CELEX: 62014TJ0660
Ekonomska i monetarna politika
Zahtjev za pokretanje istrage zbog navodne povrede prava Unije
Odluka EBA‑e
Odluka Odbora za žalbe europskih nadzornih tijela
Isticanje po službenoj dužnosti
Nenadležnost donositelja akta
Tužba za poništenje
Rok za tužbu
Nepravodobnost
Djelomična nedopuštenost

Okolnosti spora
Dopisom od 24. listopada 2012. tužitelj SV Capital OÜ podnio je Europskom nadzornom tijelu za bankarstvo (EBA) zahtjev za pokretanje istrage na temelju članka 17. Uredbe (EU) br. 1093/2010 Europskog parlamenta i Vijeća od 24. studenoga 2010. o osnivanju europskog nadzornog tijela (Europskog nadzornog tijela za bankarstvo), kojom se izmjenjuje Odluka br. 716/2009/EZ i stavlja izvan snage Odluka Komisije 2009/78/EZ (
SL L 331, str. 12
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 12., str. 80.) protiv nadzornih tijela estonskog i finskog financijskog sektora (u daljnjem tekstu: pritužba).
U prilog pritužbi tužitelj je navodio povredu članaka 40. i 42. Direktive 2006/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 14. lipnja 2006. o osnivanju i obavljanju djelatnosti kreditnih institucija (
SL L 177, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 8., str. 58.) jer predmetna nadzorna tijela nisu razriješila dva direktora finske banke sa sjedištem u Estoniji koji nisu ispunjavali zahtjeve „dovoljno dobrog ugleda i dovoljnog iskustva“ da vode poslovanje predmetne kreditne institucije u smislu članka 11. stavka 1. te direktive. U tom pogledu tužitelj je isticao da su predmetni direktori davali lažne izjave u okviru parničnog postupka pokrenutog u Estoniji protiv te podružnice.
Budući da nije primio odgovor na pritužbu, tužitelj je dopisom od 17. siječnja 2013. pozvao EBA‑u da djeluje te je istodobno podnio dopunske dokaze, čime je doveo u pitanje trećeg direktora u istoj instituciji, koji je prilikom unutarnje revizije potpisao navodno krivotvoren dokument.
Iako je EBA dopisom od 25. siječnja 2013. odbacila pritužbu kao nedopuštenu zbog nenadležnosti, ona ju je proslijedila nadzornim tijelima estonskog i finskog financijskog sektora (u daljnjem tekstu: dopis od 25. siječnja 2013.).
Tužitelj je 14. veljače 2013. Odboru za žalbe europskih nadzornih tijela (u daljnjem tekstu: Odbor za žalbe) podnio žalbu protiv dopisa od 23. siječnja 2013. na temelju članka 60. stavka 1. Uredbe br. 1093/2010.
Odlukom 2013‑008 od 24. lipnja 2013. Odbor za žalbe je, s jedne strane, proglasio žalbu dopuštenom na temelju članka 22. Direktive 2006/48 s obzirom na EBA‑ine Smjernice od 22. studenoga 2012. za procjenu prikladnosti članova upravnog tijela i nositelja ključnih funkcija te, s druge strane, proslijedio slučaj nadležnom tijelu EBA‑e kako bi ono odlučilo o meritumu u skladu s člankom 60. stavkom 5. Uredbe br. 1093/2010.
Odlukom DC 2013 03 od 15. listopada 2013. EBA je primila na znanje dopuštenost pritužbe na temelju točaka 2.5. i 2.6. svojih unutarnjih pravila o istragama zbog povreda prava Europske unije (u daljnjem tekstu: unutarnja pravila), ne dovodeći u pitanje članak 17. stavak 2. Uredbe br. 1093/2010.
Odlukom C 2013 002 od 21. veljače 2014. (u daljnjem tekstu: odluka EBA‑e) EBA je odbila pritužbu kao nedovoljno osnovanu za pokretanje istrage na temelju članka 17. Uredbe br. 1093/2010.
Tužitelj je 31. ožujka 2014. Odboru za žalbe podnio žalbu protiv odluke EBA‑e.
Odlukom 2014-C1-02 od 14. srpnja 2014. (u daljnjem tekstu: odluka Odbora za žalbe) Odbor za žalbe odbio je žalbu podnesenu protiv odluke EBA‑e. Navedenom odlukom Odbor za žalbe u bitnome je, prije svega, proglasio žalbu protiv odluke EBA‑e dopuštenom. Potom ju je u cijelosti odbio kao neosnovanu.
U tom pogledu, što se najprije tiče ispitivanja dopuštenosti žalbe, Odbor za žalbe zaključio je da u posebnim okolnostima slučaja odluka EBA‑e predstavlja akt koji se može pobijati na temelju članka 60. Uredbe br. 1093/2010, koji omogućuje svakoj fizičkoj ili pravnoj osobi da podnese žalbu protiv odluke EBA‑e koje je adresat.
Što se potom tiče ispitivanja osnovanosti žalbe, Odbor za žalbe najprije je zaključio da EBA‑ina ocjena prema kojoj dva direktora koja je tužitelj pritužbom doveo u pitanje nisu bila na ključnim funkcijama unutar dotične financijske institucije nije pogrešna i da navodi u vezi s trećim direktorom nisu dokazani. Drugo, Odbor za žalbe istaknuo je da se, vodeći računa o činjenici da tužitelj nije jedan od subjekata koji mogu podnijeti zahtjev za pokretanje EBA‑ine istrage zbog povrede prava Unije, predmetni slučaj odnosi na odbijanje tog tijela da na vlastitu inicijativu pokrene istragu. On je, osim toga, utvrdio da, s obzirom na dokaze koje je podnio u potporu postojanju navodne povrede prava Unije i unutarnjih pravila, tužitelj nije dokazao da je EBA počinila pogrešku u okviru izvršavanja svoje diskrecijske ovlasti. Treće, Odbor za žalbe istaknuo je da EBA‑in propust da sasluša tužitelja prije donošenja odluke na temelju članka 39. stavka 1. Uredbe br. 1093/2010 ne predstavlja formalni nedostatak zbog kojeg bi se mogla poništiti navedena odluka. Četvrto, tužitelj nije dokazao da nije proveden postupak predviđen prije donošenja odluke EBA‑e. Naposljetku, peto, Odbor za žalbe utvrdio je da nije dokazana nijedna EBA‑ina povreda članka 41. Povelje Europske unije o temeljnim pravima.
Postupak i zahtjevi stranaka
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 12. rujna 2014. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.
Zasebnim aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 12. prosinca 2014. EBA je istaknula prigovor nedopuštenosti na temelju članka 114. stavka 1. Poslovnika Općeg suda od 2. svibnja 1991. Tužitelj je 16. siječnja 2015. podnio svoja očitovanja o tom prigovoru.
Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 22. siječnja 2015. Europska komisija zatražila je intervenciju u ovom predmetu u potporu EBA‑inim zahtjevima. Dopisima od 17. veljače 2015. stranke su podnijele svoja očitovanja o tom zahtjevu. Predsjednik trećeg vijeća Općeg suda 20. veljače 2015. odlučio je odgoditi postupanje po zahtjevu za intervenciju dok se ne odluči o prigovoru nedopuštenosti.
Odlukom od 17. ožujka 2015. odlučeno je da se predmetu dâ prednost pri odlučivanju u skladu s člankom 55. stavkom 2. Poslovnika od 2. svibnja 1991., o čemu su stranke obaviještene.
Rješenjem Općeg suda (treće vijeće) od 19. ožujka 2015. donesenim na temelju članka 114. stavka 4. Poslovnika od 2. svibnja 1991. odlučivanje o prigovoru nedopuštenosti odgođeno je do odluke o meritumu, dok se o troškovima trebalo odlučiti naknadno.
Na temelju mjere upravljanja postupkom određene na temelju članka 64. stavka 3. Poslovnika od 2. svibnja 1991., stranke su bile pozvane izjasniti se o razlogu koji je Opći sud namjeravao istaknuti po službenoj dužnosti, a koji se zasnivao na nenadležnosti Odbora za žalbe na temelju članka 60. stavaka 1. i 2. Uredbe br. 1093/2010 za odlučivanje o žalbi protiv odluke EBA‑e koja je tom odboru podnesena na temelju te odredbe.
Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 15. travnja 2015. tužitelj je na temelju članka 48. stavka 2. Poslovnika od 2. svibnja 1991. podnio podnesak u kojem je iznio nova pravna i činjenična pitanja za koja se saznalo tijekom postupka.
Dopisima podnesenima Općem sudu 15. i 20. travnja 2015. tužitelj i EBA postupili su u skladu sa zahtjevom navedenim u točki 18. ove presude.
Rješenjem od 21. travnja 2015. predsjednik trećeg vijeća Općeg suda prihvatio je Komisijin zahtjev za intervenciju. U skladu s člankom 64. stavkom 3. Poslovnika od 2. svibnja 1991., ta je institucija u okviru intervencijskog podneska pozvana da se također izjasni i o razlogu koji je Opći sud namjeravao istaknuti po službenoj dužnosti, a koji je naveden u točki 18. ove presude.
Komisija je postupila u skladu s tim zahtjevom aktom podnesenim Općem sudu 20. svibnja 2015.
Na temelju izvještaja suca izvjestitelja, Opći sud (treće vijeće) odlučio je otvoriti usmeni dio postupka i na temelju članka 64. stavka 3. točke (b) Poslovnika pozvati stranke da se u svojim izlaganjima posebno osvrnu na pitanje nadležnosti Odbora za žalbe za odlučivanje o žalbi protiv odluke EBA‑e.
Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 15. lipnja 2015. tužitelj je na temelju članka 64. stavka 4. Poslovnika od 2. svibnja 1991. ponovio zahtjev za određivanje mjera upravljanja postupkom koji je bio podnio u tužbi u prilog petom tužbenom razlogu i kojim traži da se EBA‑i naloži podnošenje svih dokumenata koje su dostavila nadzorna tijela estonskog i finskog financijskog sektora u okviru ispitivanja pritužbe. Nakon saslušanja stranka, Opći sud odbio je predmetni zahtjev, o čemu su stranke obaviještene dopisom od 25. lipnja 2015.
Opći sud na raspravi 29. lipnja 2015. saslušao je izlaganja stranaka i njihove odgovore na njegova pitanja.
Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
—
poništi odluku EBA‑e;
—
poništi odluku Odbora za žalbe;
—
uputi predmet nadležnom tijelu EBA‑e radi ispitivanja osnovanosti pritužbe;
—
naloži EBA‑i snošenje troškova, uključujući troškove izvršenja svake presude ili rješenja Općeg suda u skladu s člankom 87. stavcima 1. i 2. te člankom 89. Poslovnika od 2. svibnja 1991.
U svojem prigovoru nedopuštenosti EBA od Općeg suda zahtijeva da:
—
odbaci tužbu kao nedopuštenu;
—
naloži tužitelju snošenje troškova.
U svojem očitovanju o prigovoru nedopuštenosti tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
—
kao glavni zahtjev, odbaci prigovor kao očito nedopušten, a podredno kao neosnovan;
—
naknadno odluči o troškovima.
U odgovoru na tužbu EBA, koju podupire Komisija, od Općeg suda zahtijeva da:
—
kao glavni zahtjev, odbaci tužbu kao nedopuštenu;
—
podredno, odbije tužbu kao neosnovanu;
—
naloži tužitelju snošenje troškova.
Na raspravi je tužitelj povukao četvrti dio tužbenog zahtjeva u dijelu u kojem se odnosi na primjenu članka 89. Poslovnika od 2. svibnja 1991., što je zabilježeno u zapisniku s rasprave.
Pravo
Dopuštenost
EBA, koju podupire Komisija, ističe da je tužba u cijelosti nedopuštena jer njezino odbijanje pokretanja istrage na vlastitu inicijativu na temelju članka 17. Uredbe br. 1093/2010 nema pravnih učinaka u odnosu na tužitelja. U odgovoru na tužbu EBA ustraje u svojem stajalištu prema kojem je tužba u cijelosti nedopuštena, pri čemu ističe nedopuštenost četvrtog dijela tužbenog zahtjeva u dijelu u kojem se odnosi na nalaganje EBA‑i snošenja troškova nastalih radi izvršenja svake presude ili rješenja Općeg suda na temelju članka 89. Poslovnika od 2. svibnja 1991.
Tužitelj tvrdi da je prigovor nedopuštenosti očito nedopušten ili, podredno, neosnovan. U tom pogledu tužitelj ističe, prvo, da navedeni prigovor nije u skladu s člankom 46. stavkom 1. točkom (b) Poslovnika od 2. svibnja 1991. jer nije jasan i nema usklađenu strukturu, drugo, da je protivan članku 60. stavku 5. i članku 61. stavku 1. Uredbe br. 1093/2010 jer dio odluke Odbora za žalbe koji se odnosi na dopuštenost i troškove i koji on ne osporava pred Općim sudom obvezuje EBA‑u, treće, da je on povređuje članak 257. UFEU‑a i članak 47. Povelje o temeljnim pravima jer se, kao i u slučaju žalbi pred Sudom Europske unije, nedopuštenost tužbe ne može prvi put isticati pred Općim sudom jer se gubi pravo na podnošenje pravnog lijeka te, četvrto, da je njegova tužba dopuštena na temelju članka 263. UFEU‑a, članka 60. stavka 1. i članka 61. stavka 1. Uredbe br. 1093/2010.
Stranke su na raspravi saslušane u pogledu dopuštenosti tužbe u dijelu u kojem se odnosi na EBA‑ine odluke, što je zabilježeno u zapisniku s rasprave. U tom pogledu tužitelj ističe, upućujući na svoju argumentaciju izloženu u podnesku od 15. travnja 2015. (vidjeti točku 19. ove presude), da je žalba protiv te odluke dopuštena. EBA i Komisija su tvrdile da, prema njihovu mišljenju, navedenu žalbu treba odbaciti kao nedopuštenu zbog nepravodobnosti.
Dopuštenost tužbe valja ispitati, s jedne strane, u dijelu u kojem se odnosi na poništenje odluke EBA‑e i, s druge strane, u dijelu u kojem se odnosi na poništenje odluke Odbora za žalbe.
Osim toga, budući da je tužitelj djelomično povukao četvrti dio svojeg tužbenog zahtjeva u dijelu u kojem se odnosi na članak 89. Poslovnika od 2. svibnja 1991., nije potrebno odlučiti o njegovoj dopuštenosti, a stoga ni o argumentu o postojanju zapreke vođenju postupka koji je EBA iznijela u tom pogledu.
Dopuštenost tužbe u dijelu u kojem se odnosi na poništenje odluke EBA‑e
Kao prvo, Opći sud podsjeća da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi, rok za tužbu obvezne naravi jer je uspostavljen radi osiguranja jasnoće i sigurnosti pravnih situacija i izbjegavanja diskriminacije ili proizvoljnog postupanja pri vođenju sudskih postupaka te je na sudu Europske unije da po službenoj dužnosti provjeri je li taj rok bio poštovan (vidjeti rješenje od 13. studenoga 2012., ClientEarth i dr./Komisija, T‑278/11, Zb.,
EU:T:2012:593
, t. 30. i navedenu sudsku praksu).
Prema također ustaljenoj sudskoj praksi, o rokovima za podnošenje tužbe ne mogu odlučivati ni sud ni stranke (vidjeti rješenje ClientEarth i dr./Komisija, t. 36.
supra
,
EU:T:2012:593
, t. 31. i navedenu sudsku praksu).
Kao drugo, valja podsjetiti da se, u skladu s odredbama članka 263. šestog stavka UFEU‑a, postupci za poništenje moraju pokrenuti u roku od dva mjeseca, ovisno o slučaju, od objavljivanja akta ili obavješćivanja tužitelja o njemu ili, ako takva objava ili obavijest izostanu, od dana kada je tužitelj saznao za akt.
U ovom slučaju tužitelj je 21. veljače 2014. obaviješten o odluci EBA‑e.
Na temelju članka 58. stavka 1. točke (b) Poslovnika Općeg suda, prema kojem rok izražen u mjesecima završava istekom dana koji u zadnjem mjesecu nosi jednak naziv ili jednak broj kao i dan kad je nastupio događaj ili je poduzeta radnja od koje se računa početak roka, te članka 60. navedenog poslovnika, prema kojem se postupovni rokovi produljuju zbog udaljenosti za deset dana, rok za podnošenje tužbe istekao je 1. svibnja 2014. u ponoć.
Iz toga proizlazi da na dan podnošenja ove tužbe, to jest 12. rujna 2014., tužitelj više nije imao pravo osporavati odluku EBA‑e. Stoga je tužba u dijelu u kojem se odnosi na njezino poništenje nedopuštena.
U tom pogledu valja istaknuti da je u svojem podnesku od 15. travnja 2015. (vidjeti točku 19. ove presude), iznoseći nove tužbene razloge koji se zasnivaju na novim činjeničnim ili pravnim pitanjima, tužitelj zapravo iznio svoje argumente o dopuštenosti tužbe u dijelu u kojem se odnosi na poništenje odluke EBA‑e i, osobito, o poštovanju roka za tužbu. Valja utvrditi da takve argumente treba odbaciti kao nedopuštene.
Nadalje, okolnosti koje tužitelj navodi u okviru tog podneska od 15. travnja 2015. u prilog navodnom postojanju više sile na temelju članka 45. drugog stavka Statuta Suda Europske unije, koji se primjenjuje na postupak pred Općim sudom na temelju članka 53. navedenog Statuta, kao i ispričive zablude ne dopuštaju odstupanje od isteka roka za tužbu. U tom pogledu valja podsjetiti da se pojam više sile ne primjenjuje u situaciji u kojoj bi pažljiva i razborita osoba objektivno mogla izbjeći istek roka za tužbu (vidjeti rješenje od 18. siječnja 2005., Zuazaga Meabe/OHIM, C‑325/03 P, Zb.,
EU:C:2005:28
, t. 25. i navedenu sudsku praksu).
Međutim, u ovom slučaju tužitelj ne može svoj argument temeljiti na činjenici da se Odbor za žalbe nije proglasio nenadležnim tijekom upravnog postupka i, osobito, kad je odlučio o žalbi podnesenoj protiv dopisa od 25. siječnja 2013. (vidjeti točke 4. do 6. ove presude). Naime, iako je odlukom od 24. lipnja 2013. Odbor za žalbe proglasio žalbu dopuštenom, on nije odlučio o njezinoj osnovanosti, nego je slučaj proslijedio nadležnom tijelu EBA‑e, u skladu s člankom 60. stavkom 5. Uredbe br. 1093/2010. U tom kontekstu tužitelju nije dano nikakvo konkretno jamstvo u pogledu nadležnosti Odbora za žalbe za odlučivanje o žalbi protiv odluke EBA‑e koja će biti donesena. Osim toga, tužitelj nije bio lišen mogućnosti da Općem sudu iz opreza podnese tužbu protiv odluke EBA‑e na temelju članka 61. stavka 1. Uredbe br. 1093/2010, prema kojem se u skladu s člankom 263. UFEU‑a može pokrenuti postupak pred Sudom kojim se osporava odluka koju je donio Odbor za žalbe ili EBA u slučajevima kada ne postoji pravo žalbe Odboru za žalbe.
Osim toga, radi potpunosti valja utvrditi da, čak i da je tužitelj pobijao odluku EBA‑e u rokovima propisanima člankom 263. UFEU‑a, Opći sud je žalbu protiv te odluke u svakom slučaju trebao odbaciti kao nedopuštenu zbog nepostojanja pobijanog akta, kao što to tvrdi EBA i kao što je to sud Unije morao istaknuti po službenoj dužnosti.
U tom pogledu valja podsjetiti da se tužiteljeva pritužba temeljila na članku 17. stavku 2. Uredbe br. 1093/2010, u skladu s kojim, na zahtjev jednog nadležnog tijela ili više njih, Europskog parlamenta, Vijeća, Komisije ili Interesne skupine za bankarstvo ili na vlastitu inicijativu, a nakon što je izvijestila dotično nadležno tijelo, EBA „može“ istražiti navodno kršenje ili neprimjenjivanje prava Unije.
Iz te odredbe proizlazi da EBA raspolaže diskrecijskom ovlasti u vezi s pokretanjem istraga, kako kad joj je zahtjev podnio jedan od subjekata izričito navedenih u članku 17. stavku 2. Uredbe br. 1093/2010 tako i kad djeluje na vlastitu inicijativu.
Prema ustaljenoj sudskoj praksi razvijenoj u povodu tužbi za poništenje podnesenih protiv Komisijinih odluka o odbijanju pokretanja postupka zbog povrede obveze te primjenjivoj po analogiji na ovaj slučaj, kad institucija ili tijelo Unije nije dužno pokrenuti postupak, nego raspolaže diskrecijskom ovlasti koja isključuje pravo pojedinaca da od njega zahtijevaju zauzimanje određenog stajališta, osobe koje su podnijele pritužbu u načelu ne mogu pred sudom Unije pokrenuti postupak protiv moguće odluke o nepostupanju u povodu pritužbe. Naime, takva mogućnost postojala bi samo u slučaju u kojem bi te osobe imale postupovna prava usporediva s onima kojima mogu raspolagati u okviru postupka na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [101.] i [102. UFEU‑a] (
SL 2003., L 1, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165.), a koja im omogućuju da od navedenih institucija i tijela zahtijevaju obavještavanje i saslušanje (vidjeti u tom smislu rješenja od 17. srpnja 1998., Sateba/Komisija, C‑422/97 P, Zb.,
EU:C:1998:395
, t. 42. i od 14. siječnja 2004., Makedoniko Metro i Michaniki/Komisija, T‑202/02, Zb.,
EU:T:2004:5
, t. 46.).
Budući da tužitelj nije izričito obuhvaćen člankom 17. stavkom 2. Uredbe br. 1093/2010, ne može biti izjednačen s podnositeljima pritužbi na koje se primjenjuju postupovna jamstva čije se poštovanje može ishoditi pred sudom Unije, tako da se se ovom slučaju ne primjenjuje sudska praksa o odbijanju pritužbi ili obustavi postupanja po pritužbama koje su podnijele zainteresirane stranke na području državnih potpora u smislu Uredbe Vijeća (EZ) br. 659/1999 od 22. ožujka 1999. o utvrđivanju detaljnih pravila primjene članka [108. UFUE‑a] (
SL L 83, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 16.) (vidjeti u tom smislu presudu od 17. srpnja 2008., Athinaïki Techniki/Komisija, C‑521/06 P, Zb.,
EU:C:2008:422
, t. 36. i 53. i navedenu sudsku praksu) ili podnositelji pritužbi u smislu Uredbe br. 1/2003 i Uredbe Komisije (EZ) br. 773/2004 od 7. travnja 2004. o postupcima koje Komisija vodi na temelju članaka [101.] i [102. UFUE‑a] (
SL L 123, str. 18
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 298.) (vidjeti u tom smislu presudu od 18. rujna 1992., Automec/Komisija, T‑24/90, Zb.,
EU:T:1992:97
, t. 79. i rješenje od 5. lipnja 2014., Stanleybet Malta i Stanley International Betting/Komisija, T‑416/13,
EU:T:2014:567
, t. 23. i navedenu sudsku praksu).
S obzirom na prethodno navedeno, tužbu treba odbaciti kao nedopuštenu u dijelu u kojem se odnosi na poništenje odluke EBA‑e i, slijedom toga, treba odbaciti prvi dio tužbenog zahtjeva. Osim toga, vodeći računa o obvezi suda da po službenoj dužnosti ispita dopuštenost tužbe, a koja je navedena u točki 45. ove presude, ne treba odlučiti o argumentu o postojanju zapreke vođenju postupka koji je tužitelj naveo u pogledu prigovora nedopuštenosti (vidjeti točku 32. ove presude).
Dopuštenost tužbe u dijelu u kojem se odnosi na poništenje odluke Odbora za žalbe
Treba istaknuti da, unatoč tome što EBA osporava dopuštenost tužbe u cijelosti, ona ipak nije istaknula posebne argumente u pogledu dopuštenosti tužbe u dijelu u kojem se odnosi na poništenje odluke Odbora za žalbe. U tom pogledu valja osobito naglasiti da iz teksta članka 61. stavka 1. Uredbe br. 1093/2010, kako je naveden u točki 44. ove presude, proizlazi da ta odluka predstavlja akt koji se može pobijati pred Općim sudom. Stoga valja utvrditi da je ova tužba dopuštena u dijelu u kojem se odnosi na poništenje te odluke.
U tim okolnostima nije potrebno odlučiti o argumentu o postojanju zapreke vođenju postupka koji je tužitelj naveo s obzirom na prigovor nedopuštenosti (vidjeti točku 32. ove presude).
Dopuštenost trećeg dijela tužbenog zahtjeva
Cilj je trećeg dijela tužiteljeva tužbenog zahtjeva da Opći sud proslijedi predmet nadležnom tijelu EBA‑e radi odlučivanja o meritumu. Tim dijelom tužbenog zahtjeva tužitelj u biti traži da Opći sud EBA‑i izda nalog. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, u okviru tužbe za poništenje nadležnost suda Unije ograničena je na nadzor zakonitosti pobijanog akta te Opći sud ne može u izvršavanju svojih ovlasti izdavati naloge instituciji Unije. Naime, na dotičnoj je instituciji da na temelju članka 266. UFEU‑a donese mjere koje obuhvaća izvršenje poništavajuće presude (vidjeti u tom smislu rješenje od 12. ožujka 2014., PAN Europe/Komisija, T‑192/12,
EU:T:2014:152
, t. 15. i navedenu sudsku praksu).
Iz toga proizlazi da treći dio tužbenog zahtjeva treba odbaciti kao nedopušten.
Meritum
U prilog svojoj tužbi tužitelj u biti ističe pet tužbenih razloga, od kojih se prvi temelji na pogreškama koje se tiču činjenica i prava kao i na nepostojanju obrazloženja, a kojima je zahvaćena odluka EBA‑e, drugi na povredi obveze obrazlaganja i na povredi koja se tiče prava kojom su zahvaćene odluke EBA‑e i Odbora za žalbe, treći na povredi članka 39. stavka 1. Uredbe br. 1093/2010 i članka 16. EBA‑ina Kodeksa dobrog administrativnog ponašanja, četvrti na povredi postupka i povredi prava obrane Odbora za žalbe zbog kršenja točke 3. stavaka 3., 4. i 5. unutarnjih pravila i peti na povredi načela nepristranosti i ravnopravnosti iz članka 41. Povelje o temeljnim pravima.
EBA osporava argumentaciju istaknutu u prilog tim tužbenim razlozima.
Uvodno valja podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, bitna povreda postupka u smislu članka 263. UFEU‑a predstavlja razlog „javnog poretka“ koji sud Unije treba istaknuti po službenoj dužnosti. Isto vrijedi i za nenadležnost u smislu tog članka (vidjeti presudu od 13. prosinca 2013., Mađarska/Komisija, T‑240/10, Zb.,
EU:T:2013:645
, t. 70. i navedenu sudsku praksu).
Osim toga, obveza suda Unije da po službenoj dužnosti istakne razlog javnog poretka treba se ispunjavati s obzirom na načelo kontradiktornosti (vidjeti presudu Mađarska/Komisija, t. 57.
supra
,
EU:T:2013:645
, t. 71. i navedenu sudsku praksu).
U ovom slučaju valja po službenoj dužnosti istaknuti razlog koji se temelji na nenadležnosti Odbora za žalbe na temelju članka 60. stavaka 1. i 2. Uredbe br. 1093/2010 da odluči o žalbi koja mu je na temelju te odredbe podnesena protiv odluke EBA‑e, pri čemu su stranke prethodno saslušane o tom pitanju.
U tom pogledu, s jedne strane, tužitelj ističe da je Odbor za žalbe bio nadležan odlučiti o žalbi koja mu je podnesena, s obzirom na to da je, neovisno o svojem obliku, odluka EBA‑e bila obuhvaćena područjem primjene članka 60. stavka 1. Uredbe br. 1093/2010. S druge strane, on smatra da je takvo tumačenje u skladu s uvodnom izjavom 58. navedene uredbe kao i jamstvima zaštite prava dotičnih stranaka navedenima u toj uvodnoj izjavi.
EBA, koju podupire Komisija, smatra da je Odbor za žalbe trebao nedopuštenom proglasiti žalbu koja mu je podnesena protiv odluke EBA‑e jer nisu bili ispunjeni zahtjevi iz članka 60. stavka 1. Uredbe br. 1093/2010, koji odražavaju zahtjeve iz članka 263. UFEU‑a, i slijedom toga je tužba pred Općim sudom u smislu potonjeg članka također bila nedopuštena. Ona se, međutim, nije izričito izjasnila o nadležnosti Odbora za žalbe za odlučivanje o žalbi. Prilikom ispitivanja na raspravi Općeg suda o tome, EBA je istaknula da Odbor za žalbe nije bio nadležan za odlučivanje o žalbi koja mu je bila podnesena.
Komisija dodaje da iz tumačenja članaka 58. do 60. Uredbe br. 1093/2010 proizlazi da Odbor za žalbe nije sudsko tijelo, nego unutarnje tijelo EBA‑e, i da je nadležan samo za potvrđivanje odluka nadležnog tijela EBA‑e ili prosljeđivanje predmeta tom tijelu kako bi ono donijelo odluku. Na raspravi je dodala da je Odbor za žalbe žalbu koja mu je bila podnesena trebao proglasiti nedopuštenom na temelju članka 60. stavka 4. Uredbe br. 1093/2010.
U ovom slučaju najprije valja podsjetiti na to da je tužitelj EBA‑i podnio pritužbu na temelju članka 17. Uredbe br. 1093/2010 zbog navodne povrede određenih odredbi Direktive 2006/48 nadzornih tijela estonskog i finskog financijskog sektora koja predstavljaju „nadležna tijela“ u smislu članka 4. stavka 4. te direktive, u vezi s člankom 4. stavkom 2. točkom i. te uredbe.
U tom pogledu također valja podsjetiti da, u skladu s člankom 17. stavkom 1. Uredbe br. 1093/2010, ako nadležno tijelo ne primjenjuje akte iz članka 1. stavka 2. navedene uredbe ili ih primjenjuje na način za koji se čini da predstavlja kršenje prava Unije, uključujući regulatorne tehničke standarde i provedbene tehničke standarde utvrđene u skladu s člancima 10. do 15. te uredbe, a posebno ako nije osiguralo da financijska institucija zadovoljava zahtjeve propisane tim aktima, EBA djeluje u skladu s ovlastima iz stavaka 2., 3. i 6. navedene uredbe.
Potom valja istaknuti da se, u skladu s člankom 60. stavkom 1. Uredbe br. 1093/2010, svaka fizička ili pravna osoba, uključujući nadležna tijela, može žaliti protiv odluke EBA‑e iz članaka 17. do 19. te uredbe i protiv svake druge odluke koju je EBA donijela u skladu s aktima Unije iz članka 1. stavka 2. koja je naslovljena na tu osobu, ili protiv odluke koja je, iako je u obliku odluke naslovljene na drugu osobu, od izravnog i osobnog interesa za tu osobu.
Iz toga proizlazi da odluka EBA‑e mora biti donesena u skladu s aktima Unije iz članka 1. stavka 2. Uredbe br. 1093/2010 ili biti jedna od odluka iz članaka 17. do 19. te iste uredbe, kako bi se protiv nje mogla podnijeti žalba Odboru za žalbe u smislu članka 60. Uredbe br. 1093/2010.
Prvo i unatoč činjenici da je povreda određenih odredbi Direktive 2006/48 istaknuta u prilog pritužbi, odluka EBA‑e ne temelji se na članku 1. stavku 2. Uredbe br. 1093/2010. Naime, EBA se u svojoj odluci uopće nije izjasnila o povredi ili nepostojanju povrede te direktive od nadležnih tijela ili predmetne financijske institucije.
Drugo, dovoljno je istaknuti da odluka EBA‑e očito nije jedna od onih navedenih u člancima 18. i 19. Uredbe br. 1093/2010 kojima EBA može nacionalnim nadzornim tijelima naložiti poduzimanje posebnih mjera, odnosno mjera za rješavanje izvanrednih situacija ili sporova koji mogu nastati među tim tijelima u prekograničnim pitanjima, a što je, osim toga, nesporno među strankama. Nadalje, dostatno je utvrditi da nijedna povreda regulatornih tehničkih standarda i provedbenih tehničkih standarda utvrđenih u skladu s člancima 10. do 15. navedene uredbe, kako su navedeni u članku 17. stavku 1. te iste uredbe, nije istaknuta u potporu tužiteljevoj pritužbi, što je on, k tome, potvrdio na raspravi. Povrh toga i suprotno tužiteljevoj tvrdnji, ni iz dopisa od 2. srpnja 2013. koji je on uputio EBA‑i ni iz njegove replike na EBA‑in odgovor podnesene 20. svibnja 2014. u okviru upravnog postupka ne proizlazi da je on istaknuo povredu standardâ iz članaka 10. do 15. Uredbe br. 1093/2010 nakon podnošenja pritužbe.
Treće i kao što je to istaknuto u točkama 46. i 49. ove presude, dovoljno je utvrditi da tužitelj nije jedan od subjekata koji su izričito navedeni u članku 17. stavku 2. Uredbe br. 1093/2010 – a koji EBA‑i mogu podnijeti zahtjev za pokretanje istrage zbog povrede ili neprimjenjivanja prava Unije – jer ta odredba obuhvaća samo nadležna tijela, Parlament, Vijeće, Komisiju ili Interesnu skupinu za bankarstvo.
Tužitelj ne tvrdi ni da pripada Interesnoj skupini za bankarstvo osnovanoj u skladu s člankom 37. Uredbe br. 1093/2010 radi lakšeg savjetovanja sa zainteresiranim stranama u područjima relevantnima za EBA‑ine zadaće. U tom pogledu valja istaknuti da iz stavka 2. te odredbe proizlazi da se ta skupina sastoji od 30 članova koji predstavljaju kreditne i investicijske institucije koje posluju u Uniji, predstavnike njihovih zaposlenika kao i potrošače, korisnike bankovnih usluga i predstavnike malih i srednjih poduzeća.
Četvrto, valja utvrditi da se, osim u slučaju odbijanja pokretanja istrage na zahtjev jednog od subjekata taksativno navedenih u članku 17. stavku 2. Uredbe br. 1093/2010, preporuke ili odluke koje EBA donosi na temelju članka 17. stavaka 2. do 6. navedene uredbe upućuju ili nadležnim tijelima ili dotičnim financijskim institucijama. Naime, iz članka 17. stavka 3. te uredbe proizlazi da „[EBA] može uputiti preporuku dotičnom nadležnom tijelu te navesti mjeru koja je potrebna za usklađivanje s pravom Unije“. Prema stavku 4. te odredbe, „[a]ko se nadležno tijelo nije uskladilo s pravom Unije, Komisija može, nakon što ju je [EBA] o tome obavijestil[a] ili na vlastitu inicijativu, izdati formalno mišljenje u kojemu od nadležnog tijela zahtijeva da poduzme mjere potrebne za usklađivanje s pravom Unije“. Nadalje, člankom 17. stavkom 6. Uredbe br. 1093/2010 određeno je da, „ako se nadležno tijelo ne uskladi s formalnim mišljenjem […], [EBA] može […] donijeti pojedinačnu odluku upućenu financijskoj instituciji kojom zahtijeva da provede potrebne mjere kako bi ispuni[la] svoje obveze prema pravu Unije, uključujući prestanak bilo kakve prakse“.
Iz ispitivanja relevantnih odredbi Uredbe br. 1093/2010 proizlazi da se ne može smatrati da se odluka EBA‑e koja je u ovom slučaju pobijana pred Odborom za žalbe, s obzirom na svoju prirodu, zasniva na jednoj od tih odredbi. Stoga Odbor za žalbe nije bio nadležan za odlučivanje o žalbi koja mu je bila podnesena na temelju članka 60. stavka 1. Uredbe br. 1093/2010.
S obzirom na sve prethodno navedeno i bez potrebe ispitivanja osnovanosti tužbenih razloga koje je tužitelj istaknuo, valja prihvatiti tužbu u dijelu u kojem se odnosi na poništenje odluke Odbora za žalbe zbog nenadležnosti.
Troškovi
U skladu s člankom 134. stavkom 3. prvim podstavkom Poslovnika, ako stranke djelomično uspiju u svojim zahtjevima, Opći sud može odlučiti da svaka stranka snosi vlastite troškove. Budući da su u ovom slučaju i tužitelj i EBA djelomično uspjeli, svakoj stranci valja naložiti snošenje vlastitih troškova.
U skladu s člankom 138. stavkom 1. Poslovnika, institucije koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove. Slijedom toga, valja odlučiti da će Komisija snositi vlastite troškove.

Slijedom navedenoga,
OPĆI SUD (treće vijeće),
proglašava i presuđuje:

1.
Poništava se odluka Odbora za žalbe europskih nadzornih tijela 2014-C1-02 od 14. srpnja 2014.

2.
U preostalom dijelu tužba se odbija.

3.
Svaka stranka snosit će vlastite troškove.

Papasavvas
Forwood
Bieliūnas
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 9. rujna 2015.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski