CELEX: 62010CJ0130
Bendra užsienio ir saugumo politika
Reglamentas (EB) Nr. 881/2002
Reglamentas (ES) Nr. 1286/2009
Ribojamosios priemonės, taikomos asmenims ir subjektams, susijusiems su Usama bin Ladenu, Al‑Qaida tinklu ir Talibanu
Lėšų ir ekonominių išteklių įšaldymas
Teisinio pagrindo pasirinkimas
SESV 75 ir 215 straipsniai
Lisabonos sutarties įsigaliojimas
Pereinamojo laikotarpio nuostatos
BUSP bendrosios pozicijos ir sprendimai
Sąjungos vyriausiojo įgaliotinio užsienio reikalams ir saugumo politikai ir Komisijos bendras pasiūlymas

Savo ieškinyje Europos Parlamentas Teisingumo Teismo prašo panaikinti 2009 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamentą (ES) Nr. 1286/2009, iš dalies keičiantį Reglamentą (EB) Nr. 881/2002, nustatantį tam tikras specialias ribojančias priemones, taikomas tam tikriems asmenims ir subjektams, susijusiems su Usama bin Ladenu, Al-Qaida tinklu ir Talibanu (
OL L 346, p. 42
, toliau – ginčijamas reglamentas).
Teisinis pagrindas
2002 m. sausio 16 d. Jungtinių Tautų Saugumo Taryba (toliau – Saugumo Taryba) priėmė Rezoliuciją 1390 (2002); ja nustatomos priemonės, kurias visos valstybės narės turi taikyti Usama bin Ladenui, Al-Qaida organizacijos ir Talibano nariams bei kitiems su jais susijusiems asmenims, grupėms, susivienijimams ar subjektams. Šios rezoliucijos 1 ir 2 punktuose iš esmės numatyta palikti galioti Saugumo Tarybos rezoliucijos 1267 (1999) 4 punkto b papunktyje ir šios Tarybos rezoliucijos 1333 (2000) 8 punkto c papunktyje nustatytas lėšų įšaldymo priemones. Pagal Rezoliucijos 1390 (2002) 3 punktą praėjus dvylikai mėnesių nuo priemonių priėmimo Saugumo Taryba turi jas peržiūrėti ir nuspręsti jas palikti galioti arba patobulinti.
Europos Sąjungos Taryba nusprendė, kad šiai rezoliucijai įgyvendinti Europos bendrija turi imtis veiksmų, ir 2002 m. gegužės 27 d., remdamasi ES 15 straipsniu, priėmė Bendrąją poziciją 2002/402/BUSP dėl ribojančių priemonių prieš Usamą bin Ladeną, Al-Qaida organizacijos ir Talibano narius bei su jais susijusius kitus asmenis, grupes, susivienijimus ir subjektus, panaikinančią bendrąsias pozicijas 96/746/BUSP, 1999/727/BUSP, 2001/154/BUSP ir 2001/771/BUSP (
OL L 139, p. 4
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 18 sk., 1 t., p. 292). Bendrosios pozicijos 2002/402 3 straipsnyje konkrečiai numatyta įšaldyti pagal Saugumo Tarybos rezoliucijas 1267 (1999) ir 1333 (2000) parengtame sąraše nurodytų asmenų, grupių, organizacijų ir subjektų lėšas bei kitą finansinį turtą ar ekonominius išteklius.
Tą pačią dieną EB 60, 301 ir 308 straipsnių pagrindu buvo priimtas Tarybos reglamentas (EB) Nr. 881/2002, nustatantis tam tikras specialias ribojančias priemones, taikomas tam tikriems asmenims ir subjektams, susijusiems su Usama bin Ladenu, Al-Qaida tinklu ir Talibanu, ir panaikinantis Tarybos reglamentą (EB) Nr. 467/2001, uždraudžiantį tam tikrų prekių ir paslaugų eksportą į Afganistaną, sustiprinantį skrydžių uždraudimą ir pratęsiantį Afganistano Talibano lėšų ir kitų finansinių išteklių įšaldymą (
OL L 139, p. 9
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 18 sk., 1 t., p. 294). Šio reglamento I priede pateiktas asmenų, grupių ir organizacijų, kurioms pagal jo 2 straipsnį numatytas lėšų įšaldymas, sąrašas (toliau – sąrašas).
2009 m. gruodžio 22 d. Taryba priėmė ginčijamą reglamentą. Šis reglamentas priimtas remiantis SESV 215 straipsnio 2 dalimi ir vadovaujantis Sąjungos vyriausiojo įgaliotinio užsienio reikalams ir saugumo politikai (toliau – vyriausiasis įgaliotinis) ir Europos Komisijos bendru pasiūlymu. Juo Reglamentas Nr. 881/2002 pakeičiamas atsižvelgiant į 2008 m. rugsėjo 3 d. Sprendimą
Kadi ir Al Barakaat International Foundation prieš Tarybą ir Komisiją
(
C-402/05 P ir C-415/05 P, Rink. p. I-6351
), numatant įtraukimo į sąrašą tvarką, kuria užtikrinamos pagrindinės teisės į gynybą ir visų pirma teisė būti išklausytam. Pagal patikslintą tvarką numatyta į sąrašą įtrauktam asmeniui, subjektui, įstaigai arba grupei pateikti įtraukimo į sąrašą motyvus, laikantis Saugumo Tarybos komiteto, įsteigto Rezoliucija 1267 (1999) (toliau – Sankcijų komitetas), nurodymų, kad jiems būtų suteikta galimybė pareikšti savo nuomonę dėl šių motyvų.
Šalių reikalavimai
Parlamentas Teisingumo Teismo prašo:
—
panaikinti ginčijamą reglamentą,
—
nurodyti, kad ginčijamas reglamentas išsaugo poveikį, kol bus priimtas naujas reglamentas, ir
—
priteisti iš Tarybos bylinėjimosi išlaidas.
Taryba Teisingumo Teismo prašo:
—
atmesti ieškinį kaip nepagrįstą ir
—
priteisti iš Parlamento bylinėjimosi išlaidas.
Procesas Teisingumo Teisme
2010 m. rugpjūčio 10 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi Čekijos Respublikai, Danijos Karalystei, Prancūzijos Respublikai, Švedijos Karalystei ir Komisijai leista įstoti į bylą palaikyti Tarybos reikalavimus.
2010 m. gruodžio 2 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi Danijos Karalystė buvo išbraukta iš į bylą įstojusių šalių sąrašo, nes atsiėmė prašymą įstoti į bylą.
Dėl ieškinio
Grįsdamas ieškinį Parlamentas nurodo du pagrindus. Pirmajame pagrindiniame ieškinio pagrinde jis teigia, kad ginčijamas reglamentas buvo klaidingai priimtas remiantis SESV 215 straipsniu, nes tinkamas teisinis pagrindas yra SESV 75 straipsnis. Antrajame papildomame ieškinio pagrinde jis tvirtina, kad nebuvo laikomasi SESV 215 straipsnio taikymo sąlygų.
Dėl pagrindinio ieškinio pagrindo, susijusio su klaidingai pasirinktu teisiniu pagrindu
Šalių argumentai
Pirmajame ieškinio pagrinde Parlamentas teigia, kad ginčijamas reglamentas teisėtai negalėjo būti priimtas remiantis SESV 215 straipsniu. Šį pagrindą sudaro dvi dalys: pirmoji susijusi su šio reglamento tikslu ir turiniu, o antroji – su Sutarčių bendra struktūra.
– Dėl ginčijamo reglamento tikslo ir turinio
Parlamentas primena, kad Europos Sąjungos akto teisinio pagrindo pasirinkimas turi būti pagrįstas objektyviomis aplinkybėmis, kurias galima patikrinti teismine tvarka ir kurioms ypač priskirtinas teisės akto tikslas ir turinys. Atsižvelgiant į ginčijamo reglamento turinį ir tikslą, jo teisinis pagrindas turi sutapti su Reglamento Nr. 881/2002 teisiniu pagrindu, o šis priimtas remiantis EB 60, 301 ir 308 straipsniais. Tačiau kadangi šie straipsniai panaikinti arba netaikytini 2009 m. gruodžio 1 d. įsigaliojus Lisabonos sutarčiai, tinkamas teisinis pagrindas yra SESV 75 straipsnis, kuriuo užkertamas kelias terorizmui ir su juo susijusioms veikoms.
Kalbėdamas apie ginčijamo reglamento turinį jis nurodo, jog šiuo reglamentu iš esmės tik performuluojamos ar patikslinamos Reglamento Nr. 881/2002 nuostatos arba supaprastinamas jų taikymas ir visai nekeičiamas jo turinio pobūdis. Vienintelės tikrai naujos materialinės nuostatos susijusios su įtraukimo į sąrašą tvarka. Ginčijamas reglamentas patenka į „administracinių priemonių sistemą“, kaip tai suprantama pagal SESV 75 straipsnį, nes juo pakeičiama ar papildoma administracinių priemonių, skirtų įšaldyti atitinkamų asmenų lėšas, priėmimo ir taikymo tvarka.
Dėl ginčijamo reglamento tikslo Parlamentas teigia, kad juo, kaip ir Reglamentu Nr. 881/2002, siekiama kovoti su terorizmu ir jo finansavimu, o tai atitinka SESV 75 straipsnio tikslus. Šį teiginį patvirtina minėto Sprendimo
Kadi ir Al Barakaat International Foundation prieš Tarybą ir Komisiją
169 punktas, kuriame nurodyta, kad šio reglamento esminis tikslas ir dalykas yra kovoti su tarptautiniu terorizmu, pirmiausia atkirsti jo finansinius išteklius įšaldant asmenų ar subjektų, įtariamų dalyvaujant su juo susijusioje veikloje, lėšas ir ekonominius išteklius. Be to, šio sprendimo 199 punkte Teisingumo Teismas pripažino, kad Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo nuomonė, jog minėtu reglamentu siekiama vieno iš iki Lisabonos sutarties įsigaliojimo galiojusios redakcijos ES sutarties tikslų išorės santykių srityje, kuriai priklauso bendroji užsienio ir saugumo politika (toliau – BUSP), skiriasi net nuo paties EB 308 straipsnio teksto.
Kadangi Reglamentu Nr. 881/2002 nesiekiama įgyvendinti BUSP tikslų, sunku suprasti, kaip šių tikslų būtų galima siekti ginčijamu reglamentu, kuris priimtas užtikrinant Reglamento Nr. 881/2002 taikymą. Parlamentas pažymi, kad Taryba gali remtis SESV 215 straipsniu tik imdamasi priemonių, kuriomis įgyvendinami BUSP tikslai, tiksliau, kai tai numatyta sprendime, kuriuo siekiama įgyvendinti šios politikos tikslus.
Parlamentas mano, kad Tarybos požiūris neatitinka nei faktinių aplinkybių, nei realios situacijos, nes pagrįstas tarptautinio ar „išorės“ ir „vidaus“ terorizmo atskyrimu. Kad būtų veiksminga, kova su terorizmu turi būti tarptautinė. Vienintelis skirtumas, kurį būtų galima daryti šiuo atveju, susijęs su nacionalinėmis kovos su terorizmu priemonėmis ir tarptautinėmis kovos su šiuo reiškiniu priemonėmis. Ne visuomet įmanoma tiksliai nustatyti, ar Sąjungoje vykdoma teroristinė ir su ja susijusi veikla kels grėsmę tik jos viduje, ar ir už jos ribų.
Savo ruožtu Taryba teigia, kad, atsižvelgiant į ginčijamo reglamento tikslus ir turinį, jis patenka į Sutarčių nuostatų, susijusių su Sąjungos išorės veiksmais, taikymo sritį, būtent į BUSP sritį. SESV 215 straipsnis yra tinkamas šios priemonės teisinis pagrindas.
Šiuo reglamentu, kaip ir Reglamentu Nr. 881/2002, siekiama kovoti su tarptautiniu terorizmu ir jo finansavimu, kad būtų palaikyta tarptautinė taika ir saugumas. Taryba primena Saugumo Tarybos rezoliucijos 1390 (2002), ginčijamo reglamento ir minėto Sprendimo
Kadi ir Al Barakaat International Foundation prieš Tarybą ir Komisiją
formuluotes.
Ginčijamo reglamento turinys atitinka šį tikslą. Juo į Reglamentą Nr. 881/2002 įterptais 7 a ir 7 c straipsniais patvirtinama, kad šiais reglamentais tiesiogiai įgyvendinami Sankcijų komiteto priimti sprendimai dėl įtraukimo į sąrašą ir nustatoma šio komiteto, Sąjungos ir į minėtą sąrašą įtrauktų asmenų ir subjektų bendravimo tvarka.
Reglamentas Nr. 881/2002 ir ginčijamas reglamentas nepatenka į nuostatas, skirtas sukurti Sąjungoje laisvės, saugumo ir teisingumo erdvę. Juose nereglamentuojami nei su kontrole pasienyje, nei su vidaus saugumu, nei su teismų ir kitų institucijų sprendimų pripažinimu susiję klausimai.
Taryba tvirtina, kad Sutarčių redakcijose iki Lisabonos sutarties įsigaliojimo nebuvo jokio specialaus teisinio pagrindo, kuriuo remiantis būtų galima imtis teroristų, keliančių grėsmę visuomenės saugumui valstybėse narėse, t. y. „vidaus“ teroristų, lėšų įšaldymo priemonių. Vienintelis teisinis pagrindas imtis šių ribojamųjų priemonių buvo EB 60, 301 ir 308 straipsniai, taikytini tik „išorės“ teroristams skirtoms priemonėms vykdant Sąjungos išorės veiksmus.
Atsižvelgiant į Lisabonos sutartimi pakeistų Sutarčių struktūrą ir tekstą, darytina išvada, kad priimant sprendimą dėl ribojamosios priemonės teisinio pagrindo reikia atsižvelgti į numanomos grėsmės kilimo vietą ir į sąrašą įtraukto asmens ar grupės politinius siekius. SESV 75 straipsnis dabar yra teisinis pagrindas imtis lėšų įšaldymo priemonių dėl „vidaus“ teroristų, kaip antai asmenų ir grupių, kurių pavardė ar pavadinimas, pažymėtas žvaigždute, įtrauktas į prie 2001 m. gruodžio 27 d. Tarybos bendrosios pozicijos 2001/931/BUSP dėl konkrečių priemonių taikymo kovojant su terorizmu (
OL L 344, p. 93
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 18 sk., 1 t., p. 217) pridėtą sąrašą. Atvirkščiai, jeigu grėsmė iš esmės kyla vienai ar kelioms trečiosioms valstybėms arba apskritai tarptautinei bendruomenei, tinkamas teisinis pagrindas yra SESV 215 straipsnis. Būtų neteisėta, jeigu Sąjunga, remdamasi ESV sutarties trečiosios dalies V antraštinės dalies nuostatomis, kuriomis reglamentuojama laisvės, saugumo ir teisingumo erdvė, nuspręstų patvirtinti turto įšaldymo priemones, kuriomis prisidedama prie trečiosios valstybės saugumo ir kuriomis nesiekiama palaikyti vidaus saugumo.
Be to, Taryba mano, ir jai iš esmės pritaria Švedijos Karalystė, kad taikant Parlamento požiūrį neatsižvelgiama į atvejus, kai kovodama su terorizmu Sąjunga siekia patvirtinti ar taikyti kitas nei turto įšaldymas ribojamąsias priemones, nukreiptas prieš asmenis ar subjektus, susijusius su „išorės“ terorizmu, kaip antai taikyti draudimą keliauti.
Švedijos Karalystė patikslina, kad taikant Parlamento požiūrį Jungtinių Tautų nustatytų sankcijų taikymas teroristams būtų pagrįstas skirtingais teisiniais pagrindais, susijusiais su skirtingomis vienos ir tos pačios sankcijų sistemos priemonėmis. To negalėjo siekti Sąjungos teisės aktų leidėjas, nes pagal tokią tvarką reikėtų taikyti skirtingas sprendimų priėmimo procedūras atitinkamai BUSP ir Sąjungos vidaus politikos srityse.
Komisija paaiškina, kad siūlydama priimti pakeitimo aktą rėmėsi nuostata ar nuostatomis, kuriomis remiantis priimtas pirminis aktas. Tarybos reglamento, kuriuo iš dalies keičiamas Reglamentas Nr. 881/2002, pasiūlyme, kurį Komisija pateikė 2009 m. balandžio 22 d. (COM (2009) 187 galutinis), kaip teisinis pagrindas nurodyti EB 60, 301 ir 308 straipsniai. Kadangi šis pasiūlymas buvo svarstomas Tarybos 2009 m. gruodžio 1 d., Komisija turėjo išnagrinėti tik teisines ir technines Lisabonos sutarties įsigaliojimo pasekmes šiam aktui. Ji padarė išvadą, kuriai pritarė vyriausiasis įgaliotinis, kad SESV 215 straipsnio 2 dalis apima visus EB 60, 301 ir 308 straipsniuose nurodytus aspektus. Šis požiūris atitinka Teisingumo Teismo išvadas, padarytas minėtame Sprendime
Kadi ir Al Barakaat International Foundation prieš Tarybą ir Komisiją.
Kiek tai susiję su šio teismo sprendimo įtaka teisinio pagrindo pasirinkimui, Komisija ginčija Parlamento teiginį, kad, remiantis EB 308 straipsniu priimtu aktu negalima siekti BUSP tikslo. Šiame sprendime Teisingumo Teismas nepaneigė, kad EB 60 ir 301 straipsniai gali būti Bendrijos priemonių, kuriomis siekiama BUSP tikslų, teisiniai pagrindai. Kalbėdamas apie Reglamentą Nr. 881/2002, jis nurodė antrą Bendrijos tikslą, susijusį su bendrosios rinkos veikimu, kad pagrįstų EB 308 straipsnio, kaip trečiojo teisinio pagrindo, nurodymą. Be to, jis patvirtino, kad EB sutartimi reikalaujama remtis šia nuostata taikant ribojamąsias priemones fiziniams ar juridiniams asmenims, kai nėra ryšio su trečiosios valstybės valdančiuoju režimu.
Komisija mano, kad SESV 215 straipsnis ir SESV 75 straipsnis kartu negali būti ginčijamo reglamento teisiniai pagrindai. Neįmanoma grįsti akto šiais dviem straipsniais, nes juose numatytos skirtingos procedūros ir sprendimo priėmimo tvarka, įskaitant Protokolo Nr. 21 dėl Jungtinės Karalystės ir Airijos pozicijos dėl laisvės, saugumo ir teisingumo erdvės, pridėto prie ES ir ESV sutarčių, ir Protokolo Nr. 22 dėl Danijos pozicijos, pridėto prie šių Sutarčių, taikymą. Ji pažymi, kad vienas esminių SESV 215 straipsnio ir SESV 75 straipsnio skirtumų susijęs su būtinu ryšiu su BUSP srities sprendimais, priimtais siekiant palaikyti tarptautinę taiką ir saugumą, nesvarbu, kokioje konkrečioje geografinėje teritorijoje kiltų nagrinėjama teroro aktų grėsmė ir kokia būtų jų apimtis. Kai su terorizmu susijusių ribojamųjų priemonių turi būti imamasi pagal ESV sutartį įgyvendinant BUSP sprendimą, priimtą vykdant Saugumo Tarybos rezoliuciją, SESV 215 straipsnis yra vienintelis įmanomas teisinis pagrindas.
– Dėl bendros Sutarčių struktūros
Parlamentas mano, kad aiškinant Sutarčių nuostatas galima atsižvelgti į jų bendrą struktūrą ir prasmę. Šiuo atveju jomis būtų galima pagrįsti SESV 75 straipsnio, kaip ginčijamo reglamento teisinio pagrindo, pasirinkimą.
Pirma, ginčijamas reglamentas susijęs su asmenų ir grupių apsauga. Įsigaliojus Lisabonos sutarčiai Sąjunga gali imtis su pagrindinėmis teisėmis susijusių priemonių tik pagal įprastą teisėkūros procedūrą arba Parlamentui patvirtinus. SESV 215 straipsnio 2 dalis taikoma tik toms priemonėms, kurios neturi tokio ryšio su pagrindinėmis teisėmis.
Antra, SESV 75 straipsniu Sąjungai leidžiama imtis su kapitalo ir mokėjimų judėjimu susijusių priemonių, taip pripažįstant, kad tokios priemonės gali turėti įtakos kapitalo vidaus rinkos tinkamam veikimui ir paslaugų teikimui. Minėto Sprendimo
Kadi ir Al Barakaat International Foundation prieš Tarybą ir Komisiją
229 punkte Teisingumo Teismas pripažino, kad ribojamosios ekonominio pobūdžio priemonės dėl savo pobūdžio yra susijusios su bendrosios rinkos veikimu. Be to, paties Reglamento Nr. 881/2002 4 konstatuojamojoje dalyje minima būtinybė išvengti konkurencijos iškraipymo.
Trečia, ginčijamas reglamentas susijęs su laisvės, saugumo ir teisingumo erdvės kūrimu. Juo prisidedama prie kovos su nusikalstamumu, konkrečiai terorizmu ir jo finansavimu, o tai yra vienas iš šios erdvės tikslų, nurodytų ESS 3 straipsnio 2 dalyje.
Galiausiai Parlamentas remiasi tuo, jog nėra ryšio tarp ginčijamo reglamento ir BUSP. Pagal ESS 24 straipsnio 1 dalį BUSP taikomos konkrečios taisyklės ir procedūros. Šių taisyklių ir procedūrų taikymas peržengiant jų taikymo srities ribas pažeistų ESS 1 straipsnio antroje pastraipoje įtvirtintus tikslus ir atimtų iš nacionalinių parlamentų galimybę taikyti protokolą dėl jų vaidmens ir protokolą dėl subsidiarumo bei proporcingumo principų taikymo, o iš Parlamento – galimybę taikyti įprastą teisėkūros procedūrą.
Grįsdamas savo požiūrį Parlamentas taip pat remiasi minėto Sprendimo
Kadi ir Al Barakaat International Foundation prieš Tarybą ir Komisiją
235 punktu, kuriame Teisingumo Teismas nurodė, kad EB 308 straipsnio įtraukimas į Reglamento Nr. 881/2002 teisinį pagrindą pateisinamas, nes tai leido Parlamentui dalyvauti sprendimo dėl aptariamų priemonių, taikomų būtent privatiems asmenims, priėmimo procedūroje, nors pagal EB 60 ir 301 straipsnius šiai institucijai nesuteikiamas joks vaidmuo.
Parlamentas daro išvadą, kad Sąjungos teisė būtų pažeista, jeigu tiesioginį poveikį fizinių asmenų ir grupių pagrindinėms teisėms, vidaus rinkai ir kovai su nusikalstamumu turinčių priemonių būtų galima imtis taikant procedūrą, kurioje Parlamentas nedalyvauja, nors imantis priemonių šiose srityse yra taikoma įprasta teisėkūros procedūra. Lisabonos sutartis atspindi valstybių narių siekį sustiprinti Sąjungos demokratinį pobūdį. Ji yra atsakas į poreikį skubiai numatyti Parlamento kontrolę, taikytiną įtraukiant į sąrašą. Jeigu būtų pripažinta, kad SESV 215 straipsnio 2 dalis yra tinkamas tokių priemonių, kaip antai ginčijamas reglamentas, teisinis pagrindas, praktiškai SESV 75 straipsnio veiksmingumas labai sumažėtų. Parlamentas taip pat atkreipia dėmesį, kad SESV 75 straipsnis yra konkretesnis teisinis pagrindas nei SESV 215 straipsnis.
Savo ruožtu Taryba teigia, kad Parlamento pateikti argumentai dėl Sutarčių bendros struktūros nėra svarbūs kriterijai nustatant tinkamą ginčijamo reglamento teisinį pagrindą.
Institucijų kompetencija įtvirtinta Sutartyse ir skiriasi atsižvelgiant į įvairias Sąjungos veikimo sritis. Parlamento ginamas požiūris galiausiai reiškia, kad teisinio pagrindo pasirinkimą lemia procedūros, o ne atvirkščiai. Skirtingo Parlamento vaidmens procedūroje veiksnys yra svarbus tik esant išimtinėms aplinkybėms. Taip būtų tuo atveju, jei priemone būtų siekiama kelių neatskiriamai tarpusavyje susijusių tikslų ir nė vienas jų kito atžvilgiu nebūtų papildomas. Tokiomis aplinkybėmis būtų galima remtis skirtingais atitinkamais teisiniais pagrindais su sąlyga, kad jie yra suderinami. Nustatant, ar jie suderinami, reikėtų įvertinti, ar šių teisinių pagrindų nurodymas galėtų pažeisti Parlamento teises. Šiuo klausimu Taryba konkrečiai remiasi 2008 m. lapkričio 6 d. Sprendimu
Parlamentas prieš Tarybą
(
C-155/07, Rink. p. I-8103
).
Taryba pažymi, kad Sąjungos akto teisinio pagrindo pasirinkimas turi būti grindžiamas objektyviomis aplinkybėmis, būtent nagrinėjamo akto tikslu ir turiniu. Šis principas patvirtintas minėtame Sprendime
Kadi ir Al Barakaat International Foundation prieš Tarybą ir Komisiją
. Nors šio sprendimo 235 punkte Teisingumo Teismas pažymėjo, kad EB 308 straipsnio nurodymas leido Parlamentui dalyvauti sprendimo priėmimo procedūroje, šis argumentas buvo nurodytas tik tam, kad papildytų pagrindinius šio sprendimo motyvus, grindžiamus EB sutarties tikslais.
Be to, Parlamento argumentas, kad Sąjunga gali imtis priemonių, susijusių su žmogaus teisių apsauga, tik jam dalyvaujant, prieštarauja SESV 215 straipsnio 3 daliai, pagal kurią „šiame straipsnyje nurodyti aktai apima reikalingas nuostatas dėl teisinių apsaugos priemonių“. Iš šios nuostatos akivaizdžiai matyti, kad pagal šį straipsnį priimtas aktas gali turėti poveikį pagrindinėms teisėms.
Taryba taip pat teigia, kad SESV 215 straipsniu siekiama leisti jai imtis tiesiogiai ūkio subjektams taikomų priemonių. Šia nuostata prisidedama prie tinkamo bendrosios rinkos veikimo.
Dėl ginčijamo reglamento ir BUSP ryšio Taryba nurodo ypatingą Al-Qaidos keliamą grėsmę. Šis reglamentas yra Sąjungos pagal Jungtinių Tautų chartiją kylančių pareigų įgyvendinimo pagrindas. Nustatant tinkamą teisinį pagrindą tikslinga atsižvelgti į Saugumo Tarybos priimtų rezoliucijų tikslą.
Galiausiai Taryba pažymi, kad Lisabonos sutartimi nepažeidžiama BUSP ir laisvės, saugumo ir teisingumo erdvės atskyrimo riba. Atvirkščiai, abi sritis aiškiai skiriančios ribos svarba nurodyta ESS 40 straipsnio antroje pastraipoje. Todėl jeigu Teisingumo Teismas nuspręstų, kad ginčijamu reglamentu siekiama BUSP tikslo, SESV 215 straipsnio 2 dalis būtų vienintelis jam priimti tinkamas teisinis pagrindas.
Teisingumo Teismo vertinimas
– Pirminės pastabos
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką teisinio pagrindo Sąjungos teisės aktui parinkimas turi būti grindžiamas objektyviais kriterijais, kuriems gali būti taikoma teisminė kontrolė ir kuriems priskirtinas teisės akto tikslas ir turinys (visų pirma žr. minėto Sprendimo
Parlamentas prieš Tarybą
34 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Jeigu priemonės nagrinėjimas rodo, kad ja siekiama dvigubo tikslo arba ji turi dvi sudedamąsias dalis, ir jei vieną iš šių tikslų arba vieną iš šių dalių galima išskirti kaip pagrindinį (pagrindinę), o kitą tik kaip papildomą, teisės aktas turi būti grindžiamas tik vienu teisiniu pagrindu – tuo, kurio reikalauja pagrindinis ar dominuojantis tikslas arba pagrindinė ar dominuojanti sudedamoji dalis (visų pirma žr. minėto Sprendimo
Parlamentas prieš Tarybą
35 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Kalbant apie priemonę, kuria kartu siekiama kelių tikslų arba kuri turi kelias neatskiriamas sudedamąsias dalis ir nė vienas iš tikslų ar nė viena iš dalių nėra papildomas (papildoma) kito (kitos) atžvilgiu, pažymėtina, jog Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad kai dėl to taikomos skirtingos Sutarčių nuostatos, tokia priemonė išimties tvarka turi būti pagrįsta atitinkamais skirtingais teisiniais pagrindais (visų pirma žr. minėto Sprendimo
Parlamentas prieš Tarybą
36 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Vis dėlto 1991 m. birželio 11 d. Sprendimo
Komisija prieš Tarybą
, vadinamojo „Titano dioksidas“ (
C-300/89, Rink. p. I-2867
) 17–21 punktuose Teisingumo Teismas nusprendė, kad dvigubu teisiniu pagrindu negalima remtis tuomet, kai kiekvienu pagrindu numatytos teisės aktų priėmimo procedūros tarpusavyje yra nesuderinamos (visų pirma žr. minėto Sprendimo
Parlamentas prieš Tarybą
37 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Nors minėtame Sprendime
Titano dioksidas
Teisingumo Teismas, atsižvelgdamas būtent į bendradarbiavimo procedūrą, pripažino, kad ši viename iš šiame sprendime nagrinėjamų teisinių pagrindų numatyta procedūra yra nesuderinama su kitame teisiniame pagrinde numatytu teisės aktų vienbalsiu priėmimu po paprasto konsultavimosi su Parlamentu, vėlesnėje praktikoje šis teismas taikė panašų požiūrį dėl EB 251 straipsnyje numatytos vadinamosios „bendro sprendimo priėmimo“ procedūros (šiuo klausimu žr. 2006 m. sausio 10 d. Sprendimo
Komisija prieš Parlamentą ir Tarybą
,
C-178/03, Rink. p. I-107, 58
ir 59 punktus ir minėto Sprendimo
Parlamentas prieš Tarybą
76–79 punktus). Po Lisabonos sutarties įsigaliojimo šis požiūris taikytinas, kalbant apie įprastą teisėkūros procedūrą.
Nagrinėjamu atveju SESV 75 straipsniu numatyta įprasta teisėkūros procedūra, pagal kurią reikalaujama kvalifikuotos balsų daugumos Taryboje ir Parlamento dalyvavimo visoje procedūroje, o SESV 215 straipsnio 2 dalimi reikalaujama tik informuoti Parlamentą. Be to, priešingai nei dėl SESV 75 straipsnio, dėl SESV 215 straipsnio 2 dalies taikymo reikalaujama išankstinio BUSP sprendimo, kitaip tariant sprendimo, priimto pagal ES sutarties V antraštinės dalies 2 skyrių, kuriuo numatyta priimti šioje nuostatoje nurodytas ribojamąsias priemones. Tokį sprendimą paprastai priima pati Taryba vienbalsiai.
Dėl tokių skirtumų minėtos procedūros yra nesuderinamos.
Remiantis tuo, kas pirma išdėstyta, darytina išvada, kad net darant prielaidą, jog ginčijamu reglamentu kartu siekiama kelių tikslų ar jis turi kelias neatskiriamas sudedamąsias dalis, ir nė vienas iš tikslų ar nė viena iš dalių nėra papildomas (papildoma) kito (kitos) atžvilgiu, dėl procedūrų, taikytinų pagal SESV 75 straipsnį ir SESV 215 straipsnio 2 dalį, skirtumų šios nuostatos negali kartu būti tokio teisės akto, kaip antai ginčijamas reglamentas, dvigubas teisinis pagrindas.
– Dėl EB 60, 301, 308 straipsnių ir SESV 75 ir 215 straipsnių ryšio
Šalys sutaria, kad ginčijamo reglamento teisinis pagrindas iš esmės turi atitikti Reglamento Nr. 881/2002 teisinį pagrindą, o šis priimtas remiantis EB 60, 301, 308 straipsniais.
Šiuo klausimu reikia nurodyti, kad po Lisabonos sutarties įsigaliojimo 2009 m. gruodžio 1 d. padarytų pirminės teisės pakeitimų EB 60 straipsnio, susijusio su kapitalo judėjimui ir mokėjimams taikomomis ribojamosiomis priemonėmis, ir EB 301 straipsnio, kuriuo reglamentuojamas visiškas ekonominių santykių su viena ar keliomis trečiosiomis šalimis nutraukimas arba dalinis apribojimas, turinys atsispindi SESV 215 straipsnyje.
Iš tiesų šiame straipsnyje, įtrauktame į ESV sutarties dalį dėl Sąjungos išorės veiksmų, kaip ir EB 301 straipsnyje, numatytas visiškas ekonominių santykių su viena ar keliomis trečiosiomis šalimis nutraukimas arba dalinis apribojimas. Reikia pažymėti, kad EB 301 straipsnio ir SESV 215 straipsnio 1 dalies formuluotės panašios. Kalbant apie EB 60 straipsnį, kuris buvo taikomas EB 301 straipsnyje numatytais atvejais ir kuriame buvo įtvirtinta, kad taikytina EB 301 straipsnyje nustatyta tvarka, reikia nurodyti, kad SESV 215 straipsnio 1 dalyje finansiniai santykiai minimi tam, kad jis apimtų anksčiau EB 60 straipsniu reguliuojamas sritis.
Be to, remdamasi SESV 215 straipsnio 2 dalimi Taryba gali patvirtinti ribojamąsias priemones, nukreiptas prieš fizinius ar juridinius asmenis, grupes ar nevalstybinius subjektus, t. y. priemones, kurios iki Lisabonos sutarties įsigaliojimo galėjo būti priimtos į teisinį pagrindą papildomai įtraukiant EB 308 straipsnį, jeigu subjektai, kuriems numatyta jas taikyti, neturėjo jokio ryšio su trečiosios šalies valdančiuoju režimu (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Kadi ir Al Barakaat International Foundation prieš Tarybą ir Komisiją
216 punktą).
Kalbant apie SESV 75 straipsnį, pasakytina, kad jo kontekstas ir turinys skiriasi nuo EB 60 ir 301 straipsnių konteksto ir turinio. SESV 75 straipsniu nenumatytas visiškas finansinių ir ekonominių santykių su viena ar keliomis trečiosiomis šalimis nutraukimas arba dalinis apribojimas. Įtvirtintas ESV sutarties trečiojoje dalyje (Sąjungos politikos sritys ir vidaus veiksmai), būtent jos V antraštinėje dalyje „Laisvės, saugumo ir teisingumo erdvė“, šis straipsnis skirtas tik administracinių priemonių sistemai, susijusiai su kapitalo judėjimu ir mokėjimais, apibrėžti, kai to reikia, kad būtų pasiekti 67 straipsnyje nurodyti tikslai užkertant kelią terorizmui ir susijusioms veikoms bei kovojant su jomis.
– Dėl SESV 215 straipsnio taikymo srities
Prieš nustatant, ar SESV 215 straipsnio 2 dalis, atsižvelgiant į ginčijamo reglamento tikslą ir turinį, yra tinkamas šio reglamento teisinis pagrindas, reikia išnagrinėti šio straipsnio formuluotę, jo kontekstą ir siekiamus tikslus, palyginti su SESV 75 straipsnio formuluote, kontekstu ir siekiamais tikslais.
SESV 215 straipsnis įvirtintas ESV sutarties penktosios dalies IV antraštinėje dalyje „Ribojančios priemonės“, skirtoje Sąjungos išorės veiksmams.
Šio straipsnio 1 dalis susijusi su priemonių, būtinų ekonominiams ir finansiniams santykiams su viena ar keliomis trečiosiomis šalimis visiškai nutraukti ar iš dalies apriboti, patvirtinimu. Atsižvelgiant į tai, jo 2 dalyje numatyta, kad Taryba patvirtina „ribojančias priemones, nukreiptas prieš fizinius ar juridinius asmenis, grupes ar nevalstybinius subjektus“, ir konkrečiai neminima kova su terorizmu, o šios priemonės nėra ribojamos vien su kapitalo judėjimu ir mokėjimais susijusiomis priemonėmis.
Be to, skirtingai nuo SESV 75 straipsnio, SESV 215 straipsnio 2 dalimi, kaip nurodyta šio sprendimo 47 straipsnyje, galima remtis tik kai BUSP sprendime numatyta imtis ribojamųjų priemonių prieš fizinius ar juridinius asmenis, grupes ar nevalstybinius subjektus. Savo ruožtu SESV 75 straipsnyje įtvirtina, kad jis gali būti taikomas, kai to reikia siekiant SESV 67 straipsnio tikslų, t. y. įgyvendinant laisvės, saugumo ir teisingumo erdvę.
Atsižvelgiant į tai, reikia priminti, kad minėto Sprendimo
Kadi ir Al Barakaat International Foundation prieš Tarybą ir Komisiją
197 punkte Teisingumo Teismas manė, kad tarp Bendrijos veiksmų, apimančių ekonomines priemones pagal EB 60 ir 301 straipsnius, ir ES sutarties (redakcija iki Lisabonos sutarties įsigaliojimo) tikslų išorės santykių srityje, įskaitant BUSP, įtvirtinta sąsaja. Ši sąsaja aiškiai numatyta SESV 215 straipsnyje, o to negalima pasakyti apie SESV 75 straipsnį, kuriuo neįtvirtinamas joks ryšys su BUSP sprendimais.
Kalbant apie kovą su terorizmu ir jo finansavimu, reikia pripažinti, kad SESV 215 straipsnyje nėra jokios nuostatos, remiantis kuria kovai su šiais reiškiniais skirtos priemonės, nukreiptos prieš fizinius ar juridinius asmenis, grupes ar nevalstybinius subjektus, negalėtų būti šio straipsnio 2 dalyje numatytos ribojamosios priemonės. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad nors nei EB 60 nei EB 301 straipsniuose aiškiai nepaminėta kova su terorizmu, iki Lisabonos sutarties įsigaliojimo abi šios nuostatos buvo naudojamos kaip teisinis pagrindas patvirtinant ribojamąsias priemones, skirtas kovoti su šiuo reiškiniu (šiuo klausimu visų pirma žr. minėtame Sprendime
Kadi ir Al Barakaat International Foundation prieš Tarybą ir Komisiją
nagrinėtas priemones).
Nors akivaizdu, kad kova su terorizmu ir jo finansavimu gali patekti į laisvės, saugumo ir teisingumo erdvės kūrimu siekiamus tikslus, numatytus, pavyzdžiui, ESS 3 straipsnio 2 dalyje, vis dėlto tikslas kovoti su tarptautiniu terorizmu ir jo finansavimu, siekiant palaikyti tarptautinę taiką ir saugumą, atitinka tikslus, kurių siekiama Sutarčių nuostatomis dėl Sąjungos išorės veiksmų.
ESS 21 straipsnio, kuris patenka į ES sutarties V antraštinės dalies 1 skyrių, įtvirtinantį bendrąsias nuostatas, susijusias su Sąjungos išorės veiksmais, 2 dalies c punkte nurodyta: „Sąjunga nustato ir įgyvendina bendrą politiką ir veiksmus bei siekia aukšto lygio bendradarbiavimo visose tarptautinių santykių srityse, kad <...> išsaugotų taiką, užkirstų kelią konfliktams ir stiprintų tarptautinį saugumą pagal Jungtinių Tautų Chartijos tikslus ir principus <...>“. Dėl BUSP reikia nurodyti, kad pagal ESS 24 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą „Sąjungos kompetencija [BUSP] srityje apima visas užsienio politikos sritis ir visus su Sąjungos saugumu susijusius klausimus, įskaitant laipsnišką bendros gynybos politikos formavimą, kuris sudarytų sąlygas pereiti prie bendros gynybos“.
Kadangi terorizmas kelia grėsmę tarptautinei taikai ir saugumui, Sąjungos veiksmais BUSP srityje taip pat, kaip ir įgyvendinant šią politiką patvirtintomis priemonėmis vykdant Sąjungos išorės veiksmus, pirmiausia SESV 215 straipsnio 2 dalyje numatytomis ribojamosiomis priemonėmis, gali būti siekiama su juo kovoti.
Šį teiginį patvirtina būtent ESS 43 straipsnio 1 dalis, pagal kurią visos remiantis bendra užsienio ir saugumo politika vykdomos misijos „gali prisidėti kovojant su terorizmu, taip pat remiant trečiąsias šalis, savo teritorijose kovojančias prieš terorizmą“.
Remiantis tuo, kas išdėstyta, darytina išvada, kad SESV 215 straipsnio 2 dalis gali būti Sąjungos patvirtintų ribojamųjų priemonių, nukreiptų prieš fizinius ar juridinius asmenis, grupes ar nevalstybinius subjektus, įskaitant priemones, skirtas kovoti su terorizmu, teisinis pagrindas, kai sprendimas imtis šių priemonių priimtas įgyvendinant BUSP.
Be to, kaip nurodė generalinis advokatas savo išvados 69 punkte, kadangi SESV 75 straipsniu ir SESV 215 straipsnio 2 dalimi įgyvendinamos skirtingos Sąjungos politikos kryptys, kuriomis, nors ir siekiama papildomų tikslų, bet jų taikymo sritys nėra tapačios, negalima manyti, kad SESV 75 straipsnis yra konkretesnis teisinis pagrindas nei SESV 215 straipsnio 2 dalis.
– Dėl ginčijamo reglamento tikslo ir turinio
Kaip matyti iš šio sprendimo 3–5 punktų, Reglamentas Nr. 881/2002, kurį ginčijamas reglamentas iš dalies pakeitė, yra viena priemonių, kuriomis Sąjunga įgyvendino Saugumo Tarybos priimtą sprendimą, skirtą palaikyti tarptautinę taiką ir saugumą [šiuo klausimu žr. priešpaskutinį Rezoliucijos 1390 (2002) preambulės sakinį], būtent lėšų ir ekonominių išteklių įšaldymo priemonės taikymas Sankcijų komiteto, kurio parengtą sąrašą Sąjunga perėmė, nurodytiems asmenims ir subjektams. Šiuo atžvilgiu neginčytina, kad teroro aktai, kuriuose dalyvauja su Usama bin Ladenu, Al-Qaida tinklu ir Talibanu susiję asmenys ir subjektai, yra tarptautinio masto reiškinys.
Kaip minėto Sprendimo
Kadi ir Al Barakaat International Foundation prieš Tarybą ir Komisiją
169 ir 184 punktuose nurodė Teisingumo Teismas, esminis Reglamento Nr. 881/2002 tikslas ir dalykas yra kovoti su tarptautiniu terorizmu. Šis Reglamento Nr. 881/2002 tikslas pakartotas ginčijamo reglamento 11 konstatuojamojoje dalyje, pagal kurią „Reglamento Nr. 881/2002 tikslas – užkirsti kelią teroristiniams nusikaltimams, įskaitant teroristų finansavimą, siekiant palaikyti tarptautinę taiką ir saugumą.“
Be to, kaip pažymėjo pats Parlamentas, ginčijamu reglamentu daugiausia performuluojamos ar patikslinamos Reglamento Nr. 881/2002 nuostatos arba supaprastinamas jų taikymas ir visai nekeičiamas jo turinio pobūdis.
Iš ginčijamo reglamento 4–9 konstatuojamųjų dalių matyti, kad jis patenka į tą pačią sritį kaip ir Reglamentas Nr. 881/2002 ir papildo pastarąjį ir kad juo konkrečiai siekiama suderinti kovą su tarptautiniu terorizmu su pagrindinių teisių apsauga, kaip numatyta minėtame Sprendime
Kadi ir Al Barakaat International Foundation prieš Tarybą ir Komisiją.
Siekiant šio tikslo ginčijamu reglamentu nustatoma įtraukimo į sąrašą tvarka, kuria užtikrinama pagrindinių teisių į gynybą, visų pirma teisės būti išklausytam, apsauga. Kartu su Bendrąja pozicija 2002/402 Reglamentu Nr. 881/2002 ir ginčijamu reglamentu nustatoma Sankcijų komiteto ir Sąjungos sąveikos sistema.
Remiantis tuo kas nurodyta, daroma išvada, kad, atsižvelgiant į ginčijamo reglamento tikslus ir turinį, jis susijęs su Sąjungos įgyvendinant BUSP priimtu sprendimu.
Priešingai, nei teigia Parlamentas, šios išvados nepaneigia EB 308 straipsnio įtraukimas į Reglamento Nr. 881/2002 teisinį pagrindą. Nors tiesa, kad įgyvendinant BUSP priimtas aktas teisiškai negalėjo būti grindžiamas vien EB 308 straipsniu, vis dėlto, kaip buvo nurodyta šio sprendimo 53 punkte, šis straipsnis galėjo papildyti remiantis EB 60 ir 301 straipsniais priimto akto teisinį pagrindą, kad būtų galima patvirtinti ribojamąsias priemones, nukreiptas prieš fizinius ar juridinius asmenis, grupes ar nevalstybinius subjektus, neturinčius jokio ryšio su trečiosios šalies valdančiuoju režimu. Tačiau šis papildomas teisinis pagrindas nėra būtinas nuo to momento, kai SESV 215 straipsnio 2 dalyje aiškiai numatyta galimybė imtis priemonių prieš tokius subjektus.
Be to, remiantis Parlamento argumentu, kad neįmanoma atskirti kovos su „vidaus“ terorizmu nuo kovos su „išorės“ terorizmu, negalima užginčyti SESV 215 straipsnio 2 dalies pasirinkimo kaip ginčijamo reglamento teisinio pagrindo.
Iš tiesų, kaip matyti iš šio sprendimo 65 punkto, SESV 215 straipsnio 2 dalis yra tinkamas teisinis pagrindas patvirtinti ribojamąsias priemones, nukreiptas prieš teroro aktuose dalyvaujančius fizinius ar juridinius asmenis, grupes ar nevalstybinius subjektus, kuriomis siekiama įgyvendinti BUSP politiką po šioje srityje priimto sprendimo.
Šiuo atveju reikia pažymėti, kad ginčijamu reglamentu pakeičiamas Reglamentas Nr. 881/2002, kuris, kaip nurodyta šio sprendimo 67 punkte, yra viena priemonių, kuriomis Sąjunga įgyvendino Saugumo Tarybos priimtą sprendimą, skirtą palaikyti tarptautinę taiką ir saugumą. Taip pat, kaip buvo priminta šio sprendimo 72 punkte, atsižvelgiant į ginčijamo reglamento tikslus ir turinį jis yra susijęs su Sąjungos įgyvendinant BUSP priimtu sprendimu.
Be to, nors nurodydamas antrąjį ieškinio pagrindą Parlamentas ginčija, kad Bendroji pozicija 2002/402 galėtų būti lygiavertė BUSP sprendimui, kaip tai suprantama pagal SESV 215 straipsnio 2 dalį, jis neginčija, kad ši bendroji pozicija, pagrindusi Reglamento Nr. 881/2002 priėmimą remiantis EB 60 ir 301 straipsniais, teisiškai galėjo būti pagrįsta iki Lisabonos sutarties įsigaliojimo galiojusios redakcijos ES sutarties V antraštine dalimi, kuri buvo skirta BUSP.
Atsižvelgiant į tai, pakanka konstatuoti, kad SESV 215 straipsnio 2 dalis yra tinkamas teisinis pagrindas patvirtinti tokias, kaip antai šioje byloje nagrinėjamas, priemones, taikytinas subjektams, dalyvaujantiems teroro aktuose, kurie dėl tokių veiksmų pasaulinio lygio ir jų keliamos grėsmės tarptautinio masto iš esmės paveikia Sąjungos išorės veiksmus.
– Dėl įtakos, kurią Parlamento prerogatyvoms turi SESV 75 straipsnio ar SESV 215 straipsnio pasirinkimas
Nors tiesa, kad SESV 75 straipsnio ar SESV 215 straipsnio kaip ginčijamo reglamento teisinio pagrindo pasirinkimas turi įtakos Parlamento prerogatyvoms, nes pirmajame numatyta įprasta teisėkūros procedūra, o pagal antrąjį Parlamentas yra tik informuojamas, ši aplinkybė nėra lemiama pasirenkant teisinį pagrindą.
Iš tiesų, kaip nurodo Taryba, ne procedūros apibrėžia akto teisinį pagrindą, o akto teisinis pagrindas lemia procedūras, kurių reikia laikytis jį priimant.
Neginčijama, kad Parlamento dalyvavimas teisėkūros procese Sąjungoje atspindi pagrindinį demokratijos principą, pagal kurį jis tautos valdymo funkciją atlieka per tarpininką – atstovaujamąją asamblėją (šiuo klausimu žr. 1980 m. spalio 29 d. Sprendimo
Roquette Frères prieš Tarybą
,
138/79, Rink. p. 3333
, 33 punktą ir minėto Sprendimo „Titano dioksidas“ 20 punktą).
Vis dėlto SESV 75 straipsnio ir SESV 215 straipsnio skirtumus dėl Parlamento dalyvavimo (teisėkūros procedūroje) lemia Lisabonos sutarties rengėjų sprendimas apriboti Parlamento vaidmenį, kiek tai susiję su Sąjungos BUSP veiksmais.
Kalbant apie Parlamento argumentą, kad jeigu tiesioginį poveikį fizinių asmenų ir grupių pagrindinėms teisėms turinčių priemonių būtų galima imtis taikant procedūrą, kuriai vykstant Parlamentas nedalyvauja, būtų pažeista Sąjungos teisė, reikia nurodyti, kad pagal Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 51 straipsnio 1 dalį pareiga laikytis pagrindinių teisių tenka visoms Sąjungos institucijoms, įstaigoms ir organams. Be to, ir iš SESV 75 straipsnio, ir iš SESV 215 straipsnio 3 dalies teksto matyti, kad šiuose straipsniuose nurodyti aktai apima reikalingas nuostatas dėl teisinių apsaugos priemonių.
Todėl toks aktas, kaip antai ginčijamas reglamentas, kuriame įtvirtintos į sąrašą įtrauktų asmenų pagrindinių teisių apsaugos priemonės, gali būti priimtas remiantis SESV 215 straipsnio 2 dalimi. Priešinga išvada, jog šis aktas galėtų būti priimtas tik SESV 75 straipsnio pagrindu, galiausiai lemtų tai, kad labai sumažėtų SESV 215 straipsnio veiksmingumas, nepaisant to, kad atitikties pagrindinėms teisėms reikalavimas taip pat taikomas Sąjungos aktams, kuriais įgyvendinamos Saugumo Tarybos rezoliucijos (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Kadi ir Al Barakaat International Foundation prieš Tarybą ir Komisiją
285, 299 ir 326 punktus).
Šiomis aplinkybėmis ir atsižvelgiant į visus išdėstytus argumentus darytina išvada, kad ginčijamas reglamentas teisingai priimtas remiantis SESV 215 straipsnio 2 dalimi.
Taigi pirmąjį ieškinio pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su SESV 215 straipsnio taikymo sąlygų nesilaikymu
Kadangi ginčijamas reglamentas teisėtai galėjo būti priimtas remiantis SESV 215 straipsniu, reikia išnagrinėti Parlamento argumentus, pateiktus grindžiant antrąjį ieškinio pagrindą, t. y. kad nebuvo laikomasi šio straipsnio taikymo sąlygų.
Šalių argumentai
Antrąjį ieškinio pagrindą sudaro dvi dalys. Pirma dalis susijusi su vyriausiojo įgaliotinio ir Komisijos bendro pasiūlymo sąlygos nesilaikymu, o antra – su iki ginčijamo reglamento priėmimo nepriimtu BUSP sprendimu.
– Dėl nepateikto Sutartis atitinkančio pasiūlymo
Parlamentas teigia, kad 2009 m. gruodžio 22 d. priimant ginčijamą reglamentą nebuvo Komisijos, kuri teisiškai galėtų su vyriausiuoju įgaliotiniu pateikti bendrą pasiūlymą, nes 2004 m. lapkričio 22 d. paskirtos Komisijos kadencija baigėsi 2009 m. spalio 31 d., o nauja Komisija pradėjo dirbti tik 2010 m. vasario 10 d. Net jeigu siekiant užtikrinti šios institucijos darbo tęstinumą būtų pripažinta, kad 2004 m. lapkričio 22 d. paskirta Komisija ir toliau galėjo vykdyti kai kurias užduotis, jos įgaliojimai buvo apriboti einamųjų reikalų tvarkymu. Ji neturėjo įgaliojimų imtis svarbios politinės iniciatyvos ir pakeisti akto teisinį pagrindą, dėl ko šis prarado teisėkūros akto pobūdį, ir nei Parlamentas, nei nacionaliniai parlamentai negalėjo daryti jokio poveikio jo priėmimui.
Parlamentas mano, kad negalima pripažinti, jog Komisijos ir vyriausiojo įgaliotinio pateiktas pasiūlymas yra tik 2009 m. balandžio 22 d. vienos Komisijos pateikto pasiūlymo tęsinys. Be to, pasiūlymo pateikimo būdas neatitiko Lisabonos sutartyje numatytų vyriausiojo įgaliotinio vaidmens ir kompetencijos. Nesuvokiama, kad pagal SESV 215 straipsnio 2 dalį reikalaujamą bendrą pasiūlymą galėtų pakeisti tik paprastas vyriausiojo įgaliotinio jau egzistuojančio Komisijos pasiūlymo, jos parengto iki Lisabonos sutarties įsigaliojimo, patvirtinimas. Be to, vyriausiasis įgaliotinis, kaip už BUSP atsakingas asmuo, turėjo tinkamai motyvuoti pateiktą bendrą pasiūlymą.
Taryba tvirtina, kad kai 2004 m. lapkričio mėnesį paskirtos Komisijos kadencija baigėsi 2009 m. spalio 31 d., ji ir toliau tęsė darbą, kol buvo paskirta nauja Komisija, tam, kad būtų užtikrintas būtinas institucijos darbo tęstinumas, kaip numatyta 2010 m. vasario 9 d. Europos Vadovų Tarybos sprendimo 2010/80/ES dėl Europos Komisijos paskyrimo (
OL L 38, p. 7
) 1 konstatuojamojoje dalyje. Nuo 2009 m. lapkričio 1 d. iki 2010 m. vasario 10 d. Parlamentas bendradarbiavo su Komisija taip, tarsi ji ir toliau teisėtai egzistavo.
Taryba pažymi, kad ginčijamas reglamentas buvo priimtas remiantis 2009 m. balandžio 22 d. Komisijos pasiūlymu, kurį vyriausiasis įgaliotinis patvirtino 2009 m. gruodžio 14 d. Šis pasiūlymas liko galioti ir po 2009 m. spalio 31 d., kai pasibaigė Komisijos kadencija. Dėl Lisabonos sutarties įsigaliojimo pasikeitė tik ginčijamo reglamento priėmimo procedūra.
Taryba primena, kad 2009 m. gruodžio 2 d. Komisija Parlamentui ir Tarybai pateikė Komunikatą [COM (2009) 665 galutinis] dėl Lisabonos sutarties įsigaliojimo poveikio šiuo metu vykdomoms tarpinstitucinėms sprendimų priėmimo procedūroms, kuriame nurodytas orientacinis svarstomų pasiūlymų, jos pateiktų iki Lisabonos sutarties įsigaliojimo, sąrašas ir šios Sutarties įsigaliojimo poveikis kiekvienam šių pasiūlymų. 2009 m. balandžio 22 d. Komisijos Tarybai pateiktas pasiūlymas įtrauktas į šį sąrašą nurodžius, kad pasikeitė jo teisinis pagrindas ir buvę EB 60, 301 ir 308 straipsniai pakeisti SESV 215 straipsniu.
Net pripažinus, kad situacija, kurioje buvo atsidūrusi Komisija, analogiška nustatytajai SESV 246 straipsnio šeštoje pastraipoje, kurioje numatytas visų Komisijos narių atsistatydinimas savo noru, remiantis Sąjungos teismų praktika negalima daryti išvados, kad Komisija peržengė einamųjų reikalų tvarkymo ribas. 2003 m. kovo 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Westdeutsche Landesbank Girozentrale ir Land Nordrhein-Westfalen prieš Komisiją
(
T-228/99 ir T-233/99, Rink. p. II-435
) 96 punkte šis teismas nusprendė, kad Komisijos po 1999 m. kovo mėn. kolektyvinio narių atsistatydinimo priimtas sprendimas dėl valstybės pagalbos nėra nauja politinė iniciatyva, kurios imantis viršijami Komisijos įgaliojimai, apriboti tik einamųjų reikalų tvarkymu. Jei tokia išvada taikoma per atitinkamą laikotarpį Komisijos priimtam naujam sprendimui,
a fortiori
ji turėtų būti taikoma atvejui, kai ankstesnis pasiūlymas lieka svarstytinas. Be to, kyla klausimas, ar EB 201 straipsnio antroje pastraipoje numatytas apribojimas einamųjų reikalų tvarkymu buvo taikomas, atsižvelgiant į tai, kad Parlamentas nepriėmė pasiūlymo pareikšti nepasitikėjimą dėl Komisijos vykdyto reikalų tvarkymo.
Taryba mano, kad vyriausiojo įgaliotinio ir Komisijos bendras pasiūlymas pateiktas tinkamai. 2009 m. gruodžio 14 d. vyriausiasis įgaliotinis patvirtino 2009 m. balandžio 22 d. Komisijos pasiūlymą. Jis neturėjo ir negalėjo pateikti atskiro motyvuojamojo rašto. Jis taip pat vienašališkai negalėjo papildyti šio pasiūlymo konstatuojamosiose dalyse nurodytų motyvų.
– Dėl nepriimto BUSP sprendimo
Parlamentas teigia, kad ginčijamame reglamente nėra jokios nuorodos į sprendimą, priimtą pagal ES sutarties V antraštinės dalies 2 skyrių, nors to reikalaujama pagal SESV 215 straipsnį. Šio reglamento preambulėje nurodyta Bendroji pozicija 2002/402, tačiau ji nėra sprendimas, kaip tai suprantama pagal minėtą straipsnį. Iki Lisabonos sutarties įsigaliojimo priimta bendroji pozicija negali būti prilyginta tokiam sprendimui.
Parlamento nuomone, Tarybos argumentai dėl šios bendrosios pozicijos teisinių padarinių išsaugojimo pagal Protokolą Nr. 36 dėl pereinamojo laikotarpio nuostatų, pridėtą prie ES, ESV ir EAEB sutarčių, ir pagal šios institucijos vadinamąjį „aktų tęstinumo principą“ yra netinkami. Nėra jokios šio protokolo nuostatos ar Sąjungos teisės principo, remiantis kuriais bendrąja pozicija būtų galima pakeisti pagal ES sutarties V antraštinės dalies 2 skyrių priimtą sprendimą. Taryba taip pat neatsižvelgė į tai, kad tokį sprendimą teisę pareikšti ieškinį turinti šalis gali apskųsti teisme, o Teisingumo Teismas gali net uždrausti Tarybai patvirtinti priemones pagal SESV 215 straipsnį.
Taryba pažymi, kad po Bendrosios pozicijos 2002/402 priimtame Reglamente Nr. 881/2002 nurodytos konkrečios nuostatos ir procedūros, kurių būtina laikytis įšaldant lėšas. Net jei buvo nuspręsta pakeisti šį reglamentą po to, kai buvo priimtas minėtas Sprendimas
Kadi ir Al Barakaat International Foundation prieš Tarybą ir Komisiją
, ir papildyti jį nuostatomis dėl procedūros garantijų, nebuvo būtina keisti Bendrosios pozicijos 2002/402 ar priimti naują BUSP sprendimą. Iš esmės, kai BUSP sričiai priskiriamas aktas, kuriuo reikalaujama patvirtinti ribojamąsias priemones, jau egzistuoja (jis nepanaikintas, neanuliuotas ir iš dalies nepakeistas), negalima reikalauti priimti naują BUSP sprendimą pagal ES sutarties V antraštinės dalies 2 skyrių. Taikant tokį požiūrį būtų pažeistas Protokolo Nr. 36 9 straipsnyje įtvirtintas aktų tęstinumo principas.
Taryba taip pat tvirtina, kad dėl to, jog nuo šiol į sąrašą įtraukti asmenys ir subjektai gali pareikšti ieškinį dėl BUSP sprendimų, kuriais patvirtinamos jiems taikytinos ribojamosios priemonės, panaikinimo, negalima daryti išvados, kad prieš pakeičiant esamą reglamentą būtina priimti naują BUSP sprendimą.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pirma, kalbant apie Sutartis atitinkančio pasiūlymo nebuvimą, reikia nurodyti, kad iš tiesų Komisijos kadencija baigėsi 2009 m. spalio 31 d. ir ji dirbo iki 2010 m. vasario 10 d., laukdama, kol laikantis Lisabonos sutarties nuostatų bus paskirta nauja Komisija. Ginčijamas reglamentas buvo priimtas laikotarpiu tarp šių dviejų datų, t. y. 2009 m. gruodžio 22 d.
Vis dėlto, net darant prielaidą, kad 2009 m. spalio 31 d. pasibaigus Komisijos kadencijai jos įgaliojimai buvo apriboti einamųjų reikalų tvarkymu, ši institucija galėjo formaliai pakeisti 2009 m. balandžio 22 d. reglamento pasiūlymą, kiek tai susiję su jo teisiniu pagrindu.
Kaip pažymi Komisija, šie veiksmai buvo būtini tam, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas po Lisabonos sutarties įsigaliojimo galėtų tęsti jau pradėtą procedūrą.
Šiuo klausimu, kiek tai susiję su Komisijos teisės aktų pasiūlymais, kuriuose nebuvo galima tiesiog pakeisti buvusio teisinio pagrindo naujuoju dėl šių aktų pobūdžio ir turinio, reikia nurodyti, kad remiantis šio sprendimo 93 punkte nurodytu 2009 m. gruodžio 2 d. komunikatu šie pasiūlymai buvo atsiimti ir turėjo būti pakeisti naujais pasiūlymais.
Kalbant apie Parlamento argumentą dėl būtino vyriausiojo įgaliotinio ir Komisijos bendro pasiūlymo, reikia konstatuoti, kad 2009 m. gruodžio 14 d. vyriausiasis įgaliotinis oficialiai pritarė 2009 m. balandžio 22 d. Komisijos pateiktam reglamento pasiūlymui.
SESV 215 straipsnyje reikalaujama tik kad būtų pateiktas vyriausiojo įgaliotinio ir Komisijos bendras pasiūlymas, o ne tai, kad vyriausiasis įgaliotinis pateiktų atskirą ar papildytų Komisijos pasiūlymo motyvuojamąjį raštą.
Antra, kiek tai susiję su nepriimtu BUSP sprendimu, reikia išnagrinėti klausimą, ar atsižvelgiant į Lisabonos sutarties įsigaliojimą ginčijamas reglamentas galėtų būti priimtas remiantis Bendrąja pozicija 2002/402, kuria grindžiamas Reglamentas Nr. 881/2002.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal Protokolo Nr. 36 9 straipsnį Sąjungos institucijų, organų ir įstaigų aktų, priimtų remiantis ES sutartimi iki Lisabonos sutarties įsigaliojimo, teisinė galia išlieka tol, kol įgyvendinant Sutartis šie aktai nepanaikinami, neanuliuojami arba iš dalies nepakeičiami.
Taigi po Lisabonos sutarties įsigaliojimo Bendroji pozicija 2002/402 teisiškai liko galioti tol, kol nebus panaikinta, anuliuota arba iš dalies pakeista.
Kaip nurodė generalinis advokatas savo išvados 102 punkte, tai, kad pagal ES sutartį BUSP srityje dabar numatyta priimti ne bendrąsias pozicijas, o sprendimus, nereiškia, kad iki Lisabonos sutarties įsigaliojimo priimtos bendrosios pozicijos laikomos neegzistuojančiomis, nes priešingu atveju Protokolo Nr. 36 9 straipsnio veiksmingumas labai sumažėtų.
Tokiomis aplinkybėmis, nors šių dviejų rūšių teisės aktų teisinis kontekstas nėra identiškas, taikant SESV 215 straipsnį bendrąsias pozicijas, kurios įsigaliojus Lisabonos sutarčiai nebuvo panaikintos, anuliuotos arba iš dalies pakeistos, galima laikyti panašiomis į pagal ES sutarties V antraštinės dalies 2 skyrių priimamus sprendimus, į kuriuos šiame straipsnyje daroma nuoroda.
Todėl antrąjį ieškinio pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Kadangi nė vienas iš Parlamento grindžiant ieškinį nurodytų pagrindų nėra pagrįstas, ieškinį reikia atmesti.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi Taryba reikalavo priteisti bylinėjimosi išlaidas iš Parlamento ir šis pralaimėjo bylą, jis turi jas padengti. Remiantis to paties straipsnio 4 dalies pirma pastraipa, įstojusios į bylą šalys pačios padengia savo išlaidas.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:

1.
Atmesti ieškinį.

2.
Priteisti iš Europos Parlamento bylinėjimosi išlaidas.

3.
Čekijos Respublika, Prancūzijos Respublika, Švedijos Karalystė ir Europos Komisija padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: anglų.