CELEX: 62013TJ0508
Kopienas preču zīme
Iebildumu process
Kopienas grafiskas preču zīmes “HALAL MALAYSIA” reģistrācijas pieteikums
Agrāka nereģistrēta grafiska preču zīme “HALAL MALAYSIA”
Relatīvs atteikuma pamats
Tiesību uz agrāku preču zīmi, kas atbilstoši dalībvalstu tiesībām iegūtas pirms Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datuma, neesamība
Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 4. punkts
Agrākas preču zīmes kā sertifikācijas zīmes izmantošana
Common law noteikumi par prasību saistībā ar maldinošu izmantošanu (action for passing off)
“Goodwill” neesamība

Tiesvedības priekšvēsture
2010. gada 25. maijā
Paola Vergamini
, otra procesa ITSB Apelācijas padomē dalībniece, Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) iesniedza Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumu, pamatojoties uz Padomes 2009. gada 26. februāra Regulu (EK) Nr. 207/2009 par Kopienas preču zīmi (
OV L 78, 1. lpp
.).
Reģistrācijai pieteiktā preču zīme ir šāds grafisks apzīmējums:
Preces un pakalpojumi, attiecībā uz kuriem ir pieteikta reģistrācija, ietilpst 5., 18., 25., 29., 30., 31., 32. un 43. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam 1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām un attiecībā uz katru no šīm klasēm atbilst šādam aprakstam:
—
5. klase: “Farmaceitiskie un veterinārie preparāti; higiēnas līdzekļi medicīniskiem nolūkiem; diētiskie produkti medicīniskiem nolūkiem, mazuļu uzturs; plāksteri, pārsienamie materiāli; materiāli zobu plombēšanai un zobu nospiedumu izgatavošanai; dezinfekcijas līdzekļi”;
—
18. klase: “Āda un ādas imitācijas, izstrādājumi no šiem materiāliem, kas nav ietverti citās klasēs; dzīvnieku ādas; ceļasomas un čemodāni; lietussargi, saulessargi un spieķi; pātagas, zirglietas un seglinieku izstrādājumi”;
—
25. klase: “Apģērbi, apavi, galvassegas”;
—
29. klase: “Gaļa, zivis, mājputni un medījumi; gaļas ekstrakti; konservēti, saldēti, žāvēti (kaltēti) un termiski apstrādāti augļi un dārzeņi; želejas, ievārījumi, kompoti; olas, piens un piena produkti; tauki un pārtikas eļļas”;
—
30. klase: “Kafija, tēja, kakao, cukurs, rīsi, tapioka, sāgo, kafijas aizstājēji; milti un labības produkti, maize un konditorejas izstrādājumi, saldējums; medus, melases sīrups; raugs, cepamais pulveris; sāls, sinepes; etiķis, garšvielu mērces; garšvielas; pārtikas ledus”;
—
31. klase: “Lauksaimniecības, dārzkopības, mežkopības produkcija un graudi, kas nav ietverti citās klasēs; dzīvnieki; svaigi augļi un dārzeņi; sēklas, augi un ziedi; dzīvnieku barība; iesals”;
—
32. klase: “Alus; minerālūdeņi, gāzēti ūdeņi un citi bezalkoholiskie dzērieni; augļu dzērieni un augļu sulas; sīrupi un citas sastāvdaļas dzērienu pagatavošanai”;
—
43. klase: “Apgāde ar uzturu; viesu izmitināšana”.
2010. gada 13. jūlijā Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikums tika publicēts
Bulletin des marques communautaires
[
Kopienas Preču Zīmju Biļetenā
] Nr. 127/2010.
2010. gada 13. oktobrī prasītāja,
Government of Malaysia
[Malaizijas valdība], atbilstoši Regulas Nr. 207/2009 41. pantam iesniedza iebildumus pret pieteiktās preču zīmes reģistrāciju kopumā.
Iebildumu pamatojumam bija norādīti Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā un 4. punktā paredzētie pamati.
Iebildumi bija balstīti uz zemāk attēloto grafisko apzīmējumu, kas prasītājas skatījumā Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkta mērķiem ir plaši pazīstams minētās regulas 8. panta 2. punkta c) apakšpunkta izpratnē, to lasot kopā ar pārskatītās un grozītās 1883. gada 20. marta Parīzes Konvencijas par rūpnieciskā īpašuma aizsardzību 6.a pantu, un šīs regulas 8. panta 4. punkta mērķiem ir Apvienotajā Karalistē nereģistrēta preču zīme, attiecībā uz kuru prasītāja atsaucas uz preču un pakalpojumu, tostarp pārtikas produktu, klāsta izmantošanu:
Iebildumu nodaļa 2011. gada 16. decembrī pilnībā noraidīja iebildumus. Pirmkārt, tā norādīja, ka agrākā apzīmējuma atpazīstamība Regulas Nr. 207/2009 8. panta 2. punkta c) apakšpunkta izpratnē nav tikusi pierādīta nevienā Eiropas Savienības dalībvalstī. Otrkārt, izvērtējot minētās regulas 8. panta 4. punkta piemērošanas kritērijus, tā uzskatīja, ka prasītājas iesniegtie pierādījumi nav pietiekami, lai secinātu, ka pieteiktās preču zīmes [reģistrācijas pieteikuma] iesniegšanas datumā prasītājas nereģistrētā preču zīme ir ieguvusi Apvienotajā Karalistē nepieciešamo “goodwill” (klientu piesaistīšanas spēks).
2012. gada 14. februārī prasītāja, pamatojoties uz Regulas Nr. 207/2009 58.–64. pantu, iesniedza ITSB apelācijas sūdzību par Iebildumu nodaļas lēmumu.
Ar 2013. gada 27. jūnija lēmumu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) ITSB Apelācijas pirmā padome apelācijas sūdzību noraidīja.
Attiecībā uz Regulas Nr. 207/2009 8. panta 4. punktā paredzēto iebildumu pamatu Apelācijas padome vispirms uzskatīja, ka nav ticis pierādīts, ka pārkāpums, ko atbilstoši Apvienotās Karalistes tiesībām veido maldinoša izmantošana, attiecas uz apzīmējumiem sertifikācijas zīmju formā. Tomēr tā norādīja, ka, ņemot vērā prasības sakarā ar maldinošu izmantošanu tā saukto “plašo” formu, kas ir atzīta valsts judikatūrā un ļauj vairākiem uzņēmējiem būt apveltītiem ar tiesībām uz apzīmējumu, kas ir ieguvis reputāciju tirgū, uz minēto pārkāpumu var atsaukties attiecībā uz “goodwill”, kurš iegūts saistībā ar apzīmējumu, kas tiek izmantots sertifikācijas zīmes formā. Turpinājumā tā uzskatīja, ka prasītājas iesniegtie pierādījumi ir nepietiekami, lai šīs lietas apstākļos ļautu droši secināt, ka konkrētās sabiedrības daļas skatījumā tirdzniecības darbības ir radījušas prasīto “goodwill”. Visbeidzot tā secināja, ka, tā kā minētais “goodwill”, kas ir viens no šī pārkāpuma kumulatīvajiem nosacījumiem, neesot pierādīts, uz iepriekš minēto normu balstītie iebildumi nevar tikt apmierināti.
Attiecībā uz Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā paredzētajiem iebildumu pamatiem Apelācijas padome būtībā uzskatīja, ka prasītāja nav pierādījusi agrākā apzīmējuma atpazīstamību Savienībā, un it īpaši, ka neviens no iesniegtajiem pierādījumiem pietiekami nepierāda, ka konkrētā sabiedrības daļa atbilstošajā datumā, proti, 2010. gada 25. maijā, atpazina šo apzīmējumu.
Lietas dalībnieku prasījumi
Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
atcelt apstrīdēto lēmumu;
—
piespriest ITSB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
ITSB prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
noraidīt prasību;
—
piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
Par ITSB argumentu pieņemamību
Prasītāja replikas rakstā apgalvo, ka ITSB atbildes rakstā izvirzītie jaunie aspekti ir nepieņemami atbilstoši 1991. gada 2. maija Vispārējās tiesas Reglamenta 135. panta 4. punktam, kā arī judikatūrai. Tā it īpaši norāda uz šādiem apgalvojumiem:
—
ka tās agrākas preču zīmes izmantošana neatbilst Regulas Nr. 207/2009 8. panta 4. punkta prasībām;
—
ka Apvienotās Karalistes tiesībās paredzētais “goodwill” attiecībā uz maldinošu izmantošanu var pastāvēt tikai tad, ja tas ir uzņēmuma īpašums, un šajā gadījumā tas pieder importētājiem, izplatītājiem un mazumtirgotājiem;
—
ka 1984. gada judikatūrā ir noteikts pārdošanas apjoma minimālais slieksnis, lai rastos “goodwill”, kas paredzēts Apvienotās Karalistes tiesībās attiecībā uz prasību sakarā ar maldinošu izmantošanu.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka prasības celšanas Vispārējā tiesā mērķis ir pārbaudīt ITSB Apelācijas padomju lēmumu tiesiskumu Regulas Nr. 207/2009 65. panta nozīmē. Turklāt 1991. gada 2. maija Reglamenta 135. panta 4. punktā ir paredzēts, ka lietas dalībnieki procesuālajos rakstos nevar mainīt Apelācijas padomē izskatītā strīda priekšmetu.
Šajā gadījumā Apelācijas padome apstrīdētajā lēmumā vienīgi konstatēja, ka agrākais apzīmējums nav ieguvis Apvienotās Karalistes tiesībās paredzēto “goodwill” attiecībā uz prasību par maldinošu izmantošanu pirms Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datuma, un neizvērtēja citus Regulas Nr. 207/2009 8. panta 4. punkta nosacījumus. Tā kā Apelācijas padome neizvērtēja jautājumu par to, vai agrākais apzīmējums ir ticis izmantots plašāk nekā tikai vietējas nozīmes tirdzniecībā, Vispārējai tiesai tas nav pirmoreiz jāizvērtē apstrīdētā lēmuma tiesiskuma kontroles ietvaros (šajā ziņā skat. spriedumu, 2011. gada 14. decembris,
Völkl
/ITSB –
Marker Völkl
(“VÖLKL”), T‑504/09, Krājums,
EU:T:2011:739
, 63. punkts un tajā minētā judikatūra). No tā izriet, ka šis arguments ir nepieņemams.
Attiecībā uz citiem ITSB argumentiem par nosacījumiem, kas attiecas uz prasību sakarā ar maldinošu izmantošanu atbilstoši Apvienotās Karalistes tiesībām, ir jākonstatē, ka to mērķis ir papildināt Apelācijas padomes izvērtētos jautājumus, un tāpēc tie ir jāatzīst par pieņemamiem.
Par lietas būtību
Savas prasības pamatojumam prasītāja izvirza vienu vienīgu pamatu par Regulas Nr. 207/2009 8. panta 4. punkta pārkāpumu. Šim pamatam ir divas daļas.
Ievada apsvērumi
Saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 8. panta 4. punktu apzīmējuma īpašnieks var iebilst pret Kopienas preču zīmes reģistrāciju, ja apzīmējums atbilst četriem nosacījumiem. Pretstatītajam apzīmējumam jābūt izmantotam tirdzniecībā, tā mērogam ir jābūt plašākam nekā tikai vietējas nozīmes, tiesībām uz šo apzīmējumu jābūt iegūtām saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā apzīmējums ticis izmantots pirms Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas, un visbeidzot šim apzīmējumam jāspēj piešķirt tā īpašniekam tiesības aizliegt jaunākas preču zīmes izmantošanu. Šie četri nosacījumi ierobežo to apzīmējumu skaitu, kuri nav preču zīmes un uz kuriem var atsaukties, lai nepieļautu Kopienas preču zīmes reģistrācijas spēkā esamību visā Savienības teritorijā atbilstoši Regulas Nr. 207/2009 1. panta 2. punktam (šajā ziņā skat. spriedumu, 2009. gada 24. marts,
Moreira da Fonseca
/ITSB –
General Óptica
(“GENERAL OPTICA”), no T‑318/06 līdz T‑321/06, Krājums,
EU:T:2009:77
, 32. punkts). Šie nosacījumi ir kumulatīvi, tādēļ, ja apzīmējums neatbilst kādam no šiem nosacījumiem, iebildumus, kas balstīti uz komercdarbībā izmantotas nereģistrētas preču zīmes vai citu apzīmējumu esamību Regulas Nr. 207/2009 8. panta 4. punkta izpratnē, nevar apmierināt (spriedums, 2009. gada 30. jūnijs,
Danjaq
/ITSB –
Mission Productions
(“Dr. No”), T‑435/05, Krājums,
EU:T:2009:226
, 35. punkts).
Pirmie divi nosacījumi, proti, tie, kuri ir saistīti ar agrāka apzīmējuma izmantošanu un mērogu, kas ir plašāks nekā tikai vietējas nozīmes, izriet no paša Regulas Nr. 207/2009 8. panta 4. punkta teksta un tātad ir interpretējami Savienības tiesību gaismā. Šādi ar Regulu Nr. 207/2009 ir izveidoti tādi vienoti standarti attiecībā uz apzīmējumu izmantošanu un to mērogu, kas atbilst ar šo regulu ieviestās sistēmas pamatā esošajiem principiem (spriedums “GENERAL OPTICA”, minēts 20. punktā,
EU:T:2009:77
, 33. punkts).
Savukārt no formulējuma “ja atbilstoši [..] tās dalībvalsts tiesību aktiem, kuri attiecas uz šo zīmi” izriet, ka pārējie divi nosacījumi, kas izklāstīti tālāk Regulas Nr. 207/2009 8. panta 4. punkta a) un b) apakšpunktā, ir ar minēto regulu paredzētie nosacījumi, kas atšķirībā no iepriekš minētajiem ir novērtējami atbilstoši kritērijiem, kuri noteikti tiesībās, kas reglamentē pretstatīto apzīmējumu. Šī atsauce uz tiesībām, kas reglamentē pretstatīto apzīmējumu, ir pilnīgi pamatota, ņemot vērā, ka Regulā Nr. 207/2009 ir atzīta iespēja Kopienas preču zīmju sistēmā neietilpstošus apzīmējumus pretstatīt Kopienas preču zīmei. Tādēļ vienīgi dalībvalsts tiesības, kas reglamentē pretstatīto apzīmējumu, ļauj noteikt, vai šis apzīmējums ir agrāks par Kopienas preču zīmi un vai tas var būt pamats, lai aizliegtu jaunākas preču zīmes izmantošanu (spriedums “GENERAL OPTICA”, minēts 20. punktā,
EU:T:2009:77
, 34. punkts).
Pretējai pusei ir jāpierāda, ka konkrētais apzīmējums ietilpst attiecīgās dalībvalsts tiesību piemērošanas jomā un ka tas ļauj aizliegt jaunākas preču zīmes izmantošanu (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2007. gada 12. jūnijs,
Budějovický Budvar
/ITSB –
Anheuser-Busch
(“BUDWEISER”), no T‑53/04 līdz T‑56/04, T‑58/04 un T‑59/04,
EU:T:2007:167
, 74. punkts).
Par vienīgā pamata pirmo daļu – pārkāpuma, ko atbilstoši Apvienotās Karalistes tiesībām veido maldinoša izmantošana, nosacījumu kļūdainu interpretāciju
Šo pirmo daļu veido trīs iebildumi.
Kas attiecas uz pirmo iebildumu, saskaņā ar kuru Apelācijas padome ir kļūdaini interpretējusi un piemērojusi pārkāpuma, ko atbilstoši Apvienotās Karalistes tiesībām veido maldinoša izmantošana, nosacījumus, neatzīstot, ka uz agrāko preču zīmi attiecās minētā pārkāpuma “klasiskā” forma, prasītāja apgalvo, pirmkārt, ka Apelācijas padome nav atzinusi, ka ir ticis konstatēts, ka minētais pārkāpums attiecas uz apzīmējumiem, kuri tiek izmantoti kā sertifikācijas zīmes, un, otrkārt, ka tā ir izvērtējusi iebildumus, ņemot vērā pieņēmumu, ka tie bija balstīti uz to pašu pārkāpumu tā “plašajā” formā, kas ir negatīvi ietekmējis lietas faktu un pierādījumu vērtējumu.
Turklāt prasītāja precizē, ka pārkāpuma, ko atbilstoši Apvienotās Karalistes tiesībām veido maldinoša izmantošana, “klasiskajā” formā reputācija un “goodwill” saistībā ar attiecīgo preču zīmi pieder vienīgi pieteikuma iesniedzējam. Turpretim minētā pārkāpuma “plašajā” formā reputācija un “goodwill” saistībā ar attiecīgo preču zīmi nepieder vienīgi pieteikuma iesniedzējam, bet tiek dalīti starp vairākiem neatkarīgiem nozares uzņēmumiem, no kuriem ikvienam ir tiesības pilnībā īstenot savas tiesības.
Prasītāja piebilst, ka iebildumi bija balstīti uz pārkāpuma, ko atbilstoši Apvienotās Karalistes tiesībām veido maldinoša izmantošana, “klasisko” formu, jo bija īstenojušies minētā pārkāpuma šajā formā trīs pamatelementi, proti, iegūtais “goodwill”, maldinoša izmantošana un “goodwill” radītais kaitējums. Turklāt nebija nekādu šaubu, ka šis pārkāpums attiecas uz sertifikācijas zīmēm.
ITSB nepiekrīt šai argumentācijai.
Vispirms ir jānorāda, ka prasītāja tiesas sēdē paziņoja, ka tās sertifikācijas zīme šobrīd jau ir reģistrēta un paziņota atbilstoši Parīzes Konvencijas par rūpnieciskā īpašuma aizsardzību 6.b pantam.
Šajā ziņā ir jāatzīmē, pirmkārt, ka, tā kā ITSB nevarēja ņemt vērā faktus, ko lietas dalībnieki nebija izvirzījuši, tā lēmumu tiesiskumu nevar apstrīdēt uz šādu faktu pamata. Tādēļ Vispārēja tiesa arī nevar ņemt vērā pierādījumus, ar ko tiecas pierādīt šos faktus (spriedums, 2006. gada 18. jūlijs,
Rossi
/ITSB, C‑214/05 P, Krājums,
EU:C:2006:494
, 52. punkts). Ir jānorāda, otrkārt, ka atbilstoši Regulas Nr. 207/2009 8. panta 4. punkta tekstam šo pantu var piemērot tikai attiecībā uz nereģistrētas preču zīmes vai cita plašākā nekā tikai vietējas nozīmes tirdzniecībā izmantota apzīmējuma īpašnieka iebildumiem.
Šajā lietā agrākajai nereģistrētajai valsts preču zīmei piemērojamās dalībvalsts tiesības ir 1994. gada
Trade Marks Act
(Apvienotās Karalistes Likums par preču zīmēm), kura 5. panta 4. punktā ir noteikts:
“Preču zīmi nereģistrē, ja vai ciktāl pret tās izmantošanu Apvienotajā Karalistē var iebilst:
a)
pamatojoties uz ikvienu tiesību normu [it īpaši pamatojoties uz tiesībām attiecībā uz apzīmējuma maldinošu izmantošanu (
law of passing off
)], kas aizsargā nereģistrētu preču zīmi vai jebkuru citu komercdarbībā izmantotu apzīmējumu [..].”
No 1994. gada
Trade Marks Act
5. panta 4. punkta, kā to ir interpretējušas valsts tiesas, izriet, ka prasītājam ir jāsniedz pierādījums, ka atbilstoši Apvienotās Karalistes tiesībās paredzētajam tiesiskajam regulējumam attiecībā uz prasību sakarā ar apzīmējuma maldinošu izmantošanu ir īstenojušies trīs nosacījumi, proti, iegūts “goodwill”, maldinoša izmantošana un “goodwill” radītais kaitējums (spriedums, 2012. gada 18. janvāris,
Tilda Riceland Private
/ITSB –
Siam Grains
(“BASmALI”), T‑304/09, Krājums,
EU:T:2012:13
, 19. punkts).
Līdz ar to šajā gadījumā pirmoreiz ir jāpārbauda, vai uz agrāku apzīmējumu, kuru prasītāja norādīja kā sertifikācijas zīmi, kas nošķir sertificētas preces no precēm, kas tādas nav, var balstīt prasību par apzīmējuma maldinošu izmantošanu Apvienotajā Karalistē. Apelācijas padomes skatījumā prasītāja nav pierādījusi, ka pārkāpums, ko atbilstoši Apvienotās Karalistes tiesībām veido maldinoša izmantošana, attiecās uz apzīmējumiem, kuri tiek izmantoti kā sertifikācijas zīmes, kā tas tai bija jāizdara.
Šajā ziņā Vispārējā tiesa ir jau lēmusi, ka no valsts judikatūras izriet, ka apzīmējums, ko izmanto, lai apzīmētu preces vai pakalpojumus, var iegūt reputāciju tirgū apzīmējuma maldinošai izmantošanai piemērojamo tiesību izpratnē (spriedumi, 2009. gada 11. jūnijs,
Last Minute Network
/ITSB –
Last Minute Tour
(“LAST MINUTE TOUR”), T‑114/07 un T‑115/07, Krājums,
EU:T:2009:196
, 84. punkts, un “BASmALI”, minēts 32. punktā,
EU:T:2012:13
, 28. punkts).
Turklāt jau ir ticis nolemts, ka no valsts judikatūras, īpaši tās, kas minēta šī sprieduma 34. punktā, izriet, ka apzīmējums, ko izmanto, lai apzīmētu preces vai pakalpojumus, var iegūt reputāciju tirgū prasībai par apzīmējuma maldinošu izmantošanu piemērojamo tiesību izpratnē pat tad, ja to ir izmantojuši vairāki uzņēmēji. No tā izriet, ka šie uzņēmēji var būt apveltīti ar tiesībām uz apzīmējumu, kas ir ieguvis reputāciju tirgū, atbilstoši šīs prasības “plašajai” formai, kas ir atzīta valsts judikatūrā (spriedums “BASmALI”, minēts 32. punktā,
EU:T:2012:13
, 28. punkts).
Tātad šajā gadījumā ir jāuzskata, ka, ciktāl agrākais apzīmējums tiek izmantots, lai apzīmētu ar to sertificētās preces vai pakalpojumus, tas kā sertifikācijas zīme var būt ieguvis Apvienotās Karalistes tiesībās prasīto “goodwill” saistībā ar pārkāpumu, ko veido maldinoša izmantošana.
Tomēr vēl ir jānoskaidro, vai prasītājai kā sertificēšanas sistēmas administratorei vienīgajai var piederēt “goodwill” saistībā ar preču un pakalpojumu, kurus aptver attiecīgā sertifikācijas zīme, tirdzniecību.
Vispārējā tiesa uzskata, ka publisko tiesību subjekti arī var tikt aizsargāti ar prasību sakarā ar maldinošu izmantošanu, ja to darbības var radīt “goodwill”. Ja minētie tiesību subjekti izmanto konkrētu, sev ekskluzīvi piederošu apzīmējumu, tie var atsaukties uz “goodwill” saistībā ar preču un pakalpojumu, kurus aptver šis apzīmējums, tirdzniecību. Tāpat, ja šie tiesību subjekti jebkāda apzīmējuma izmantošanā dalās ar citiem uzņēmējiem, uz “goodwill” var atsaukties paši publisko tiesību subjekti un attiecīgie uzņēmēji. Katrā ziņā šajā gadījumā “goodwill” varēja rasties.
Ja agrāku apzīmējumu izmanto vairāki uzņēmēji, īpašumtiesības uz “goodwill” ir jāizvērtē, ņemot vērā lietas apstākļus. Tādējādi, lai noskaidrotu, vai prasītāja ir “goodwill” vienīgā īpašniece, ir jāizvērtē sertifikācijas zīmes klientu piesaistīšanas spēks.
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka prasītāja ir detalizēti izskaidrojusi tās sertificēšanas sistēmas darbību saistībā ar attiecīgo preču atbilstību šariatam, tās funkciju pārbaudīt ražošanas procesus, kurus izstrādā personas, kas vēlas kļūt par šīs preču zīmes pilnvarotiem lietotājiem, un tās uzraudzības funkciju attiecībā uz to, kā lietotāji to izmanto, lai nodrošinātu savas sistēmas kvalitātes normu ievērošanu. Tās skatījumā no šiem skaidrojumiem ir jāsecina, ka atļauja, ko tā sniedz lietotājiem saistībā ar tās preču zīmes un tās sertificēšanas sistēmas izmantošanu, no juridiskā viedokļa atbilst izmantošanas licencei. Prasītāja uzskata, ka šie lietotāji esot tikai šīs licences turētāji, kas neiegūst ne īpašumtiesības uz preču zīmi, ne ar to saistītās tiesības uz reputāciju vai “goodwill”. Tiesas sēdē prasītāja pievērsa uzmanību faktam, ka ne preču zīmes “goodwill”, ne reputācija nav dalīti.
Tādējādi prasītājas skatījumā Apelācijas padome ir pieļāvusi kļūdu, uzskatot, ka “goodwill” attiecībā uz agrāko preču zīmi bija dalīts starp prasītāju un pilnvarotajiem lietotājiem un ka iebildumi bija jābalsta uz pārkāpuma, ko veido maldinoša izmantošana, “plašo” formu. Līdz ar to Apelācijas padome esot kļūdījusies, nosakot pareizo darbību, uz kuru attiecas “goodwill”.
Vispārējā tiesa uzskata, ka šajā gadījumā, ņemot vērā prasītājas sertificēšanas sistēmu saistībā ar preču atbilstību šariatam, tās funkciju pārbaudīt ražošanas procesus, kurus izstrādā trešās personas, kas vēlas kļūt par tās sertifikācijas zīmes pilnvarotiem lietotājiem, un tās uzraudzības funkciju attiecībā uz to, kā šie pilnvarotie lietotāji izmanto sertifikācijas zīmi, lai nodrošinātu tās izveidoto kvalitātes normu ievērošanu, par “goodwill” īpašnieci ir jāuzskata prasītāja.
Tiklīdz preču patērētāji un pakalpojumu izmantotāji pamana prasītājas piešķirto sertifikācijas zīmi, viņi ir informēti par to atbilstību
halal
režīmam atbilstoši Malaizijā garantētajai kontroles sistēmai. Turklāt sertifikācijas zīme var norādīt uz valstiskas izcelsmes sabiedrisko tēlu, kas informē par to patērētājus un nostiprina prasītājas ekskluzīvās īpašumtiesības, taču ne ar citiem uzņēmējiem dalītās īpašumtiesības, pat ja šiem uzņēmējiem ir tiesības to izmantot.
Tomēr, kā izriet no apstrīdētā lēmuma 41. punkta, kā arī no Apelācijas padomes veiktā vērtējuma, nav tikusi pierādīta Apvienotās Karalistes tiesībās paredzētā “goodwill” esamība saistībā ar pārkāpumu, ko veido maldinoša izmantošana, – ne tā “plašajā”, ne “klasiskajā” formā.
Tāpat attiecībā uz prasītājas norādīto
halal
sertificēšanas sistēmu ir jāatzīmē, ka Apelācijas padome nav apšaubījusi tās esamību.
Apelācijas padome pievērsa uzmanību faktam, ka neviens pierādījums – viens pats vai kopā ar citiem – neļauj izdarīt drošus un tiešus secinājumus par to, kā prasītājas sertifikācijas zīmi uztver minētais patērētājs Apvienotajā Karalistē, un līdz ar to par prasītā “goodwill” iegūšanu konkrētajā sabiedrības daļā, kas iegādājās sertificēto galaproduktu.
Turpretim prasītāja uzsvēra, ka ITSB ir atzinis, ka Apelācijas padomē iesniegtie pierādījumi apstiprina noteiktu apzīmējuma izmantošanu, kas apstiprina noteikta “goodwill” esamību.
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka apzīmējuma noteikta izmantošana, ko Apelācijas padome ir konstatējusi apstrīdētā lēmuma 41. punktā, vēl nepierāda “goodwill” esamību, proti, konkrēta apzīmējuma noteikta izmantošana var būt līdzvērtīga tā izmantošanai, bet ne tādā mērā, lai veidotu piesaistīšanas spēku attiecībā uz klientiem, kuri šādā gadījumā savu izvēli izdara, ņemot vērā labo reputāciju, kuru prasītāja, iespējams, varētu būt ieguvusi. Tātad šajā gadījumā neatkarīgi no pārkāpuma, ko veido maldinoša izmantošana, “klasiskās” vai “plašās” formas prasītāja nav pierādījusi savas sertifikācijas zīmes “goodwill”, proti, klientu piesaistīšanas spēka, esamību.
Neviens no prasītājas sniegtajiem pierādījumiem nepierāda, ka patērētājs patiešām atpazina prasītājas sertifikācijas zīmi tik labi, lai tā dominētu pār citiem apzīmējumiem uz šīm precēm, uz kurām bija piestiprināta sertifikācijas zīme.
No tā izriet, ka prasītāja nav pierādījusi nekādu sertifikācijas zīmes “goodwill”, kas ir viens no kumulatīvajiem pārkāpuma, ko atbilstoši Apvienotās Karalistes tiesībām veido maldinoša izmantošana, nosacījumiem. Tātad iespējamā kļūda, ko Apelācijas padome pieļāva, piemērojot minētā pārkāpuma “plašo”, nevis “klasisko” formu, katrā ziņā nav tāda, lai atceltu apstrīdēto lēmumu.
Tādējādi pirmais iebildums ir jānoraida.
Saistībā ar otro iebildumu prasītāja apgalvo, ka Apelācijas padome kļūdaini ir izvirzījusi prasību par “prasītā” vai “nepieciešamā”“goodwill” minimālo līmeni, lai būtu izpildīts pārkāpuma, ko atbilstoši Apvienotās Karalistes tiesībām veido maldinoša izmantošana, pirmais nosacījums.
Attiecībā uz agrākas nereģistrētas preču zīmes “goodwill” esamības un tā pietiekamības vērtējumu prasītāja uzsver, ka tā apjoms ir jāizvērtē tiesai. Ja šis apjoms būtu uzskatāms par ierobežotu, prasītājam, kurš ceļ prasību sakarā ar maldinošu izmantošanu, varētu būt grūtāk pierādīt, ka ir īstenojušies citi pārkāpuma, ko veido maldinoša izmantošana, nosacījumi.
Būtībā prasītāja uzskata, ka Apelācijas padomei esot bijis jāvērtē agrākās nereģistrētās preču zīmes reputācijas un “goodwill” apjoms, lai pārbaudītu, vai ir īstenojies pirmais pārkāpuma, ko veido maldinoša izmantošana, nosacījums, un pēc tam tai esot bijis jāvērtē, vai ir īstenojušies citi pārkāpuma, ko atbilstoši Apvienotās Karalistes tiesībām veido maldinoša izmantošana, nosacījumi.
ITSB iebilst pret šādu argumentāciju.
Kas attiecas uz prasību par “goodwill” minimālo līmeni, ir jākonstatē, ka Apvienotās Karalistes tiesas ļoti nelabprāt ir gatavas nospriest, ka uzņēmumam var būt klienti, bet ne “goodwill” (spriedums, 2010. gada 9. decembris,
Tresplain Investments
/ITSB –
Hoo Hing
(“Golden Elephant Brand”), T‑303/08, Krājums,
EU:T:2010:505
, 110.–115. punkts).
Tāpat pretēji tam, ko apgalvoja prasītāja, ir jāuzskata, ka Apelācijas padome nav izvirzījusi prasību par tās sertifikācijas zīmes minimālo “goodwill” līmeni, konstatējot, ka preču ar šo sertifikācijas zīmi izplatīšana bija ierobežota un nebija atbilstoša neatkarīgi no tāda minimālā līmeņa.
Apelācijas padome pievērsa uzmanību tam, ka sniegtie pierādījumi neļāva droši secināt, ka konkrētās sabiedrības daļas skatījumā prasītājas tirdzniecības darbības ir radījušas prasīto “goodwill”. Turklāt ir jāuzskata, ka minētā padome, apstrīdētā lēmuma 37. punktā norādot uz noteiktu “goodwill” pakāpi, proti, “pietiekamu “goodwill””, vienīgi vēlējās atsaukties uz to, ka prasītājas apzīmējumam ir jābūt “goodwill” attiecībā uz tās klientiem, lai prasība par maldinošu izmantošanu tiktu apmierināta.
Turklāt ir jākonstatē, ka tiesas sēdē ITSB paziņoja, ka neuzskata, ka
de minimis
noteikumam ir nozīme, tādējādi izmantojot to pašu argumentāciju kā Apelācijas padomei, kas apstrīdētā lēmuma 33. punktā norādīja – “neatkarīgi no iespējamā minimālā līmeņa”. Tātad Apelācijas padome vienkārši uzskatīja, ka pierādītā “goodwill” apjoms drīzāk ir ierobežots un nav atbilstošs neatkarīgi no iespējamā minimālā līmeņa, lai šīs lietas apstākļos varētu droši secināt, ka konkrētās sabiedrības daļas skatījumā tirdzniecības darbības ir radījušas prasīto “goodwill”.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka pretēji prasītājas apgalvotajam Apelācijas padome nekad nav prasījusi prasītājai pierādīt tās sertifikācijas zīmes minimālo “goodwill” līmeni. Apelācijas padome ir vienīgi prasījusi pierādījumu par “goodwill” esamību kā pārkāpuma, ko veido maldinoša izmantošana, pirmo nosacījumu, jo šī nosacījuma neesamība, kā uzskata Apvienotās Karalistes tiesas, atbrīvo no pārējo minētā pārkāpuma nosacījumu pārbaudes un uzreiz nozīmē prasības sakarā ar maldinošu izmantošanu noraidīšanu (lieta
Assos of Switzerland Roger Maier
pret
Asos Asos.com
(2013)
EWHC
2831 (ch)).
Tātad otrais iebildums ir jānoraida.
Saistībā ar trešo iebildumu par šķietami kļūdainu konkrētās sabiedrības daļas definīciju prasītāja norāda, ka prasības sakarā ar maldinošu izmantošanu ietvaros ir jāņem vērā reputācija un “goodwill”, kas iegūts visu tās klientu, proti, gan profesionāļu, gan galapatērētāju, vidū. Apelācijas padome neesot ņēmusi vērā attiecīgos profesionālos klientus, kas šajā gadījumā ietver mazumtirgotājus, vairumtirgotājus un importētājus Apvienotajā Karalistē, jo tie ir iegādājušies preces ar agrāku nereģistrētu preču zīmi.
Prasītāja apgalvo, ka tās sertifikācijas procesa veicināšana un reklāma un preču iepirkumi, ko veic mazumtirgotāji un vairumtirgotāji, tāpat arī importa darījumi, ko veic uzņēmumi Apvienotajā Karalistē, esot tās sertifikācijas zīmes “goodwill” pastāvēšanas pierādījums.
ITSB nepiekrīt šai argumentācijai.
Attiecībā uz konkrēto sabiedrības daļu ir jāatgādina, ka no valsts judikatūras izriet, ka pārkāpuma, ko veido maldinoša izmantošana, gadījumā tas, vai atbildētāja prasībā sakarā ar maldinošu izmantošanu precēm un pakalpojumiem ir maldinošs noformējums, ir jānovērtē, ņemot vērā šīs prasības iesniedzēja, proti, prasītāja, klientus (spriedums “LAST MINUTE TOUR”, minēts 34. punktā,
EU:T:2009:196
, 60. punkts).
Ar prasību sakarā ar maldinošu izmantošanu aizsargājamais labums attiecas nevis uz vārdu vai nosaukumu, kura izmantošana trešajām personām ir ierobežota, bet gan uz klientu kopumu, kuram ar apstrīdēto izmantošanu nodarīts kaitējums, jo preču zīmes reputācijai piemīt klientu kopuma piesaistīšanas spēks un tā ir kritērijs, kas iedibinātu uzņēmumu ļauj atšķirt no jauna uzņēmuma (spriedums “LAST MINUTE TOUR”, minēts 34. punktā,
EU:T:2009:196
, 61. punkts).
Šajā gadījumā Apelācijas padome apstrīdētā lēmuma 33. punktā atsaucās uz “iebildumu iesniedzējas klientiem, kas pērk preci, kura ir sertificēta [kā]
halal
”. Jānorāda, ka Apelācijas padome nekad nav apgalvojusi, ka konkrēto sabiedrības daļu veido tikai galapatērētāji. Ir jākonstatē, ka starpnieki, proti, mazumtirgotāji, vairumtirgotāji un importētāji, iegādājas preces ar prasītājas sertifikācijas zīmi un tāpēc tāpat kā galapatērētāji ir “iebildumu iesniedzējas klienti”, un tādējādi nav izslēgti no konkrētas sabiedrības daļas jēdziena.
Tāpat Vispārējā tiesa norāda, ka Apelācijas padome ir pārbaudījusi prasītājas iesniegtos pierādījumus, proti, Malaizijas eksportētāju un Eiropas importētāju sarakstu, kravas muitas deklarācijas, vienu ar šo kravu saistīto pavadrēķinu, kā arī mazumtirgotājiem izsniegtos rēķinus. Pretēji prasītājas apgalvotajam no iepriekš izklāstītā izriet, ka Apelācijas padome ir ņēmusi vērā arī profesionālos klientus.
Tādējādi trešais iebildums ir jānoraida.
Par vienīgā pamata otro daļu – to pierādījumu kļūdainu vērtējumu, kas iesniegti, lai pierādītu agrākas preču zīmes reputāciju un “goodwill” Apvienotajā Karalistē
Prasītāja norāda, ka Apelācijas padome tai iesniegto pierādījumu vērtējumā nav ņēmusi vērā ne nozīmi, kādu profesionālie patērētāji un galapatērētāji, vai tie būtu vai nebūtu musulmaņi, piešķir šai preču zīmei, ne tās mērogu Apvienotajā Karalistē, ne prasītājas globālo un starptautisko darbību.
Prasītājas skatījumā Apelācijas padome kļūdaini nav ņēmusi vērā tās preču zīmes un sertifikācijas programmas patērētāju galveno mērķa grupu, proti, patērētājus musulmaņus, un tāpēc apstrīdētajā lēmumā vispār nav apsvērts tās sertifikācijas zīmes “goodwill” šo patērētāju skatījumā, kuriem preces
halal
raksturs ir izšķirošais un galvenais faktors, pieņemot lēmumu par pirkuma veikšanu.
Turklāt Apelācijas padome esot konstatējusi vairākas reklāmas laikrakstā, kas visas attiecas uz laiku pirms Kopienas preču zīmes pieteikuma iesniegšanas, vairums no tām ir vērstas uz Malaizijas eksporta tirgu un tās ir tikušas publicētas un izplatītas Apvienotajā Karalistē. Tādējādi šajā laikrakstā iekļautās reklāmas noteikti esot kaut kādā formā radījušas attiecīgās sertifikācijas zīmes reputāciju un “goodwill” konkrētajā sabiedrības daļā un uzņēmējos Apvienotajā Karalistē.
ITSB nepiekrīt šai argumentācijai.
Kā Apelācijas padome ir norādījusi apstrīdētā lēmuma 29. punktā, jākonstatē, ka “goodwill” esamība principā tiek konstatēta, sniedzot pierādījumus par komercdarbību un reklāmām, klientu rēķiniem, utt. Pierādījums par nopietnu komercdarbību, kā rezultātā rodas reputācija un attīstās klientu loks, parasti esot pietiekams, lai pierādītu “goodwill”.
Šajā ziņā, pirmkārt, Vispārējā tiesa uzskata par lietderīgu pārbaudīt veidu, kādā profesionāļi un galapatērētāji – musulmaņi un nemusulmaņi – uztver prasītājas sertifikācijas zīmi. Otrkārt, ir jāpārbauda tādi pierādījumi kā publikācijas, pasākumi un informācija saistībā ar tās starptautisko darbību, kas domāti, lai pierādītu preču zīmes mērogu Apvienotajā Karalistē.
Pirmkārt, attiecībā uz to, kā patērētāji musulmaņi uztver jebkādu apzīmējumu, kas identificē konkrētu preču atbilstības šariatam ievērošanu, ir jāuzskata, ka šī apzīmējuma veids var īpaši pievērst minēto patērētāju uzmanību. Tomēr šie patērētāji vispirms pievērsīs uzmanību pašai precei un atšķirīgai preču zīmei, kura to identificē, un tikai pēc tam viņi pārliecināsies par preces atbilstību
halal
režīmam, meklējot to apstiprinošu apzīmējumu, proti, agrāku nereģistrētu preču zīmi vai citu līdzvērtīgu apzīmējumu. Tādēļ šie paši patērētāji ievēros prasītājas sertifikācijas zīmi, taču pēc tam, kad būs uztverti citi apzīmējumi, kas ir precei vai pakalpojumam.
Jāatzīmē, tāpat kā to ir darījusi Apelācijas padome, ka prasītājas sniegtie pierādījumi nepierāda, ka patērētāji musulmaņi atpazīst attiecīgo sertifikācijas zīmi un ka tā ir varējusi ietekmēt viņu lēmumus veikt pirkumu.
Tiesas sēdē ITSB norādīja, ka 2010. gadā
halal
tirgū Apvienotajā Karalistē bija ievērojams apgrozījums, ņemot vērā ļoti lielo musulmaņu kopienu. Tomēr Malaizijas preces ar prasītājas sertifikācijas zīmi nav vienīgās pasaulē ražotās
halal
preces un nav arī vienīgās
halal
preces, kas tiek tirgotas Apvienotajā Karalistē. Tāpēc pierādījums, tostarp par apgrozījumu, ka patērētāji musulmaņi Apvienotajā Karalistē atpazīst konkrēto prasītājas sertifikācijas zīmi un to aktīvi meklē starp
halal
precēm, kurām tā ir, bija absolūti nepieciešamas, lai konstatētu minētās sertifikācijas zīmes “goodwill” pastāvēšanu.
Attiecībā uz to, kā patērētāji nemusulmaņi uztver prasītājas sertifikācijas zīmi, ir jāatzīmē, ka prasītāja tiesas sēdē paziņoja, ka, ņemot vērā Apvienotās Karalistes multikulturālo sabiedrību, visi, tostarp minētie patērētāji, pilnībā zina vārda “halal” nozīmi.
Prasītāja uzskata, ka patērētāji nemusulmaņi saprot tās sertifikācijas zīmi kā kvalitātes, nevis tikai kā atbilstības šariatam simbolu. Šajā ziņā tā norāda uz tādiem reklāmas saukļiem laikrakstā kā “The mark of Quality, Hygiene & Safety”, “Peace of mind for non-Muslims too” un “Besides the Brand, There’s One Symbol You Can Trust”. Tiesas sēdē tā precizēja, ka minētais laikraksts ir pieejams visā pasaulē gan papīra, gan elektroniskā formā un ka nav tā, ka tas ir pieejams vienīgi abonentiem, kā Apelācijas padome to kļūdaini apgalvoja apstrīdētā lēmuma 38. punktā. Tādējādi minētā padome esot kļūdaini secinājusi, ka patērētāji, kas neievēro
halal
režīmu, neesot ievērojuši agrāko preču zīmi un tāpēc pierādīt tās “goodwill” bija grūtāk. Tāpat prasītāja atsaucas uz daudziem šajā laikrakstā publicētiem rakstiem, kā arī uz vairākām interneta vietnēm. Visbeidzot prasītāja norāda, ka Apvienotajā Karalistē tā ir piedalījusies divos pasākumos, kuros reklamēja savu sertifikācijas zīmi.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka atbilstoši judikatūrai Regulas Nr. 207/2009 8. panta 4. punktā nav paredzēta apzīmējuma, uz kuru balstīti iebildumi, “faktiska” izmantošana, un nekas minētās regulas 42. panta 2. un 3. punkta tekstā neliecina, ka uz šādu apzīmējumu attiecas prasība par faktisku izmantošanu. Taču, lai, pamatojoties uz minēto pantu, varētu iebilst pret jauna apzīmējuma reģistrāciju, apzīmējumam, uz kuru balstīti iebildumi, jābūt faktiski un pietiekami nozīmīgā veidā izmantotam komercdarbībā (spriedums, 2011. gada 29. marts,
Anheuser-Busch
/
Budějovický Budvar
, C‑96/09 P, Krājums,
EU:C:2011:189
, 159. punkts).
Kas attiecas uz brīdi, kurā ir jābūt konstatētam “goodwill”, saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 8. panta 4. punktu atbilstošais datums ir Kopienas preču zīmes, pret kuru ir celti iebildumi, reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datums (spriedums “Golden Elephant Brand”, minēts 56. punktā,
EU:T:2010:505
, 99. punkts). Tātad šajā gadījumā atbilstošais datums ir 2010. gada 25. maijs. Vispārējā tiesa konstatē, ka vairāki prasītājas minētie pierādījumi attiecībā uz atbilstošo laikposmu nevar tikt ņemti vērā.
Šajā lietā katrā ziņā ir jākonstatē, ka Apelācijas padome ir pamatoti uzskatījusi, ka prasītāja nav iesniegusi pierādījumu par minētās sertifikācijas zīmes nozīmīgu izmantošanu. Prasītājas iesniegtie pierādījumi nav pietiekami, lai pierādītu, ka tās sertifikācijas zīmei ir klientu piesaistīšanas spēks, un līdz ar to minētās sertifikācijas zīmes “goodwill”. Prasītāja nesniedz pierādījumus, kas ļautu saprast, kā attiecīgā sabiedrības daļa uztver šo sertifikācijas zīmi. Tā pierāda, ka ir nodrošinājusi savas sertifikācijas zīmes reklāmu un publiskošanu, taču nesniedz informāciju par to, kā to uztver patērētāji musulmaņi un nemusulmaņi.
Visbeidzot, šajā ziņā ir jāuzsver, tāpat kā to ir darījis ITSB, ka no visām
halal
organizācijām, pie kurām prasītāja vērsās, lai gūtu apstiprinājumu, ka tās sertifikācijas zīme izraisa tām interesi, ir atbildējusi tikai viena, kas neapšaubāmi ir par maz, lai pierādītu minētās sertifikācijas zīmes “goodwill”.
Otrkārt, ir jākonstatē, vai Apelācijas padome ir pareizi pārbaudījusi pierādījumus, kas bija paredzēti, lai pierādītu Apvienotajā Karalistē nereģistrētas agrākas preču zīmes mērogu.
Pirmkārt, ir jāatzīmē, ka attiecībā uz “Global Halal food market” (
halal
pārtikas pasaules tirgus) apgrozījumu prasītāja ir iesniegusi faktiskos skaitļus par 2004., 2005. un 2009. gadu un prognozēto apgrozījumu 2010. gadā attiecībā tostarp uz Franciju un Apvienoto Karalisti.
Tomēr, kā apstrīdētā lēmuma 34. punktā uzsvēra Apelācijas padome, šiem skaitļiem ir tikai vājš pierādījuma spēks, jo no tiem nav skaidrs, cik liels ir to pārdoto preču procentuālais īpatsvars, kurām atbilstošajā laikposmā bija agrākais apzīmējums. Attiecīgajā dokumentā ir norādīts, ka “vairumam preču” ir agrākā preču zīme, ka to uzņēmumu skaits, kas Malaizijā tiek sertificēti kā
halal
, “katru gadu turpina palielināties [..]” un ka šo uzņēmumu, kuru eksports aptver visu pasauli, potenciāls it īpaši Eiropā ir “milzīgs”. Tā kā šie uzņēmumi nav precizēti, tos nevar ņemt vērā, jo saistībā ar Regulas Nr. 207/2009 8. panta 4. punktu agrākā apzīmējuma izmantošanu nevar pierādīt ar varbūtībām vai pieņēmumiem (šajā ziņā skat. spriedumu, 2013. gada 23. oktobris,
Dimian
/ITSB –
Bayer Design Fritz Bayer
(“Baby Bambolina”), T‑581/11,
EU:T:2013:553
, 29. punkts).
Otrkārt, kas attiecas uz Malaizijas eksportētāju un Eiropas importētāju sarakstu, prasītāja attiecībā uz Apvienoto Karalisti ir minējusi trīs uzņēmumus. Tāpat tā ir iesniegusi eksporta deklarāciju par 1892 pārtikas produktu iepakojumiem, kas izsniegta importētājam un datēta ar 2008. gada 10. maiju. Sertifikācijas zīme ir uz vienas preces 1600 iepakojumiem. Turklāt tā iesniedza citam importētajam izsniegtu faktūrrēķinu, kas datēts ar 2010. gada 5. maiju un attiecās uz 14 dažādām precēm, no kurām sertifikācijas zīme ir uz vienas preces 85 iepakojumiem.
Vispirms attiecībā uz faktūrrēķinu, kas izsniegts importētājam un datēts ar 2010. gada 5. maiju, Apelācijas padome apstrīdētā lēmuma 35. punktā pamatoti ir uzskatījusi, ka saistībā ar tā datumu rodas jautājums, vai tajā norādītās preces bija pieejamas patērētājiem Apvienotajā Karalistē pirms atbilstošā laikposma, proti, pirms Kopienas preču zīmes pieteikuma iesniegšanas datuma. Katrā ziņā, pat ņemot vērā šo faktūrrēķinu, ir jāņem vērā tikai tās preces 85 iepakojumi, uz kuriem ir prasītājas sertifikācijas zīme. Šis 85 iepakojumu skaits ir acīmredzami nepietiekams daudzums, lai pierādītu, ka konkrētā sabiedrības daļa atpazīst minēto sertifikācijas zīmi.
Tas pats attiecas uz otras sabiedrības importētās preces 1600 iepakojumiem. Prasītāja ir iesniegusi pierādījumu par pārdošanu Apvienotajā Karalistē 2008. un 2010. gadā tikai attiecībā uz kopumā 1685 precēm, uz kuru iepakojuma ir tās sertifikācijas zīme, neprecizējot, kā Apelācijas padome ir pamatoti norādījusi apstrīdētā lēmuma 35. punktā, kurā datumā 2010. gadā 85 preces ir pārdotas. Tāds daudzums ir nenozīmīgs un nav pietiekams, lai pierādītu, ka konkrētā sabiedrības daļa atpazīst minēto sertifikācijas zīmi.
Treškārt, attiecībā uz mazumtirgotāju sarakstu ir jāatzīmē, ka prasītāja ir norādījusi lielveikalus Birmingemā (Apvienotā Karaliste), Mančestrā (Apvienotā Karaliste), Londonā (Apvienotā Karaliste), Kroidonā [
Croydon
] (Apvienotā Karaliste), Romfordā [
Romford
] (Apvienotā Karaliste), Enfīldā [
Enfield
] (Apvienotā Karaliste), Sari [
Surrey
] (Apvienotā Karaliste), universālveikalus Londonā, Birmingemā un Mančestrā, kā arī lielveikalu ķēdes vairākās vietās Apvienotajā Karalistē.
Attiecībā uz universālveikaliem prasītāja minēja Malaizijas nacionālo ēdienu reklāmu, ko Malaizijas pārdošanas veicināšanas aģentūra tajos veica 2010. gada 11. un 19. septembrī. Šajā ziņā tā citē rakstu ar nosaukumu “Our food a hit at Selfridges” (Mūsu produkti gūst panākumus
Selfridges
), kurš tika publicēts laikrakstā 2010. gada 15. septembrī un kurā ir tieši minēts, ka minētā reklāma bija uzsākta sestdien, proti, 2010. gada 11. septembrī. Jākonstatē, kā Apelācijas padome ir uzsvērusi apstrīdētā lēmuma 36. punktā, ka šajā gadījumā šis raksts nav pierādījums varbūtējo pārdošanas darījumu apjomam pirms atbilstošā laikposma. Arī tad, ja minētajā rakstā būtu norādīts, ka sešpadsmit sabiedrības reklamē 22000 pārtikas produktus, tas neļautu noteikt, vai tie ir tikuši pārdoti pirms vai pēc atbilstošā laikposma.
Turklāt attiecībā uz lielveikalu ķēdi prasītāja minēja, ka 2007. gadā bija organizēta pārdošanas veicināšanas pasākumu nedēļa ar reklāmas kampaņu ceļojumam uz Malaiziju. Jākonstatē, kā Apelācijas padome ir pamatoti uzsvērusi apstrīdētā lēmuma 36. punktā, ka prasītāja nav iesniegusi pierādījumus ne par precēm, ne par to saistību ar tās sertifikācijas zīmi, un tāpēc nevar noteikt, vai šo preču pārdošana faktiski ir notikusi.
Tāpat ir jānorāda, ka mazumtirgotāju saraksts un to dažu preču attēli, kurus tie pārdevuši un uz kuriem ir prasītājas sertifikācijas zīme, neļauj saprast, cik plaša īstenībā ir to tirdzniecība un vai konkrētā sabiedrības daļa to atpazīst. Turklāt šis saraksts arī neļauj saprast, kurš ir minēto preču pārdošanas datums.
Ceturtkārt, ir jāatzīmē, ka attiecībā uz diviem iepriekš 80. punktā minētajiem pasākumiem, kuros piedalījās prasītāja, tā ir iesniegusi tikai divus attēlus, no kuriem viens attiecas uz prospektu ar nosaukumu “Malaysia – Your Reliable Trading Partner” (Malaizija – jūsu uzticamais darījumu partneris) un otrs – uz tās 2007. gada stendu. Kā apstrīdētā lēmuma 37. punktā ir uzsvērusi Apelācijas padome, šie attēli neļauj saprast, kā prasītājas dalība šajos pasākumos ietekmēja profesionāļus un galapatērētājus Apvienotajā Karalistē.
Tātad saistībā ar vienīgā pamata otro daļu nevar atbalstīt tos prasītājas argumentus, kas izvirzīti, lai pierādītu, ka Apelācijas padome ir kļūdaini izvērtējusi pierādījumus, kas iesniegti, lai pierādītu Apvienotajā Karalistē nereģistrētas agrākas preču zīmes reputāciju un “goodwill”.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, ir jākonstatē, ka Apelācijas padome ir pamatoti uzskatījusi, ka šajā gadījumā nav pierādīta nereģistrētas agrākas preču zīmes “goodwill” esamība Apvienotajā Karalistē. Tādējādi prasība kopumā ir jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar ITSB prasījumiem.

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (ceturtā palāta)
nospriež:

1)
prasību noraidīt;

2)
Government of Malaysia
atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

Prek
Labucka
Kreuschitz
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2015. gada 18. novembrī.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.