un bija iespēja ietekmēt citus atlases komitejas locekļus.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus un neskarot debašu starp atlases komitejas locekļiem saturu, kā arī dažādo komitejas
locekļu, tostarp Y k‑ga, pieņemto nostāju saturu, ir jāsecina, ka Y k‑gs ar to, ka viņš piedalījās atlases komitejā, ir pārkāpis
savu objektivitātes pienākumu. Tādējādi, tā kā katram atlases komitejas loceklim, lai nevarētu tikt apdraudēta visas atlases
komitejas objektivitāte, noteikti ir jābūt neatkarīgam, ir jāuzskata, ka ir ticis pārkāpts visas atlases komitejas objektivitātes
pienākums.
Ar Bankas argumentiem nevar tikt atspēkots šis secinājums.
Vispirms attiecībā uz argumentu, ka tas būtu bijis “nepieņemami”, ka darbā pieņemšanas departamenta direktors, – šajā gadījumā
Y k‑gs – nevadītu visas atlases komitejas intervijas, pietiek norādīt, ka Labas prakses 4.1. pantā ir noteikts, ka komitejas
priekšsēdētājs “parasti” pārstāv “ģenerāldirektorātu”, kurā amata vieta tiek aizpildīta, un ka norādījumu I pielikumā nav
prasīts, lai komitejas sastāvā būtu darbā pieņemšanas departamenta direktors. Tādējādi saskaņā ar Bankas Reglamentu pastāv
jautājums nevis par darbā pieņemšanas departamentu, bet gan par ģenerāldirektorātu, kurā pieņem darbā, un ir atļauts, ka tā
departamenta direktors, kurā amata vieta tiek aizpildīta, nav atlases komitejas loceklis.
Turklāt ir jāatgādina (skat. iepriekš 30. un 31. punktu), ka ar 2011. gada 14. jūnija elektroniskā pasta vēstuli, kas adresēta
Personālvadības departamenta direktoram, prasītāja bija lūgusi, lai Y k‑gs tiktu aizstāts, un tas ir lūgums, kuru tajā pašā
dienā minētais direktors noraidīja. Tā kā pastāv interešu konflikts, Bankai būtu bijis jāizvairās no tā, ka Y k‑gs ir atlases
komitejas loceklis un, vēl jo vairāk, priekšsēdētājs, vai vismaz būtu bijis jānodrošina, lai viņš atturētos no jebkādas iesaistīšanās
prasītājas intervijas un novērtēšanas laikā, ko tā nav izdarījusi.
Tālāk attiecībā uz argumentu, ka izmeklēšanas komitejas 2011. gada 11. jūlija atzinumā esot secināts, ka nepastāv vardarbība
no Y k‑ga puses, proti, iemesls, kādēļ Y k‑gam neesot bijis interešu konflikta, Civildienesta tiesa atgādina, ka atlases procedūra
norisinājās vienlaikus ar izmeklēšanas procedūru (skat. šā sprieduma 70. punktu) un ka 2011. gada 14. jūnijā, kad Personālvadības
departamenta direktors atteicās aizstāt Y k‑gu atlases komitejā, izmeklēšanas komiteja vēl nebija sniegusi savu atzinumu.
Tā kā atlases komitejas intervija ar prasītāju sākotnēji bija paredzēta 2011. gada 17. jūnijā, Bankai nebija iebildumu pret
to, ka Y k‑gs, uz kuru šajā datumā attiecās izmeklēšanas procedūra par vardarbību, ir atlases komitejas loceklis. Bankas arguments
saistībā ar izmeklēšanas komitejas noraidošajiem secinājumiem attiecībā uz vardarbības aktu, kurus esot izdarījis Y k‑gs,
esamību tādējādi nav atbilstošs. Katrā ziņā, lai arī kāds būtu datums, kurā Y k‑gs varēja zināt, ka izmeklēšanas komiteja
ir sniegusi savu atzinumu, šis atzinums nekādi nevarēja ietekmēt pašu Y k‑ga interešu konflikta esamību atlases procedūras
laikā. Proti, ar to, ka pirms atlases procedūras sākuma profesionālās attiecības starp Y k‑gu un prasītāju bija būtiski pasliktinājušās,
kā tas izriet no izmeklēšanas komitejas atzinuma, šajā gadījumā ir pietiekami, lai secinātu par Y k‑ga interešu konflikta
esamību.
Tāpat Civildienesta tiesa norāda, ka atlases komitejas locekļa interešu konflikta attiecībā pret kandidātu riska esamība nevar
tikt kompensēta nedz ar Personālvadības departamenta pārstāvja dalību komitejā, nedz ar
COPEC
novērotāja klātesamību.
Visbeidzot, attiecībā uz Bankas argumentu, ka no atlases komitejas protokola izrietot, ka Y k‑gam nav bijusi diskriminējoša
nostāja pret prasītāju un ka A k‑gs ir ticis izraudzīts vienprātīgi, Civildienesta tiesa norāda, ka faktiski, kā to norāda
Banka, katra komitejas locekļa katram kandidātam piešķirtie punkti bija relatīvi vienveidīgi. Šis konstatējums tomēr neļauj
izslēgt nedz Y k‑ga interešu konflikta esamību, nedz iespēju, ka Y k‑gs kā komitejas priekšsēdētājs varēja ietekmēt citu atlases
komitejas locekļu sniegto kandidātu novērtējumu.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ir jāsecina, ka atlases procedūra ir bijusi prettiesiska, jo atlases komitejas priekšsēdētājs
un tādējādi visa komiteja ir pārkāpuši savu objektivitātes pienākumu. Tādēļ pamata pirmās daļas pirmais iebildums ir jāatzīst
par pamatotu.
Par otro iebildumu saistībā ar citu atlases komitejas locekļu objektivitātes trūkumu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apgalvo, ka citi komitejas locekļi, kas nav Y k‑gs, varēja būt neobjektīvi, jo lielākā daļa no viņiem apstiprināja
ĢD “Risku pārvaldība” reorganizāciju un it īpaši
RPP
nodaļas izveidi, kuras vadītājam tiktu uzticēti gandrīz visi uzdevumi un pienākumi, kas ietilpa viņas kā Koordinācijas nodaļas
vadītājas pienākumos.
Banka nav izteikusies par šo otro iebildumu.
–       Civildienesta tiesas vērtējums
Pietiek vien norādīt, ka prasītāja apgalvo vienīgi to, ka citi atlases komitejas locekļi ir varējuši pārkāpt savu objektivitātes
pienākumu, tomēr nenorādot, ka šajā gadījumā viņi to ir izdarījuši. Šādi rīkojoties, viņa izvirza tikai un vienīgi pieņēmumus,
nesniedzot nevienu pierādījumu, kas varētu apliecināt šo apgalvojumu. Šajos apstākļos pamata pirmās daļas otrais iebildums
ir jānoraida kā nepamatots.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ir jāsecina, ka prasības vienīgā pamata pirmā daļa saistībā ar atlases procedūrā pieļauto
pārkāpumu esamību ir daļēji pamatota.

Par pamata otro daļu attiecībā uz vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apgalvo, ka desmit minūšu gara mutvārdu prezentācija atlases komitejai, kas bija jāsniedz visiem kandidātiem, ietvēra
īsu prezentāciju par tehnisku tematu, izmantojot Bankas divus iekšējos paziņojumus, kuri bija izdalīti visiem kandidātiem
pirms viņu intervijām ar atlases komiteju. Taču, tā kā A k‑gs esot sagatavojis vai esot piedalījies šo abu divu iekšējo paziņojumu
sagatavošanā, pēdējam minētajam esot bijusi nepamatota priekšrocība salīdzinājumā ar citiem kandidātiem. Ar savu izvēli balstīt
mutvārdu prezentācijas pārbaudījumu uz iepriekš minētajiem diviem iekšējiem paziņojumiem un acīmredzami sniedzot priekšrocību
vienam no kandidātiem apstrīdētajam amatam, atlases komiteja esot pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu.
Banka atzīst, ka A k‑gs piedalījās attiecīgo divu iekšējo paziņojumu sagatavošanas posmā, tomēr uzskata, ka neviens kandidāts
nav ticis nepamatoti nostādīts neizdevīgākā situācijā, jo šie paziņojumi neprasīja īpašas zināšanas un bija izdalīti visiem
kandidātiem pirms intervijas. Mutvārdu prezentācija esot bijusi tikai viena no dažādiem pārbaudījumiem, kuri veidoja atlases
procedūru, un tās mērķis esot bijis novērtēt nevis kandidātu tehniskās prasmes, bet drīzāk viņu komunikācijas un pārliecināšanas
prasmes.
Civildienesta tiesas vērtējums
Ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru diskriminācijas aizlieguma jeb vienlīdzīgas attieksmes princips prasa, lai
salīdzināmas situācijas netiktu aplūkotas atšķirīgi, ja vien šāda atšķirība nav objektīvi pamatota. Tādējādi izriet, ka diskriminācijas
aizlieguma princips ir pārkāpts, ja divu kategoriju personām, kuru faktiskajā un juridiskajā situācijā nav būtisku atšķirību,
tiek piemērota atšķirīga attieksme vai ja atšķirīgām situācijām tiek piemērota vienāda attieksme. Lai atšķirīga attieksme
varētu būt saderīga ar vispārējo diskriminācijas aizlieguma principu, šai atšķirībai ir jābūt attaisnotai, pamatojoties uz
objektīvu un saprātīgu kritēriju, un tai ir jābūt samērīgai ar mērķi, kas sasniedzams ar šo atšķirību (skat., piemēram, spriedumus
Giannini
, EU:T:2008:68, 131. punkts un tajā minētā judikatūra, un
Brown
/Komisija, F‑37/05, EU:F:2009:121, 64. punkts).
Vienlīdzīgas attieksmes princips ir Savienības tiesību pamatprincips, kuru it īpaši piemēro konkursu jomā un kura ievērošana
konkursa atlases komisijai ir stingri jānodrošina konkursa norises gaitā. Lai gan atlases komisijai ir plaša novērtējuma brīvība
attiecībā uz pārbaudījumu kārtību un to detalizētu saturu, tomēr Savienības tiesai ir jāīsteno sava pārbaude tādā mērā, kāds
ir nepieciešams, lai nodrošinātu vienlīdzīgu attieksmi pret kandidātiem un atlases komisijas izdarītās izvēles starp tiem
objektivitāti (spriedumi
Giannini
, EU:T:2008:68, 132. punkts, un
De Mendoza Asensi
/Komisija, F‑127/11, EU:F:2014:14, 43. punkts).
Visbeidzot, ir jānorāda, ka jebkurš pārbaudījums parasti un pēc būtības ietver nevienlīdzīgas attieksmes risku, ņemot vērā
to jautājumu skaita noteikti ierobežoto raksturu, kuri pamatoti var tikt uzdoti pārbaudījumā saistībā ar konkrētu tematu.
Tādējādi ir ticis atzīts, ka vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums var tikt konstatēts tikai tad, ja atlases komisija,
izvēloties pārbaudījumus, nav ierobežojusi iespēju nevienlīdzības risku ar to, kas parasti raksturīgs jebkuram pārbaudījumam
(spriedumi
Giannini
, EU:T:2008:68, 133. punkts, un
De Mendoza Asensi
/Komisija, EU:F:2014:14, 45. punkts).
Šajā lietā no lietas materiāliem izriet, ka visiem kandidātiem bija jāatbild uz līdzīgu jautājumu, kuru viņiem uzdeva katrs
no atlases komitejas locekļiem. Turklāt atlases komiteja bija noteikusi visiem kandidātiem vienādu pārbaudījumu, kas ietvēra
mutvārdu uzstāšanos, pamatojoties uz diviem iekšējiem Bankas paziņojumiem, lai novērtētu viņu spēju izklāstīt sarežģītu un
tehnisku jautājumu nespecializētai publikai un to pārliecināt par savu priekšlikumu. Tātad abi iepriekš minētie paziņojumi
tika izmantoti, lai pārbaudītu kandidātu komunikācijas, uzstāšanās, paskaidrošanas un pārliecināšanas spējas, nevis viņu tehniskās
zināšanas.
Tāpat no lietas materiāliem izriet, ka A k‑gs ir piedalījies kandidātiem izsniegto divu iekšējo paziņojumu sagatavošanā, kurus
bija paredzēts izmantot mutvārdu prezentācijā atlases komitejai. Civildienesta tiesa uzskata, ka tas vien, ka kandidāts ir
šādu paziņojumu autors vai līdzautors, sniedz reālas zināšanas par to saturu un, iespējams, atvieglo jebkādu uz tiem balstītu
uzstāšanos.
Protams, kā to norāda Banka, ir ticis nospriests, ka zināšanas par dokumentu, ko daži konkursa kandidāti varēja iegūt savā
darbā, nenozīmē, ka ar atlases komisijas izvēli izmantot šo dokumentu par pamatu pārbaudījuma jautājumiem viņiem ir tikušas
sniegtas nepamatotas priekšrocības, jo, pirmkārt, priekšrocība, kas piešķirta atsevišķiem kandidātiem ar minētā dokumenta
izvēli, veido daļu no riska, kas parasti raksturīgs jebkuram pārbaudījumam, un, otrkārt, šī dokumenta teksts bija pieejams
pirms pārbaudījuma (spriedums
Giannini
, EU:T:2008:68, 164. punkts).
Šajā ziņā Civildienesta tiesa norāda, ka lietā, kurā tika pieņemts spriedums
Giannini
(EU:T:2008:68), prasītājs, proti, konkursā noraidītais kandidāts, sūdzējās par to, ka pirms konkursa citi kandidāti bija strādājuši
ar dokumenta, kurš tika izmantots par pamatu rakstveida pārbaudījumam, sagatavošanas dokumentiem. No sprieduma
Giannini
(EU:T:2008:68) izriet, ka sagatavošanas dokumentu un kandidātiem izsniegtā dokumenta identiskums nevarēja tikt prezumēts
un ka kandidāti, kuri bija strādājuši ar sagatavošanas dokumentiem, nevarēja uzticēties iespējamajām zināšanām, kas gūtas
viņu darbā saistībā ar minētajiem sagatavošanas dokumentiem. Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesa no tā secināja, ka iespējamais
atvieglojums, ko kandidāti, kuri bija strādājuši ar sagatavošanas dokumentiem, būtu varējuši saņemt, lai nokārtotu rakstveida
pārbaudījumu, pateicoties viņu zināšanām par minētajiem sagatavošanas dokumentiem, ir ļoti ierobežotā mērā nozīmīgs, un nosprieda,
ka attiecīgajiem kandidātiem nav tikušas piešķirtas nepamatotas priekšrocības.
Savukārt šajā lietā ir jākonstatē, ka tikai viens kandidāts, A k‑gs, labāk nekā viņa konkurenti pārzināja kandidātu rīcībā
esošos dokumentus, lai sagatavotu savu prezentāciju. Turklāt atšķirībā no lietas, kurā tika pieņemts spriedums
Giannini
(EU:T:2008:68), A k‑gs kā autors vai līdzautors bija strādājis tieši ar diviem iekšējiem Bankas paziņojumiem, nevis šo divu
paziņojumu sagatavošanas dokumentiem, kuru saturs kā sagatavošanas dokumentiem katrā ziņā nebūtu bijis identisks attiecīgo
divu iekšējo paziņojumu saturam. Līdz ar to, tā kā kandidātu mutvārdu prezentācijas mērķis it īpaši bija novērtēt šo pēdējo
minēto spēju pārliecināt nespecializētu publiku, priekšrocība salīdzinājumā ar citiem kandidātiem, kuru ir saņēmis A k‑gs
mutvārdu prezentācijas pārbaudījumā, jo viņš ir piedalījies pilnīgā vai daļējā abu iepriekš minēto paziņojumu sagatavošanā,
ir patiešām reāla un atbilstoša.
Šis vērtējums nevar tikt atspēkots ne ar to ka attiecīgie divi iekšējie paziņojumi bija nodoti visu kandidātu rīcībā pirms
viņu intervijām ar atlases komiteju, ne ar tiesas sēdē Bankas izvirzīto argumentu, ka šie abi paziņojumi bija lielā mērā zināmi
visiem kandidātiem pirms atlases procedūras sākuma. Tiesas sēdē Banka atzina, ka mutvārdu prezentācijas pārbaudījumam atlases
komiteja esot varējusi izvēlēties citus dokumentus, nevis iepriekš minētos divus paziņojumus. Tādējādi ir pierādīts, ka A k‑gam
bija nepamatota priekšrocība salīdzinājumā ar citiem kandidātiem.
Līdz ar to ir jāsecina, ka, izvēloties visiem kandidātiem kopīgo mutvārdu prezentācijas pārbaudījumu balstīt uz iepriekš minētajiem
diviem Bankas iekšējiem paziņojumiem, Banka ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu.
Tādējādi prasības vienīgā pamata otrā daļa ir pamatota.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus un neesot vajadzībai izvērtēt lūgumu par pierādījumu savākšanas pasākumiem, ir jāapmierina
pirmais prasījums saistībā ar 2011. gada 28. jūlija lēmuma atcelšanu.
2.
Par otro un trešo prasījumu saistībā ar kaitējuma atlīdzības saņemšanu

Par pieņemamību
Lietas dalībnieku argumenti
Banka norāda, ka Savienības tiesa nav nekādi kompetenta, ja tajā celtā prasība nav vērsta pret administrācijas tiesību aktu
par prasītāja iebildumu noraidīšanu. Šajā lietā ar savu 2011. gada 19. septembra vēstuli Bankas priekšsēdētājs ir informējis
prasītāju, ka viņas 2011. gada 5. septembra lūgums par kaitējuma atlīdzību tikšot izskatīts, tiklīdz 2011. gada 23. septembrī
no atvaļinājuma atgriezīsies Personālvadības departamenta atbildīgā persona. Tomēr prasītāja Civildienesta tiesā ar savu prasību
par kaitējuma atlīdzību vērsās 2011. gada 27. oktobrī, nesaņēmusi skaidru atbildi no Bankas uz savu 2011. gada 5. septembra
lūgumu, un pirms trīs mēnešu termiņa beigām, kad varētu tikt uzskatīts, ka ir pieņemts netiešs lēmums par šī lūguma noraidīšanu.
Tādējādi prasījumi par morālā kaitējuma atlīdzību ir jānoraida kā nepieņemami.
Banka piebilst, ka prasījumi par morālā kaitējuma atlīdzību vismaz daļēji pārklājoties ar lūgumu par kaitējuma atlīdzību,
kas formulēts prasībā, kura iesniegta Civildienesta tiesā 2011. gada 28. septembrī un kura reģistrēta ar atsauces numuru F‑95/11,
attiecībā uz kaitējumu, kas prasītājai esot nodarīts ar apstrīdētā amata publicēšanu. Tādēļ prasījumi par morālā kaitējuma
atlīdzību katrā ziņā vismaz daļēji esot nepieņemami arī
lis

pendens
dēļ.
Atbildot uz Civildienesta tiesas formulēto lūgumu procesa organizatorisko pasākumu ietvaros paskaidrot savu nostāju attiecībā
uz prasījumu par morālā kaitējuma atlīdzību pieņemamību, ņemot vērā spriedumus
De Nicola
/EIB (T‑37/10 P, EU:T:2012:205) un
De Nicola
/EIB (T‑264/11 P, EU:T:2013:461), Banka apgalvo, ka, kaut gan saskaņā ar šiem spriedumiem prasība par kaitējuma atlīdzību
varot tikt iesniegta Savienības tiesā, lai gan lūgums atlīdzināt kaitējumu iepriekš nav ticis iesniegts administrācijai, ja
persona nolemj iepriekš lūgt administrācijai pieņemt nostāju konkrētā jautājumā, pat ja šī procedūra nav obligāta, ieinteresētajai
personai ir jāļauj administrācijai, kurā viņa ir nolēmusi vērsties, pieņemt lēmumu saprātīgā termiņā. Šis saprātīga termiņa
jēdziens, kas ir uzsvērts spriedumā
Arango Jaramillo
u.c./EIB (pārskatīšana) (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, 26.–30. punkts), esot piemērojams gan termiņam, kas ir personas rīcībā,
lai iesniegtu lūgumu administrācijai, gan termiņam, kas ir administrācijas rīcībā, lai pieņemtu nostāju par šo lūgumu.
Prasītāja uzstāj, ka viņas prasības prasījumi par morālā kaitējuma atlīdzību ir jāuzskata par pieņemamiem.
Civildienesta tiesas vērtējums
Pirmkārt, attiecībā uz visu prasījumu par morālā kaitējuma atlīdzību pieņemamību Civildienesta tiesa atgādina, ka saskaņā
ar Bankas Personāla reglamenta 41. pantu būtībā jebkuru strīdu starp Banku un tās personāla locekļiem ir iespējams pārsūdzēt
Savienības tiesā un pirms šādas pārsūdzības var notikt izlīguma procedūra Bankas Samierināšanas komisijā, turklāt neatkarīgi
no tiesā celtās prasības (spriedums
De Nicola
/EIB, EU:T:2012:205, 74. punkts).
Jau ir ticis nospriests, ka no Bankas Personāla reglamenta 41. panta, kurā ir paredzēta samierināšanas procedūra, kas notiek
neatkarīgi no tiesā celtās prasības, skaidri izriet, ka minētās strīdīgās prasības pieņemamība nekādi nav pakļauta šīs administratīvās
procedūras, kura ir fakultatīva attiecībā uz Bankas darbiniekiem, pabeigšanai (šajā ziņā skat. spriedumu
De Nicola
/EIB, T‑7/98, T‑208/98 un T‑109/99, EU:T:2001:69, 96. punkts), lai gan ierēdņiem vai darbiniekiem ir jāsagaida Eiropas Savienības
Civildienesta noteikumos (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”) paredzētās pirmstiesas procedūras beigas.
Turklāt spriedumā
De Nicola
/EIB (EU:T:2013:461, 69.–73. punkts), kurš pasludināts apelācijas tiesvedībā par Civildienesta tiesas spriedumu
De Nicola
/EIB (F‑59/09, EU:F:2011:19) un kurā, pēc analoģijas piemērojot Civildienesta noteikumu 91. panta 1. punktu, Civildienesta
tiesa uzskatīja, ka tai nav kompetences, lai lemtu par tai iesniegto prasību par zaudējumu atlīdzību, pamatojoties uz to,
ka šī prasība nebija vērsta pret ieinteresētajai personai nelabvēlīgu aktu, kuru pieņēmusi Banka, jo iepriekš Bankai nav ticis
iesniegts neviens lūgums atlīdzināt kaitējumu, ir ticis nospriests, ka, ja Bankā nepastāv atbilstošs iekšējais tiesiskais
regulējums, Civildienesta tiesai nav tiesību pakļaut savu kompetenci vai tajā celtās prasības par zaudējumu atlīdzību pieņemamību
“Bankai adresēta lūguma atlīdzināt kaitējumu un jebkāda nelabvēlīga akta, kuram būtu iespējams piesaistīt prasījumus par [morālā]
kaitējuma atlīdzību, neesamībai”. Vispārējā tiesa uzskatīja, ka vienīgais atbilstošais tiesiskais regulējums šajā kontekstā
ir regulējums, kas ir paredzēts Bankas Personāla reglamenta 41. pantā, kura būtība un
ratio legis
būtiski atšķiras no Civildienesta noteikumu, tostarp to 90. un 91. panta, būtības un
ratio legis
, un ka ar Personāla reglamenta esamību pašu par sevi ir aizliegts veikt pilnīgu pielīdzināšanu minētajiem Civildienesta noteikumiem.
No iepriekšējā punktā minētās judikatūras izriet, ka Bankas personāla locekļa prasības par zaudējumu atlīdzību pieņemamība
nevar būt atkarīga no tā, ka Bankai iepriekš ir ticis iesniegts lūgums atlīdzināt kaitējumu, ne arī no nelabvēlīga akta esamības,
kuram būtu iespējams piesaistīt prasījumus par morālā kaitējuma atlīdzību. Šajos apstākļos uz lūgumu atlīdzināt kaitējumu,
kuru Bankai ir iesniedzis tās personāla loceklis, attiecas iekšējā izlīguma procedūra, kas, piemērojot Personāla reglamenta
41. pantu, katrā ziņā ir fakultatīva.
Šajā lietā, kā tas ir izklāstīts šā sprieduma 43. punktā, ar 2011. gada 5. septembra vēstuli prasītāja nosūtīja Bankai lūgumu
atlīdzināt kaitējumu, lai saņemtu atlīdzību par zaudējumiem, kuri viņai, iespējams, nodarīti īpaši 2011. gada 28. jūlija lēmuma
prettiesiskuma dēļ. 2011. gada 27. oktobrī, lai gan Banka vēl nebija pieņēmusi lēmumu par viņas lūgumu, viņa cēla šo prasību.
Tā kā Bankai adresētais lūgums atlīdzināt kaitējumu tika iesniegts iekšējā administratīvā procedūrā saistībā ar izlīguma panākšanu
strīdos starp Bankas personāla locekļiem un Banku un tā kā prasības par zaudējumu atlīdzību pieņemamība Civildienesta tiesā
nav pakļauta nosacījumam, ka ir pabeigta šī administratīvā procedūra, izskatāmā prasība par zaudējumu atlīdzību ir jāuzskata
par pieņemamu.
Šis secinājums nevar tikt atspēkots ar judikatūru, kuru savā iebildumu rakstā ir norādījusi Banka. Civildienesta tiesas spriedumi
De Nicola
/EIB (F‑55/08, EU:F:2009:159) un
De Nicola
/EIB (F‑59/09, EU:F:2011:19), uz kuriem tā atsaucas, ir tikuši attiecīgi atcelti, it sevišķi Bankas norādītajos punktos, ar
Vispārējās tiesas spriedumiem
De Nicola
/EIB (EU:T:2012:205) un
De

Nicola
/EIB (EU:T:2013:461), proti, spriedumiem, uz kuriem Civildienesta tiesa turklāt ir norādījusi Bankai apsvērumu sniegšanai
procesa organizatorisko pasākumu ietvaros (skat. šā sprieduma 107. punktu).
Tāpat Civildienesta tiesa konstatē, ka sprieduma
De Nicola
/EIB (EU:F:2011:19) 137. punkts, uz kuru arī savā iebildumu rakstā ir norādījusi Banka, nav atbilstošs, ņemot vērā, ka tas
attiecas uz jautājumu, kāds ir saprātīga termiņa, kurā Bankas darbiniekam ir jāiesniedz sava prasība Civildienesta tiesā,
aprēķina sākumpunkts, lai tā netiktu uzskatīta par novēlotu. Tāpat sprieduma
Arango Jaramillo
u.c./EIB (pārskatīšana) (EU:C:2013:134) 26.–30. punkts, uz kuriem savos apsvērumos ir norādījusi Banka, atbildot uz procesa
organizatoriskajiem pasākumiem saistībā ar Vispārējās tiesas spriedumiem
De Nicola
/EIB (EU:T:2012:205) un
De Nicola
/EIB (EU:T:2013:461), arī nav atbilstoši, jo tajos ir aplūkots jēdziens “saprātīgs termiņš”, kurā Bankas darbiniekam ir jāceļ
prasība atcelt Bankas izdotu viņam nelabvēlīgu aktu.
Šajā lietā Civildienesta tiesai netiek lūgts izvērtēt jautājumu par termiņa ilgumu, lai iesniegtu prasību Savienības tiesā,
neriskējot ar to, ka šī prasība tiek uzskatīta par novēlotu, bet gan tiek lūgts izvērtēt, vai tā var vai nevar izskatīt prasību
par zaudējumu atlīdzību. It sevišķi tai ir jāizvērtē, vai tā var izskatīt Bankas personāla locekļa prasību par zaudējumu atlīdzību,
kura celta, prasītājam nesagaidot Bankas atbildi uz lūgumu atlīdzināt kaitējumu, kuru viņš tai iepriekš ir iesniedzis. Tādējādi
Bankas izklāstītie aizstāvības argumenti nav atbilstoši.
Otrkārt, attiecībā uz prasījumu par morālā kaitējuma atlīdzību daļēju nepieņemamību
lis pendens
dēļ ir jāatgādina, ka, ja prasības dalībnieki, priekšmets un pamati ir identiski agrāk iesniegtajai prasībai, atbilstoši
pastāvīgajai judikatūrai tā ir jānoraida kā nepieņemama (rīkojums
Vienne
u.c./Parlaments, F‑22/06, EU:F:2006:89, 12. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi Civildienesta tiesai ir jāpārbauda, vai prasībai lietā F‑95/11 un prasībai šajā lietā, kuras iesniegtas attiecīgi
2011. gada 28. septembrī un 27. oktobrī, ir vieni un tie paši dalībnieki, tās attiecas uz to pašu priekšmetu un ir pamatotas
ar tiem pašiem pamatiem.
Attiecībā uz nosacījumu, ka abās prasībās ir jābūt vieniem un tiem pašiem dalībniekiem, ir jāatzīst, ka šajā lietā tas ir
izpildīts. Abās prasībās puses ir prasītāja un Banka.
Attiecībā uz nosacījumiem par priekšmeta identiskumu ir jānorāda, ka lietā F‑95/11 prasītāja lūdz atlīdzināt kaitējumu, kas
radies saistībā ar Bankas lēmuma mainīt viņas uzdevumu būtību, kā arī to izpildes nosacījumus, atstādinot viņu no pienākumiem,
kurus prasītāja veica riska vispārējās politikas jomā, prettiesiskumu, kāds šis lēmums izriet no 2011. gada 30. marta paziņojuma
personālam. Tāpat viņa lūdz atlīdzināt kaitējumu, kas viņai esot radies sakarā ar Bankas pieļauto rūpības un aizsardzības
pienākumu, kuri tai esot jāievēro personāla prombūtnes gadījumā slimības dēļ, pārkāpumu, kā arī Personāla reglamenta 42. panta
pārkāpumu, jo attiecībā uz viņu nebija pieņemts individuāls lēmums, lai vēlāk viņai to paziņotu, par viņas pienākumu izpildes
nosacījumu un būtības izmaiņām.
Šajā lietā prasītāja lūdz atlīdzināt kaitējumu, kas viņai esot nodarīts ar 2011. gada 28. jūlija lēmuma prettiesiskumu un
ar to, ka viņai esot bijis jāierodas uz atlases komiteju, uz vienu no kuras locekļiem attiecās viņas ierosinātā izmeklēšanas
procedūra, kas tolaik norisinājās, saistībā ar psiholoģisko vardarbību.
Līdz ar to ir jākonstatē, ka šīs prasības prasījumiem par morālā kaitējuma atlīdzību un prasības lietā F‑95/11 prasījumiem
nav viens un tas pats priekšmets. Tādējādi Bankas izvirzītā iebilde par nepieņemamību
lis pendens
dēļ ir jānoraida.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ir jāsecina, ka prasījumi par morālā kaitējuma atlīdzību ir pieņemami.

Par lietas būtību
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja norāda, ka atlases procedūra viņai ir radījusi lielu satraukumu, jo, neraugoties uz viņas lūgumiem, viņai esot bijis
jāierodas uz atlases komiteju, kurā viens no locekļiem ir viens no viņas iespējamajiem ietekmētājiem, uz kuru attiecās izmeklēšanas
procedūra, ko viņa bija ierosinājusi un kas tolaik norisinājās.
Prasītāja arī apgalvo, ka 2011. gada 28. jūlija lēmums viņai esot izraisījis neizpratnes, pazemojuma un dziļas vilšanās sajūtu
attiecībā uz Banku. Tāpat ar šo lēmumu esot nodarīts kaitējums viņas profesionālajai reputācijai, jo, lai gan lielākā daļa
ar apstrīdēto amatu saistīto pienākumu pirms ĢD “Risku pārvaldība” reorganizācijas bija uzticēti viņai, viņa netika iecelta
šajā amatā. Tādējādi ar 2011. gada 28. jūlija lēmumu viņai esot nodarīts būtisks morāls kaitējums, ko viņa
ex aequo et bono
novērtē EUR 50 000 apmērā.
Visbeidzot, prasītāja apgalvo, ka ar 2011. gada 28. jūlija lēmumu viņai esot nodarīts materiāls kaitējums, kas atbilst atalgojuma
zaudējumam, jo viņas iecelšana apstrīdētajā amatā viņai būtu ļāvusi pamatot izšķirošu ieguldījumu ĢD “Risku pārvaldība” stratēģisko
mērķu īstenošanā un panākt ātrāku karjeras izaugsmi. Materiālo kaitējumu prasītāja
ex aequo et bono
novērtē EUR 436 100 apmērā.
Banka apgalvo, ka prasībai par kaitējuma atlīdzību nav nekāda pamata, jo tai nevarot tikt pārmesta nekāda prettiesiska rīcība.
Katrā ziņā attiecībā uz mantisko kaitējumu prasītāja neesot pierādījusi šī kaitējuma reālo esamību, jo atalgojuma zaudējums
esot vienīgi hipotētisks.
Civildienesta tiesas vērtējums
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai iestātos administrācijas atbildība, prasītājam ir jāpierāda pārkāpuma un reālā kaitējuma
esamība un cēloņsakarība starp rīcību un norādīto kaitējumu. Tā kā šiem nosacījumiem ir jābūt izpildītiem kumulatīvi, ar to,
ka viens no tiem nav izpildīts, pietiek, lai noraidītu prasību par zaudējumu atlīdzību (spriedums
Arguelles Arias
/Padome, F‑122/12, EU:F:2013:185, 128. punkts).
Šajā lietā ir jānorāda, ka prasītājas minētā morālā kaitējuma pamatā daļēji ir 2011. gada 28. jūlija lēmums un daļēji tas,
ka viņai ir bijis jāierodas uz atlases komiteju, kuras sastāvā bija viens no viņas iespējamajiem ietekmētājiem, par kuru viņa
zināja, ka norisinās izmeklēšanas procedūra, un kurš attiecībā pret viņu bija iesaistīts interešu konfliktā.
Šā sprieduma 104. punktā tika nospriests, ka 2011. gada 28. jūlija lēmums ir jāatceļ saistībā ar atlases komitejas objektivitātes
pienākuma pārkāpumu un vienlīdzīgas attieksmes principa pret kandidātiem pārkāpumu, bet šā sprieduma 77. punktā tika nospriests,
ka Y k‑gam būtu bijis jāatturas no dalības prasītājas intervijā ar atlases komiteju un viņas novērtēšanā. Tā kā ir tikuši
konstatēti Bankas pārkāpumi, ir jāpārbauda, vai šie pārkāpumi ir izraisījuši nelabvēlīgas sekas prasītājai.
Pirmkārt, attiecībā uz morālo kaitējumu, kurš, kā uzskata prasītāja, viņai esot nodarīts, ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo
judikatūru prettiesiska tiesību akta atcelšana pati par sevi var būt pienācīga un principā pietiekoša atlīdzība par jebkuru
morālo kaitējumu, ko šis akts varētu būt izraisījis, ja vien prasītājs nepierāda, ka viņš ir cietis morālo kaitējumu, kas
ir nodalāms no atcelšanas pamatā esošā pārkāpuma un kas pilnībā nevar tikt atlīdzināts ar šo atcelšanu (spriedums
CH
/Parlaments, F‑129/12, EU:F:2013:203, 64. punkts).
Civildienesta tiesa atgādina, ka ir skaidrs, ka netaisnīguma un ciešanu sajūta, kas rodas personai no tā, ka ir jāvēršas tiesā,
lai tiktu atzītas viņas tiesības, ir kaitējums, kurš var izrietēt tikai no tā vien, ka administrācija ir pieļāvusi nelikumības.
Apzinoties, ka šis kaitējums ir jāatlīdzina, ja to nekompensē no tiesību akta atcelšanas izrietošais apmierinājums (šajā ziņā
skat. spriedumu
CC
/Parlaments, F‑9/12, EU:F:2013:116, 128. punkts, kas pārsūdzēts Vispārējā tiesā, lieta T‑457/13 P), Civildienesta tiesa, ņemot
vērā apstākļus, kādos tika pieņemts 2011. gada 28. jūlija lēmums, proti, tādas atlases procedūras beigās, kurā prasītājai
ir bijis jāierodas uz atlases komiteju, kuru vadīja viens no viņas iespējamajiem ietekmētājiem, par kuru viņa zināja, ka norisinās
izmeklēšanas procedūra, un kurš attiecībā pret viņu bija iesaistīts interešu konfliktā, un kuras laikā nav ticis ievērots
vienlīdzīgas attieksmes princips pret kandidātiem, nolemj, ka šīs lietas īpašajos apstākļos būtu taisnīgi novērtēt prasītājai
nodarīto morālo kaitējumu,
ex æquo et bono
nosakot atlīdzību par minēto kaitējumu EUR 25 000 apmērā.
Otrkārt, attiecībā uz prasītājas lūgumu par to, ka būtu jāpiespriež Bankai atlīdzināt materiālo kaitējumu, kas viņai esot
nodarīts ar 2011. gada 28. jūlija lēmumu, pamatojoties uz to, ka lēmums neiecelt viņu apstrīdētajā amatā esot ietekmējis viņas
turpmāko atalgojumu, Civildienesta tiesa konstatē, ka prasītāja nav pierādījusi ciesto zaudējumu esamību. Pat ja tiktu pieņemts,
ka atlases procedūras beigās prasītāja būtu tikusi iecelta apstrīdētajā amatā, nav iespējams konkrēti noteikt, kādas būtu
viņas karjeras izaugsmes iespējas, jo šādas izaugsmes iespējas ir tikai hipotētiskas. No tā izriet, ka šie prasītājas prasījumi
par kaitējuma atlīdzību nevar tikt apmierināti.
No visa iepriekš izklāstītā izriet, ka Bankai ir jāizmaksā prasītājai summa EUR 25 000 apmērā.

Par tiesāšanās izdevumiem
Saskaņā ar Reglamenta 87. panta 1. punktu, ievērojot citus šā reglamenta otrās sadaļas astotās nodaļas noteikumus, lietas
dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks,
kuram spriedums ir labvēlīgs. Saskaņā ar tā paša panta 2. punktu, ja to prasa taisnīgums, Civildienesta tiesa var nolemt,
ka lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus tikai daļēji vai pat vispār
atbrīvo no šā pienākuma.
No šajā spriedumā izklāstītā pamatojuma izriet, ka, tā kā prasība būtībā tikusi apmierināta, Bankai spriedums ir nelabvēlīgs.
Turklāt prasītāja savos prasījumos ir tieši lūgusi piespriest Bankai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Tā kā šīs lietas apstākļos
Reglamenta 87. panta 2. punkta piemērošana nav attaisnota, ir jānolemj, ka Banka sedz savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzina
prasītājas tiesāšanās izdevumus.
Ar šādu pamatojumu
CIVILDIENESTA TIESA
(otrā palāta)
nospriež:
1)
atcelt Eiropas Investīciju bankas priekšsēdētāja 2011. gada 28. jūlija lēmumu par A k‑ga iecelšanu nodaļas “Riska politika
un cenu noteikšana” vadītāja amatā;
2)
Eiropas Investīciju banka izmaksā
CG
summu EUR 25 000 apmērā;
3)
pārējā daļā prasību noraidīt;
4)
Eiropas Investīciju banka sedz savus tiesāšanās izdevumus un atlīdzina
CG
tiesāšanās izdevumus.
Rofes i Pujol
Bradley
Svenningsen
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2014. gada 10. jūlijā.
Sekretāre

Priekšsēdētāja
W. Hakenberg

M. I. Rofes i Pujol
*
Tiesvedības valoda – franču.