CELEX: 62007TJ0110
Hospodářská soutěž
Kartelové dohody
Trh s projekty, které se týkají plynem izolovaných spínacích přístrojů
Rozhodnutí, kterým se konstatuje porušení článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP
Rozdělení trhu
Účinky v rámci společného trhu
Pojem trvajícího protiprávního jednání
Délka trvání protiprávního jednání
Promlčení
Pokuty
Proporcionalita
Přitěžující okolnosti
Vedoucí úloha
Polehčující okolnosti
Spolupráce

Skutečnosti předcházející sporu
Žalobkyně, Siemens AG, je společností kótovanou na Burze, která je činná v oblastech elektroinženýrství a elektroniky. Má
sídlo v Berlíně (Německo) a v Mnichově (Německo).
Plynem izolované spínací přístroje (dále jen „PISP“) slouží ke kontrole toku energie v elektrických rozvodných sítích. Jedná
se o silnoproudá zařízení používaná jako hlavní prvek pro elektrické rozvodny dodávané na klíč. Elektrické rozvodny jsou pomocnými
elektrickými centrálami, které převádějí elektrický proud. Prvky tvořícími elektrické rozvodny jsou mimo transformátorů rovněž
kontrolní systémy, přenašeče, baterie, nabíjecí zařízení a spínací přístroje. Spínací přístroje slouží k ochraně transformátoru
před přetížením nebo k izolaci elektrického obvodu a vadného transformátoru.
Spínací přístroje mohou být izolované plynem, vzduchem nebo to mohou být hybridní přístroje, jestliže kombinují obě výše uvedené
techniky. PISP se prodávají na celém světě jako nedílné součásti elektrických rozvoden dodávaných na klíč nebo jako samostatné
díly, které do takových rozvoden mají být začleněny. Představují přibližně 30 až 60 % z celkové ceny těchto rozvoden.
Dne 3. března 2004 společnost ABB Ltd Komisi upozornila na existenci protisoutěžních jednání v odvětví PISP a přednesla ústní
žádost o ochranu před pokutami v souladu s oznámením Komise ze dne 19. února 2002 o ochraně před pokutami a snížení pokut
v případech kartelů (Úř. věst. C 45, s. 3, dále jen „oznámení o spolupráci“)
Jednání, na něž upozornila společnost ABB, spočívala v koordinaci prodeje projektů PISP na celosvětové úrovni, včetně rozdělení
trhů, přidělování kvót a zachovávání příslušných tržních podílů, přidělování projektů PISP výrobcům určeným za tímto účelem
a manipulace nabídkového řízení (bid-rigging), aby byly smlouvy přidělovány těmto výrobcům, stanovení cen komplexními dohodami
týkajícími se projektů PISP, které nebyly přiděleny, výpovědi licenčních smluv se společnostmi, které nebyly účastníky kartelové
dohody a výměny citlivých informací o trhu.
Ústní žádost o ochranu před pokutami podaná společností ABB byla doplněna o ústní vyjádření a listinné důkazy. Dne 25. dubna
2004 Komise společnosti ABB poskytla podmínečnou ochranu.
Na základě prohlášení společnosti ABB Komise zahájila šetření a ve dnech 11. a 12. května 2004 provedla kontroly v prostorách
společností Areva T&D SA, Siemens AG, skupiny VA Tech, společnosti Hitachi Ltd a společnosti Japan AE Power Systems Corp (dále
jen „JAEPS“).
Dne 20. dubna 2006 Komise přijala oznámení námitek, které bylo zasláno 20 společnostem, mezi nimi Siemens.
Komise provedla slyšení dne 18. a 19. července 2006.
Dne 24. ledna 2007 přijala Komise rozhodnutí K(2006) 6762 v konečném znění, týkající se řízení podle článku 81 ES a článku
53 Dohody o EHP (věc COMP/F/38.899 – Plynem izolované spínací přístroje) (dále jen „napadené rozhodnutí“). Toto rozhodnutí
bylo společnosti Siemens oznámeno dne 8. února 2007.
Kromě společnosti Siemens bylo napadené rozhodnutí určeno společnostem ABB, Alstom SA, Areva SA, Areva T&D AG, Areva T&D Holding
SA a Areva T&D SA, Fuji Electric Holdings Co., Ltd a Fuji Electric Systems Co., Ltd (dále jen společně, „Fuji“), Hitachi Ltd
a Hitachi Europe Ltd (dále jen společně „Hitachi“), JAEPS, Mitsubishi Electric System Corp. (dále jen „Melco“), Nuova Magrini
Galileo SpA, Schneider Electric SA, Siemens AG Österreich, Siemens Transmission & Distribution Ltd (dále jen „Reyrolle“),
Siemens Transmission & Distribution SA, Toshiba Corp. a VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG.
V bodech 113 až 123 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvedla, že různé podniky, které se účastnily kartelové dohody,
koordinovaly podle smluvených pravidel přidělování projektů PISP na celosvětové úrovni, s výjimkou určitých trhů, aby především
zachovaly, které do značné míry odrážely jejich odhadované historické podíly na trhu. Komise upřesnila, že k přidělování projektů
PISP docházelo na základě společné „japonské“ kvóty a společné „evropské“ kvóty, které si posléze mezi sebe měli rozdělit
japonští a evropští výrobci. Dohoda podepsaná ve Vídni dne 15. dubna 1988 (dále jen „dohoda GQ“) stanovila pravidla umožňující
přidělení projektů PISP buď japonským, nebo evropským výrobcům a přičtení jejich hodnoty podle příslušných kvót.
Krom toho v bodech 124 až 132 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise upřesnila, že různé podniky, které se účastnily kartelové
dohody, uzavřely nepsanou dohodu (dále jen „obecná dohoda“), na jejímž základě byly projekty PISP v Japonsku na jedné straně
a v zemích evropských účastníků kartelové dohody na straně druhé, označované společně jako „domovské země“ projektů PISP,
vyhrazeny japonským a evropským členům kartelu. Projekty PISP v „domovských zemích“ nebyly předmětem výměny informací mezi
oběma skupinami a nebyly zahrnuty do příslušných kvót. Dohoda GQ obsahovala rovněž pravidla týkající se výměny nezbytných
informací o fungování kartelu mezi oběma skupinami výrobců, která byla zajišťována zejména tajemníky uvedených skupin, a jež
se dále týkaly manipulace dotyčných nabídkových řízení a stanovení cen za projekty PISP, které nemohly být přiděleny. Podle
znění její druhé přílohy se dohoda GQ vztahovala na celý svět, s výjimkou Spojených států amerických, Kanady, Japonska a 17
zemí západní Evropy. Krom toho byly projekty PISP v jiných evropských zemích než v „domovských zemích“ podle obecné dohody
rovněž vyhrazeny evropské skupině, jelikož japonští výrobci se zavázali, že nebudou podávat nabídky v případě, že se bude
jednat o projekty PISP v Evropě.
Rozdělování projektů PISP mezi evropskými výrobci se podle Komise řídilo dohodou podepsanou rovněž ve Vídni dne 15. dubna
1988, nazvanou „E-Group Operation Agreement for GQ-Agreement “ (Dohoda skupiny E ohledně provádění dohody GQ) (dále jen „dohoda
EQ“). Komise uvedla, že přidělování projektů PISP v Evropě probíhalo podle stejných pravidel a postupů, jakými se řídilo přidělování
projektů PISP v jiných zemích. Konkrétně měly být projekty PISP v Evropě rovněž oznamovány, zapisovány do seznamu, přidělovány,
seřazovány nebo získaly minimální cenu.
Komise v bodě 142 odůvodnění napadeného rozhodnutí konstatovala, že v dohodě GQ a v dohodě EQ, a rovněž pro účely organizace
a fungování kartelové dohody, byli různí účastníci kartelové dohody označeni kódem složeným z číslic pro evropské členy a z písmen
pro japonské členy. Původní kódy byly od července roku 2002 nahrazeny čísly.
V čl. 1 písm. o) napadeného rozhodnutí Komise konstatovala, že společnost Siemens se účastnila protiprávního jednání v období
od 15. dubna 1988 do 1. září 1999 a od 26. března 2002 do 11. května 2004.
Za protiprávní jednání uvedené v článku 1 napadeného rozhodnutí byla společnosti Siemens v čl. 2 písm. m) tohoto rozhodnutí
uložena pokuta ve výši 396 562 500 eur.

Řízení a návrhová žádání účastnic řízení
Návrhem došlým kanceláři Tribunálu (dříve Soud) dne 16. dubna 2007 podala společnost Siemens tuto žalobu.
Tribunál (druhý senát) na základě zprávy soudce zpravodaje rozhodl zahájit ústní část řízení.
V rámci organizačních procesních opatření stanovených v článku 64 jednacího řádu Tribunálu byly účastnice řízení vyzvány,
aby odpověděly na písemné otázky položené Tribunálem. Účastnice řízení této žádosti vyhověly ve stanovených lhůtách.
Řeči účastnic řízení a jejich odpovědi na otázky Tribunálu byly vyslechnuty na jednání konaném dne 16. prosince 2009.
Společnost Siemens navrhuje, aby Tribunál:
–        zrušil napadené rozhodnutí v rozsahu, v němž se jí týká;
–        podpůrně snížil výši pokuty, která jí byla uložena;
–        uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
Komise navrhuje, aby Tribunál:
–        zamítl žalobu;
–        uložil společnosti Siemens náhradu nákladů řízení.

Právní otázky
Na podporu své žaloby na neplatnost vznáší společnost Siemens tři žalobní důvody. První vychází z porušení čl. 81 odst. 1 ES
a čl. 53 Dohody o Evropském hospodářském prostoru (dále jen „Dohoda o EHP“). Druhý vychází z porušení článku 25 nařízení Rady
(ES) č. 1/2003 ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích 81 [ES] a 82 [ES]
(Úř. věst. 2003, L 1, s. 1). Třetí žalobní důvod vychází z nesprávných právních posouzení při stanovení výše pokuty.
I –
K
prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 81 odst. 1 ES a čl. 53 odst. 1 Dohody o EHP
První žalobní důvod se dělí do dvou částí. V rámci první části společnost Siemens uplatňuje „nedostatečný popis vytýkaných
protiprávních jednání“. V rámci druhé části uplatňuje „nesprávnou analýzu údajných dohod a jejich vlivu na společný trh“.
A –
K
první části prvního žalobního důvodu, vycházejí z „nedostatečného popisu vytýkaných protiprávních jednání“
1.     Argumenty účastnic řízení
Společnost Siemens poukazuje na to, že Komise přesně nepopsala a dostatečně neprokázala protiprávní jednání, které jí vytýká.
V zásadě tvrdí, že Komise zaprvé neprokázala jednotnou a trvající povahu vytýkaných jednání, zadruhé, že nepopsala konkrétní
účinky kartelové dohody na společný trh a zatřetí, že neprokázala její celkový úmysl účastnit se dvakrát na témže protiprávním
jednání.
Komise uvádí, že tento žalobní důvod by měl být odmítnut jako nedostatečně podložený. Mimoto uvádí, že tvrzení společnosti
Siemens nejsou opodstatněná.
2.     Závěry Tribunálu
Je třeba konstatovat, že první část prvního žalobního důvodu obsahuje jen výtky, které byly buď uvedeny i v dalších částech
žaloby, nebo musí být rovněž přezkoumány v rámci posouzení dalších žalobních důvodů vznesených společností Siemens, které
se též týkají článku 1 napadeného rozhodnutí, v němž je konstatováno vytýkané protiprávní jednání. Výtka, že nebyla prokázána
jednotná a trvající povaha vytýkaných jednání, je tak vznesena rovněž v rámci druhé části druhého žalobního důvodu a v této
souvislosti je třeba se rovněž zabývat výtkou vyplývající z celkového úmyslu společnosti Siemens účastnit se tohoto protiprávního
jednání. Stejně tak je výtka vycházející z chybějícího popisu konkrétních účinků kartelové dohody na společný trh uvedena
mnohem podrobněji rovněž v rámci druhé části prvního žalobního důvodu. Zdá se tedy, že projednávaná část žalobního důvodu
nemá nezávislou povahu.
Není proto nezbytné rozhodnout o první části prvního žalobního důvodu.
B –
K druhé části prvního žalobního důvodu, vycházející z „nesprávné analýzy údajných dohod a jejich účinků na společný trh“
V rámci druhé části prvního žalobního důvodu vznáší společnost Siemens tři výtky, vycházející z toho, že kartelová dohoda
neměla účinky v rámci EHP, že nedošlo k zeměpisnému rozdělení trhů mezi japonskými a evropskými výrobci a že „domovské země“
nebyly chráněny.
Tyto tři výtky jsou úzce spojeny druhá a třetí výtka se totiž vztahují ke zjištěním Komise, která by v případě, že by se potvrdila,
prokázala existenci kartelové dohody s účinky v rámci EHP, což je otázka, která je předmětem první výtky. Mimoto jsou tyto
tři výtky propojeny rovněž v rozsahu, v němž se týkají stejných důkazů uplatněných Komisí. Je tedy třeba se jimi zabývat společně.
1.     Argumenty účastnic řízení
Společnost Siemens uvádí, že v otázce první fáze její účasti na protiprávním jednání, odpovídající období od roku 1988 až
do roku 1999, nebylo protiprávní jednání, které jí je vytýkáno, v napadeném rozhodnutí dostatečně podloženo. Komise měla zejména
neprávem za to, že dohoda GQ a dohoda EQ prokazují protiprávní jednání, které mělo účinky v rámci EHP, ačkoliv EHP byl výslovně
z působnosti těchto dohod vyjmut. Takové protiprávní jednání není prokázáno ani dalšími důkazy, které Komise vznesla.
Společnost Siemens se v tomto ohledu domnívá, že Komise neprokázala, že se evropští a japonští výrobci ve společné dohodě
rozhodli, že nebudou zasahovat do trhů jejich příslušných zemí. Takové zeměpisné rozdělení trhů není prokázáno ani výslovným
vynětím 17 evropských států z působnosti dohody GQ ani údajným zahrnutím projektů týkajících se PISP v Evropě do celkové kvóty,
ani dále vyjádřeními společností Hitachi nebo Fuji uplatněnými Komisí. Skutečnost, že se účastníci dohod GQ zdrželi uvádění
jejich výrobků na některé evropské trhy, naopak vyplývá výlučně z technických a hospodářských překážek přístupu na tyto trhy.
Společnost Siemens zpochybňuje jak existenci zeměpisného rozdělení evropských trhů v souladu se zásadou „domovských zemí“
nebo „domácích trhů“, tak její účast na údajných „předchozích dohodách v Evropě“, kterých se Komise dovolávala na podporu
svého tvrzení o rozdělení trhů v EHP. Důkazy, jež v tomto ohledu Komise předložila, jsou v tomto ohledu nedostatečné. Konečně
lze pak nečinnost některých výrobců na určitých vnitrostátních trzích vysvětlit jinak, než existencí protiprávní kartelové
dohody.
Komise zpochybňuje argumenty vznesené společností Siemens.
2.     Závěry Tribunálu
Úvodem je třeba uvést, že společnost Siemens ve svých písemnostech výslovně připouští skutečnosti, které se vztahují k druhé
fázi její účasti na protiprávním jednání, odpovídající období od roku 2002 do roku 2004, tak jak byly uvedeny v napadeném
rozhodnutí . První žalobní důvod vznesený společností Siemens se tedy týká výlučně první fáze její účasti na protiprávním
jednání, odpovídající období let 1988 až 1999. V důsledku toho musí být důkazy, o něž se Komise opírá, zkoumány v rámci této
části prvního žalobního důvodu pouze v rozsahu, v němž se vztahují k posledně uvedenému období nebo v rozsahu, v němž umožňují
vyvodit závěry týkající se tohoto posledně uvedeného období.
V tomto ohledu je třeba odmítnout argument Komise, podle něhož je legitimní promítnout vyjádření týkající se období let 2002
až 2004 na dřívější období, protože se jedná o jedno a téže protiprávní jednání. Aniž je totiž v této fázi nezbytné vyjádřit
se k existenci jediného protiprávního jednání zahrnujícího dvě období účasti společnosti Siemens na kartelové dohodě, je třeba
posuzovat jen případ od případu, v jaké míře mohou důkazy vztahující se ke konkrétnímu období protiprávního jednání poskytnout
údaje platné rovněž pro první fázi její účasti na protiprávním jednání.
Krom toho nemůže tvrzení Komise, podle něhož se společnost Siemens omezuje na zpochybnění dopadu kartelové dohody na hospodářskou
soutěž v rámci EHP, zatímco v napadeném rozhodnutí této společnosti vytýká, že uzavřela kartelovou dohodu, jejímž cílem bylo
narušit hospodářskou soutěž v rámci společného trhu, vést k omezení přezkumu skutečností vytýkaných společnosti Siemens. Ze
všech argumentů společnosti Siemens v jejích písemnostech vyplývá, že zpochybňuje nejen to, že vytýkaná kartelová dohoda měla
účinky v rámci společného trhu a EHP (mimo Lichtenštejnsko a Island), ale rovněž skutečnost, že měla za cíl narušení hospodářské
soutěže v rámci společného trhu a EHP.
Účastnice řízení se tedy v zásadě neshodnou na otázce, zda Komise pro období mezi lety 1988 a 1999 prokázala existenci kartelové
dohody, jež by mohla mít účinky v rámci společného trhu a EHP.
Je tedy třeba určit, zda dohoda GQ a dohoda EQ jako listinné důkazy prokazují existenci kartelové dohody, jež mohla mít účinky
v rámci společného trhu a EHP. V tomto ohledu není třeba rozlišovat mezi dvěma alternativami čl. 81 odst. 1 ES. Podle ustálené
judikatury pro posouzení, zda je jednání ve vzájemné shodě zakázáno čl. 81 odst. 1 ES, je totiž zohlednění jeho konkrétních
účinků nadbytečné, ukáže-li se, že jeho cílem je vyloučení, omezení nebo narušení hospodářské soutěže na společném trhu (viz
rozsudek Soudního dvora ze dne 4. června 2009, T‑Mobile Netherlands a další, C‑8/08, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí,
bod 29, a citovaná judikatura). Výše uvedená judikatura je obdobně použitelná na čl. 53 odst. 1 dohody o EHP.
V případě záporné odpovědi je třeba dále určit, zda je obecná dohoda uplatněná Komisí dostatečně podložena souborem dalších
důkazů.
Avšak předtím, než se přistoupí k těmto ověřením, je třeba připomenout pravidla použitelná v oblasti důkazního břemene, neboť
i tato otázka je mezi účastnicemi řízení sporná.
a)     K důkaznímu břemenu
Nejprve je třeba připomenout, že Komise je povinna prokázat protiprávní jednání porušující čl. 81 odst. 1 ES, která zjistila,
a předložit řádné důkazy, jež právně dostačujícím způsobem prokazují skutečnosti zakládající protiprávní jednání (rozsudky
Soudního dvora ze dne 17. prosince 1998, Baustahlgewebe v. Komise, C‑185/95 P, Recueil, s. I‑8417, bod 58, a ze dne 8. července
1999, Komise v. Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Recueil, s. I‑4125, bod 86).
Pakliže má soud v tomto kontextu pochybnosti, musí být tato skutečnost ku prospěchu podniku, jemuž je určeno rozhodnutí, které
konstatuje protiprávní jednání. Soud tedy nemůže učinit závěr, že Komise z právního hlediska dostačujícím způsobem prokázala
existenci dotčeného protiprávního jednání v případě, že o této otázce má stále ještě pochybnosti, zejména v rámci žaloby směřující
ke zrušení rozhodnutí o uložení pokuty (rozsudek Soudu ze dne 27. září 2006, Dresdner Bank a další v. Komise, T‑44/02 OP,
T‑54/02 OP, T‑56/02 OP, T‑60/02 OP a T‑61/02 OP, Sb. rozh. s. II‑3567, bod 60).
V této posledně uvedené situaci je totiž nezbytné zohlednit zásadu presumpce neviny, jak vyplývá zejména z čl. 6 odst. 2 Úmluvy
o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950 (dále jen „EÚLP“), jež je součástí základních
práv, a podle judikatury Soudního dvora, navíc potvrzené čl. 6 odst. 2 EU, tvoří obecné zásady práva Společenství. S ohledem
na povahu dotčených protiprávních jednání i na povahu a stupeň přísnosti sankcí, které se k nim vztahují, se zásada presumpce
neviny použije zejména na řízení týkající se porušení pravidel hospodářské soutěže použitelných na podniky, která mohou vést
k uložení pokut nebo penále (viz v tomto smyslu rozsudky Soudního dvora ze dne 8. července 1999, Hüls v. Komise, C‑199/92 P,
Recueil, s. I‑4287, body 149 a 150, a Montecatini v. Komise, C‑235/92 P, Recueil, s. I‑4539, body 175 a 176).
Komise tedy musí předložit přesné a shodující se důkazy, aby prokázala existenci protiprávního jednání (rozsudek Dresdner
Bank a další v. Komise, bod 44 výše, bod 62) a podložila své pevné přesvědčení, že tvrzená protiprávní jednání představují
citelná omezení hospodářské soutěže ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES (rozsudek Tribunálu ze dne 21. ledna 1999, Riviera Auto Service
a další v. Komise, T‑185/96, T‑189/96 a T‑190/96, Recueil, s. II‑93, bod 47).
Je však třeba zdůraznit, že každý z Komisí předložených důkazů nemusí nutně splňovat tato kritéria ve vztahu ke každému znaku
protiprávního jednání. Stačí, aby tomuto požadavku vyhovoval soubor nepřímých důkazů, posuzovaný jako celek, na něž se orgán
odvolává, (viz rozsudek Dresdner Bank a další v. Komise, bod 44 výše, bod 63, a citovaná judikatura).
Vzhledem k obecně známému zákazu protisoutěžních dohod a utajení, v němž jsou z důvodu tohoto zákazu uvedené dohody prováděny,
dále po Komisi nelze požadovat, aby předložila písemnosti výslovně potvrzující navázání kontaktů mezi dotčenými hospodářskými
subjekty. Mělo by být v každém případě možné doplnit útržkovité a rozptýlené poznatky, jimiž Komise může disponovat, dedukcí
umožňující rekonstruovat relevantní okolnosti. Existenci protisoutěžního jednání nebo dohody tedy lze dovodit z některých
shod okolností a indicií, které mohou, jsou-li nahlíženy vcelku, při neexistenci jiného soudržného vysvětlení představovat
důkaz porušení pravidel hospodářské soutěže (rozsudek Dresdner Bank a další v. Komise, bod 44 výše, body 64 a 65, a rozsudek
Soudního dvora ze dne 7. ledna 2004, Aalborg Portland a další v. Komise, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P
a C‑219/00 P, Recueil, s. I‑123, body 55 až 57).
Jestliže se však Komise opírá pouze o chování dotčených podniků na trhu, aby dospěla k závěru, že existuje protiprávní jednání,
postačuje, aby tyto podniky prokázaly existenci okolností, které poskytují jiné vysvětlení skutkového stavu zjištěného Komisí
a umožňuj tak nahradit vysvětlení skutkového stavu, které Komise použila k závěru, že došlo k porušení pravidel hospodářské
soutěže Společenství, jiným přijatelným vysvětlením (viz v tomto smyslu rozsudek Tribunálu ze dne 8. července 2004, JFE Engineering
a další v. Komise, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 a T‑78/00, Sb. rozh. s. II‑2501, bod 186, a citovaná judikatura).
V otázce důkazních prostředků, které lze uplatnit k prokázání porušení článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP, je třeba poznamenat,
že v právu Společenství platí zásada volného hodnocení důkazů (rozsudek Tribunálu ze dne 8. července 2004, Dalmine v. Komise,
T‑50/00, Sb. rozh. s. II‑2395, bod 72 ). Zvláště žádné ustanovení ani žádná obecná zásada práva Společenství Komisi nezakazuje
uplatnit vůči podniku prohlášení jiných stíhaných podniků. V případě, že tomu tak nebylo, bylo by důkazní břemeno v případě jednání
v rozporu s články 81 ES a 82 ES, které nese Komise neúnosné a neslučitelné s úkolem dohledu na správné použití těchto ustanovení,
která je Komisi svěřena Smlouvou o ES (rozsudek JFE Engineering a další v. Komise, bod 49 výše, bod 192).
Proto je existence alternativního vysvětlení skutkových okolností relevantní jen tehdy, když se Komise opírá pouze o chování
dotčených podniků na trhu. Takové vysvětlení je tak od okamžiku, kdy existence protiprávního jednání není pouze předpokládána,
ale je prokázána důkazy, irelevantní. Krom toho jsou podle zásady volného hodnocení důkazů uvedené v předchozím bodě k prokázání
protiprávního jednání přípustné všechny důkazní prostředky, takže existence alternativního vysvětlení je irelevantní, když
je protiprávní jednání právně dostatečným způsobem prokázáno jinými než listinnými důkazy (viz v tomto smyslu rozsudek Tribunálu
ze dne 20. dubna 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij a další v. Komise, T‑305/94 až T‑307/94, T‑313/94 až T‑316/94, T‑318/94,
T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 a T‑335/94, Recueil, s. II‑931, body 727 a 728).
V projednávaném případě je tedy třeba v souvislosti s důkazy, které zpochybnila společnost Siemens, ověřit, zda jsou chování,
která jí Komise v napadeném rozhodnutí vytýká, prokázána důkazy, nebo zda jsou pouze vyvozena z chování dotčených podniků
na trhu. Pouze v tomto posledně uvedeném případě se dále přezkoumá, jestli existují alternativní vysvětlení chování dotčených
podniků na trhu, jež jsou dostatečně hodnověrná ke zpochybnění zjištění v napadeném rozhodnutí.
Naopak podle judikatury může být s ohledem na obecně známý zákaz protisoutěžních dohod a utajení, v němž jsou tyto dohody
prováděny, důkaz kartelové dohody poskytnut prostřednictvím souboru shodujících se nepřímých důkazů (viz bod 48 výše). Proto
společnost Siemens takový důkaz nemůže vyvrátit tím, že bude argumentovat skutečností, že jednotlivé nepřímé důkazy předložené
Komisí nestačí, k prokázání chování, která jsou jí vytýkána, jestliže jsou posuzovány samostatně. Jednotlivé důkazy, které
jsou součástí tohoto souboru shodujících se nepřímých důkazů předloženého Komisí, totiž v případě, že jsou posuzovány samostatně,
z definice nemohou představovat úplné důkazy tohoto chování.
Pokud jde o důkazní hodnotu, kterou je třeba přiznat různým důkazům, je třeba zdůraznit, že jediným náležitým kritériem pro
hodnocení předložených důkazů je jejich hodnověrnost (viz rozsudek Tribunálu ze dne 8. července 2004, Mannesmannröhren-Werke
v. Komise, T‑44/00, Sb. rozh. s. II‑2223, bod 84, a citovaná judikatura; rozsudky Dalmine v. Komise, bod 50 výše, bod 72,
a JFE Engineering a další v. Komise, bod 49 výše, bod 273). Podle pravidel obecně platných v oblasti dokazování závisí hodnověrnost,
a tedy důkazní hodnota dokumentu, na jeho původu, na okolnostech jeho vypracování, na osobě, které je určen a na smysluplné
a spolehlivé povaze jeho obsahu (rozsudek Tribunálu ze dne 15. března 2000, Cimenteries CBR a další v. Komise, T‑25/95, T‑26/95,
T‑30/95 až T‑32/95, T‑34/95 až T‑39/95, T‑42/95 až T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95 až T‑65/95, T‑68/95 až T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95,
T‑103/95 a T‑104/95, Recueil, s. II‑491, bod 1053; stanovisko soudce B. Vesterdorfa vykonávajícího funkci generálního advokáta,
předcházející rozsudku Tribunálu ze dne 24. října 1991, Rhône-Poulenc v. Komise, T‑1/89, Recueil, s. II‑867, II‑869, II‑956).
Zejména je třeba přiznat velký význam okolnosti, že dokument byl vyhotoven v bezprostřední souvislosti se skutkovými okolnostmi
(rozsudky Tribunálu ze dne 11. března 1999, Ensidesa v. Komise, T‑157/94, Recueil, s. II‑707, bod 312 a ze dne 16. prosince
2003, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied a Technische Unie v. Komise, T‑5/00
a T‑6/00, Recueil, s. II‑5761, bod 181) nebo přímým svědkem těchto okolností (rozsudek JFE Engineering a další v. Komise,
bod 49 výše, bod 207). Dále musejí být prohlášení, která jsou v rozporu se zájmy prohlašujícího, v zásadě považována za zvláště
věrohodné důkazní materiály (rozsudek JFE Engineering a další v. Komise, bod 49 výše, body 207, 211 a 212).
b)     K důkazní hodnotě dohody GQ a dohody EQ
V otázce dohody GQ se účastnice řízení shodují na skutečnosti, že tato dohoda stanoví provádění kartelové dohody o projektech
PISP na celosvětové úrovni, přičemž zahrnuje zejména výměnu informací o nabídkových řízeních a uzavřených zakázkách za pomoci
standardizovaných formulářů, přidělování příslušných kvót pro skupiny evropských a japonských výrobců, přidělování zakázek
v rámci kartelové dohody, manipulaci nabídkových řízení, stanovení minimálních cen a boj proti podnikům mimo kartelovou dohodu.
Nicméně je třeba uvést, podobně jak to tvrdí společnost Siemens, že znění dohody GQ vylučuje její použití v Evropě. Příloha
2 této dohody týkající se její územní působnosti totiž definuje pět územních skupin. První skupina je vymezená jako skupina,
která zahrnuje Evropu a Středozemí, s výjimkou dvanácti členských států Společenství v dané době, a také Rakouska, Švédska,
Švýcarska, Finska a Norska. Co se týče EHP, jsou v působnosti dohody zahrnuty pouze Lichtenštejnsko a Island – to je okolnost,
která je relevantní až od vstupu Dohody o EHP v platnost dne 1. ledna 1994. Druhá skupina je vymezena tak, že zahrnuje Asii
s výjimkou Japonska.
Znění dohody GQ tak samo o sobě nepředstavuje důkaz kartelové dohody, která má účinky v rámci společného trhu a EHP.
Co se dále týče dohody EQ, je třeba uvést, že tato dohoda je pouze prováděcí dohodou k dohodě GQ, což je potvrzeno její názvem
a ustanoveními obsaženými v její preambuli, podle nichž je dohoda EQ použitelná v rámci provádění dohody GQ a pravidla posledně
uvedené dohody mají přednost před pravidly dohody EQ. Dohoda EQ v zásadě obsahuje pravidla týkající se přerozdělení společné
„evropské“ kvóty mezi evropskými výrobci. Toto přerozdělení se uskutečňuje podle postupu stanoveného v článku 4 dohody EQ
a podle kvót uvedených v článku 8 této dohody.
Protože dohoda EQ tedy v zásadě jen rozděluje společnou „evropskou“ kvótu stanovenou dohodou GQ, která, jak bylo uvedeno,
ze své působnosti vylučuje společný trh a podstatnou část EHP, nepředstavuje znění dohody EQ důkaz kartelové dohody s účinky
v rámci společného trhu a EHP. Proto, jak již bylo uvedeno v bodě 39 výše, je třeba přezkoumat, zda Komise uspěla v prokázání
existence takových účinků jiným způsobem. Co se týče závěrů, které lze vyvodit z dohody GQ a EQ nad rámec jejich znění, zabývají
se jimi dále body 140 a následující, jež se týkají listinných důkazů.
c)     K prokázání obecné dohody
Úvodem je třeba uvést, že okolnost, že ustanovení dohody GQ, na něž odkazuje rovněž dohoda EQ, ze své působnosti výslovně
vylučují evropské a japonské trhy, nemůže být automaticky považována za důkaz toho, že kartelová dohoda neměla účinky na evropských
trzích, ani jako důkaz neexistence zeměpisného rozdělení nebo „domovských zemí“. Pokud totiž uvedené vyloučení může mít ten
význam, že zúčastněné podniky chtějí na uvedených trzích mít nenarušenou hospodářskou soutěž, může zároveň znamenat, že přidělování
a kontrola kvót mezi evropskou a japonskou skupinou nebyla ohledně těchto trhů nutná, protože tyto byly v každém případě výlučně
vyhrazeny jedné z těchto dvou skupin, což je výklad použitý Komisí.
Je třeba zdůraznit, že dohoda o respektování tradičních privilegovaných postavení účastníků kartelové dohody na evropském,
respektive na japonském trhu, za předpokladu, že je prokázána, již sama o sobě představuje kartelovou dohodu s účinky na společný
trh v rozsahu, v němž potlačuje případnou hospodářskou soutěž japonských výrobců na společném trhu. To by platilo dokonce
i v případě, že by se Komisi nepodařilo prokázat, že evropští výrobci si navíc mezi sebou rozdělili evropský trh. Nicméně,
jak je vysvětleno dále, prokázala Komise právně dostačujícím způsobem soubor skutečností zpochybněných společností Siemens
v rámci prvního žalobního důvodu.
Aby prokázala existenci a dosah obecné dohody, uvedla Komise v napadeném rozhodnutí soubor důkazů, mezi nimi zejména prohlášení
společnosti ABB, svědka pana M., společností Fuji a Hitachi, skutečnost, že ani Alstom, ani společnosti, které tvoří část
skupiny, jejíž mateřskou společností je Areva (dále jen „skupina Areva“), ani skupina, jejíž mateřskou společností byla VA
Technologie (dále jen „skupina VA Tech“) otevřeně nezpochybnily obecnou dohodu, seznam projektů PISP diskutovaných v rámci
kartelové skupiny poskytnutý ABB a určité listinné důkazy. Je tedy třeba přezkoumat dosah a důkazní hodnotu každého z těchto
prvků.
K prohlášením společnosti ABB a svědka pana M.
Společnost ABB ve svých prohlášeních uvedla, že ochrana západoevropských a japonských území existovala a že určité případy,
ve kterých japonští výrobci v rozporu s tímto ustanovením zamýšleli reagovat na evropská nabídková řízení, způsobily problémy
v rámci kartelové dohody, ale byly nakonec vyřešeny. Krom toho ABB v prohlášení ze dne 3. února 2005 uvedla, že výsledky přidělování
projektů PISP v rámci společného trhu – s výjimkou „domovských zemí“ – byly dále započteny do celosvětových kvót evropských
výrobců v kartelové dohodě. Konečně v prohlášení ze dne 4. října 2005 ABB připustila existenci systému „domovských zemí“,
podle něhož byl v případě, že v těchto zemích byl jen jediný výrobce, jediným vlastníkem těchto projektů a v případě, že v těchto
zemích bylo vícero výrobců, projekty si mezi sebou rozdělili.
Společnost Siemens v tomto ohledu uvádí, že prohlášení společnosti ABB jsou pouze zaujatými tvrzeními ze strany této společnosti,
která nemají důkazní sílu, jestliže nejsou podpořena konkrétními a ověřitelnými důkazy. Komise se zase domnívá, že prohlášení
podniku, jenž žádá o osvobození od pokuty, má zvláštní důkazní hodnotu ze samotného důvodu, že je v rozporu s přirozeným zájmem
autora prohlášení.
Ohledně stupně hodnověrnosti, která se má prohlášením ABB přiznat, je třeba uvést, že v projednávané věci mohla společnost
ABB jako první oznamovatel kartelové dohody rozumně doufat, že získá plné osvobození od pokut, stanovené v bodě 8 oznámení
o spolupráci. Proto nemůže být vyloučeno, že mohla cítit podnět k maximálnímu zveličení významu protiprávního jednání, aby
poškodila své soutěžitele na trhu.
To však neznamená, že prohlášení společnosti ABB je třeba považovat za zcela nevěrohodné. V tomto ohledu se rozhodlo, že žádost
o použití oznámení o spolupráci za účelem získání snížení pokuty nevede nutně k podnětu předložit zkreslené důkazy. Jakákoliv
snaha uvést Komisi v omyl by totiž mohla zpochybnit upřímnost a úplnost spolupráce žadatele, a ohrozit tak možnost, aby tato
osoba získala úplnou výhodu na základě oznámení o spolupráci (rozsudek Tribunálu ze dne 16. listopadu 2006, Peróxidos Orgánicos
v. Komise, T‑120/04, Sb. rozh. s. II‑4441, bod 70).
Avšak v rozsahu, v němž jsou prohlášení ABB zpochybňována také dalšími podniky, kterým je rovněž vytýkáno, že uzavřeli obecnou
dohodu, musí být podpořena dalšími důkazy, aby mohla představovat dostatečný důkaz existence a dosahu obecné dohody (viz v tomto
smyslu rozsudek Tribunálu ze dne 14. května 1998, Enso-Gutzeit v. Komise, T‑337/94, Recueil, s. II‑1571, bod 91, a ze dne
25. října 2005, Groupe Danone v. Komise, T‑38/02, Sb. rozh. s. II‑4407, bod 285).
Je tedy třeba ověřit, v jaké míře jsou prohlášení společnosti ABB, jež se týkají rozdělení trhů mezi evropskými a japonskými
výrobci a existence „domovských zemí“, podepřena dalšími důkazy, které Komise uplatnila.
Za tímto účelem je třeba konstatovat, že Komise v napadeném rozhodnutí odkazuje zejména na prohlášení svědka pana M., bývalého
zaměstnance společnosti ABB, který tuto společnost zastupoval na operativní úrovni kartelové dohody mezi rokem 1988 a dubnem
2002.
Co se přitom týče povahy prohlášení pana M., je třeba úvodem zdůraznit, že jeho svědectví nemůže být kvalifikováno jako odlišné
a nezávislé na svědectví společnosti ABB. Nejen že totiž byl zaměstnancem této společnosti během celé své kariéry – což je
okolnost, která nemůže zajistit, aby existoval jakýkoliv rozdíl v jejich zájmech, jak Komise právem uvádí – ale rovněž se
Komisi představil jako zástupce společnosti ABB v rámci povinnosti spolupráce této společnosti za účelem získání osvobození
od pokut v souladu s odstavcem 11 oznámení o spolupráci, přičemž mu asistoval advokát společnosti ABB, jak jasně vyplývá z úvodní
části přepisu řečí při jeho vyslechnutí dne 23. září 2005. Krom toho Komise například v napadeném rozhodnutí v poznámkách
pod čarou č. 90 a 91 postavila na roveň svědectví pana M. a prohlášení společnosti ABB.
Z toho vyplývá, že prohlášení pana M. nemohou být považována za další důkaz podporující prohlášení společnosti ABB ve smyslu
judikatury citované v bodě 66 výše, ale musí být považována za součást těchto prohlášení. To je nicméně nezbavuje veškeré
důkazní hodnoty. Mohou sloužit zejména k upřesnění prohlášení ABB. Je však třeba podpořit informace vyplývající ze svědectví
pana M. dalšími důkazy tak, aby mohly představovat dostatečný důkaz existence a dosahu obecné dohody, a to ze stejného důvodu
jako informace vyplývající z prohlášení společnosti ABB, přestože pan M. na rozdíl od ABB nemůže mít osobní zájem na přiznání
co největšího významu protiprávnímu jednání soutěžitelů společnosti ABB. Téže úvahy se krom toho použijí na prohlášení pana
V.-A., bývalého zaměstnance společnosti ABB, jehož Komise vyslechla za stejných podmínek, jaké byly popsány v předchozím odstavci
v případě pana M.
Co se týče obsahu prohlášení pana M., je třeba uvést, že tento poukázal na fakt, že zásada ochrany domácích trhů měla pro
uzavření kartelové dohody prvořadý význam a že tato dohoda by bez dodržování této zásady nemohla fungovat.
Podle pana M. byly právě z tohoto důvodu při určování kvót různých dotčených podniků v době vytvoření kartelové dohody v roce
1988 příslušné domácí trhy japonských a evropských výrobců, a sice Japonsko jako domácí trh japonských podniků a také Německo,
Francie, Švédsko, Švýcarsko a Itálie jako domácí trhy evropských podniků, vyloučeny z hodnocení podílů na trhu vlastněných
každým podnikem.
Pan M. rovněž uvedl, že evropské země, jiné než „domovské země“, byly vyloučeny ze systému rozdělování projektů stanoveného
dohodou GQ, aby neovlivňovaly fungování určitých koluzních praktik, ke kterým v průběhu let došlo mezi různými výrobci na
místní úrovni. Naopak objem zakázek, které získal každý výrobce, se zohlednil pro účely kontroly dodržování celosvětových
kvót evropské a japonské skupiny a kvót každého podniku.
Pan M. se mimoto domníval, že neexistovaly nepřekonatelné technické nebo obchodní překážky vstupu japonských podniků na evropský
trh, a také, že takový vstup by byl v střednědobém horizontu možný prostřednictvím určitých investic. Dle jeho názoru proto
japonské podniky nepronikly na evropský trh spíše z důvodu dodržování pravidel kartelové dohody, než z technických důvodů.
V otázce hodnověrnosti svědectví pana M. je třeba zohlednit skutečnost, že během téměř celé doby trvání kartelové dohody,
a sice od roku 1988 do roku 2002, byl jedním ze zástupců společnosti ABB v rámci této dohody, zatímco společnost ABB byla
jedním z hlavních účastníků kartelové dohody. Byl tedy přímým svědkem okolností, které uvedl. Jeho svědectví tedy v zásadě
musí být kvalifikováno jako důkaz s vysokou důkazní hodnotou.
Krom toho jsou prohlášení pana M. soudržná a jasná, přestože si nevzpomíná na všechny faktické detaily provádění kartelové
dohody, jíž se během čtrnácti let účastnil na účet společnosti ABB. Přitom ve svědectví pokrývající takové období musí být
skutečnost, že v těchto prohlášeních mohou existovat určité menší nepřesnosti, považována za normální.
Je proto třeba přiznat prohlášením pana M. zvýšenou hodnověrnost, bez ohledu na výše uvedenou skutečnost, že musí být posouzena
jako prohlášení uskutečněná jménem společnosti ABB.
Toto posouzení není zpochybněno argumenty vznesenými společností Siemens, aby popřela hodnověrnost svědectví pana M., a to
zejména prostřednictvím údajných rozporů mezi tímto svědectvím a svědectvím pana V.-A.. Tvrzení společnosti Siemens, podle
něhož pan V.-A. zaprvé uvedl, že členské státy EHP byly z působnosti dohody GQ vyloučeny ze stejného důvodu jako severoamerické
státy a zadruhé Komise neprokázala, v jaké míře bylo svědectví pana V.-A. méně věrohodné než svědectví pana M., nemůže obstát,
protože svědectví pana V.-A. neprotiřečí svědectví pana M.
V tomto ohledu je třeba uvést, že pan V.-A. sám ve svém prohlášení ze dne 21. září 2005 tvrdil, že se mezi rokem 1997 a 1998
účastnil pouze šesti až deseti schůzek na operativní úrovni, měl omezené informace a byl v tomto ohledu závislý na panu M.,
který jako jediný disponoval určitými informacemi, zejména co se týče vyloučení Severní Ameriky a Evropy z působnosti dohody
GQ.
Dále pan V.-A. poukázal na rozdíl mezi vyloučením Severní Ameriky a vyloučením Evropy, přičemž upřesnil, že Spojené státy
byly vyloučeny kvůli obavám, že budou vystaveny přísným sankcím, jež v této zemi hrozí účastníkům kartelových dohod, zatímco
předpokládal, že podniky účastné na kartelové dohodě skutečně projednávaly evropské projekty, ale nikoliv v rámci schůzek,
kterých se účastnil on sám.
Pan V.-A. konečně uvedl, že na schůzkách, jichž se účastnil, byl svědkem sporů mezi zástupci skupiny japonských výrobců a skupiny
evropských výrobců ohledně údajných snah japonských výrobců proniknout na evropské trhy v rozporu s dohodou zakazující jim
soutěžit s evropskými výrobci v západní Evropě. Upřesnil rovněž, že neviděl žádnou nepřekonatelnou technickou nebo obchodní
překážku toho, aby japonští výrobci mohli proniknout na evropské trhy.
Na základě omezených znalostí o fungování kartelové dohody, jimiž podle vlastních slov disponoval, jsou tedy prohlášení pana
V.-A. slučitelná s prohlášeními pana M. a v určitých ohledech je dokonce potvrzují, a to zejména co se týče rozdělení trhů
mezi evropskými a japonskými výrobci. I když to Komise v napadeném rozhodnutí neupřesnila výslovně, představuje svědectví
pana V.-A. spíše důkaz v neprospěch společnosti Siemens, než v její prospěch. Proto musí být argument společnosti Siemens,
vycházející z rozporu mezi svědectvími pana M. a V.-A., zamítnut.
V důsledku toho jsou prohlášení pana M., jež jsou velmi hodnověrná, důkazem existence zásady ochrany „domovských zemí“ s cílem
vyhradit evropské trhy mimo „domovské země“ evropským výrobcům a s cílem zohlednit objem prodejů v těchto zemích pro účely
dodržování celosvětových kvót. Jak již nicméně bylo uvedeno v bodě 70 výše, musí být prohlášení pana M. ze stejného důvodu
jako prohlášení společnosti ABB podepřena dalšími důkazy, aby mohla představovat dostatečný důkaz existence a dosahu společné
dohody.
K prohlášením společnosti Fuji
Společnost Fuji prohlásila, že věděla o obecné dohodě, na jejímž základě japonští výrobci nesměli vstoupit na evropský trh.
Poukazuje však na to, že na evropský trh nevstoupila především kvůli tomu, že nemohla vážně usilovat o dodávání PISP v Evropě
z jiných důvodů, zejména z důvodu vlastního omezeného podílu na celosvětovém trhu, který neodůvodňoval vynaložení ztracených
nákladů nezbytných pro rozvoj evropské základny. Uvádí, že v jediném projektu PISP, který společnost Fuji uskutečnila v Evropě,
a sice v projektu v České republice v roce 1995, jednala jako subdodavatel jiné japonské společnosti, která dotčený PISP dodala
do Japonska. Proto tento projekt považuje za projekt PISP v Japonsku a domnívá se, že neprokazuje její obecnou schopnost dodávat
do Evropy.
Společnost Siemens v tomto ohledu uvádí, že toto prohlášení společnosti Fuji bylo poskytnuto až po jednání uvedeném v bodě
9 výše, to znamená v okamžiku, kdy již Fuji nebyla schopna poskytnout nestranné a objektivní svědectví. Přitom podle judikatury
jsou platnými důkazními prostředky pouze ty dokumenty, které byly citovány nebo uvedeny v oznámení námitek (viz rozsudky Soudního
dvora ze dne 3. července 1991, AKZO v. Komise, C 62/86, Recueil, s. I 3359, bod 21, a Tribunálu ze dne 16. prosince 2003,
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied et Technische Unie v. Komise, T 5/00 a T
6/00, Recueil, s. II 5761, bod 34, a citovaná judikatura).
Tato námitka nemůže obstát. Oznámení námitek totiž dotčeným osobám musí umožnit skutečně zjistit, jaké chování jim Komise
vytýká, a tento požadavek je dodržen ve chvíli, kdy konečné rozhodnutí dotčeným osobám nepřičítá protiprávní jednání, která
nebyla uvedena v oznámení námitek, a uplatňuje pouze skutkové okolnosti, ke nimž se dotčené osoby měly příležitost vyjádřit
(rozsudek Soudního dvora ze dne 15. července 1970, ACF Chemiefarma v. Komise, 41/69, Recueil, s. 661, bod 94; rozsudky Tribunálu
ze dne 30. září 2003, Atlantic Container Line a další v. Komise, T 191/98, T 212/98 až T 214/98, Recueil, s. II 3275, bod
138, a ze dne 29. dubna 2004, Tokai Carbon a další v. Komise, T 236/01, T 239/01, T 244/01 až T 246/01, T 251/01 a T 252/01,
Recueil, s. II 1181, bod 47).
Jakkoliv je tedy pravda, že protiprávní jednání vytýkaná v rozhodnutí podniku se nemohou lišit od protiprávních jednání uvedených
v oznámení námitek, totéž neplatí pro uplatněné skutkové okolnosti, neboť v jejich případě postačuje, aby dotčené podniky
měli možnost vyjádřit se ke všem skutkovým okolnostem uplatněným v jejich neprospěch. Jak totiž bylo rozhodnuto, žádné ustanovení
nezakazuje, aby Komise stranám po zaslání oznámení námitek zpřístupnila nové písemnosti, o nichž se domnívá, že podporují
její tvrzení, s tou výhradou, že musí podnikům poskytnout čas nutný pro předložení jejich stanoviska v tomto ohledu (rozsudek
Tribunálu ze dne 20. března 2002, LR AF 1998 v. Komise, T‑23/99, Recueil, s. II‑1705, bod 190; viz rovněž v tomto smyslu rozsudek
Soudního dvora ze dne 25. října 1983, AEG-Telefunken v. Komise, 107/82, Recueil, s. 3151, bod 29).
Přitom v projednávaném případě je nesporné, že Komise dopisem ze dne 25. srpna 2006 předala společnosti Siemens prohlášení
společnosti Fuji a vyzvala ji, aby předložila své komentáře k tomuto prohlášení. Uvedená prohlášení dále neobsahovala výtky
vůči společnosti Siemens, jež by oproti výtkám uvedeným v oznámení námitek byly nové, ale obsahovala pouze nový důkaz na podporu
výtky, která již byla v oznámení námitek použita, a sice skutečnost, že existovala obecná dohoda mezi japonskými a evropskými
výrobci, podle níž japonští výrobci nesměli pronikat na evropský trh.
Z tohoto důvodu nemohou být prohlášení společnosti Fuji použita jako důkazy v neprospěch společnosti Siemens.
V otázce hodnověrnosti, již je třeba přičíst prohlášením společnosti Fuji, je třeba uvést, že vzhledem k tomu, že tato společnost
přinejmenším nepřímo připustila, že její nepřítomnost na evropském trhu byla zčásti zapříčiněna obecnou dohodou, uznala skutečnost,
již mohla Komise použít v její neprospěch. Přitom již bylo rozhodnuto, že prohlášení, která jsou v rozporu se zájmy prohlašujícího,
musí být v zásadě považována za zvlášť věrohodné důkazní materiály (rozsudek JFE Engineering a další v. Komise, bod 49 výše,
bod 211).
To nadále platí, i když v projednávaném případě společnost Fuji požádala o použití oznámení o spolupráci. Prohlášení Fuji
totiž zaprvé nebyla učiněna v rámci této žádosti, ale v odpovědi na oznámení námitek, i když tyto dva dokumenty byly vyhotoveny
téměř současně. Zadruhé nemá uznání společnosti Fuji, že byla obeznámena s rozdělením evropských a japonských trhů, výlučně
obviňující povahu ve vztahu k dalším podnikům – to je okolnost, která by musela vést k tomu, že by se s jejím prohlášením
zacházelo obezřetně – obsahuje však rovněž její uznání vlastního protiprávního jednání. Za těchto okolností je třeba mít za
to, že v projednávaném případě musí prohlášení společnosti Fuji požívat vysokou hodnověrnost.
Co se nakonec týče obsahu prohlášení společnosti Fuji, je třeba zdůraznit, že v tomto prohlášení se Fuji neomezuje na uznání
rozdělení trhů mezi evropskými a japonskými výrobci, ale uvádí rovněž podrobnosti týkající se příslušných cílů podniků účastných
na kartelové dohodě, jež umožňují vyvodit další závěry. Společnost Fuji totiž uvádí, že co se jí týče, nebyla obecná dohoda
hlavním důvodem jejího neproniknutí na evropský trh a uvádí řadu důvodů, jež podle ní při této volbě měly větší váhu. Zejména
argument, že její podíl na celosvětovém trhu byl příliš slabý, než aby odůvodnil ztracené náklady nezbytné pro rozvoj evropské
základny, umožňuje dospět k závěru, že japonští – a opačně evropští výrobci – s vyšším podílem na trhu, by byli schopní překonat
technické a obchodní překážky vstupu na chráněné trhy příslušných skupin výrobců a zhodnotit takovou investici. Z tohoto pohledu
platí, že o co větší podíl určitého podniku na trhu, o to méně významný je pro tento podnik argument vycházející z technických
a obchodních překážek, a naopak větší význam má zákaz proniknout na trhy jiné skupiny výrobců ujednaný v rámci obecné dohody.
Odkáže-li se přitom na podíly na trhu uvedené Komisí v bodech 484 až 488 odůvodnění napadeného rozhodnutí, jež se opírají
o prodejní číselné údaje uvedené samotnými podniky a které v projednávaném případě nejsou zpochybněny, jeví se, že společnost
Fuji byla zdaleka nejmenším z výrobců PISP účastných na kartelové dohodě, s maximálně 2 % celosvětového obratu připadajícího
na projekty PISP. Podíly jiných japonských výrobců na trhu byly jasně vyšší a zahrnovaly mezi 15 a 20 % pro Melco, mezi 8
a 12 % pro Toshiba a mezi 4 a 7 % pro Hitachi. Siemens sama vlastnila podíl na trhu ve výši mezi 23 a 29 %. Proto prohlášení
společnosti Fuji umožňuje dospět k závěru, že ochrana evropských a japonských trhů ve prospěch evropských, respektive japonských
výrobců, měla pro většinu dotyčných podniků význam, neboť jejich podíl na trhu, který byl jasně vyšší než podíl společnosti
Fuji, by jim umožnil snadněji nést náklady proniknutí na trhy jiné skupiny výrobců.
Mimoto je třeba uvést, že Komise nezpochybňuje existenci technických a obchodních překážek vstupu na příslušné trhy evropské
a japonské skupiny, ale úvahu, podle níž tyto překážky nemohly být překonány výnosným způsobem. Opírá se v tomto ohledu o dva
projekty PISP v České republice. První získala Fuji a druhý byl předmětem nabídky společnosti Melco, což Siemens nezpochybnila.
Toto ukazuje, že nepřekonatelné technické a obchodní překážky vstupu japonských výrobců na evropské trhy neexistovaly, což
podporuje argument Komise, podle něhož měly podniky účastné kartelové dohodě subjektivní zájem na tom, aby se výrobci druhé
skupiny tyto překážky nesnažili překonat.
V důsledku toho představují prohlášení společnosti Fuji důkaz o rozdělení evropských a japonských trhů ve prospěch příslušných
skupin výrobců, který je ve velké míře hodnověrný.
K prohlášením společnosti Hitachi
Hitachi prohlásila, že projekty PISP v Evropě, které byly rozděleny mezi evropskými výrobci, zapadaly do společné „evropské“
kvóty v rámci dohody GQ, a z tohoto důvodu byli japonští výrobci až do roku 1999
ex post
informováni o výsledku rozdělení projektů PISP v Evropě mezi evropskými výrobci. Ve své odpovědi na oznámení námitek Hitachi
totiž uvedla toto :
„Společnost Hitachi potvrzuje, že před rokem 1999 evropští výrobci PISP japonským výrobcům PISP oznamovali podrobnosti o projektech
PISP, které měli dodávat v Evropě. Hitachi dále potvrzuje, že cílem této komunikace bylo zajistit, aby byla zohledněna hodnota
evropských projektů v dohodě o kvótách projektů mimo Evropu, které mají v souladu s dohodou GQ být přiděleny evropským a japonským
výrobcům […]
Abychom si uvědomili, že tento mechanismus neměl v době, kdy platil (a sice před rokem 2002), praktický význam, je třeba zdůraznit,
že podrobné oznamování projektů v Evropě v rámci kartelové dohody GQ nebylo vázáno na jakýkoliv souhlas japonských výrobců
nevstupovat na evropský trh a ani existenci takového souhlasu neprokazuje, neboť žádná „obecná dohoda“ neexistovala. Možná
ještě významnější je v každém případě fakt, že přidělování evropských projektů PISP podle evropské kartelové dohody v žádném
případě „nevyplývalo“ z komunikace mezi evropskými a japonskými výrobci PISP, jak tvrdí Komise. Veškerá komunikace mezi evropskými
a japonskými výrobci PISP se uskutečňovala poté, co došlo k přidělení evropských projektů PISP.“
Toto prohlášení je poučné v několika ohledech. Společnost Hitachi zaprvé výslovným potvrzením, že projekty PISP v Evropě uskutečněné
evropskými výrobci byly započítávány k jejich celkové kvótě v rámci dohody GQ, potvrzuje tvrzení Komise, podle něhož se evropští
výrobci, mezi nimi společnost Siemens, dohodli o projektech v rámci společného trhu (během prvních let fungování kartelové
dohody nebyla Východní Evropa dosud jako trh přístupná) a podle něhož proto kartelová dohoda měla účinky v rámci společného
trhu a EHP.
Zadruhé prohlášení společnosti Hitachi nezávisle na vůli autora představuje rovněž nepřímý důkaz na podporu tvrzení Komise,
podle něhož byly evropské trhy celkově vyhrazeny evropským výrobcům. Hitachi totiž opakovaně trvá na okolnosti, podle níž
byli japonští výrobci informování
ex post
. Zaprvé z toho vyvozuje závěr, že se japonští výrobci nepodíleli na koluzních praktikách evropských výrobců na evropských
trzích. Zadruhé se domnívá, že uvedená informace nijak nesouvisí se závazkem japonských výrobců nevstupovat na evropské trhy,
ani takový závazek neprokazuje, a zpochybňuje existenci obecné dohody.
Přitom okolnost, kterou Hitachi rovněž připustila, podle níž byly projekty PISP v Evropě rozdělené mezi evropské výrobce zaúčtovány
do celosvětové kvóty, nelze rozumně vysvětlit v případě, že by evropské trhy pro japonské výrobce z technických a obchodních
důvodů nebyly v každém případě přístupné. V takovém případě by totiž evropští výrobci neměli žádný důvod souhlasit se zahrnutím
těchto projektů do jejich celosvětových kvót, což by nutně vedlo ke snížení počtu a hodnoty projektů PISP na světových trzích,
jež si v rámci kartelové dohody mohli nárokovat. Naopak skutečnost, že s touto protihodnotou souhlasili, prokazuje, že neproniknutí
japonských výrobců na evropské trhy mělo pro evropské výrobce hodnotu, která mohla uvedenou protihodnotu odůvodňovat.
V otázce hodnověrnosti prohlášení Hitachi je třeba uvést, že tato společnost požádala, aby se na ni použilo oznámení o spolupráci.
Její prohlášení by se tedy měla posuzovat opatrně a v rozsahu, v němž mají výhradně obviňující povahu ve vztahu k ostatním
podnikům. Tak tomu však v projednávaném případě není. Závěr, který lze vyvodit z prohlášení společnosti Hitachi, podle něhož
japonští výrobci souhlasili s neproniknutím na evropské trhy, je totiž v rozporu jak se zájmy společnosti Hitachi, tak se
zájmy dalších účastníků kartelové dohody, neboť potvrzuje skutečnost, která může být použita v její neprospěch. Dále si Hitachi
zjevně neuvědomovala všechny závěry, které bylo možné vyvodit z obsahu jejího prohlášení, zejména co se týče vyhrazení evropských
trhů ve prospěch evropských výrobců, což hodnověrnost jejího prohlášení zvyšuje.
Z toho vyplývá, že prohlášením společnosti Hitachi je třeba přiznat vysokou hodnověrnost.
K nezpochybnění ze strany společností Areva, Alstom a skupiny VA Tech
V případě nezpochybnění ze strany společností Areva, Alstom a skupiny VA Tech je třeba konstatovat, že písemnosti ze spisu
buď neodůvodňují přiznat této skutečnosti velkou důkazní hodnotu, nebo neumožňují podpořit tvrzení Komise.
Komise v bodě 125 odůvodnění napadeného rozhodnutí v otázce společností Area a Alstom uvádí, že tyto společnosti nezpochybnily
obecnou dohodu směřující k dodržování tradičních privilegovaných postavení na domácích trzích podniků účastných na kartelové
dohodě, a to ani v jejich příslušných odpovědích na oznámení námitek, ani v jejich následných prohlášeních ze dne 21., respektive
z 26. listopadu 2006, poté, co obdržely odpověď společnosti Fuji, jež uznává obecnou dohodu. Nicméně Siemens ani Komise se
ve svých písemnostech před Tribunálem nezabývaly tím, že společnosti Areva a Alstom tuto dohodu nezpochybnily. Za těchto podmínek
je třeba se domnívat, že tato otázka není součástí sporu.
Komise v bodě 125 odůvodnění napadeného rozhodnutí v otázce skupiny VA Tech uvádí, že tato ve své odpovědi na oznámení námitek
otevřeně nezpochybnila informace týkající se obecné dohody. V tomto ohledu je zaprvé třeba konstatovat, že uvedená odpověď
není obsažena ve spisu a Tribunál disponuje jen citací z odpovědi, již Komise učinila v poznámce pod čarou č. 79 napadeného
rozhodnutí v tomto znění: „Jak bude podrobně prokázáno níže, japonští výrobci by i bez údajné obecné dohody nevstoupili na
evropský trh, a to z důvodu významných překážek vstupu“. Zadruhé je třeba uvést, že pouhá skutečnost, že společnost otevřeně
nezpochybnila určité skutečnosti, má jen velmi omezenou důkazní hodnotu, a to tím spíše, že kontext nezpochybnění nelze ověřit
pouze na základě takovéto ojedinělé citace. Zatřetí je třeba poznamenat, že tato citace, i v případě, že je posuzována samostatně,
nemá obsah, který jí Komise přisuzuje. V této souvislosti je třeba poukázat na pojem „údajná“ použitý skupinou VA Tech pro
kvalifikaci obecné dohody. Z použití tohoto pojmu vyplývá, že ačkoliv skupina VA Tech existenci takové dohody výslovně nezpochybnila,
neznamená to, že jí připustila, byť i jen implicitně. Citovaná pasáž naopak musí být vykládána jako implicitní zpochybnění
existence obecné dohody.
Údajné nezpochybnění obecné dohody společnostmi Areva, Alstom a skupinou VA Tech tedy nemůže být použito jako důkaz potvrzující
tvrzení Komise o vyhrazení evropských trhů evropským výrobcům a o ochraně „domovských zemí“.
K seznamu projektů PISP v Evropě
V otázce seznamu jedenácti projektů PISP uplatněného Komisí v bodě 164 odůvodnění napadeného rozhodnutí se ve skutečnosti
jedná o výňatek ze seznamu projektů PISP diskutovaných v rámci kartelové dohody v období mezi rokem 1988 a 1999, nazvaného
„Enquirylist1“ a předloženého ABB (dále jen „celkový seznam“), který obsahuje zejména údaje o konečných termínech pro předkládání
nabídek, o podnicích, které projevily zájem na každém z těchto projektů a o výsledku diskusí v rámci kartelové dohody (a sice
přidělení účastníku kartelové dohody nebo stanovení minimální cenové úrovně).
Podle těchto údajů získal šest z jedenácti projektů PISP v Evropě obsažených v celkovém seznamu zakázku podnik, jemuž byl
projekt přidělen v rámci kartelové dohody, což se v případě ABB a Siemens stalo třikrát. Pro pět dalších projektů obecný seznam
upřesňuje, že nebyly přiděleny jednomu z podniků účastných na kartelové dohodě, ale byly předmětem dohody o nižší cenové úrovni,
což znamená, že se evropské podniky účastné na kartelové dohodě dohodly na minimální ceně, kterou by navrhly v rámci jejich
případných reakcí na dotčené nabídkové řízení.
Společnost Siemens se nejprve pokusila obecně zpochybnit věrohodnost informací obsažených ve společném seznamu, aniž však
výslovně zpochybnila existenci projektů, které se na něm nacházely, nebo zejména existenci jedenácti projektů PISP v Evropě,
které jsou v něm uvedeny, a dále ani skutečnost, že tyto projekty se projednávaly v rámci kartelové dohody.
V tomto rámci Siemens zejména tvrdila, že určitý počet projektů se uvádí opakovaně, že řada projektů nebyla nikdy provedena
a že v celkovém seznamu se nikde není uvedeno, že jí byl projekt PISP přidělen v rámci EHP. Ve dvou případech, kdy dotčený
projekt získala, to vyplynulo ze soutěžních postupů. Siemens krom toho odkazuje na analýzu celkového seznamu, již provedla
nezávislá společnost, prokazující zejména fakt, že projekty PISP v rámci EHP nebyly předmětem systému rozdělování fungujícího
srovnatelně se systémem stanoveným dohodou GQ a dohodou EQ.
V rámci odpovědi na písemné otázky Tribunálu před jednáním společnost Siemens navíc zpochybnila, že jedenáct projektů PISP,
obsažených na celkovém seznamu, bylo předmětem vzájemné shody v rámci kartelové dohody.
Tato tvrzení budou přezkoumána níže v bodech 116 až 138.
–       K původu a datu vypracování celkového seznamu, jakož i k jeho kvalifikaci jako důkazu
Jak uvádí společnost Siemens, je třeba konstatovat, že nebylo možné s jistotou určit původ a datum vypracování celkového seznamu.
V tomto ohledu je však třeba poznamenat, že jak to vyplývá z bodu 88 odůvodnění a poznámky pod čarou č. 21 napadeného rozhodnutí,
předložila společnost ABB celkový seznam dne 7. května 2004, tedy den po datu 6. května 2004, uvedeném v hlavičce na první
straně seznamu, datu, které je tedy velmi pravděpodobně buď dnem vyhotovení nebo dnem vytištění. Dále je třeba uvést, že společnost
ABB oproti ostatním účastníkům kartelové dohody v uvedeném seznamu využívala dodatečný kód. Evropští účastníci – s výjimkou
společnosti ABB – a japonští účastníci jsou totiž v tomto seznamu uvedeni ve sloupci „Účastník“ ve dvou skupinách pod příslušnými
kódy, jak jsou používány v rámci kartelové dohody. Naopak společnost ABB se podle vyjádření pana M. při jeho slyšení Komisí
dne 23. září 2005 „skrývá“ ve sloupci nazvaném „GCs“, v zásadě určeném k uvedení případných obecných smluv. Podle údajů pana
M. se jednalo o opatrnost v návaznosti na šetření vedené vůči společnosti ABB ze strany švédského orgánu pro hospodářskou
soutěž.
Tyto dvě okolnosti umožňují předpokládat, že společnost ABB celkový seznam původně vypracovala pro účely vlastní vnitřní kontroly
kartelové dohody, a znovu jej pak vytiskla pro účely předložení Komisi. Je tedy třeba opřít se o tuto domněnku, která je krom
toho pro Siemens nejvýhodnější a v souladu s prohlášeními této společnosti, která popírá, že je autorem celkového seznamu.
Jak tedy uvádí společnost Siemens, je třeba celkový seznam kvalifikovat jako součást prohlášení společnosti ABB. Jak bylo
uvedeno, nemůže být kvalifikován jako listinný důkaz, vzhledem k tomu, že celkový seznam byl buď společností ABB vypracován
nebo vytištěn z interního elektronického souboru, a to v úzkém časovém kontextu s prohlášeními, která učinila pro účely žádosti
o osvobození od pokut na základě oznámení o spolupráci. Z toho vyplývá, že úvahy uvedené v bodě 64 až 67 výše ohledně důkazní
hodnoty prohlášení ABB platí rovněž ohledně celkového seznamu. Informace vyplývající z celkového seznamu především nemohou
sloužit na podporu prohlášení ABB, ale naopak musí být v souladu s judikaturou připomenutou v bodě 66 výše samy podpořeny
jinými důkazy.
–       Ke tvrzení, podle kterého nebyly projekty PISP v Evropě uvedené v celkovém seznamu projednávány v rámci kartelové dohody
Jak již bylo uvedeno v bodě 110 výše, společnost Siemens v rámci odpovědi na písemné otázky Tribunálu před jednáním poprvé
zpochybnila, že jedenáct projektů PISP v Evropě, obsažených v celkovém seznamu, bylo předmětem vzájemné shody v rámci kartelové
dohody. V návaznosti na otázku položenou v tomto ohledu na jednání uvedla, že tuto skutečnost již zpochybnila ve správním
řízení před Komisí a v žalobě. Žaloba však v tomto ohledu obsahuje jen skutečnosti uvedené v bodě 109 výše a i za předpokladu,
že Siemens toto zpochybnění uplatnila již ve správním řízení, nemůže to napravit nezpochybnění před Tribunálem ve fázi žaloby.
Tvrzení společnosti Siemens, podle něhož jedenáct projektů PISP v Evropě, obsažených v celkovém seznamu, nebylo předmětem
diskusí v rámci kartelové dohody, je tedy třeba v souladu s čl. 48 odst. 2 jednacího řádu odmítnout jako opožděné.
Dále je třeba zdůraznit podrobnost informací obsažených v celkovém seznamu. Ten totiž obsahuje zejména údaje týkající se vlastností
vybavení, jež je třeba dodat pro dotčené projekty, den stanovený pro předkládání nabídek, data projednání v rámci kartelové
dohody, projevy zájmů o projekty ze strany různých účastníků kartelové dohody, totožnost případného úspěšného uchazeče nebo
uvedení skutečnosti, že bylo rozhodnuto o minimální cenové úrovni a případně údaj o tom, že projekt skutečně získal úspěšný
uchazeč. Není možné připustit, aby byly tak různé a přesné údaje zpochybněny pouhým tvrzením, podle něhož jedenáct projektů
PISP v Evropě nebylo předmětem vzájemné shody v rámci kartelové dohody.
V této souvislosti je nutné připomenout, že Siemens nezpochybňuje převzetí úlohy evropského tajemníka kartelové dohody během
doby mezi lety 1988 a 1999. Musela tedy nezbytně vědět o všech projektech, o nichž se v rámci evropské skupiny výrobců jednalo,
a proto musela být na základě vlastních spisů schopna podrobně a jednotlivě zpochybnit projekty uvedené společností ABB v případě,
že se jednalo o chybu. Skutečnost, že Siemens tuto příležitost nevyužila ani nevysvětlila, čím jí v tom bylo zabráněno, tedy
umožňuje konstatovat, že Siemens platně nezpochybnila skutečnost, že projekty obsažené v celkovém seznamu, a zejména jedenáct
projektů v rámci EHP, bylo předmětem vzájemné shody v rámci kartelové dohody.
Jako nesprávné je třeba zamítnout tvrzení Siemens v rámci její odpovědi na písemné otázky položené před jednáním Tribunálem,
podle něhož se v době rozhodné z hlediska skutkového stavu mělo jedenáct dotčených projektů uskutečnit mimo EHP. Mezi těmito
jedenácti projekty, projednávanými v rámci kartelové dohody mezi lety 1992 a 1998, se totiž nachází tři projekty ve Španělsku,
jeden projekt v Dánsku, jeden projekt v Irsku a jeden projekt v Portugalsku, přičemž všechny tyto státy přistoupily ke Společenství
před rokem 1988. Rovněž dva projekty ve Finsku z roku 1994 a 1995 jsou nepochybně pokryty dohodou o EHP, respektive Smlouvou
o ES, neboť Finská republika je členem EHP ode dne 1. ledna 1994 a členem Společenství od 1. ledna 1995. Podobné zjištění
se uplatní v případě projektu na Islandu a dvou projektů v Norsku, jež se všechny datují z roku 1998, kdy Islandská republika
a Norské království byly členy EHP. Všechny tyto země tak v okamžiku diskuse o dotčeném projektu byly buď součástí společného
trhu, nebo EHP.
Krom toho je třeba odmítnout tvrzení společnosti Siemens, podle něhož je celkový seznam „nejasný“. Je pravda, že tento seznam,
vyhotovený ve formě tabulky, užívá různé kódy složené z čísel nebo písmen. Nicméně vysvětlení k těmto kódům poskytl Komisi
zejména svědek M. při slyšení dne 23. září 2005, a s ohledem na tato vysvětlení je třeba mít za to, že celkový seznam poskytuje
jasný obraz způsobu zacházení s projekty PISP v rámci kartelové dohody.
–       K projektům, které byly údajně opakovaně uvedeny nebo nebyly provedeny
Společnost Siemens tvrdí, že některé projekty obsažené v celkovém seznamu jsou uvedeny opakovaně. V tomto ohledu je třeba
zdůraznit, že ani za předpokladu opodstatněnosti tohoto tvrzení, to nijak neovlivňuje relevanci a hodnověrnost celkového seznamu,
a tedy jeho důkazní hodnotu. Siemens totiž na jedné straně neupřesňuje, o které projekty se jedná, ani neuvádí, zda se jedná
o jedenáct projektů PISP v západní Evropě – přičemž Komise se v rozhodnutí zvláště opírá pouze o tyto projekty, a ty jsou
tedy jedinými projekty relevantními pro účely přezkumu napadeného rozhodnutí. Na druhé straně nemůže skutečnost, že seznam
složený z více než 1 500 záznamů může obsahovat nějaké chyby, nemůže připravit o věrohodnost celý uvedený seznam.
Co se týče tvrzení společnosti Siemens, podle něhož některé projekty obsažené v celkovém seznamu nebyly nikdy provedeny, je
třeba zdůraznit, že Siemens neupřesňuje, o které projekty se jedná. Ani za předpokladu opodstatněnosti takovéhoto tvrzení
nemůže každopádně neprovedení některých projektů vyloučit uplatnění článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP na podniky, které
v rámci kartelové dohody manipulovali s nabídkovými řízeními týkajícími se těchto projektů.
–       K nízkému počtu projektů PISP v Evropě zapsaných na celkovém seznamu
Společnost Siemens uvádí, aniž jí Komise protiřečí, že z více než 1 500 projektů PISP zapsaných v celkovém seznamu, se pouze
11 projektů mělo realizovat v rámci EHP. Je pravda, že tento nízký počet neodráží význam evropských trhů. Je však třeba mít
za to, že tato okolnost neodůvodňuje nezohlednění informací obsažených v tomto seznamu.
Zaprvé totiž ani ABB ani Komise netvrdily, že celkový seznam obsahuje všechny projekty dotčené kartelovou dohodou. Navíc to,
že se „evropské“ projekty ve velké míře nenacházejí na uvedeném seznamu, se shoduje s tvrzením, podle něhož existovaly „domovské
země“, jež byly od počátku vyhrazeny pro určité podniky, aniž byly projekty uskutečněné v těchto zemích zahrnuty do kvót podle
kartelové dohody. Konečně se Komise dovolávala existence dodatečných kartelových dohod na vnitrostátní úrovni, v rámci nichž
se mohly projednat projekty, přičemž tyto dohody rovněž zmínil svědek pan M.. Tento svědek vysvětlil, že ve většině evropských
zemí, které nebyly domovskými zeměmi, dlouhodobě existovaly místní kartelové dohody mezi různými evropskými výrobci, jejichž
fungování nemuselo být ovlivněno dohodou GQ a dohodou EQ. Proto se rozhodlo o nezahrnutí těchto zemí do postupu přidělování
projektů zavedeného těmito dohodami, ale pouze o registraci přidělení projektů PISP, ke kterým mělo dojít v těchto zemích,
aby se zahrnuly do celosvětové kvóty evropských podniků.
Přitom v případě „domovských zemí“ ani v případě již existujících místních kartelových dohod nebylo nezbytné diskutovat o projektech
PISP, jež měly v rámci celkové kartelové dohody být v těchto zemích, což by mohlo vysvětlit nízký podíl „evropských“ projektů
na seznamu projektů přidělených v uvedeném rámci, zejména ohledně tak významných vnitrostátních trhů jako je Francie, Německo
a Itálie, které podle zjištění Komise byly od počátku kartelové dohody „domovskými zeměmi“.
Aniž je nezbytné vyjádřit se s konečnou platností o existenci údajných dříve existujících místních kartelových dohod, kterou
Siemens zpochybnila, je třeba mít s ohledem na okolnosti projednávaného případu za to, že malý podíl projektů PISP v Evropě,
zapsaných na celkovém seznamu, nebrání tomu, aby byly při posouzení důkazů zohledněny informace obsažené v tomto seznamu,
zejména pak informace týkající se jedenácti projektů PISP v Evropě, které jsou v něm uvedeny.
Jak mimoto Komise poznamenala v žalobní odpovědi, není úvaha společnosti Siemens, zakládající se na údajném úplném vyloučení
evropských trhů – kromě trhů Lichtenštejnska a Islandu – z působnosti kartelové dohody, ani za předpokladu, že by byla prokázána,
schopna vysvětlit, proč celkový seznam obsahuje byť i jen jeden projekt PISP v rámci EHP. Siemens v replice k této věci nezaujala
stanovisko. Siemens se v odpovědi na písemnou otázku Tribunálu v tomto ohledu omezila na zpochybnění toho, že jedenáct projektů
PISP v Evropě, obsažených v celkovém seznamu, bylo předmětem vzájemné shody v rámci kartelové dohody. Jak přitom bylo uvedeno
v bodech 116 a 117 výše, je třeba toto zpochybnění, které bylo vzneseno poprvé ve fázi ústní části řízení, odmítnout.
Z toho vyplývá, že nízký počet projektů PISP v Evropě obsažených v celkovém seznamu nezpochybňuje skutečnost, již prokazuje
uvedený seznam, že projekty PISP v Evropě byly projednávány a přidělovány v rámci kartelové dohody.
–       Ke skutečnosti, že společnosti Siemens nebyly údajně v rámci kartelové dohody přiděleny projekty PISP v EHP
Společnost Siemens uvádí, že celkový seznam neuvádí žádný případ, kdy by jí byl přidělen projekt PISP, který se měl uskutečnit
v rámci EHP. V této souvislosti je nejprve třeba uvést, že i za předpokladu, že by toto tvrzení společnosti Siemens bylo opodstatněné,
neumožňuje to v případě této společnosti vyloučit použití článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP, protože se účastnila protiprávní
kartelové dohody týkající se společného trhu a EHP účastí na diskusích o projektech a rozhodnutích o přidělování těchto projektů
jiným podnikům. Takové jednání totiž samo o sobě, nezávisle na totožnosti podniku, ovlivňuje hospodářskou soutěž, , jemuž
je projekt nakonec přidělen.
V každém případě je tvrzení Siemens, podle něhož celkový seznam neuvádí, že jí byly přiděleny projekty, nesprávné. V bodě
164 odůvodnění napadeného rozhodnutí totiž Komise cituje tři projekty, k nimž Siemens obdržela zakázku, a sice projekt č. 1327,
projekt č. 0140 a projekt č. 0144. Pro dva z těchto projektů, a sice pro projekty č. 0140 a 0144 z celkového seznamu vyplývá,
že Siemens byla jediným podnikem, který měl o dotčené projekty zájem, a že zakázku nakonec obdržela. Naopak pro třetí projekt
s číslem 1327 z celkového seznamu vyplývá, že kromě společnosti Siemens svůj zájem o dotčený projekt projevily i společnosti
ABB a Alstom a projekt byl přidělen Siemens při diskusích v rámci kartelové dohody.
Co se nakonec týče argumentu společnosti Siemens, podle něhož pro dva projekty – které neurčila – pro něž obdržela zakázku,
jež byla výsledkem soutěžních postupů, je věcí Siemens, aby prokázala skutečnost, že zakázky získané za takových podmínek
– a sice po oznámení a diskusích v rámci kartelové dohody – vyplývaly ze soutěžních postupů. V tomto ohledu je třeba zdůraznit,
že i za předpokladu, že by se protiprávní jednání omezovalo na oznámení a projednávání projektů, by nicméně mohlo ovlivnit
hospodářskou soutěž na relevantním trhu. Například celkový seznam neuvádí jiné podniky kromě Siemens, jež by vyjádřily svůj
zájem na projektech č. 0140 a 0144. Proto společnost Siemens po diskusi o těchto projektech v rámci kartelové dohody, konané
dne 25. června, respektive 16. července 1998, věděla, že zde nejsou jiní uchazeči, což jí například umožnilo stanovit pro
své nabídky nejvyšší ceny. Mimoto v takovémto případě – tedy ve chvíli, zájem o projekt projevil pouze jeden z podniků – nebyl
zájem o zvláštní přidělování projektů, jelikož jediný zainteresovaný podnik si mohl být jistý, že projekt získá. Zdá se tedy
zcela přirozené, že účastníci kartelové dohody v těchto případech neprovedly formální přidělovací řízení, což je skutečnost,
která v případě podniku, jenž získal zakázku, nemůže vyloučit použití článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP.
V důsledku toho musí být zamítnut argument společnosti Siemens vycházející z toho, že jí v rámci kartelové dohody nebyly přiděleny
projekty PISP v EHP.
–       K ekonometrické analýze předložené společností Siemens
Společnost Siemens uplatňuje ekonometrickou analýzu celkového seznamu uskutečněnou na její žádost třetí společností (dále
jen „analýza“). Podle ní tato analýza ukazuje, že v celkovém seznamu byla zapsána jen minimální část objemu trhu během dotčeného
období, představující méně než 4 % projektů PISP v evropských zemích mimo „domovské“ země, že projekty PISP v rámci EHP nebyly
předmětem systému rozdělování fungujícího způsobem srovnatelným se systémem stanoveným dohodou GQ a dohodou EQ a že neexistovala
žádná souvislost mezi celkovým seznamem a dohodou GQ. Analýza rovněž prokazuje, že skutečnost, že evropští a japonští výrobci
nevstoupili na příslušné domácí trhy druhé skupiny, nebyla zapříčiněna kartelovou dohodou, ale překážkami přístupu na trhy,
které existovaly nadále i po liberalizaci trhů s energií. Analýza měla konečně rovněž prokázat, že ochrana „domovských zemí“
neexistovala zejména z proto, že jak ABB, tak Siemens byly velmi aktivní na trzích „domovských zemí“, které nebyly jejich.
Komise přitom v projednávaném případě uvedla evropské projekty obsažené v celkovém seznamu jen za účelem prokázání existence
obecné dohody, a nikoliv za účelem prokázání existence skutečných účinků kartelové dohody. Napadené rozhodnutí totiž opřela
hlavně o cíl dohody sankcionované v článku 1 uvedeného rozhodnutí, tedy o omezení hospodářské soutěže. Komise tak nejprve
v bodech 303 a 304 odůvodnění napadeného rozhodnutí konstatovala, že všechny popsané dohody nebo jednání ve vzájemné shodě
měla za cíl omezení hospodářské soutěže ve smyslu článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP a že za těchto okolností bylo pro
účely použití těchto ustanovení nadbytečné zohlednit konkrétní účinky dohody, a pak v bodě 308 odůvodnění uvedeného rozhodnutí
doplnila, že provádění dohody popsaného typu s sebou ze své povahy nese závažné narušení hospodářské soutěže.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury ze samotného textu čl. 81 odst. 1 ES vyplývá, že dohody
mezi podniky jsou zakázány nezávisle na jejich účincích, mají-li protisoutěžní cíl (rozsudky Komise v. Anic Partecipazioni,
bod 43 výše, bod 123, a JFE Engineering a další v. Komise, bod 49 výše, bod 181). Proto se nepožaduje prokázání skutečných
protisoutěžních účinků, je-li prokázán protisoutěžní cíl vytýkaného chování (viz rozsudek Tribunálu ze dne 6. července 2000,
Volkswagen v. Komise, T‑62/98, Recueil, s. II‑2707, bod 178, a citovaná judikatura).
Za těchto podmínek je analýza předložená společností Siemens jako důkaz zaprvé irelevantní v rozsahu, v němž ze své povahy
může poskytnout informace pouze o účincích kartelové dohody, zatímco konstatování porušení čl. 81 odst. 1 ES Komisí se zakládá
hlavně na zjištění kartelové dohody, jež měla za cíl omezit hospodářskou soutěž. I za předpokladu, že by analýza neumožnila
určit projevy kartelové dohody vytýkané Komisí, jak tvrdí společnost Siemens, nemůže to vyvrátit konstatování kartelové dohody
směřující k zabránění, omezení nebo narušení hospodářské soutěže, jelikož existence této dohody je právně dostatečným způsobem
prokázána. Argumentace společnosti Siemens, jež se týká neexistence účinků dotčené dohody, v zásadě sama o sobě nemůže, i kdyby
měla být považována za opodstatněnou, vést ke zrušení článku 1 napadeného rozhodnutí (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního
dvora ze dne 11. ledna 1990, Sandoz Prodotti Farmaceutici v. Komise, C‑277/87, Recueil, s. I‑45; rozsudky Tribunálu ze dne
6. dubna 1995, Ferriere Nord v. Komise, T‑143/89, Recueil, s. II‑917, bod 30 a JFE Engineering a další v. Komise, bod 49 výše,
bod 183).
Zadruhé nemůže analýza být považována za nestranný a nezávislý znalecký posudek, jelikož byla objednána a financována společností
Siemens a vypracována na základě poznatků, jež tato společnost dala k dispozici, aniž přesnost nebo relevance těchto údajů
byla předmětem jakéhokoliv nezávislého ověření. Proto nemůže být analýze přičítána věrohodnost, a tedy ani důkazní hodnota,
která jde nad důkazní hodnotu pouhého zaujatého prohlášení společnosti Siemens.
V důsledku toho musí být zamítnut argument vycházející z výsledků analýzy předložené společností Siemens.
K listinným důkazům
V otázce listinných důkazů se Komise opřela především o dohodu GQ a dohodu EQ s jejími přílohami, o nedatovaný dokument nalezený
při šetřeních Komise v prostorách skupiny VA Tech, nazvaný „Shrnutí diskuse s JJC“, o výměnu dopisů ze dne 18. ledna 1999
mezi pany Wa., J. a B., zaměstnanci skupiny VA Tech, o interní zprávu ze dne 2. prosince 2003, vypracovanou panem We., zaměstnancem
skupiny VA Tech, o dva faxy ze dne 21. července a 18. prosince 2003 zaslané společností ABB společnostem Siemens a Alstom
a o nedatovanou interní zprávu vypracovanou v září 2002 panem Zi., zaměstnancem skupiny VA Tech.
–       K dohodě GQ a dohodě EQ
Nejprve je třeba zdůraznit, že v otázce dohody GQ a EQ a jejich příloh je pravda, jak bylo uvedeno v bodech 55 až 58 výše,
že jejich samotné znění neprokazuje existenci kartelové dohody, která má účinky v EHP – stále s výjimkou Lichtenštejnska a Islandu,
jak bylo uvedeno v bodě 55 výše – dohoda EQ obsahuje dvě ustanovení, která by mohla poskytnout údaje o vlivech kartelové dohody
na společný trh.
Zaprvé článek 2 dohody EQ nazvaný „Oznámení“, stanoví:
„Členové-E oznámí žádosti jako obvykle. Pro účely diskusí se skupinou J, oznámí členové-E žádosti [evropskému tajemníkovi
kartelové dohody] přičemž použijí oznamovací formulář GQ uvedený v příloze 1.“
V tomto ohledu je třeba mít za to, že výraz „jako obvykle“ umožňuje dospět k závěru, že existovala oznámení – a tedy kartelová
dohoda– před uzavřením dohod GQ a EQ, které byly obě uzavřeny dne 15. dubna 1988, což je skutečnost uvedená Komisí v napadeném
rozhodnutí, aniž ji tato zdůraznila a aniž v tomto ohledu stanovila sankce, a kterou společnost Siemens zpochybňuje. Uvedený
výraz totiž nemůže být vykládán tak, že znamená „použitím formuláře stanoveného pro účely dohody GQ“, protože druhá věta článku
2 dohody EQ by tak ve vztahu k první větě byla nadbytečná.
Zadruhé příloha 2 dohody EQ obsahující „komunikační plán“ zejména stanoví, že „[evropský] tajemník [kartelové dohody] oznamuje
automaticky projekty [oznámené evropskými výrobci] [japonské] straně, s výjimkou evropských projektů“ a že „MM. rozhodlo o oznámení
evropských projektů skupině J“. V tomto ohledu je třeba upřesnit, že jak rovněž vyplývá z této přílohy, „MM“ znamená „shromáždění
členů“ (members meeting). Krom toho z přílohy 1 dohody GQ vyplývá, že „skupina E“ a „skupina J“ označují skupinu evropských,
respektive japonských výrobců. Dále dle zjištění Komise v bodě 147 odůvodnění napadeného rozhodnutí, nezpochybněném společností
Siemens, zastávala posledně uvedená společnost úlohu evropského tajemníka kartelové dohody během celé doby její první účasti
na kartelové dohodě od roku 1988 do roku 1999.
Z přílohy 2 dohody EQ tedy zaprvé vyplývá, že projekty PISP v Evropě byly projednávány v rámci skupiny evropských účastníků
kartelové dohody a zadruhé, že s těmito projekty bylo zacházeno jinak, než s projekty PISP ve zbývající části světa, jelikož
nebyly automaticky oznamovány skupině japonských výrobců, ale pouze prostřednictvím zvláštního rozhodnutí shromáždění evropských
členů.
Přitom si taková oznámení nelze představit jako bezdůvodná, i kdyby se připustilo, že se uskutečňovala jen příležitostně prostřednictvím
zvláštního rozhodnutí nebo jen a
posteriori
a úhrnně, jak uvádí Hitachi (viz bod 96 výše). Naopak v rámci kartelové dohody, jakou je dohoda zavedená dohodami GQ a EQ,
je jediným myslitelným důvodem pro uskutečnění takových oznámení fakt, že dotčené číselné údaje slouží k provádění kartelové
dohody. Konkrétněji, vzhledem k tomu, že v projednávaném případě byla většina evropských zemí, jak bylo uvedeno v bodě 55
výše, na základě dohody GQ vyloučena z rozdělování projektů mezi skupinami evropských a japonských výrobců, neexistuje jiné
možné vysvětlení oznamování prodejů uskutečněných evropskými výrobci v těchto zemích než to, že byly zahrnuty do celosvětové
kvóty evropských výrobců v rámci kartelové dohody. Jak již bylo vysvětleno v bodě 98 výše, je přitom zahrnutí prodejů v evropských
zemích – mimo „domovských zemí“ – do celosvětové kvóty zase významným nepřímým důkazem existence závazku japonských výrobců
dle společné dohody, že neproniknou na evropský trh.
V každém případě nemohou argumenty předložené společností Siemens v tomto ohledu obstát. Zaprvé není opodstatněné tvrzení
Siemens, podle něhož se Komise za účelem prokázání účinků kartelové dohody v období let 1988 až 1999 snaží jako důkaz protiprávního
jednání údajně spáchaného v EHP uplatnit případné dohody ve Střední a Východní Evropě, nebo dohody, ke kterým došlo v období
od roku 2002 do roku 2004. Komise se totiž pouze odvolává na diskuse, které zjevně proběhly mezi skupinami evropských a japonských
výrobců ohledně otázky, zda mají být trhy Střední a Východní Evropy, nově přístupné po pádu železné opony v roce 1989, rovněž
vyhrazeny evropským výrobcům. V tomto kontextu vzpomněla v bodech 126 a 127 odůvodnění napadeného rozhodnutí některé projekty
v uvedených zemích, jež byly předmětem diskusí s japonskými výrobci, aby prokázala, že tito výrobci měli v zásadě zájem a možnost
tyto trhy zásobovat. Taková úvaha sama o sobě nemůže být považována za nepřiměřenou.
Zadruhé musí být zamítnut argument Siemens, podle něhož se oznamování skupině japonských výrobců mohlo týkat jen projektů
ve Střední a Východní Evropě. Jak Komise právem uvádí, nebyly tyto země v okamžiku uzavření dohody GQ a dohody EQ přístupné
západním dodavatelům. Proto evropské projekty uvedené v komunikačním plánu musely být uskutečněny v zemích Západní Evropy,
z nichž byla většina – s jedinou výjimkou Švýcarska –od roku 1994 součástí EHP. Rovněž na rozdíl od toho, co tvrdí Siemens,
není teze obhajovaná Komisí nelogická. Komise totiž, jak uvádí Siemens, vůbec netvrdila, že povinnost oznamování byla „automatická“
nebo „závazná“. Naopak pro účely, které Komise tomuto oznámení připisuje, zcela stačilo, že se uskutečnilo úhrnně, a následně
pak na základě zvláštního rozhodnutí shromáždění evropských účastníků kartelové dohody.
Konečně je třeba zdůraznit, že Siemens přesvědčivě nevysvětluje skutečnost, že komunikační plán stanovil, i když nesystematicky
a pouze na základě zvláštního rozhodnutí skupiny evropských výrobců, oznamování projektů PISP v Evropě skupině japonských
výrobců. V odpovědi na otázku Tribunálu Siemens na jednání uvedla, že dotčená oznámení se mohla týkat nanejvýše jedenácti
projektů PISP v Evropě, uvedených Komisí v bodě 164 odůvodnění napadeného rozhodnutí, tedy velmi omezeného počtu projektů
představujících jen 1 % objemu projektů obsažených v celkovém seznamu. Jak přitom bylo uvedeno v bodě 125 výše, malé množství
„evropských“ projektů na celkovém seznamu neznamená, že kartelová dohoda neměla vliv na další projekty v Evropě, ale může
být vysvětleno skutečností, že takové projekty nebylo nezbytné projednávat v rámci obecné kartelové dohody za přítomnosti
japonských výrobců. Proto nemůže být celkový seznam relevantní pro účely stanovení počtu projektů, které byly oznámeny japonským
výrobcům v souladu s komunikačním plánem obsaženým v příloze 2 dohody EQ.
Z toho vyplývá, že příloha 2 dohody EQ představuje platný důkaz pro zjištění Komise, podle něhož byly projekty v Západní Evropě
součástí projektů diskutovaných a rozdělovaných mezi evropskými výrobci a podle něhož japonští výrobci nesměli vstupovat na
evropské trhy výměnou za to, že prodeje uskutečněné evropskými výrobci v těchto zemích budou započteny k jejich celosvětové
kvótě.
–       K dokumentu nalezenému v prostorách skupiny VA Tech, nazvanému „Shrnutí diskuse s JJC“
V bodě 135 odůvodnění napadeného rozhodnutí se Komise odvolala na dokument nalezený v notebooku při šetřeních v prostorách
skupiny VA Tech, nazvaný „Shrnutí diskuse s JJC“ a vytvořený podle Komise dne 10. června 2003. Tento dokument je částečně
těžko srozumitelný, nicméně umožňuje vyvodit určité závěry. Zejména se v něm dvakrát uvádí pojem „dom. země“, který nemůže
být rozumně vyložen jinak, než že znamená „domovské země“. Navíc se v tomto dokumentu odkazuje na „Poslední studii uskutečněnou
v únoru 99 – Exp. mimo E a dom. zemí“, a pro každého z evropských členů identifikovaných prostřednictvím kódů platných od
července 2002, které Siemens nezpochybnila, se uvádí kvóty použitelné před a po „02/99“ (což pravděpodobně znamená únor 1999).
V tomto dokumentu jsou rovněž uvedeny tržní podíly evropských členů na evropských trzích mimo „domovské země“ mezi lety 1988
a 1998 a je vypracován demonstrativní výčet evropských nedomovských zemí („Fin, Dan, Nor, Es, Po, Irl, Bel, Gre, Lux… “).
Co se týče důkazní hodnoty a hodnověrnosti, kterou je tomuto dokumentu třeba přiznat, je třeba zohlednit, že neznámý autor
se v něm vyjadřuje ke skutečnostem, jež nastaly přibližně čtyři roky před dnem vytvoření tohoto dokumentu, a o nichž se pravděpodobně
dozvěděl rovněž od neznámé osoby. Osoba nazvaná „JJC“ totiž nebyla identifikována, tyto iniciály neodpovídají žádné z osob
uvedených Komisí v příloze II napadeného rozhodnutí jako osoby účastnící se kartelové dohody na účet zúčastněných podniků.
Tyto okolnosti sice nemohou tento dokument zbavit jakékoliv důkazní hodnoty, mohou však podnítit určitou obezřetnost ohledně
závěrů, které se z něj mohou vyvodit, zejména v otázce hodnoty, jež má být přiznána v něm obsaženým podrobným údajům, a odůvodňují,
aby se uvedenému dokumentu přiznala pouze střední důkazní hodnota.
Proto je třeba přiznat určitou důkazní hodnotu skutečnosti, že pojem „domovské země“ nejen že je v tomto dokumentu dvakrát
zmíněn, ale že je zde obsažen rovněž demonstrativní výčet nedomovských zemí, a také skutečnosti, že jasně vykazuje, že existoval
rozdíl v režimu použitelném na nedomovské a domovské země v rozsahu, v němž kvóty stanovené v rámci kartelové dohody nebyly
na posledně uvedené použitelné. S ohledem na tento poslední bod je třeba uvést, že kvóty uvedené v dokumentu jako použitelné
„po 02/99“ přesně odpovídají kvótám, které Komise v bodě 145 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvedla na základě jiných důkazů
jako uplatňované na konci první fáze účasti společnosti Siemens na protiprávním jednání.
Dále může být z tohoto dokumentu vyvozeno, že si evropští výrobci v rámci kartelové dohody vyměňovali informace o objemu svých
dodávek v Evropě, mimo „domovských zemí“. Skutečnost, že v rámci podniku náležejícího ke skupině VA Tech (dále jen „podnik
VA Tech“) byly známy přesné číselné údaje o tržních podílech evropských výrobců v Evropě (mimo „domovské země“), a to po dobu
deseti let, totiž nemůže být vysvětlena jinak, než že uvedení výrobci se navzájem informovali o svých prodejích v Evropě mimo
„domovské země“.
–       K dopisům vyměněným dne 18. ledna 1999 mezi pany Wa., J. a B., zaměstnanci skupiny VA Tech
Dne 18. ledna 1999 zaslal pan Wa. e-mail panu J., který ho stejný den vytištěný a s poznámkami zaslal faxem panu B. V tomto
e-mailu, jehož předmětem je „Siemens in UK“, pan Wa. pana J. upozornil, že společnost Siemens vytváří spolek s jinou společností
pro projekty ve Spojeném království, což bylo chápáno jako hrozba a prohlášeno na „UK forum“ za „Bad Behaviour“. Vzhledem
k tomu, že však nebylo získáno žádné vysvětlení, navrhl pan Wa. čekat a zjistit, co se stane. Ve faxu pan J. navrhl reagovat
hrozbou vstupu na německý trh. Dále připomněl stanovisko skupiny VA Tech, podle něhož trh Spojeného království historicky
náležel rovným podílem společnostem Reyrolle a GEC (jejich činnosti v oblasti PISP byly sloučeny s činnostmi Alstom v roce
1989) a že každý podnik, který získal zakázky, musel poskytnout vyrovnání, avšak s politováním, že mechanismy stanovené za
tímto účelem byly slabé.
V rámci odpovědi na písemné otázky Tribunálu Siemens uvádí, že z tohoto dokumentu pouze vyplývá, že podle názoru autora e-mailu
se na trhu Spojeného království jevila jako agresivní soutěžitel. Naopak tento dokument neumožňoval potvrdit existenci chráněných
„domovských zemí“.
Je však zaprvé třeba mít za to, že tato výměna korespondence potvrzuje, že v rámci kartelové dohody existovala ochrana trhu
Spojeného království ve prospěch historických výrobců Reyrolle a GEC, což i přesto, že není použito takového pojmu, může být
v zásadě kvalifikováno jako ochrana „domovské země“. Skutečnost, že další evropští účastníci kartelové dohody na tomto trhu
byli činní, nebrání takovému výkladu, protože zjevně existoval mechanismus vyrovnávání, i když se zdá, že nefungoval uspokojivě.
Zadruhé z faxu vyplývá, že podnik VA Tech se až do té doby držel mimo německý trh – přinejmenším v odvětví 400 kilovoltových
PISP – nikoliv z technických nebo obchodních důvodů, protože vstup na tento trh byl zvažován jako odvetné opatření vůči Siemens.
Z toho je třeba za neexistence jiného věrohodného vysvětlení vyvodit rovněž ochranu německého trhu jako „domovské země“. Zatřetí
z e-mailu vyplývá, že existovalo „UK forum“, na němž se projednávaly problémy týkající se trhu Spojeného království. Aniž
bylo v projednávané věci v tomto ohledu třeba přijmout konečné stanovisko, mohlo se jednat o místní fórum pro postup ve vzájemné
shodě účastníků kartelové dohody činných na tomto trhu.
Jakožto dokumenty vypracované osobami zapojenými do kartelové dohody během doby jejího trvání představuje tato korespondence
důkaz, jehož důkazní hodnota je značně vysoká.
–       K listinným důkazům vztahujícím se ke skutečnostem, ke kterým došlo v období od roku 2002 do roku 2004
Co se týče interní zprávy ze dne 2. prosince 2003, vypracované panem We. a shrnující schůzku, která se konala ve dnech 1.
a 2. prosince 2003, fax ze dne 21. července 2003 zaslaný společností ABB společnostem Alstom a Siemens, týkající se schůzky
ohledně projektů v Německu, fax ze dne 18. prosince 2003, zaslaný ABB společnosti Alstom, týkající se situace na trhu Spojeného
království a nedatované interní zprávy vypracované v průběhu září 2002 panem Zi., je třeba poznamenat, že tyto čtyři dokumenty
se týkají pouze situací a událostí spadajících jasně do období od roku 2002 do roku 2004.
Jak přitom bylo uvedeno v bodě 37 výše, je třeba odmítnout argument Komise, podle něhož bylo legitimní vztáhnout vyjádření
týkající se období let 2002 až 2004 na dřívější období, protože se jedná o jedno a totéž protiprávní jednání. Naopak vzhledem
k tomu, že se po přerušení účasti některých podniků snížily činnosti kartelové dohody během let 1999 až 2002 a že rok 2002
znamenal nový začátek s upraveným systémem, je spíše nezbytné prokázat kontinuitu cílů, účastníků a dosahu kartelové dohody,
aby se prokázalo, že se jednalo skutečně o jediné protiprávní jednání.
V důsledku toho je třeba mít za to, že čtyři dotčené dokumenty nemohou v otázce první fáze účasti společnosti Siemens na protiprávním
jednání od roku 1988 do roku 1999 představovat důkazy.
d)     Závěry k druhé části prvního žalobního důvodu
K účinkům kartelové dohody v rámci EHP
Kartelová dohoda měla účinky v rámci EHP, protože evropští výrobci jednali o projektech PISP v rámci EHP a rozdělili si je.
Tato skutečnost je potvrzena souborem důkazů tvořených prohlášeními ABB, včetně seznamu „evropských“ projektů obsaženého v bodě
164 odůvodnění napadeného rozhodnutí a prohlášení pana M., prohlášeními Fuji a Hitachi, přílohou 2 dohody EQ, dokumentem „Shrnutí
diskuse s JJC“ a výměnou korespondence ze dne 18. ledna 1999. Mezi těmito důkazy mají prohlášení pana M., společností Fuji
a Hitachi, a rovněž příloha 2 dohody EQ a výměna korespondence ze dne 18. ledna 1999 vysokou důkazní hodnotu.
S ohledem na takový soubor shodujících se důkazů nejsou prohlášení Melco uplatněná společností Siemens schopna tento závěr
zpochybnit jako důkaz opaku. Společnost Melco se totiž vyjadřuje především k působnosti globální kartelové dohody, to znamená
ke koordinaci mezi skupinami evropských a japonských výrobců a ke skutečnosti, že v rámci kartelové dohody se nediskutoval
evropský trh nebo projekty PISP na tomto trhu. V tomto ohledu tvrdí, že nemá důkazy o dohodě na evropském trhu. Jakožto japonský
podnik naopak nemohla být informována o diskusích vedených v rámci skupiny evropských výrobců. Přitom výslovně naznačuje možnost,
že jiné podniky, které se účastnili kartelové dohody, mohly rozšířit předmět svých diskusí o další otázky, a dokonce víckrát
zdůraznila, že japonští výrobci museli před začátkem schůzí kartelové dohody čekat na konec jednání mezi evropskými výrobci,
jejichž obsah neznala. Kromě skutečnosti, že Melco zpochybňuje rozdělení evropských a japonských trhů mezi dvěma skupinami
výrobců a bez ohledu na to, zda jsou její prohlášení hodnověrná, je třeba uvést, že taková prohlášení nelze chápat jako potvrzující
stanovisko Siemens, podle něhož nebylo přidělování projektů PISP v EHP diskutováno.
K vyhrazení evropských a japonských trhů skupinám evropských, respektive japonských výrobců
Skutečnost, že si evropští a japonští výrobci celkově rozdělili trhy, takže japonský trh byl vyhrazen japonským výrobcům a evropský
trh evropským výrobcům, je potvrzena prohlášeními ABB a pana M., a také prohlášeními Fuji a Hitachi a přílohou 2 dohody EQ.
S výjimkou prohlášení ABB mají všechny tyto důkazy vysokou důkazní hodnotu.
K ochraně „domovských zemí“ v Evropě
Skutečnost, že existovala ochrana „domovských zemí“ v Evropě, takže trhy zemí, na nichž byli evropští výrobci historicky přítomní,
jim byly od počátku a bez zahrnutí ke kvótám v rámci kartelové dohody vyhrazeny, je potvrzena souborem důkazů tvořených prohlášeními
ABB a pana M.,dokumentem „Shrnutí diskuse s JJC“ a výměnou korespondence ze dne 18. ledna 1999. Mezi těmito důkazy mají prohlášení
pana M. vysokou důkazní hodnotu a výměna korespondence ze dne 18. ledna 1999 má velmi vysokou důkazní hodnotu.
Souhrnem je každá z námitek zpochybněných společností Siemens kromě prohlášení ABB a pana M. podložena jinými důkazy s vysokou
důkazní hodnotou, a zároveň dalšími důkazy s menší důkazní hodnotou. Je tedy třeba mít za to, že souhrn těchto důkazů umožňuje
prokázat existenci kartelové dohody vytýkané v napadeném rozhodnutí.
Ze všeho výše uvedeného vyplývá, že Komise právně dostatečným způsobem prokázala existenci kartelové dohody v letech 1988
až 1999, a zejména skutečnost, že tato kartelová dohoda měla účinky v rámci EHP, a dále prokázala existenci rozdělení trhů
mezi evropskými a japonskými výrobci a ochrany „domovských zemí“.
Z toho vyplývá, že je třeba zamítnout druhou část prvního žalobního důvodu a v důsledku toho i první žalobní důvod v plném
rozsahu.
II –
K druhému žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení článku 25 nařízení č. 1/2003
Druhý žalobní důvod společnosti Siemens se dělí do tří částí. V rámci první části společnost uvádí, že Komise neprokázala,
její účast na kartelové dohodě po 22. dubnu 1999. V rámci druhé části uplatňuje promlčení stíhání. V rámci třetí části uvádí,
že se neúčastnila kartelové dohody po 1. lednu 2004.
A –
K první části druhého žalobního důvodu, vycházející z neprokázání účasti na protiprávním jednání mezi dubnem a zářím 1999
1.     Argumenty účastnic řízení
Na podporu této části vznáší Siemens osm výtek, vycházejících zaprvé z neprokázání její účasti na dohodě o projektech po dubnu
1999, zadruhé z neprokázání její účasti na nějaké schůzce po 22. dubnu 1999, zatřetí z rozporné a málo věrohodné povahy prohlášení
ABB, začtvrté z nepřípustnosti prohlášení pana M., zapáté z neexistence jasného listinného důkazu její účasti na kartelové
dohodě až do září 1999, zašesté z neexistence jasných důkazů vyplývajících z prohlášení dalších podniků účastných na kartelové
dohodě, zasedmé z nezohlednění důkazních prostředků prokazujících přerušení její účasti na kartelové dohodě od dubna 1999
a zaosmé z nezohlednění empirických hospodářských důkazů o přerušení její účasti na kartelové dohodě nejpozději v dubnu 1999.
Komise zpochybňuje argumenty vznesené společností Siemens.
2.     Závěry Tribunálu
Úvodem je třeba uvést, že se nezpochybňuje, že Siemens v roce 1999 přerušila svou účast na kartelové dohodě. Účastnice řízení
si naopak v otázce přesného data tohoto přerušení odporují. Společnost Siemens zpochybňuje, že se účastnila kartelové dohody
po 22. dubnu 1999, dnu schůzky v Sydney (Austrálie), která byla poslední, jíž se účastnila. Komise sice připouští, jak vyplývá
z bodu 295 odůvodnění napadeného rozhodnutí, že nemohla zjistit přesné datum uvedeného přerušení, nicméně stanovila jeho datum
na 1. září 1999. Toto datum určila na základě prohlášení ABB a pana M. a údajů obsažených v dokumentu nazvaném „Shrnutí diskuse
s JJC“, získaném při šetřeních v prostorách skupiny VA Tech, které prohlášeními Areva, Melco, Fuji a Hitachi/JAEPS považuje
za potvrzené.
Tento nesoulad vyvolává otázku, kdo v tomto ohledu nese důkazní břemeno. Zatímco Siemens se domnívá, že je věcí Komise, aby
prokázala, že se kartelové dohody účastnila až do 1. září 1999, Komise tvrdí, že ve chvíli, kdy prokázala účast podniku na
kartelové dohodě, trvá domněnka této účasti až do okamžiku podání důkazu o jejím ukončení, který musí být poskytnut podnikem,
jenž se účastnil této kartelové dohody.
a)     K rozložení důkazního břemene mezi společností Siemens a Komisí
V otázce, ke kterému datu skončila účast společnosti Siemens na protiprávním jednání, je třeba úvodem připomenout ustálenou
judikaturu, podle níž přísluší straně nebo orgánu, který tvrdí, že byla porušena pravidla hospodářské soutěže, aby předložil
důkaz, který právně dostačujícím způsobem prokazuje skutečnosti zakládající protiprávní jednání, a zároveň podniku, který
uplatňuje důvod na obranu proti konstatování, že se dopustil protiprávního jednání, přísluší předložit důkaz, že podmínky
použití tohoto důvodu na jeho obranu jsou splněny, a uvedený orgán tedy bude muset uplatnit jiný důkaz (rozsudek Peróxidos
Orgánicos v. Komise, bod 65 výše, bod 50; viz v tomto smyslu rozsudky Baustahlgewebe v. Komise, bod 43 výše, bod 58, a Aalborg
Portland a další v. Komise, bod 48 výše, bod 78).
V projednávaném případě není obecná zásada, podle níž Komise musí prokázat všechny skutečnosti zakládající protiprávní jednání,
včetně doby jeho trvání (viz v tomto smyslu rozsudky Tribunálu ze dne 7. července 1994, Dunlop Slazenger v. Komise, T‑43/92,
Recueil, s. II‑441, bod 79; ze dne 13. prosince 2001, Acerinox v. Komise, T‑48/98, Recueil, s. II‑3859, bod 55, a ze dne 29. listopadu
2005, Union Pigments v. Komise, T‑62/02, Sb. rozh. s. II‑5057, bod 36), které mohou mít dopad na její konečné závěry v otázce závažnosti
uvedeného protiprávního jednání, zpochybněna skutečností, že Siemens v rámci druhé části druhého žalobního důvodu na svou
obranu uplatnila důvod vycházející z promlčení, jehož prokázání v zásadě přísluší žalobkyni.
Uplatnění takového důvodu na obranu totiž nutně předpokládá, že doba trvání protiprávního jednání a den jeho ukončení jsou
prokázány. Tyto okolnosti však v tomto ohledu samy o sobě nemohou odůvodnit přenesení důkazního břemene na žalobkyni. Zaprvé
je doba trvání protiprávního jednání, tedy pojem, který předpokládá, že je znám konečný den protiprávního jednání, jedním
ze základních prvků protiprávního jednání, jehož prokázání přísluší Komisi, bez ohledu na skutečnost, že zpochybnění těchto
prvků je také součástí důvodu na obranu vycházejícího z promlčení. Krom toho je tento závěr odůvodněný s ohledem na skutečnost,
že nepromlčení stíhání Komisí na základě článku 25 nařízení č. 1/2003 je objektivním právním kritériem vyplývajícím ze zásady
právní jistoty (viz v tomto smyslu rozsudek Tribunálu ze dne 6. října 2005, Sumitomo Chemical a Sumika Fine Chemicals v. Komise,
T‑22/02 a T‑23/02, Sb. rozh. s. II‑4065, body 80 až 82), a je tedy podmínkou platnosti jakéhokoli rozhodnutí o uložení sankce.
Komise je totiž povinna toto kritérium dodržovat, i když podnik v této souvislosti neuplatnil důvod na svou obranu (rozsudek
Peróxidos Orgánicos v. Komise, bod 65 výše, bod 52).
Je však třeba upřesnit, že toto rozložení důkazního břemene se může měnit v rozsahu, v němž skutkové okolnosti, jichž se strana
dovolává, mohou druhou stranu zavazovat k poskytnutí vysvětlení nebo odůvodnění, přičemž neučiní-li tak, lze dospět k závěru,
že důkaz byl předložen (rozsudek Peróxidos Orgánicos v. Komise, bod 65 výše, bod 53; viz rovněž v tomto smyslu rozsudek Aalborg
Portland a další v. Komise, bod 48 výše, bod 79). Zejména předložila-li Komise, tak jako v projednávaném případě, důkaz o existenci
dohody, přísluší podniku, který se této dohody účastnil, aby předložil důkaz, že se od ní distancoval, což svědčí o jasné
vůli, sdělené ostatním účastnícím se podnikům, neúčastnit se této dohody (rozsudek Tribunálu ze dne 27. září 2006, GlaxoSmithKline
Services v. Komise, T‑168/01, Sb. rozh. s. II‑2969, bod 86; viz rovněž v tomto smyslu rozsudky Soudního dvora ze dne 6. ledna
2004, BAI a Komise v. Bayer, C‑2/01 P a C‑3/01 P, Recueil, s. I‑23, bod 63, a Aalborg Portland a další v. Komise, bod 48 výše,
body 81 až 84 ).
S ohledem na tyto zásady je třeba ověřit, zda Komise řádně zjistila skutkové okolnosti, o které opírá své posouzení, podle
něhož Siemens svou účast na kartelové dohodě přerušila dne 1. září 1999.
b)     K důkazní hodnotě skutečností, o něž Komise opírá své posouzení, podle kterého Siemens přerušila svou účast na kartelové dohodě
dne 1. září 1999
Úvodem je třeba připomenout podstatné skutkové okolnosti, o které Komise opřela své posouzení, podle něhož Siemens přerušila
svou účast na kartelové dohodě dne 1. září 1999, tak jak to vyplývá zejména z bodů 186, 295, 296 a 298 odůvodnění napadeného
rozhodnutí.
ABB zaprvé prohlásila, že se Siemens přestala účastnit schůzek kartelové dohody od konce roku 1999 a pan M. uvedl, že Siemens
se stáhla v září 1999. Zadruhé dokument nazvaný „Shrnutí diskuse s JJC“, nalezený v prostorách skupiny VA Tech, obsahuje údaj,
který Komise vykládá jako odkaz na odchod společnosti Siemens v září 1999. Zatřetí Komise uvádí, že Areva, Melco, Fuji a Hitachi/JAEPS
potvrdily, že k odchodu společnosti Siemens došlo v září 1999.
K prohlášením ABB a pana M.
V rámci třetí výtky uplatněné na podporu této části žalobního důvodu společnost Siemens uvádí, že prohlášení ABB jsou obzvláště
obecná a rozporná a že se v závislosti na okolnostech „vyvinula“ do té míry, že jsou zbavena jakékoliv důkazní síly.
V tomto ohledu je třeba uvést, že ABB v prohlášení ze dne 7. května 2004 uvedla, že „přibližně v roce 1999, pokud je [jí]
známo, společnost Siemens na určitou dobu vystoupila z kartelové dohody“. Pan M. Komisi, která se ho při jeho slyšení dne
23. září 2005 dotázala, zda může přesně uvést, kdy Siemens přerušila svou účast na kartelové dohodě, zase odpověděl takto:
„Nikoliv přesně. Byli jsme v Ženevě, ale vzpomínám si na to, když to pan Th. oznámil, ale ne na 100 %. Bylo to v roce [19]99.
Nevzpomínám si, zda to byl podzim nebo jaro. Je to důležité ?“
ABB konečně v prohlášení ze dne 4. října 2005 uvedla, že pan M. si v mezidobí vzpomněl, že Siemens byla ještě zastoupena na
roční schůzce v Sydney v dubnu 1999 a stáhla se z kartelové dohody až o čtyři nebo pět měsíců později, tedy v srpnu nebo v září,
což pan Th. oznámil na schůzce na operativní úrovni v Ženevě (Švýcarsko).
Je tedy třeba konstatovat, že prohlášení ABB a pana M. k přesnému datu, k němuž Siemens přerušila účast na kartelové dohodě
v roce 1999, časem zaznamenala určitý vývoj. Nicméně tato prohlášení nejsou proto rozporná, stala se pouze přesnějšími („kolem
roku 1999“, „jaro nebo podzim roku 1999“ a konečně „srpen nebo září 1999“) v rozsahu, v němž si pan M., který se zdá být hlavním
zdrojem informací v rámci ABB ohledně informací o přerušení účasti Siemens na kartelové dohodě, vzpomínal na stále přesnější
podrobnosti.
Zejména je třeba uvést, že v rozporu s tvrzením Siemens, neprotiřečí pozdější vzpomínky pana M., které vedly k prohlášením
ABB ze dne 4. října 2005, jeho dřívějším prohlášením k okolnostem, jež se vážou k přerušení účasti společností Siemens. I když
je správně uvedeno, že společnost Siemens v důsledku nepříznivého vývoje trhu v letech 1997 a 1998 zahájila agresivní hospodářskou
soutěž v oblasti cen, nebylo vůbec zmíněno, že se tak stalo již v roce 1998. Zaprvé je představitelné, že rozhodovací proces
v rámci Siemens mohl v otázce správné reakce na nepříznivý vývoj trhu zabrat určitý čas. Zadruhé je rovněž zcela představitelné,
že se Siemens, zatímco se na konci roku 1998 rozhodla v účasti na kartelové dohodě nepokračovat a přijala agresivnější jednání
na trhu, snažila mít co nejdéle prospěch z účinků této dohody tím, že odložila oznámení tohoto rozhodnutí na září 1999. Přitom
podle ustálené judikatury takovéto chování – i kdyby bylo prokázané – nemůže stačit ke konstatování uvedeného přerušení, protože
podnik, který se chová takovým způsobem, se může pouze pokoušet využít kartelovou dohodu ve svůj prospěch (viz v tomto smyslu
rozsudky Tribunálu ze dne 14. května 1998, SCA Holding v. Komise, T‑327/94, Recueil, s. II‑1373, bod 142; Mannesmannröhren-Werke
v. Komise, bod 54 výše, body 277 a 278; Union Pigments v. Komise, bod 174 výše, bod 130, a ze dne 27. září 2006, Jungbunzlauer
v. Komise, T‑43/02, Sb. rozh. s. II‑3435, bod 269).
V otázce zpochybnění prohlášení ABB společností Siemens je třeba mít za to, že i když nelze vyloučit, jak bylo konstatováno
v bodě 64 výše, že se ABB mohla cítit podnícena ke zveličení významu protiprávního chování jejích soutěžitelů, nemůže tato
skutečnost zbavit prohlášení ABB a pana M. veškeré důkazní hodnoty v souvislosti s přerušením účasti Siemens na kartelové
dohodě v roce 1999. Jelikož se ABB v tomto ohledu odvolává výlučně na vzpomínky pana M., v projednávané věci je to hodnověrnost
svědectví pana M., co určuje hodnověrnost prohlášení ABB. Jak přitom bylo uvedeno v bodě 76 výše, nemůže skutečnost, že v prohlášeních
pana M. mohou existovat jisté menší nepřesnosti, obecně ovlivnit důkazní hodnotu těchto prohlášení.
Dále je třeba zamítnout čtvrtou výtku vznesenou společností Siemens na podporu této části žalobního důvodu, podle níž jsou
prohlášení pana M. jako důkaz nepřípustná, protože v rozporu s tím, co stanoví čl. 6 odst. 3 písm. d) EÚLP, nemohla vyslechnout
nebo přímo zpovídat tohoto svědka.
Podle ustálené judikatury jsou základní práva nedílnou součástí obecných právních zásad, jejichž dodržování zajišťuje soud
Společenství (stanovisko Soudního dvora 2/94 ze dne 28. března 1996, Recueil, s. I‑1759, bod 33, a rozsudek Soudního dvora
ze dne 29. května 1997, Kremzow, C‑299/95, Recueil, s. I‑2629, bod 14). Soudní dvůr a Tribunál za tímto účelem vycházejí z ústavních
tradic společných členským státům, a také z poznatků, které skýtají mezinárodně právní instrumenty týkající se ochrany lidských
práv, na jejichž tvorbě členské státy spolupracovaly či k nim přistoupily. EÚLP má v této souvislosti zvláštní význam (rozsudek
Soudního dvora ze dne 15. května 1986, Johnston, 222/84, Recueil, s. 1651, bod 18, a výše uvedený rozsudek Kremzow, bod 14).
Krom toho podle čl. 6 odst. 2 EU Unie ctí základní práva zaručená EÚLP a práva vyplývající z ústavních tradic společných členským
státům, jako obecné zásady práva Společenství.
S ohledem na tyto úvahy je tedy třeba zkoumat, zda Komise porušila základní zásadu právního řádu Společenství, tedy dodržování
práva na obhajobu (rozsudek Soudního dvora ze dne 9. listopadu 1983, Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin v. Komise, 322/81,
Recueil, s. 3461, bod 7) tím, že společnosti Siemens neposkytla možnost přímo vyslechnout svědka, pana M.
V tomto ohledu je třeba uvést, že podle ustálené judikatury tato zásada vyžaduje, aby podnikům a sdružením podniků dotčeným
šetřením Komise v oblasti hospodářské soutěže bylo již ve stadiu správního řízení umožněno užitečně vyjádřit jejich stanovisko
k pravdivosti a relevanci skutkových zjištění, námitek a okolností dovolávaných Komisí (viz rozsudek Tribunálu ze dne 27.
září 2006, Avebe v. Komise, T‑314/01, Sb. rozh. s. II‑3085, bod 49, a citovaná judikatura). Uvedená zásada naopak nevyžaduje,
aby tyto podniky měly v rámci správního řízení možnost samy vyslechnout svědky vyslýchané Komisí (viz v tomto smyslu rozsudek
Aalborg Portland a další v. Komise, bod 48 výše, bod 200).
Je proto třeba zamítnout tuto výtku společnosti Siemens.
V důsledku toho je v otázce data, k němuž Siemens přerušila účast na kartelové dohodě v roce 1999, třeba prohlášením ABB a pana M.
přiznat vysokou důkazní hodnotu. Nicméně v souladu se zásadou uvedenou v bodě 66 výše musí tato prohlášení být podpořena dalšími
důkazy.
K dokumentu nazvanému „Shrnutí diskuse s JJC“
Jak již bylo uvedeno v bodě 151 výše, vyžaduje důkazní hodnota tohoto dokumentu obezřetnost, zejména co se týče hodnoty, kterou
je třeba přiznat podrobným údajům, jež obsahuje. Přitom přesné datum, k němuž Siemens přerušila svou účast na kartelové dohodě
v roce 1999, takovou podrobnou informaci představuje. K tomu se pojí skutečnost, že dokument v otázce uvedení data tohoto
přerušení není zcela jednoznačný.
První řádek tohoto dokumentu totiž zní takto:
„A/ Stop  3 ==> 09/99 1 ==> během 00“
Protože při vytvoření tohoto dokumentu dne 10. června 2003 bylo číslo „3“ v rámci kartelové dohody kódem společnosti Siemens,
z toho vyvodila Komise, že Siemens přerušila svou účast na kartelové dohodě v září 1999. Přitom jak Siemens právem uvádí v rámci
své páté výtky, vycházející z nedostatku jasného listinného důkazu její účasti na kartelové dohodě až do září 1999, vedl by
takový výklad nezbytně k závěru, že ABB, označená kódem 1, svou účast na kartelové dohodě přerušila během roku 2000, přestože
je nesporné, že ABB se kartelové dohody vždy účastnila. Proto je buď výklad této části dokumentu Komisí chybný v rozsahu,
v němž neodkazuje na přerušení účasti Siemens na kartelové dohodě, nebo je chybný údaj „1 ==> během 00“. Přitom v tomto posledně
uvedeném případě není důvod přisuzovat více hodnověrnosti údaji „3 ==> 09/99“. V každém případě je třeba odmítnout výklad
Komise, podle něhož pojem „Stop“ v první řádce dokumentu, citovaný v bodě 193 výše, odkazuje pouze k údaji „3 ==> 09/99“,
a nikoliv k údaji „1 ==> během 00“.
Závěrem je třeba mít za to, že důkazní hodnota tohoto dokumentu je v otázce data, k němuž Siemens přerušila svou účast na
protiprávním jednání v roce 1999, mimořádně slabá.
K prohlášením Areva, Melco, Fuji a Hitachi/JAEPS
–       K prohlášením Areva
Co se týče prohlášení Areva, odkazuje Komise v bodě 186 odůvodnění napadeného rozhodnutí na dokument předložený Areva v rámci
její žádosti o osvobození od pokut nazvané „Vysvětlivky k fungování kartelové dohody na trzích GIS“. Pod nadpisem „Historické“
tohoto dokumentu je uvedeno toto:
„První kartelová dohoda existovala od konce roku 1980 do roku 1997, kdy byla přerušena. Od roku 1997 se účastníci nadále setkávali,
ale nedohodli se ani na rozdělení trhů, ani na cenách, a setkání týkající se této kartelové dohody skončila v září 1999, kdy
Siemens definitivně ukončila svou účast.“
Zaprvé je třeba uvést, že tento údaj není jednoznačný. Jak totiž Siemens uvádí v rámci své sedmé výtky, uplatněné na podporu
této části žalobního důvodu, je možné jej vykládat v tom smyslu, že k přerušení její účasti na kartelové dohodě došlo před
zářím 1999, ale k účinku tohoto přerušení – a sice ukončení setkání v rámci kartelové dohody – došlo až v září. Nicméně takový
výklad není nutný. Mimoto je třeba poznamenat, že tvrzení společnosti Areva, podle něhož se setkání od září 1999 přestala
uskutečňovat, se následně ukázalo jako chybné, jak bylo potvrzeno zejména důkazy předloženými Komisí v bodech 191 až 197 odůvodnění
napadeného rozhodnutí. Tato okolnost sice nečiní jeden nebo druhý výklad části citované v bodě 196 pravděpodobnějším, může
ale v každém případě vyvolat obecnou pochybnost o hodnověrnosti prohlášení Areva. V tomto ohledu je třeba uvést, že Komise
sama kvalifikovala v bodech 290 a 291 odůvodnění napadeného rozhodnutí prohlášení Areva jako „rozporná a nejednoznačná“, což
je skutečnost, která byla mezi jinými použita jako důvod proto, aby se jí neposkytlo snížení pokuty na základě oznámení o spolupráci,
jak vyplývá z bodu 531 odůvodnění napadeného rozhodnutí.
Prohlášením Areva je proto třeba přiznat spíše nízkou důkazní hodnotu.
Zadruhé v rozsahu, v němž se Komise opírá v bodě 285 odůvodnění a v poznámce po čarou č. 237 napadeného rozhodnutí o odpověď
Areva na oznámení námitek, je třeba vyhovět argumentu Siemens, podle něhož tato odpověď nemůže být uplatněna v její neprospěch,
protože k ní neměla přístup před přijetím napadeného rozhodnutí (viz v tomto ohledu judikaturu citovanou v bodě 189 výše).
Komise totiž v odpovědi na písemné otázky Tribunálu před jednáním potvrdila, že odpověď Areva na oznámení námitek nebyla společnosti
Siemens před přijetím napadeného rozhodnutí oznámena.
–       K prohlášením Melco
Společnost Melco v dokumentu ze dne 4. listopadu 2004, předloženém v rámci žádosti na základě oznámení o spolupráci, prohlásila :
„Až do září 1999 Skupina fungovala v souladu se svými cíli. Pak v září 1999 Siemens formálně prohlásila na schůzce Skupiny,
že ze Skupiny odchází, protože její vrchní řídící pracovníci odhalily činnosti Skupiny.“
Melco tedy výslovně a jednoznačně potvrdila, že Siemens oznámila přerušení účasti na kartelové dohodě až v září 1999.
V rámci své šesté výtky uplatněné na podporu této části žalobního důvodu Siemens uvádí, že v bodě 292 odůvodnění napadeného
rozhodnutí sama Komise kvalifikovala tato prohlášení Melco jako prohlášení bez důkazní hodnoty z důvodu jejich rozporné a nejednoznačné
povahy. V tomto ohledu je třeba uvést, že v průběhu správního řízení Melco předložila dvě různá prohlášení, a sice zaprvé
dokument ze dne 4. listopadu 2004, předložený v rámci její žádosti dle oznámení o spolupráci, z něhož pochází část citovaná
v bodě 200 výše a zadruhé odpověď na oznámení námitek ze dne 5. července 2006. Jen k tomuto poslednímu dokumentu se však vztahuje
kvalifikace uvedená v bodě 292 napadeného rozhodnutí, podle níž postrádá důkazní hodnotu. Navíc se taková kvalifikace týká
jen izolovaného aspektu této odpovědi, a sice tvrzení Melco, podle něhož kartelová dohoda úplně skončila v roce 1999, poté,
co Siemens přerušila svou účast na kartelové dohodě. Komise se zejména domnívala, že tato tvrzení se zakládala jen na prohlášení
jiných účastníků řízení a byla předložena jen pro účely vlastní obrany. Napadené rozhodnutí naopak neobsahuje výslovné posouzení
důkazní hodnoty prohlášení Melco ze dne 4. listopadu 2004 v rámci její žádosti na základě oznámení o spolupráci.
Je třeba mít za to, že uvedení měsíce září 1999 jako data, k němuž Siemens přerušila svou účast na kartelové dohodě, v prohlášeních
Melco ze dne 4. listopadu 2004, by mělo požívat vysoké hodnověrnosti, protože Melco nemohla mít žádný zájem na uvedení pozdějšího
data, než jaké bylo skutečné datum tohoto přerušení. Vzhledem k tomu, že odchod Siemens – a odchod Hitachi o několik měsíců
později – mohl přispět k větší hodnověrnosti „rozpadu kartelové dohody“, ke kterému mělo podle Melco dojít od roku 1999/2000,
měla ve skutečnosti spíše zájem na uvedení dřívějšího než skutečného data.
–       K prohlášením Fuji
Fuji ve své odpovědi na oznámení námitek ze dne 11. července 2006 prohlásila :
„Když společnost Siemens vystoupila v září 1999 z kartelové dohody, kartelová dohoda GQ se začala rozpadat. Podle znalostí
Fuji se po schůzce ze Sydney již neuskutečnily další schůzky zahrnující všechny účastníky“.
V bodě 90 výše již bylo uvedeno, že v rozporu s tvrzením společnosti Siemens je prohlášením Fuji třeba přiznat vysokou věrohodnost,
přestože k nim došlo relativně pozdě v průběhu řízení a v úzké časové souvislosti s žádostí na základě oznámení o spolupráci.
Navíc co se týče zejména uvedení data, k němuž Siemens přerušila svou účast na kartelové dohodě, platí zde stejné úvahy jako
pro prohlášení Melco (bod 203 výše): vzhledem k tomu, že toto přerušení přispělo k věrohodnosti tvrzení o „rozpadu kartelové
dohody“ o něco později, které obhajovala rovněž Fuji, nebylo v zájmu tohoto podniku toto datum uměle oddálit.
–       K prohlášením Hitachi
Komise v bodě 186 odůvodnění a poznámce pod čarou č. 238 napadeného rozhodnutí uplatňuje odpověď Hitachi na oznámení námitek,
podle níž tato společnost potvrdila, že září 1999 bylo měsícem, kdy Siemens přerušila svou účast na kartelové dohodě. Jak
přitom uvádí Siemens, aniž jí Komise protiřečí, nemůže být tato odpověď uplatněna v její neprospěch, protože k ní neměla přístup
před přijetím napadeného rozhodnutí (viz v tomto ohledu judikaturu citovanou v bodě 189 výše). Proto je tento důkaz třeba
odmítnout.
Předběžný závěr
Z výše uvedeného vyplývá, že se Komise za účelem konstatování účasti společnosti Siemens na kartelové dohodě až do září 1999
mohla opřít o různé důkazy, včetně prohlášení ABB a pana M., které byly posouzeny jako hodnověrné a v tomto ohledu i potvrzeny
prohlášeními společností Areva, Melco a Fuji, z nichž některá, konkrétně prohlášení Melco a Fuji, požívají vysoké hodnověrnosti.
S ohledem na tyto skutečnosti je dále třeba přezkoumat, zda další důkazy předložené Siemens mohou vyvrátit konstatování Komise
a prokázat tvrzení společnosti Siemens, podle něhož svou účast na kartelové dohodě přerušila od dubna 1999.
c)     Ke skutečnostem uvedeným společností Siemens k prokázání přerušení její účasti na kartelové dohodě od dubna 1999
K empirickým hospodářským důkazům přerušení její účasti na kartelové dohodě nejpozději v dubnu 1999
V rámci své osmé výtky uplatněné na podporu této části žalobního důvodu se Siemens odvolává na analýzu, aby podpořila tvrzení,
že přerušila svou účast na kartelové dohodě již od dubna 1999. Podle ní analýza prokázala, že se v období od dubna do září
1999 chovala na trhu soutěžním způsobem, jak to činila po září 1999 a na rozdíl od toho, jak jednala před dubnem 1999.
V tomto ohledu se odkazuje na úvahy uvedené v bodech 135 až 138 výše, které rovněž platí v otázce přerušení účasti společnosti
Siemens na kartelové dohodě. Vzhledem k tomu, že článek 81 ES zakazuje nejen dohody, jejichž účinkem je narušení hospodářské
soutěže, ale i dohody mající takový cíl, není Komise v rámci konstatování protiprávního jednání povinna prokázat konkrétní
účinky dohody. Krom toho i za předpokladu, že by se Siemens chovala soutěžním způsobem během období od dubna do září 1999,
neprokazuje to, že se od kartelové dohody distancovala, ale pouze, že dohody nedodržovala. Jak přitom Komise právem uvádí,
mohlo to být i z toho důvodu, že se Siemens z kartelové dohody snažila získat prospěch.
Tato výtka proto musí být zamítnuta.
Ke svědectví pana Se.
V rámci své sedmé výtky uplatněné na podporu této části žalobního důvodu Siemens poukazuje na prohlášení pana Se., v rozhodné
době zaměstnance Alstom, který v září 2006 uvedl: „V dubnu 1999 jsem pochopil, že kartelová dohoda již není možná, protože
společnost Siemens, jeden z hlavních soutěžitelů, oznámila svůj odchod z kartelu.“ Podle Siemens se Komise odmítnutím tohoto
prohlášení dopustila vícero nesprávných právních posouzení.
V tomto ohledu je zaprvé třeba uvést, že prohlášení pana Se. není nezbytně v rozporu se zjištěním Komise, podle něhož Siemens
svou účast na kartelové dohodě přerušila v září 1999. Pan Se. totiž uvedl duben 1999 jako datum oznámení rozhodnutí společnosti
Siemens nepokračovat v účasti na této kartelové dohodě, a nikoliv jako datum skutečného přerušení její účasti na kartelové
dohodě. Je tedy myslitelné, že v dubnu 1999 Siemens pouze oznámila své rozhodnutí a přerušení její účasti skutečně nastalo
až k pozdějšímu datu. Již z tohoto důvodu je třeba zamítnout argument společnosti Siemens.
Zadruhé Komise neodmítla svědectví pana Se. pouze z toho důvodu, že bylo učiněno „pod výlučným dohledem advokátů společnosti
Alstom“, jak uvádí Siemens, ale rovněž proto, že je jako takové nepovažovala za hodnověrné, jelikož pan Se. nebyl sám svědkem
skutečností, k nimž se vyjadřoval. Jak vyplývá z bodu 289 písm. b) odůvodnění napadeného rozhodnutí, zohlednila Komise zejména
skutečnost, že pan Se. sám uznal, že před dubnem 1999 věděl o kartelové dohodě, avšak neměl žádnou informaci o způsobu, jakým
tato dohoda fungovala, neznal totožnost účastníků, neznal data a místa schůzek, ani používaná pravidla. Krom toho z tabulky
schůzek poskytnuté společností ABB dne 5. října 2005, nezpochybněné společností Siemens, vyplývá, že pan Se. se ani sám neúčastnil
schůzky v Sydney v dubnu 1999, jelikož Alstom byla zastoupena třemi dalšími zaměstnanci. Takové posouzení důkazů Komisí není
nesprávné. Tribunálu každopádně nepřísluší, aby jej při neexistenci podrobného zpochybnění ze strany Siemens nahradil vlastním
posouzením.
V důsledku toho je tuto výtku třeba zamítnout v rozsahu, v němž se týká svědectví pana Se.
Ke svědectvím pánů Tr., E. a Sch.
V rámci své sedmé výtky, uplatněné na podporu této části žalobního důvodu, společnost Siemens Komisi rovněž vytýká, že nezohlednila
prohlášení jejích bývalých zaměstnanců panů Tr., E. a Sch., předložená v průběhu správního řízení.
Je třeba nejprve zamítnout tvrzení Siemens, podle něhož Komise nezohlednila prohlášení jejích bývalých zaměstnanců. Komise
totiž poté, co Siemens dopisem ze dne 7. srpna 2006 písemně předložila tato svědectví, v dopise ze dne 12. prosince 2006 uvedla,
že nepovažuje za nezbytné vyslechnout tyto svědky, jelikož jejich svědectví nevedla k dalším otázkám z její strany.
Krom toho Komise uvedla, že prohlášení bývalých zaměstnanců Siemens nemohou změnit její posouzení ohledně data, k němuž Siemens
přerušila účast na kartelové dohodě, přičemž se opírala o dosah prohlášení a o důkazy, jež shromáždila.
V tomto ohledu je třeba konstatovat, že věrohodnost prohlášení bývalých zaměstnanců Siemens je silně dotčena skutečností,
že tyto osoby zpochybňují jakoukoliv dohodu o projektech PISP v Evropě, ačkoliv, jak bylo uvedeno v rámci prvního žalobního
důvodu, Komise právně dostačujícím způsobem prokázala, že obecná dohoda se týkala rovněž projektů PISP v Evropě.
Dále pak co se týče přesného data, k němuž Siemens v roce 1999přerušila svou účast na kartelové dohodě, je třeba uvést, že
pan Tr., jak to vyplývá z jeho prohlášení, odešel v roce 1994 do důchodu a uvedl, že přesně nevěděl, kdy Siemens z kartelové
dohody vystoupila. Pan Sch. uvedl, že jeho nadřízený pan E. mu v průběhu roku 1998 sdělil, že v roce 1999 půjde do předčasného
důchodu a že se zároveň rozhodl, že Siemens ukončí svou účast na dohodě GQ. Neuvedl však, kdy toto rozhodnutí nabylo účinnost
a data, která uvedl, krom toho neodpovídala datům uvedeným panem E. Posledně jmenovaný totiž uvedl, že odešel do důchodu až
někdy v polovině roku 2000 a rozhodl o vystoupení Siemens z dohody GQ před („im Vorfeld“) schůzkou v Sydney, o čemž zejména
informoval pana Sch., přičemž ho pověřil přijmout nezbytná opatření. Mohlo se tedy stát, že skutečnosti oznámené panem Sch.
proběhly rok po datech, která uvedl. Pan E. dále tvrdil, že informoval pana V., zaměstnance Alstom, před schůzkou v Sydney
a japonské podniky v „bezprostředním časovém kontextu“ s uvedenou schůzkou, přičemž však připustil, že si nevzpomíná, zda
to bylo předtím nebo potom. Naopak výslovně uznal, že neinformoval další podniky, zejména ABB, a že se o odchodu společnosti
Siemens nezmínil na roční schůzce.
S ohledem na výše uvedené je třeba mít za to, že tyto skutečnosti právně dostatečným způsobem prokazují, že se společnost
Siemens na této schůzce „oficiálně“ nedistancovala. V rámci kartelové dohody, jíž se účastní vícero podniků, musí totiž být
jasné a výslovné distancování se od dohody ze strany jednoho ze zúčastněných podniků určeno všem dalším účastníkům. Není proto
možné mluvit, jak to činí společnost Siemens, o „nepřípustné diskriminaci“ ve vztahu k jiným podobným věcem.
Navíc pan E. rovněž uvedl, že informoval evropského tajemníka kartelové dohody o přerušení účasti společnosti Siemens na kartelové
dohodě až po informování japonských podniků a tento tajemník dále informoval další podniky k datu, jež panu E. není známo.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že dle prohlášení pana Tr. úlohu tajemníka zajišťoval v té době na účet společnosti Siemens
pan Th., který byl rovněž přítomen na schůzce v Sydney. Svědectví pana E. tedy není v rozporu s úvahami Komise v tomto ohledu.
Naopak jeho prohlášení potvrzuje, že na schůzce v Sydney v dubnu roku 1999 se společnost Siemens otevřeně nedistancovala od
kartelové dohody a dále je toto prohlášení zcela v souladu s verzí pana M., podle něhož byl panem Th. informován na pracovní
schůzce v Ženevě v září 1999. V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že z prohlášení pana E. vyplývá, že pan Th. zajišťoval svou
úlohu evropského tajemníka kartelové dohody na účet Siemens po určitou dobu po schůzce v Sydney, což je samo o sobě dostačující
k tomu, aby byl zamítnut argument Siemens, podle něhož svou účast na kartelové dohodě přerušila v dubnu 1999. Přitom má podle
judikatury skutečnost, že se dotčený podnik veřejně nedistancoval od protiprávního jednání, jehož se účastnil, nebo že toto
protiprávní jednání neoznámil správním orgánům, za následek podporu pokračování protiprávního jednání a ztěžování jeho odhalení,
takže toto mlčky učiněné schválení může být kvalifikováno jako spoluúčast nebo pasivní forma účasti na protiprávním jednání
(viz rozsudek Aalborg Portland a další v. Komise, bod 48 výše, bod 84).
Proto svědectví pana Tr., E. a Sch., která zdaleka nezpochybňují zjištění Komise, podle něhož Siemens svou účast na kartelové
dohodě přerušila až v září 1999, mohou toto zjištění v určité míře spíše potvrdit.
Tuto výtku je tedy třeba zamítnout v rozsahu, v němž se týká svědectví pana Tr., E. a Sch., a tedy ji zamítnout v plném rozsahu.
K neprokázání účasti Siemens na dohodě o projektech PISP po dubnu 1999
V rámci své první výtky uplatněné na podporu této části žalobního důvodu Siemens uvádí, že jí Komise v napadeném rozhodnutí
nevytýká, že se účastnila dohody o projektech po dubnu 1999. Podle ní poslední projekt, jehož se dle Komise měla účastnit,
je ze dne 8. března 1999 a údaje poskytnuté společností Fuji v žádosti na základě oznámení o spolupráci nepotvrzují její účast
na projektech nebo výměně informací v tomto ohledu po březnu 1999.
V tomto ohledu je třeba uvést, že neexistence důkazu o dohodách o projektech po březnu 1999 neznamená, že takové dohody neexistovaly.
Jak Komise uvádí, celkový seznam není taxativním výčtem. I kdyby se mimoto ukázalo, že se Siemens neúčastnila dohody o projektech
po březnu 1999, nepředstavuje to důkaz o přerušení její účasti na kartelové dohodě. Jak totiž Komise zdůrazňuje ve svých písemnostech,
výtka, jež je společnosti Siemens určena v napadeném rozhodnutí, jde nad rámec samotných dohod o konkrétních projektech. V tomto
ohledu stačí uvést, že Siemens během této doby zajišťovala úlohu evropského tajemníka kartelové dohody, úlohu, která umožňovala
fungování této dohody.
Argumenty předložené společností Siemens v rámci této výtky tedy nemohou vyvrátit zjištění Komise jež se opírají o důkazy
přezkoumané v bodech 179 až 207 výše a uvádějí, že se Siemens účastnila kartelové dohody až do září 1999. Tuto výtku je tedy
třeba zamítnout.
K neexistenci důkazu o schůzce po 22. dubnu 1999
V rámci své druhé výtky uplatněné na podporu této části žalobního důvodu, společnost Siemens uvádí, že Komise neposkytla žádný
důkaz o tom, že se v roce 1999 účastnila pozdější schůzky, než byla schůzka v Sydney organizovaná od 19. do 24. dubna tohoto
roku.
V tomto ohledu je třeba uvést, že neexistence důkazu o schůzce po dubnu 1999 nemůže zpochybnit nepřímé důkazy, o něž se Komise
opřela, aby konstatovala účast společnosti Siemens na kartelové dohodě až do září 1999.
Skutečnost, že Komise nevěděla o pozdějších schůzkách totiž neznamená, že se takové schůzky nekonaly. Komise zejména tím,
že v bodě 183 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvedla, že „[p]o schůzce v Sydney organizované ve dnech 19. až 24. dubna 1999
se každoroční schůzky přestaly konat“, jasně odkázala na každoroční schůzky a nevyloučila tedy, že se po tomto datu konaly
další schůzky na operativní úrovni. V tomto ohledu z článku 3 dohody GQ vyplývá, že obecná schůze (general meeting) se měla
konat jednou do roka. I kdyby tedy společnost Siemens nepřerušila svou účast na kartelové dohodě v průběhu roku 1999, nebylo
by možné očekávat, že se ve stejném roce uskuteční další setkání tohoto typu. Naopak článek 5 dohody GQ stanoví konání schůzí
výboru (committee meetings) každé dva týdny, aby mohlo dojít k vzájemné výměně názorů a projektů, o něž se každá skupina uchází.
Jak přitom vyplývá z přílohy 4 dohody GQ, byla společnost Siemens (označená kódem „8 “) členem evropského výboru, a musela
se tedy těchto schůzek účastnit. Navíc z článku 5 dohody EQ vyplývá, že pracovní schůzky (job meetings), kterých se museli
účastnit všichni dotčení členové, se konaly jak v souvislosti s projekty, které byly předmětem přidělování, tak s projekty,
které byly jen předmětem dohody o minimální ceně, a že evropskému tajemníkovi kartelové dohody – tedy Siemens – příslušelo
zaslat na tyto schůzky pozvánky a předsedat jim. Za těchto podmínek pouhá skutečnost, že Komise neprokázala přesné datum a místo
dalších schůzek v roce 1999, jež následovaly po schůzce v Sydney, neumožňuje dospět k závěru, že takové schůzky neexistovaly.
Tuto výtku je tedy třeba zamítnout.
S ohledem na vše výše uvedené je třeba mít za to, že Komise disponovala dostatečnými důkazy pro přijetí závěru, že se společnost
Siemens účastnila kartelové dohody až do září 1999. Siemens dále neposkytla žádné alternativní přesvědčivé vysvětlení těchto
důkazů v souladu se zásadami stanovenými judikaturou. Přitom s ohledem na skutkové okolnosti uvedené v bodě 207 výše, které
Komise uplatnila k prokázání účasti Siemens na kartelové dohodě až do září 1999, příslušelo této společnosti, aby poskytla
alternativní vysvětlení nebo odůvodnění, jež může vyvrátit závěry Komise nesoucí v tomto směru důkazní břemeno (viz v tomto
smyslu rozsudek Aalborg Portland a další v. Komise, bod 48 výše, bod 79 a rozsudek Peróxidos Orgánicos v. Komise, bod 65 výše,
bod 71).
Je tedy třeba zamítnout první část druhého žalobního důvodu.
B –
K
druhé části druhého žalobního důvodu vycházející z promlčení stíhání
1.     Argumenty účastnic řízení
Siemens uvádí, že co se týče jde první fáze její účasti na vytýkaném protiprávním jednání, jež skončila dne 22.dubna 1999,
došlo dne 22. dubna 2004, tedy před šetřeními ze dne 11. a 12. května 2004 k promlčení. Podle ní argument Komise, dle kterého
se dvakrát účastnila jediného a trvajícího protiprávního jednání, neumožňuje vyloučit promlčení. Kartelová dohoda existující
v letech 1988 až 1999 se totiž jasně lišila od dohody existující mezi lety 2002 a 2004.
Komise zpochybňuje argumenty vznesené společností Siemens.
2.     Závěry Tribunálu
Článek 25 odst.1 písm. b) nařízení č. 1/2003 stanoví promlčecí lhůtu pěti let pro protiprávní jednání takového typu, jaké
je vytýkáno společnosti Siemens. Podle odstavce 2 druhé věty tohoto článku začíná v případě trvajících nebo opakovaných protiprávních
jednání lhůta pro promlčení běžet dnem, kdy tato jednání byla ukončena. V souladu s čl. 25 odst. 3 první větou téhož nařízení
každý úkon učiněný Komisí za účelem šetření nebo postupu souvisejícího s protiprávním jednáním promlčení přerušuje.
V projednávaném případě předpokládá námitka promlčení, uplatněná v případě první fáze protiprávního jednání vytýkaného společnosti
Siemens, splnění dvou kumulativních podmínek. Zaprvé tato první fáze musela skončit nejpozději dne 10. května 1999, to znamená
pět let před dnem, který předcházel šetření na místě, k němuž Komise přistoupila dne 11. a 12. května 2004. Zadruhé, dvě fáze
vytýkaného protiprávního jednání nesmějí být součástí jediného a trvajícího protiprávního jednání ve smyslu čl. 25 odst. 2
nařízení č. 1/2003, protože v takovém případě začíná promlčení plynout až ode dne, kdy v roce 2004 skončila druhá z těchto
fází.
V tomto ohledu stačí připomenout, jak bylo uvedeno v bodě 232 výše, že Komise správně v napadeném rozhodnutí konstatovala,
že první fáze účasti společnosti Siemens na protiprávním jednání skončila až v září 1999, tedy po dni 10. května 1999.
Je tedy třeba zamítnout námitku promlčení, která je předmětem druhé části druhého žalobního důvodu.
V každém případě není splněna ani druhá podmínka, uvedená v bodě 237 výše. Komise totiž správně konstatovala, že kartelová
dohoda, jíž se Siemens od roku 2002 účastnila, byla v zásadě stejná jako kartelová dohoda, které se účastnila až do roku 1999.
V tomto ohledu judikatura určila vícero kritérií relevantních pro posouzení, zda se jedná o jediné protiprávní jednání, a sice
totožnost nebo rozdílnost cílů dotčených praktik (rozsudek Tribunálu ze dne 20. března 2002, Dansk Rørindustri v. Komise,
T‑21/99, Recueil, s. II‑1681, bod 67; viz rovněž v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 21. září 2006, Technische Unie
v. Komise, C‑113/04 P, Sb. rozh. s. I‑8831, body 170 a 171, a rozsudek Jungbunzlauer v. Komise, bod 184 výše, bod 312), totožnost
dotyčných výrobků a služeb (viz v tomto smyslu rozsudky Tribunálu ze dne 15. června 2005, Tokai Carbon a další v. Komise,
T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 a T‑91/03, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, body 118, 119 a 124, a Jungbunzlauer v. Komise, bod
184 výše, bod 312), totožnost podniků, které se těchto praktik účastnily (rozsudek Jungbunzlauer v. Komise, bod 184 výše,
bod 312) a totožnost způsobů jejich provádění (výše uvedený rozsudek Dansk Rørindustri v. Komise, bod 68). Dalšími relevantními
kritérii jsou totožnost zúčastněných fyzických osob jednajících na účet podniků a totožnost zeměpisné působnosti dotčených
praktik.
V projednávaném případě je třeba uvést, že všechna kritéria uvedená v předchozím bodě umožňují mít za to, že kartelová dohoda,
jíž se Siemens od roku 2002 účastnila, byla v zásadě stejná jako ta, které se účastnila až do roku 1999.
Zaprvé byl totiž cíl spočívající v zachování tržních podílů účastníků kartelové dohody, v rozdělení celosvětového trhu mezi
japonskými a evropskými výrobci – zejména vyhrazením evropských trhů evropským výrobcům – a v zabránění erozi cen, stejný
během obou dotčených období. V tomto ohledu je třeba zamítnout argumenty společnosti Siemens, podle nichž se dvě fáze její
účasti na protiprávním jednání navzájem zcela lišily.
Především není pravda, že se kartelová dohoda vztahovala na evropské projekty až od roku 2002. Naopak, jak vyplývá ze zjištění
uvedených v bodě 161 výše, prokázala Komise právně dostatečným způsobem, že se kartelová dohoda používala na projekty PISP
v rámci EHP od svých začátků.
Dále není podstatná otázka, zda byla dohoda GQ zrušena a nahrazena jinou dohodou, jak tvrdí Siemens s odvoláním na prohlášení
Hitachi, nebo zda byla pouze změněna, v případě, že cíl dotčených praktik zůstal stejný.
Konečně je třeba zamítnout koncept pojmu „společný cíl“, který Siemens implicitně brání. Podle tohoto konceptu nezávisí konstatování
existence jediného protiprávního jednání jen na objektivních kritériích, jak jsou uvedena v bodě 241 výše, ale předpokládá
navíc existenci subjektivního prvku ve formě společného celkového úmyslu, jenž v projednávaném případě chybí. V tomto ohledu
je třeba uvést, že tvrzení obhajované společností Siemens nemá žádnou oporu v judikatuře uvedené v bodě 241 výše, která neuvádí
subjektivní kritérium ve vztahu k posouzení jednotné povahy protiprávního jednání. Otázka, zda soubor dohod a jednání v rozporu
s čl. 81 odst. 1 ES představuje jediné a trvající protiprávní jednání, je tedy naopak otázkou závisející výlučně na objektivních
faktorech, mezi něž patří společný cíl uvedených dohod a jednání. Tento cíl představuje kritérium, jež je nutné posoudit s ohledem
na samotný obsah těchto dohod a jednání, a nesmí být zaměňováno, jak to zřejmě činí Siemens, se subjektivním úmyslem různých
podniků účastnit se jediné a trvající kartelové dohody. Tento subjektivní úmysl naopak může a musí být zohledněn jen v rámci
posouzení individuální účasti podniku na takové jediné a trvající dohodě (viz bod 253 níže).
Zadruhé se metody fungování kartelové dohody celkově nezměnily, i když se postupně v průběhu let vyvinuly, zejména v závislosti
na snížení počtu zúčastněných podniků v důsledku koncentrace odvětví a v závislosti na technickém vývoji komunikačních prostředků.
Jak ovšem Komise uvedla v bodě 280 odůvodnění napadeného rozhodnutí, nedošlo k těmto změnám v přesném okamžiku mezi lety 1999
a 2002, ale postupně. Krom toho tyto změny neovlivnily základní zásady způsobu fungování, a sice přidělování projektů PISP
mezi účastníky kartelové dohody na základě jimi stanovených kvót a prostřednictvím manipulace nabídkových řízení, ani stanovení
minimálních cen za projekty PISP, které nejsou přidělovány.
Zatřetí se kartelová dohoda během obou dotčených období týkala téhož trhu, a sice trhu s projekty PISP ve formě samostatných
dílů nebo elektrických rozvoden dodávaných na klíč.
Začtvrté podniky, které se účastnily kartelové dohody, zůstaly stejné během celé doby trvání kartelové dohody od roku 1988
do roku 2004, s přihlédnutím k procesu koncentrace v odvětví PISP, k němuž došlo v tomto období a s jedinou výjimkou dočasné
nepřítomnosti Siemens, podniku VA Tech a společnosti Hitachi.
Zapáté byly různé podniky v rámci kartelové dohody do značné míry zastupovány týmiž osobami v roce 1999 a v roce 2002, bez
ohledu na určitou běžnou fluktuaci v rámci každého podniku. Osobní kontinuitu zástupců potvrzují různé seznamy schůzek, jež
jsou součástí spisu, a zejména seznam uvedený v příloze I napadeného rozhodnutí a seznam spolupracovníků podniků činných v rámci
kartelové dohody, uvedený v příloze II napadeného rozhodnutí.
Zašesté byla zeměpisná působnost kartelové dohody tatáž v roce 1999 a během období od roku 2002 do roku 2004. Od roku 1988
se ve skutečnosti poněkud rozšiřovala, jelikož trhy zemí střední a východní Evropy se mezitím pro účastníky kartelové dohody
zpřístupnily.
Konečně zasedmé skutečnost, kterou Komise zdůraznila a Siemens nepopřela, že ostatní účastníci v kartelové dohodě pokračovali
i za dočasné nepřítomnosti některých podniků, a že tedy byla zachována objektivní kontinuita jediného protiprávního jednání,
rovněž prokazuje, že se jednalo o jednu a tutéž kartelovou dohodu. V tomto ohledu je třeba zamítnout argument společnosti
Siemens, podle něhož ji Komise zohledněním této okolnosti přičítá skutky, kterých se dopustili jiní. Nejedná se totiž o to,
aby byla Siemens považována za odpovědnou za období od září 1999 do března 2002, ale namítá se vůči ní jednotnost protiprávního
jednání, které během její nepřítomnosti pokračovalo. Jak přitom bude uvedeno v dalším bodě, byla si Siemens vědoma nebo si
musela být vědoma skutečnosti, že se od roku 2002 účastnila stejné kartelové dohody, které se účastnila až do roku 1999.
Konečně v otázce subjektivního prvku postačuje uvést, že když se Siemens opět začala účastnit kartelové dohody, byla si vědoma,
že se účastní téže kartelové dohody jako dříve. Stačí pouze, že si Siemens byla vědoma základních kritérií, uvedených v bodě
241 výše, jež odůvodňují konstatování jednotné povahy protiprávního jednání, aby vůči ní mohla být tato jednotná povaha uplatněna,
i za předpokladu, že by sama nevyvodila závěr o její existenci. Přitom s ohledem na skutečnost, že její zaměstnanci, pan S.
a pan Ze., se na její účet účastnili kartelové dohody, a to jak před jejím odchodem v roce 1999, tak i po jejím návratu v roce
2002, nemohla Siemens přehlédnout shodnost faktorů určujících jednotnou povahu kartelové dohody, a zejména pak totožnost cílů,
dotyčných výrobků, zeměpisných trhů a zúčastněných podniků.
Námitka promlčení, vznesená společností Siemens, tedy musí být v každém případě zamítnuta z důvodu skutečnosti, že dvě fáze
protiprávního jednání, které jsou jí vytýkány, byly součástí téhož jediného a trvajícího protiprávního jednání.
V důsledku toho je třeba zamítnout druhou část druhého žalobního důvodu vycházející z promlčení první fáze protiprávního jednání
vytýkaného společnosti Siemens.
C –  Ke třetí části druhého žalobního důvodu, vycházející z neúčasti na kartelové dohodě v době po 1. lednu 2004
1.     Argumenty účastnic řízení
Siemens uvádí, že Komise v napadeném rozhodnutí nesprávně konstatovala, že protiprávní jednání definitivně skončilo dne 11.
května 2004, ačkoliv po lednu 2004 nebyl konstatován žádný skutečný vliv na společný trh, jelikož poslední relevantní schůzka
proběhla dne 21. ledna 2004, a tato nevedla k dohodě o cenách. Kartelová dohoda proto již od ledna 2004 neměla účinky na trh
a Komise, ani nepředložila žádný důkaz takových účinků.
Komise zpochybňuje argumenty vznesené společností Siemens.
2.     Závěry Tribunálu
Tuto část žalobního důvodu je třeba zamítnout ze dvou důvodů.
Zaprvé, jak bylo připomenuto v bodě 135 výše, vyplývá podle ustálené judikatury ze samotného znění čl. 81 odst. 1 ES, že dohody
mezi podniky jsou zakázány nezávisle na jejich účincích, pakliže mají protisoutěžní cíl (rozsudky Komise v. Anic Partecipazioni,
bod 43 výše, bod 123, a JFE Engineering a další v. Komise, bod 49 výše, bod 181). Proto se nepožaduje prokázání skutečných
protisoutěžních účinků, je-li prokázán protisoutěžní cíl vytýkaného chování (viz rozsudek Volkswagen v. Komise, bod 135 výše,
bod 178, a citovaná judikatura). Rovněž bylo v bodě 134 výše uvedeno, že Komise se v projednávaném případě opřela především
o cíl dohody sankcionované v článku 1 napadeného rozhodnutí, jímž je omezení hospodářské soutěže. Nejprve v bodech 303 a 304
odůvodnění napadeného rozhodnutí konstatovala, že všechny popsané dohody nebo jednání ve vzájemné shodě měly za cíl omezit
hospodářskou soutěž ve smyslu článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP, a že za takových okolností bylo pro účely použití uvedených
ustanovení nadbytečné zohlednit skutečné účinky dohody, načež v bodě 308 odůvodnění uvedeného rozhodnutí doplnila, že provádění
dohody popsaného typu s sebou ze své povahy nese významné narušení hospodářské soutěže.
Jak Komise právem uvádí, nemůže tedy rozsudek Tribunálu ze dne 5. dubna 2006, Degussa v. Komise (T‑279/02, Sb. rozh. s. II‑897,
body 236 a 240) podpořit argument společnosti Siemens. Zaprvé se totiž části uvedeného rozsudku, které uplatnila, netýkají
konstatování protiprávního jednání nebo jeho doby trvání, ale týkají se výlučně posouzení jeho závažnosti. Zadruhé se Komise
ve věci, která vedla k přijetí tohoto rozsudku, výslovně opřela o vliv kartelové dohody na ceny dotčených výrobků. Jak však
bylo připomenuto v předchozím bodě, v projednávané věci se právě o tento případ nejedná.
Argumenty společnosti Siemens, které mají podpořit fakt, že kartelová dohoda již po 1. lednu 2004 neměla nové účinky, jsou
tedy irelevantní.
Zadruhé, jak Komise uvedla v bodě 215 odůvodnění napadeného rozhodnutí na základě prohlášení skupiny VA Tech a aniž jí Siemens
protiřečí, týkala se komunikace a schůzky mezi zbývajícími účastníky v rámci kartelové dohody po odchodu ABB zejména výměny
informací ohledně probíhajících nabídkových řízeních, postavení osob mimo kartelovou dohodu, zachování nebo přerušení kontaktů
a otázek bezpečnosti. Přitom tyto předměty diskusí ukazují, že i když se zbývající účastníci kartelové dohody nebyli schopni
dohodnout na konkrétních projektech, měli v úmyslu pokračovat v kartelové dohodě do budoucna nebo přinejmenším nepřijali rozhodnutí
ji ukončit.
Tento výklad skutečností není na rozdíl od toho, co uvádí společnost Siemens, zpochybněn prohlášením Hitachi ohledně ukončení
kartelové dohody. Toto prohlášení totiž bylo uskutečněno ve formě tabulky uvádějící pro různé schůzky v rámci kartelové dohody
datum, místo, účastníky, krátké hodnocení předmětů schůzky a zdroj těchto informací mezi zaměstnanci Hitachi. Nejprve je třeba
v tomto ohledu uvést, že údaje týkající se předmětu jednotlivých schůzek jsou pouze velmi stručné a někdy obecné. Například
pro schůzky ze dne 17. března a 8. dubna 2004 se uvádí, že „cílem schůzky byla výměna informací“ a že „[schůzka na pracovní
úrovni] zahrnovala obecnou diskusi o trhu“. Tyto údaje jasně neodhalují přesný předmět diskusí a v každém případě nevylučují,
že se jednalo o výměnu informací a že diskuse představovaly porušení čl. 81 odst. 1 ES a článku 53 Dohody o EHP.
Krom toho je třeba poznamenat, že výňatky z prohlášení Hitachi předložené společností Siemens zahrnují stránky 7278, 7280
a 7281 spisu v řízení před Komisí, ale nikoliv stránku 7279, která může obsahovat údaje týkající se jiných schůzek, ke kterým
došlo mezi lednem a březnem 2004. Nezávisle na otázce jejich hodnověrnosti a jejich důkazní hodnoty tedy tyto dokumenty neposkytují
úplné informace o prohlášeních Hitachi týkajících se schůzek v roce 2004, ohledně kterých Siemens tvrdí, že nevedly k novým
vlivům kartelové dohody. Je tedy třeba mít za to, že Siemens toto tvrzení neprokázala.
Z toho vyplývá, že je třeba zamítnout třetí část druhého žalobního důvodu vycházející z neexistence nových vlivů kartelové
dohody od ledna 2004.
Je proto třeba zamítnout druhý žalobní důvod v plném rozsahu.
III –
K
třetímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z nesprávného právního posouzení při stanovení výše pokuty
Třetí žalobní důvod společnosti Siemens se dělí na šest částí. V rámci první části uvádí, že výchozí částka pokuty je nepřiměřená.
Druhá část vychází z nepřiměřenosti násobícího koeficientu pro zajištění odrazujícího účinku. V rámci třetí části Siemens
uvádí, že se Komise opírá o nesprávnou dobu trvání protiprávního jednání. V rámci čtvrté části poukazuje na to, že jí Komise
nesprávně kvalifikovala jako vůdce kartelové dohody. V rámci páté části uvádí, že jí Komise měla přiznat snížení pokuty na
základě oznámení o spolupráci. Sedmá část vychází z toho, že generální ředitelství (GŘ) pro „Hospodářskou soutěž“
de facto
vnutilo svůj názor kolegiu komisařů.
A –
K
první části třetího žalobního důvodu, vycházející z nepřiměřenosti výchozí částky pokuty
V rámci první části třetího žalobního důvodu Siemens v zásadě uvádí, že výchozí částka pokuty, která jí byla uložena, je s ohledem
na závažnost protiprávního jednání a jeho hospodářské účinky nepřiměřená a nesprávně odůvodněná. Podle ní Komise neměla protiprávní
jednání kvalifikovat jako „velmi závažné“ a měla v důsledku toho stanovit výchozí částku pokuty značně pod 10 milionů eur.
V tomto ohledu vznáší tři výtky, zaprvé to, že Komise neprokázala účinky kartelové dohody, zadruhé, že výchozí částka pokuty
byla s ohledem na hospodářský význam protiprávního jednání nepřiměřená a zatřetí, že byla zařazena do nesprávné kategorie.
1.     K první výtce vycházející z neprokázání účinků kartelové dohody
a)     Argumenty účastnic řízení
Siemens zpochybňuje zjištění Komise v bodech 477 a 484 odůvodnění napadeného rozhodnutí, která se týkají účinků kartelové
dohody, přičemž tvrdí, že jsou rozporná, nepřesná a nesprávná. Jestliže podle ní Komise správně uznala, že kartelová dohoda
neměla žádný kvantifikovatelný účinek, nemohla dále při stanovení výchozí částky pokuty odkázat na údajné účinky protiprávního
jednání. Dále Komise nepředložila žádný správný a věrohodný nepřímý důkaz toho, že kartelová dohoda měla dopad na trh a analýza
dokonce prokazuje, že takové účinky neexistovaly. Tvrzení Komise, podle něhož dlouhá účast na nákladném systému prokazuje,
že kartelová dohoda pro její účastníky byla výhodná a měla v důsledku toho dopad, se zakládá na pouhých domněnkách, a nikoliv
na objektivních hospodářských faktorech.
Komise zpochybňuje argumenty vznesené společností Siemens.
b)     Závěry Tribunálu
Úvodem je třeba připomenout, že podle bodu 1 A prvního pododstavce pokynů o metodě stanovování pokut udělených podle čl. 15
odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o [UO] (Úř. věst. C 9, s. 3, dále jen „pokyny“) Komise při stanovení pokut
na základě závažnosti protiprávního jednání zohlední zejména „skutečný dopad [protiprávního jednání] na trh, pokud jej lze
měřit“.
V tomto ohledu je třeba uvést, že na rozdíl od toho, co tvrdí Siemens, Komise vůbec v napadeném rozhodnutí neuznala, že kartelová
dohoda neměla žádný kvantifikovatelný dopad. Komise v bodě 477 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvedla, že z důvodu nedostatku
informací o pravděpodobných cenách projektů PISP v EHP v případě neexistence kartelové dohody, nebylo možné změřit její skutečný
dopad na trh, a že v důsledku toho se při stanovení závažnosti protiprávního jednání v souladu s bodem 1 A pokynů neopřela
zvláště o konkrétní dopad.
Jen pro doplnění Komise zdůraznila, že v projednávaném případě existovaly konkrétní a věrohodné nepřímé důkazy, ze kterých
bylo možné s rozumnou pravděpodobností vyvodit, že kartelová dohoda měla dopad na trh, jelikož byla skutečně prováděna, trvala
více než šestnáct let a účastníci byli ochotni nést značné náklady pro udržení její existence. Tuto úvahu nelze považovat
za odporující zjištěním o nemožnosti měřit uvedený dopad. Slouží podle všeho jen k upřesnění, že se Komise správně domnívala,
že kartelová dohoda měla dopad, i když tento dopad nemohl být konkrétně změřen a nemohl tedy být zohledněn pro účely stanovení
závažnosti kartelové dohody.
Zadruhé v rozporu s tvrzením Siemens z bodu 484 odůvodnění napadeného rozhodnutí nevyplývá, že Komise při stanovení závažnosti
protiprávního jednání odkázala na účinky kartelové dohody. Formulace „s ohledem na okolnosti popsané v bodě 8.3.1 výše“ (bod,
pod kterým byl vložen bod 477 odůvodnění napadeného rozhodnutí) musí být chápána zejména jako odkaz na zjištění Komise, podle
kterého účinky kartelové dohody nebyly kvantifikovatelné.
V důsledku toho není nezbytné zkoumat, zda bylo možné na základě nepřímých důkazů uplatněných Komisí předpokládat existenci
dopadu kartelové dohody na trh.
První výtka vznesená tedy Siemens musí být zamítnuta.
2.     K druhé výtce vycházející z nepřiměřenosti výchozí částky pokuty s ohledem na hospodářský význam protiprávního jednání
a)     Argumenty účastnic řízení
Siemens uvádí, že výchozí částka pokuty je s ohledem na hodnotu dotčeného výrobkového trhu a s ohledem na její vlastní tržní
podíl nepřiměřená. Komise se stanovením této částky na 45 milionů eur odchýlila od své dřívější rozhodovací praxe, ačkoliv
je povinna sledovat soudržnou a nediskriminační rozhodovací praxi. Podle Siemens musí být tato částka jasně nižší než 35 milionů
eur. Proto navrhuje, aby Tribunál podstatně snížil výchozí částku pokuty v rámci své pravomoci soudního přezkumu v plné jurisdikci.
Komise zpochybňuje argumenty společnosti Siemens.
b)     Závěry Tribunálu
Pokyny v bodě 1 A čtvrtém a šestém pododstavci stanoví zohlednění skutečnosti, zda původci protiprávních jednání skutečně
měli hospodářskou schopnost způsobit významnou škodu jiným hospodářským subjektům a brát v úvahu specifickou váhu jednání
každého podniku pro hospodářskou soutěž, zejména existuje-li značný nepoměr ve velikosti podniků, které se dopustily protiprávního
jednání. Naopak pokyny nestanoví, že skutečná hospodářská schopnost podniků nebo specifická váha jejich chování musí být posouzeny
podle zvláštního kritéria, jako je jejich podíl na relevantním výrobkovém trhu v rámci EHP nebo v rámci společného trhu. Komise
tedy v tomto ohledu může uplatnit vhodné kritérium s ohledem na okolnosti každého jednotlivého případu.
V projednávaném případě Komise nejprve v bodě 479 odůvodnění napadeného rozhodnutí konstatovala, že protiprávní jednání musí
být kvalifikováno jako „velmi závažné“ ve smyslu pokynů, a poté v bodech 480 až 490 odůvodnění napadeného rozhodnutí vysvětlila
rozdílné zacházení, které použila na různé podniky na základě jejich podílů na celosvětovém trhu, které odrážely jejich příslušnou
hospodářskou schopnost významně narušit hospodářskou soutěž.
Komise zejména vysvětlila v bodě 481 odůvodnění napadeného rozhodnutí, že vzhledem k celosvětové povaze kartelové dohody odráží
celosvětové obraty nejvěrněji schopnost podniků způsobit významnou újmu jiným hospodářským subjektům v EHP a jejich příslušné
přispění k účinnosti kartelové dohody v jejím celku nebo naopak nestabilitu, která by ovlivnila kartelovou dohodu v případě,
kdy by se na ní určitý podnik neúčastnil. Komise zejména zdůraznila skutečnost, že úloha japonských podniků by byla značně
podceněná, opřela-li by se o obraty týkající se pouze EHP, jelikož podle dohod, které byly základem kartelové dohody, se tyto
podniky ve značné míře zdržely činností na evropských trzích.
Konečně Komise uvedla, že pro společnosti Siemens a ABB, které každá vlastnily mezi 23 a 29 % celosvětového obratu připadajícího
na projekty PISP, má být výchozí částka pokuty stanovena na základě hodnoty trhu v rámci EHP na 45 milionů eur.
Komise tedy při stanovení výchozí částky pokuty zohlednila, aniž jí lze vytýkat zjevně nesprávné posouzení, jak celosvětový
obrat s projekty PISP, tak hodnotu trhu v rámci EHP, přičemž první z těchto kritérií slouží dle bodů 480 a 481 odůvodnění
napadeného rozhodnutí k rozdělení podniků do vícero kategorií. Použití těchto kritérií obzvláště přiměřeným způsobem zohledňuje
okolnosti projednávaného případu, zejména skutečnost, že se účastníci kartelové dohody dohodli na rozdělení evropských a japonských
trhů mezi příslušnými skupinami výrobců. Úroveň pokuty vyplývající z takového postupu nemůže být kvalifikována jako nepřiměřená.
Argumenty uplatněné společností Siemens naopak nejsou přesvědčivé.
Zaprvé je třeba zamítnout argument Siemens, podle kterého v rozsudku ze dne 28. června 2005, Dansk Rørindustri a další v. Komise
(C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P až C‑208/02 P a C‑213/02 P, Sb. rozh. s. I‑5425, bod 242), Soudní dvůr prohlásil, že „zisk,
který mohou [podniky] z těchto jednání vytěžit, […] a hodnota dotyčného zboží“ jsou základními prvky stanovení výše pokuty.
V tomto ohledu je třeba uvést, že tato neúplná citace neodráží věrně obsah bodu 242 rozsudku Dansk Rørindustri a další v. Komise,
bod 285 výše, který dále lze plně bez jeho kontextu. Body 241 až 243 tohoto rozsudku totiž znějí takto:
„241      Závažnost porušení musí být zjištěna v závislosti na řadě faktorů, jako jsou konkrétní okolnosti případu, jeho kontext a odrazující
účinek pokut, a to aniž by byl vytvořen závazný nebo taxativní výčet kritérií, jež musejí být nutně zohledněna […]
242      K faktorům, které mají být zohledněny při posuzování závažnosti porušení, patří jednání každého podniku, jeho role při zavádění
jednání ve vzájemné shodě, zisk, který může z těchto jednání vytěžit, jeho velikost a hodnota dotyčného zboží, jakož i nebezpečí,
které představují porušení tohoto druhu pro cíle Společenství […]
243      Z toho jednak plyne, že za účelem stanovení pokuty je možné rovněž přihlédnout jak k celkovému obratu podniku, který představuje
údaj, byť jen přibližný a nedokonalý, o jeho velikosti a hospodářské síle, tak k části tohoto obratu, jehož bylo dosaženo
zbožím, které je předmětem porušení, a který tedy může poskytnout údaj o jeho rozsahu. Krom toho z toho plyne, že jednomu
ani druhému z těchto obratů nelze přikládat přílišný význam ve srovnání s jinými posuzovanými faktory, a že tedy stanovení
přiměřené pokuty nemůže být výsledkem pouhého výpočtu založeného na celkovém obratu. To platí zejména v případě, že dotyčné
zboží představuje pouze malý zlomek tohoto obratu […] “
Zaprvé z bodu 241 uvedeného rozsudku vyplývá, že výčet skutečností, které mohou být zohledněny při posouzení závažnosti protiprávního
jednání, obsažený v bodě 242 uvedeného rozsudku, není závazný ani taxativní. Komise tedy může zohlednit další skutečnosti
nebo přiznat jedné ze skutečností uvedených v tomto bodě 242 menší význam, nebo tuto skutečnost dokonce vůbec nezohlednit,
jestliže to s ohledem na okolnosti konkrétní věci považuje za vhodné. Takový výklad je rovněž potvrzen bodem 243 téhož rozsudku.
Siemens se tedy nemůže opřít pouze o bod 242 tohoto rozsudku, aby tvrdila, že výchozí částka pokuty musí být určena přiměřeně
k velikosti trhu s projekty PISP v rámci EHP.
Zadruhé z první věty bodu 243 rozsudku Dansk Rørindustri a další v. Komise, bod 285 výše, vyplývá, že pojem „hodnota dotyčného
zboží“ použitý v bodě 242 tohoto rozsudku musí být chápán jako míra uvádějící část celkového obratu dotyčných podniků, který
je dosažena výrobky, jež jsou předmětem kartelové dohody, a nikoliv jako odkaz na velikost trhu těchto výrobků v rámci EHP.
V tomto posledně uvedeném bodě se tedy Soudní dvůr na rozdíl od tvrzení společnosti Siemens vůbec nevyjadřuje ke zohlednění
hodnoty relevantního trhu v rámci EHP.
Zadruhé, jak Komise právem uvádí, pokyny ani právo Společenství obecně nestanoví, že pokuty uložené Komisí musí být nezbytně
úměrné k hodnotě dotčeného výrobkového trhu. Naopak pokyny v případě stanovení závažnosti protiprávního jednání výslovně stanoví
zohlednění jiných faktorů, jako je zejména skutečná hospodářská schopnost podniků, odrazující povaha pokuty, velikost dotyčných
podniků a specifická váha různých podniků v rámci kartelové dohody, což jsou kritéria, která Komise použila v bodech 480 a 481
odůvodnění napadeného rozhodnutí.
Zatřetí je třeba připomenout, že předchozí rozhodovací praxe Komise nevytváří právní rámec pro pokuty v oblasti hospodářské
soutěže (rozsudek LR AF 1998 v. Komise, bod 87 výše, bod 234). Komise v rámci nařízení č. 1/2003 disponuje určitým prostorem
pro uvážení při stanovení výše pokut, aby mohla směrovat jednání podniků ve smyslu dodržování pravidel hospodářské soutěže.
Proto ji skutečnost, že Komise v minulosti uplatňovala pokuty určité úrovně na různé typy protiprávních jednání, nemůže zbavit
možnosti zvýšit tuto úroveň v mezích uvedených v nařízení č. 1/2003, je-li to nezbytné k tomu, aby bylo zajištěno provádění
soutěžní politiky Společenství. Účinné použití soutěžních pravidel Společenství naopak vyžaduje, aby Komise měla možnost kdykoli
přizpůsobit úroveň pokut potřebám této politiky (viz obdobně rozsudky Dansk Rørindustri a další v. Komise, bod 285 výše, bod
227, a Groupe Danone v. Komise, bod 66 výše, bod 395).
Z toho plyne, že podniky, vůči nimž se vede správní řízení, jež může vyústit v uložení pokuty, nemohou nabýt legitimního očekávání,
že Komise nepřekročí úroveň pokut používanou dříve. Uvedené podniky tedy musejí vzít v úvahu možnost, že se Komise kdykoli
rozhodne zvýšit úroveň výše pokut ve srovnání s úrovní používanou v minulosti (rozsudek Dansk Rørindustri a další v. Komise,
bod 285 výše, body 228 a 229).
Z toho vyplývá, že příklady rozhodnutí citované společností Siemens nemohou s ohledem na zásadu legality trestů zakotvenou
v čl. 7 odst. 1 EÚLP zpochybnit legalitu výchozí částky pokuty stanovené v projednávaném případě Komisí, i kdyby, jak uvádí
Siemens, byla vyšší než částky stanovené v rámci jiných věcí týkajících se trhu s vyšší hodnotou, než je hodnota relevantního
trhu.
Je proto třeba zamítnout druhou výtku vznesenou společností Siemens.
3.     K třetí výtce, vycházející ze zařazení společnosti Siemens do nesprávné kategorie
a)     Argumenty účastnic řízení
Siemens uvádí, že Komise měla při stanovení pokuty, která se jí má uložit, zohlednit její obrat v roce 2001, jako v případě
Fuji, Hitachi, Melco a Toshiba, a nikoliv její obrat v roce 2003, jako v případě ABB, Alstom, Areva a skupiny VA Tech. Komise
tedy nepoužila správně, soudržně a nediskriminačně vlastní metodu stanovení pokut. Krom toho se Siemens domnívá, že neměla
být zařazena do stejné kategorie jako ABB, protože její obrat v roce 2001 a 2003 byl nižší než obrat ABB, jak potvrzují některé
dokumenty obsažené ve spise. Dále Siemens uvádí nesoudržnosti pokud ohledně hodnoty světového trhu týkajícího se projektů
PISP v roce 2001 a 2003 a uvádí, že Komise měla přesně uvést podíl každého z účastníků na celkovém obratu kartelové dohody
za tyto dva roky, a také obraty, jichž účastníci dosáhli v souvislosti s projekty PISP.
Komise vyvrací argumenty společnosti Siemens.
b)     Závěry Tribunálu
Nejprve je třeba odlišit dvě různé skutečnosti zpochybněné společností Siemens. Zaprvé uvádí, že Komise měla vybrat rok 2001
jako referenční rok pro stanovení jejího tržního podílu. Zadruhé uvádí, že s ohledem na její údajně menší podíl na trhu než
je podíl společnosti ABB, neměla být zařazena do první kategorie podniků spolu s ABB, ale do druhé kategorie.
Co se zaprvé týče výběru referenčního roku pro účely prokázání relativní váhy podniků, je třeba uvést, že i když pokyny ve
čtvrtém a šestém pododstavci bodu 1 A stanoví rozdílné zacházení s podniky na základě jejich hospodářského významu, neuvádí,
ve vztahu k jakému roku musí být relativní váha podniků stanovena. V tomto ohledu se bod 5 písm. a) druhý pododstavec pokynů,
jenž stanoví zohlednění účetního období, které předcházelo roku přijetí rozhodnutí, použije pouze na stanovení obratu za účelem
dodržení meze 10 %, v souladu s čl. 23 odst. 2 druhým pododstavcem nařízení č. 1/2003, a není tedy použitelný pro účely stanovení
relativní váhy podniků činných v kartelové dohodě.
V projednávaném případě byl rok 2003, který Komise zvolila jako referenční rok za účelem zjištění relativní váhy společnosti
Siemens a dalších evropských podniků, posledním celým rokem činností kartelové dohody. Taková volba se jeví přiměřená pro
účely stanovení relativní váhy uvedených podniků v kartelové dohodě.
Skutečnost, že Komise vybrala rok 2001 jako referenční rok za účelem stanovení relativní váhy japonských podniků, byla vysvětlena
v bodě 482 odůvodnění napadeného rozhodnutí zvláštními okolnostmi u japonských výrobců, zejména skutečností, že z důvodu restrukturalizace
jejich činností v oblasti PISP ve dvou společných podnicích Komise pro tyto podniky nedisponovala oddělenými obraty. Přitom
za účelem vyřešení tohoto sporu není třeba zkoumat legalitu zacházení vyhrazeného japonským podnikům. I za předpokladu, že
by toto zacházení bylo protiprávní, by v takovém případě bylo třeba opravit napadené rozhodnutí ve vztahu k japonským výrobcům,
a nikoliv ve vztahu ke společnosti Siemens.
Pokud jde zadruhé o údajně menší tržní podíl společnosti Siemens, než je tržní podíl ABB, Komise se opřela, jak uvádí v bodě
483 odůvodnění napadeného rozhodnutí, o obrat dosažený samotnými podniky. V odpovědi ze dne 5. července 2005 na žádost Komise
o informace Siemens uvedla pro rok 2003 celkový celosvětový obrat v oblasti PISP ve výši 658,9 milionů eur. Krom toho měl
světový trh v oblasti PISP v roce 2003 dle jejích odhadů hodnotu ve výši 2 305,5 milionů eur, což se pohybuje ve stejném rozmezí,
jaké je uvedeno v odhadech Komise, která uvádí v poznámce pod čarou č. 444 napadeného rozhodnutí částku 2 200 milionů eur
pro rok 2003 a v bodě 4 napadeného rozhodnutí rozpětí od 1 700 do 2 300 milionů eur pro roky 2001 až 2003. V rozporu s tvrzením
Siemens mezi těmito čísly neexistuje nesoudržnost.
Z výpočtu tržního podílu společnosti Siemens na základě číselných údajů týkajících se roku 2003, které sama předložila, a sice
z celkové hodnoty trhu ve výši 2 305,5 milionů a obratu Siemens ve výši 658,9 milionů, přitom vyplývá podíl tohoto podniku
na trhu ve výši přibližně 28,59 % v roce 2003, což je číslo, které se nachází na horní hranicí rozpětí 23 až 29 % uvedeného
Komisí pro první skupinu podniků.
Siemens nemůže toto číslo vypočítané na základě jejích vlastních údajů zpochybnit tím, že se odvolá na interní dokumenty Alstom
a ABB, ze kterých pro Siemens vyplývá odlišný tržní podíl.
Navíc se číselné údaje v těchto dokumentech týkají jiných parametrů než těch, které zohlednila Komise. Co se totiž týče zaprvé
dokumentu od ABB, předloženého v příloze žaloby, odhlédne-li se od toho, že se týká roku 2002 a nikoliv roku 2003, je to dokument
s názvem „Substations Competitor Overview“ (přehled soutěžitelů v oblasti elektrických rozvoden) a zabývá se tedy jen situací
na trhu s rozvodnami PISP, nikoliv trhu s projekty PISP obecně. Co se zadruhé týče dokumentu od Alstom, uvedeného v příloze
žaloby, odhlédne-li se od toho, že se týká roků 2001 a 2002, nejenže obsahuje seznam podniků, které se účastnily kartelové
dohody, ale uvádí rovněž další společnosti (Others), jejichž celkový podíl na trhu byl 33,8 %. Jak přitom vyplývá z poznámky
pod čarou č. 444 napadeného rozhodnutí, uskutečnila Komise svůj výpočet pouze na základě obratů dosažených účastníky kartelové
dohody, protože prodeje uskutečněné jinými výrobci neovlivňují zařazení týkající se podniků v rámci projednávané věci.
Proto je třeba zamítnout kritiky vznesené Siemens proti stanovení jejího tržního podílu Komisí, aniž je od Komise třeba požadovat,
aby předložila obraty uvedené jinými podniky, které se účastnily kartelové dohody, jak to navrhuje Siemens.
Z toho vyplývá, že je třeba zamítnout třetí výtku vznesenou Siemens, a v důsledku toho první část třetího žalobního důvodu
v plném rozsahu.
B –
K
druhé části třetího žalobního důvodu, vycházející z nepřiměřenosti násobícího koeficientu k zajištění odrazujícího účinku
1.     Argumenty účastnic řízení
Siemens uvádí, že odrazující faktor 2,5, použitý Komisí za účelem zvýšení výchozí částky pokuty, je nadměrný a nepřiměřený
faktoru použitému na ABB a představuje porušení zásady rovného zacházení. Jelikož Komise v projednávaném případě zvolila za
účelem stanovení násobícího koeficientu k zajištění odrazujícího účinku metodu výlučně přiměřenou obratu dotčených podniků,
mohlo být zvýšení uložené Siemens nanejvýš čtyřikrát vyšší než zvýšení uložené ABB, protože celkový obrat Siemens byl pouze
čtyřikrát vyšší než obrat ABB. V důsledku toho Siemens vyzývá Tribunál, aby snížil pokutu, jež jí byla uložena. Dále uvádí
nedostatek odůvodnění, jelikož Komise v napadeném rozhodnutí nevysvětlila svou metodu výpočtu pokut.
V rámci odpovědi na písemné otázky Tribunálu před jednáním Siemens upřesnila, že od odrazujícího faktoru je třeba odečíst
číslo 1 jakožto prvek neutrální k násobení. Proto je odrazující faktor použitý na Siemens (2,5 – 1 = 1,5) ve skutečnosti šestkrát
vyšší než odrazující faktor použitý na ABB (1,25 – 1 = 0,25), nikoliv dvakrát vyšší.
Komise zpochybňuje, že porušila metodu, kterou si vybrala pro stanovení příslušných koeficientů k zajištění odrazujícího účinku.
Zdůrazňuje, že vybraný násobící koeficient k zajištění odrazujícího účinku je přímo úměrný obratům různých dotyčných podniků.
Koeficient Siemens je ve skutečnosti oproti koeficientu použitého na ABB dokonce degresivní. Co se nakonec týče povinnosti
odůvodnění, je v případě použití násobícího koeficientu k zajištění odrazujícího účinku omezená. Krom toho čísla mluví sama
za sebe.
V odpovědi na otázku Tribunálu na jednání Komise upřesnila, že postupovala ve třech fázích. Zaprvé byly obraty dotyčných podniků
vyděleny deseti. Zadruhé byla z takto získaných čísel vyvozena odmocnina. Zatřetí byla získaná čísla zaokrouhlena směrem dolů,
což vedlo k získání koeficientů k zajištění odrazujícího účinku použitých na různé dotyčné podniky, a zejména koeficientu
2,5 použitého na Siemens. Komise krom toho zdůraznila, že v rozhodnutí nebyla povinna vysvětlit podrobně svou metodu, a že
s ohledem na její dřívější rozhodovací praxi není násobící koeficient 2,5 v žádném případě neobvyklý.
2.     Závěry Tribunálu
Co se zaprvé týče výtky vycházející z nedostatku odůvodnění v rozsahu, v němž Komise nevysvětlila metodu výpočtu násobících
koeficientů k zajištění odrazujícího účinku, je třeba připomenout, že z odůvodnění vyžadovaného článkem 253 ES musejí jasně
a jednoznačně vyplývat úvahy orgánu Společenství, jež napadený akt vydal, tak aby se zúčastněné osoby mohly seznámit s důvody,
které vedly k přijetí opatření, a příslušný soud mohl vykonávat svůj přezkum. Požadavek odůvodnění musí být posuzován v závislosti
na okolnostech případu, zejména v závislosti na obsahu aktu, povaze dovolávaných důvodů a zájmu, který mohou na získání těchto
vysvětlení mít osoby, jimž je akt určen nebo jiné osoby, kterých se akt bezprostředně a osobně dotýká. Není požadováno, aby
odůvodnění vylíčilo všechny relevantní skutkové a právní okolnosti, jelikož otázka, zda odůvodnění aktu splňuje požadavky
článku 253 ES, musí být posuzována nejen s ohledem na jeho znění, ale také s ohledem na jeho kontext, jakož i s ohledem na
všechna právní pravidla upravující dotčenou oblast (rozsudek Soudního dvora ze dne 2. dubna 1998, Komise v. Sytraval a Brink’s
France, C‑367/95 P, Sb. rozh. s. I‑1719, bod 63).
V tomto ohledu je třeba uvést, že i když je pravda, že napadené rozhodnutí neuvádí metodu, podle níž Komise dospěla ke stanovení
přesné úrovně koeficientů, z judikatury vyplývá, že podstatné formální náležitosti, které povinnost odůvodnění představuje,
jsou splněny, jestliže Komise ve svém rozhodnutí uvede posuzované skutečnosti, které jí umožnily vymezit závažnost a délku
trvání protiprávního jednání, aniž je povinna v něm uvádět podrobnější přehled nebo číselné údaje týkající se způsobu výpočtu
pokuty (rozsudky Soudního dvora ze dne 16. listopadu 2000, Cascades v. Komise, C‑279/98 P, Recueil, s. I‑9693, body 39 až
47, a ze dne 15. října 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij a další v. Komise, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P,
C‑250/99 P à C‑252/99 P a C‑254/99 P, Recueil, s. I‑8375, body 463 a 464; rozsudek Tribunálu ze dne 15. března 2006, BASF
v. Komise, T‑15/02, Sb. rozh. s. II‑497, bod 213).
Zvláště bylo rozhodnuto, že uvedení číselných údajů, jimiž se Komise v rámci výkonu své posuzovací pravomoci při stanovení
pokut řídila, zejména v případě sledovaného odrazujícího účinku, pro Komisi představuje možnost, jejíž využití je žádoucí,
ale která jde nad rámec požadavků vyplývajících z povinnosti uvést odůvodnění (rozsudky Cascades v. Komise, bod 311 výše,
body 47 a 48, a BASF v. Komise, bod 311 výše, bod 214).
V projednávaném případě Komise v bodě 491 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvedla :
„[… ] škála pokut, které lze uložit, umožňuje stanovit takovou výši, která zaručí dostatečný odrazující účinek, a zároveň
se přihlédne k velikosti každého podniku, kterému se ukládá pokuta a ke zvláštním okolnostem projednávaného případu. Pokud
jde o podniky, které mají obzvláště vysoký obrat v porovnání s dalšími účastníky, je použití násobícího koeficientu odůvodněno
za účelem zajištění dostatečného odrazujícího účinku.“
Komise dále pro každý z dotyčných podniků uvedla celosvětový obrat v roce 2005 a přidělený koeficient, údaje, které zařadila
do tabulky. Na společnost ABB, s celosvětovým obratem v roce 2005 ve výši 18 038 milionů eur, byl použit koeficient 1,25.
Na společnost Melco, s celosvětovým obratem v roce 2005 ve výši 26 336 milionů eur, byl použit koeficient 1,5. Na společnost
Toshiba, s celosvětovým obratem v roce 2005 ve výši 46 353 milionů eur, byl použit koeficient 2. Na společnost Hitachi, s celosvětovým
obratem v roce 2005 ve výši 69 161 milionů eur, byl použit koeficient 2,5. Konečně na společnost Enfin, Siemens, s celosvětovým
obratem v roce 2005 ve výši 75 445 milionů eur, byl použit koeficient 2,5.
Z bodu 491 odůvodnění napadeného rozhodnutí tak vyplývá, že se Komise domnívala, že zvýšení výchozí částky pokuty stanovené
pro společnost Siemens bylo třeba proto, aby se zajistil dostatečně odrazující účinek pokut s ohledem na velikost a celkové
zdroje tohoto podniku. Z toho rovněž vyplývá, že se Komise v tomto ohledu opřela o celkový obrat dotyčných podniků v roce
2005.
V tomto ohledu je třeba připomenout ustálenou judikaturu, podle níž celkový obrat vypovídá, byť jen přibližně a nedokonale,
o velikosti a hospodářské síle podniku (rozsudky Soudního dvora ze dne 7. června 1983, Musique Diffusion française a další
v. Komise, 100/80 až 103/80, Recueil, s. 1825, bod 121, a Baustahlgewebe v. Komise, bod 43 výše, bod 139; rozsudek BASF v. Komise,
bod 3101 výše, bod 212).
Zdá se tak, že v napadeném rozhodnutí Komise právně dostatečným způsobem uvedla skutečnosti zohledněné za účelem zvýšení výchozí
částky pokut pro účely odrazení, čímž společnosti Siemens umožnila obeznámit se s důvody tohoto zvýšení v souvislosti s výchozí
částkou její pokuty a uplatnit její práva, a soudu umožnila vykonat jeho přezkum. Naopak s ohledem na judikaturu uvedenou
v bodě 312 výše nebyla Komise v napadeném rozhodnutí povinna poskytnout vysvětlení založená na číselných údajích, jelikož
toto není předmětem požadavků vyplývajících z povinnosti odůvodnění.
Je tedy třeba zamítnout výtku vycházející z nedostatku odůvodnění.
Zadruhé je třeba zamítnout tvrzení Siemens, podle něhož Komise při stanovení koeficientů k zajištění odrazujícího účinku věrně
nesledovala vlastní metodu, jež se vyznačuje použitím obratu a odrazujícího koeficientu společnosti ABB jakožto „výchozího
bodu“. Tento argument totiž zaměňuje odrazující koeficient se zvýšením výchozí částky pokuty vyplývajícím z uplatnění tohoto
koeficientu. Přitom i když Komise tvrdila, že vypočetla koeficienty k zajištění odrazujícího účinku úměrně k obratům dotyčných
podniků, netvrdila v napadeném rozhodnutí nebo v písemnostech předložených Tribunálu, že z použití těchto koeficientů by mělo
vyplývat zvýšení výchozí částky pokuty, které je zcela úměrné obratu. Naopak z čísel uvedených Komisí v bodě 491 odůvodnění
napadeného rozhodnutí nezbytně vyplývá, že sazba zvýšení pokuty z důvodu použití koeficientu k zajištění odrazujícího účinku
je progresivní v poměru k obratu dotyčných podniků.
Jak uvádí Komise, může být proporcionalita koeficientů k zajištění odrazujícího účinku lehce ověřena vyhotovením grafu různých
koeficientů použitých na příslušné obraty dotyčných podniků. Graf vyplývající z takového postupu je přímkou, a představuje
tak vztah proporcionality pro všechny dotyčné podniky – s výjimkou společnosti Siemens, pro kterou je tato úměra dokonce sestupná
v rozsahu, v němž na ni byl použit stejný koeficient jako na skupinu Hitachi, ačkoliv její celosvětový obrat v roce 2005 byl
o více než 6 miliard eur vyšší než obrat Hitachi. Takový vztah proporcionality splňuje požadavky, které Tribunál uvedl v rozsudku
Degussa v. Komise, bod 260 výše (bod 338), v němž upřesnil, že zařazení podniků do kategorií s účelem stanovení koeficientu
k zajištění odrazujícího účinku musí být v souladu se zásadou rovného zacházení objektivně odůvodněné. V tomto ohledu je dále
třeba připomenout, že v souladu s judikaturou citovanou v bodě 316 výše představuje celkový obrat podniků ukazatel jejich
velikosti a hospodářské síly.
Proto není možné hovořit o tom, že Komise nesoudržně použila vlastní metodu výpočtu v neprospěch společnosti Siemens. V důsledku
toho musí být zamítnuta výtka vyplývající z nadměrné výše koeficientu k zajištění odrazujícího účinku, která se zakládá na
takovém nesoudržném použití.
Z téhož důvodu se Siemens nemohla oprávněně dovolávat rozsudku ze dne 29. dubna 2004, Tokai Carbon a další v. Komise, bod
86 výše (body 245 až 247), co se týče stanovení koeficientů k zajištění odrazujícího účinku. V uvedených bodech tohoto rozsudku
totiž Tribunál Komisi v zásadě vytkl, že ve vztahu ke všem dotyčným podnikům neuplatnila logickým a soudržným způsobem metodu,
kterou si zvolila pro určení koeficientu k zajištění odrazujícího účinku. Jak však bylo uvedeno, nelze to v projednávaném
případě Komisi vytýkat.
Zatřetí je třeba uvést, že i když na rozdíl od koeficientů k zajištění odrazujícího účinku není zvýšení výchozí částky pokuty,
která vyplývá z jejich použití, úměrné obratu dotčených podniků, ale progresivní, vyplývá tato okolnost nezbytně z použití
metody zvolené Komisí. Komise se tedy zjevně domnívala, že takové progresivní zvýšení ve vztahu k obratu bylo nezbytné, aby
se zajistil dostatečně odrazující účinek pokut vůči dotčeným podnikům, které mají obzvláště vysoký obrat. Tribunál toto posouzení
nemůže nahradit svým posouzením dostatečnosti použitého koeficientu k zajištění odrazujícího účinku, a to tím spíše neexistuje-li
jakýkoliv skutkový poznatek, že Komisí uplatňovaný systém vede k výsledkům, které překračují to, co je nezbytné k zajištění
dostatečně odrazující povahy pokut.
V důsledku toho je třeba zamítnout druhou část třetího žalobního důvodu.
C –
K
třetí části třetího žalobního důvodu, vycházející z pochybení při stanovení doby trvání protiprávního jednání
Siemens uvádí, že jelikož je protiprávní jednání za období před dubnem 1999 promlčené, opřela se Komise o nesprávnou dobu
trvání protiprávního jednání za účelem zvýšení výchozí částky pokuty. Domnívá se, že Komise jí mohla vytýkat pouze střednědobé
protiprávní jednání odůvodňující podle pokynů 20% zvýšení výchozí částky pokuty.
Komise zpochybňuje argumenty společnosti Siemens.
V tomto ohledu stačí připomenout, že jelikož musí být zamítnuta námitka promlčení vznesená společností Siemens ohledně první
fáze protiprávního jednání (viz body 236 až 255 výše), musí být tato část žalobního důvodu, která se opírá o stejnou námitku
promlčení, rovněž zamítnuta.
D –  Ke čtvrté části třetího žalobního důvodu vycházející z nesprávné kvalifikace společnosti Siemens jako vůdce kartelové dohody
V rámci čtvrté části třetího žalobního důvodu, týkající se nesprávné kvalifikace vedoucí úlohy v kartelové dohodě, která na
ni byla použita, vznáší Siemens tři výtky vycházející zaprvé ze skutečnosti, že vedoucí úlohu v kartelové dohodě hrála společnost
ABB, zadruhé z toho, že ona sama takovou úlohu nehrála a zatřetí z nepřiměřenosti zvýšení základní částky pokuty, která jí
byla uložena z důvodu její vedoucí úlohy v kartelové dohodě. V tomto ohledu uplatňuje porušení povinnosti odůvodnění a zásad
rovného zacházení a přiměřenosti trestů Komisí.
Je třeba přezkoumat společně první a druhou výtku a následně třetí výtku.
1.     K první a druhé výtce vycházející ze skutečnosti, že vedoucí úlohu v kartelové dohodě hrála společnost ABB a nikoliv společnost
Siemens
a)     Argumenty účastnic řízení
Siemens se domnívá, že prokázala, že nehrála vedoucí úlohu v kartelové dohodě. V tomto ohledu zaprvé připomíná, že skutečnosti,
které jsou jí vytýkány ohledně období od roku 1988 do roku 1999, jsou promlčeny, a že proto toto období nemůže být zohledněno
jako přitěžující okolnost při stanovení výše pokuty. Zadruhé Siemens uvádí, že Komise nesprávně vykládá pojem vůdce a přehlíží
čistě administrativní povahu služeb sekretariátu, které převzala v rámci kartelové dohody. Zatřetí Komise podle společnosti
Siemens nezohledňuje skutečnost, že během období 2002 až 2004 nepřevzala žádnou sekretářskou úlohu.
Siemens krom toho tvrdí, že Komise nepřihlíží k úloze podněcovatele a vedoucí úloze hrané ABB během období 1988 až 1999, která
vylučuje její vedoucí úlohu v tomtéž období. Podle ní byla úloha hraná ABB jakožto podněcovatel, vedoucí a hybná síla kartelové
dohody mnohem významnější než úloha evropského tajemníka kartelové dohody, kterou Siemens převzala během první fáze své účasti
na kartelové dohodě, přičemž Komise tuto úlohu přecenila. Siemens se domnívá, že tato nerovnost v zacházení může být zhojena
jen zrušením zvýšení základní částky pokuty, která jí byla uložena.
Komise zpochybňuje argumenty společnosti Siemens.
b)     Závěry Tribunálu
K vedoucí úloze v kartelové dohodě
V bodě 514 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise zejména společnosti Siemens přičetla „vedoucí“ úlohu v protiprávním jednání
ve smyslu bodu 2 třetí odrážky pokynů, jelikož zastávala úlohu evropského tajemníka kartelové dohody. V bodech 514 a 522 odůvodnění
napadeného rozhodnutí se domnívala, že základní částka pokuty k uložení společností Siemens musí být zvýšena o 50 %, což tuto
částku zvýšilo na 396 562 000 eur.
Pokud jde nejprve o argument společnosti Siemens, podle něhož jí Komise pro druhou fázi její účasti na kartelové dohodě v letech
2002 až 2004 nesprávně kvalifikovala jako vůdce kartelové dohody, je třeba tento argument zamítnout jako věcně neopodstatněný.
I když je pravda, že body 511 až 514 odůvodnění napadeného rozhodnutí, ve kterých se v rámci přezkumu přitěžujících okolností
posuzuje vedoucí úloha, neobsahují upřesnění ohledně období, pro která Komise kvalifikovala Siemens a Alstom nebo Areva jako
vůdce, bod 147 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvádí výslovně, že „úloha [evropského tajemníka kartelové dohody] byla až
do září 1999 zastávaná společností Siemens, a pak společností Alstom během období 1999 až 2004“. Za těchto podmínek nelze
mít za to, že Komise kvalifikovala Siemens jako vůdce kartelové dohody pro období 2002 až 2004.
Co se dále týče údajného promlčení skutečností za období 1988 až 1999, odkazuje se na úvahy uvedené v bodech 236 až 255 výše,
podle nichž první fáze účasti Siemens na protiprávním jednání není promlčena.
Konečně je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury, pakliže se protiprávního jednání dopustilo více podniků, je třeba
v rámci stanovení základní částky pokut přezkoumat závažnost účasti každého z nich na protiprávním jednání (rozsudky Soudního
dvora ze dne 16. prosince 1975, Suiker Unie a další v. Komise, 40/73 až 48/73, 50/73, 54/73 až 56/73, 111/73, 113/73 a 114/73,
Recueil, s. 1663, bod 623, a Aalborg Portland a další v. Komise, bod 48 výše, bod 92; rozsudky Groupe Danone v. Komise, bod
66 výše, bod 277, a BASF v. Komise, bod 311 výše, bod 280). Tento přezkum zejména předpokládá prokázání jejich rolí v protiprávním
jednání po dobu jejich účasti na něm (rozsudky Komise v. Anic Partecipazioni, bod 43 výše, bod 150; Groupe Danone v. Komise,
bod 66 výše, bod 277, a BASF v. Komise, bod 311 výše, bod 280). V tomto ohledu demonstrativní obsahuje výčet okolností, které
mohou odůvodnit zvýšení základní částky pokuty, uvedený v bodě 2 pokynů, jak je uvedeno v třetí odrážce tohoto bodu, zejména
„vedoucí úlohu [podniku] při protiprávním jednání nebo podněcování k němu“.
Podle judikatury musí podnik k tomu, aby mohl být kvalifikován jako „vůdce“ kartelové dohody, pro kartelovou dohodu představovat
významnou hybnou sílu (rozsudky Tribunálu BASF v. Komise, bod 311 výše, bod 374, a ze dne 18. června 2008, Hoechst v. Komise,
T‑410/03, Sb. rozh. s. II‑881, bod 423) nebo nést zvláštní a konkrétní odpovědnost za její fungování (viz v tomto smyslu rozsudek
BASF v. Komise, bod 311 výše, bod 300). Tato okolnost musí být totiž posouzena celkově s ohledem na kontext projednávaného
případu (viz v tomto smyslu rozsudek BASF v. Komise, bod 311 výše, body 299 a 373). Kvalifikace jako „vůdce“ se v judikatuře
uplatnila mimo jiné i v případě, kdy bylo zjištěno, že podnik v rámci kartelové dohody vykonával funkce koordinátora, a zejména
organizoval a personálně zajišťoval sekretariát pověřený konkrétním prováděním kartelové dohody (rozsudek Tribunálu ze dne
9. července 2003, Archer Daniels Midland a Archer Daniels Midland Ingredients v. Komise, T‑224/00, Recueil, s. II‑2597, dále
jen rozsudek „ADM“, body 246 a 247), nebo když uvedený podnik zastával ústřední úlohu při konkrétním fungování kartelové dohody
například tím, že organizoval značný počet schůzek, shromažďoval a rozesílal informace v rámci kartelové dohody, zastupoval
některé účastníky v rámci kartelové dohody nebo nejčastěji předkládal návrhy k fungování kartelové dohody (viz v tomto smyslu
rozsudek Soudního dvora ze dne 8. listopadu 1983, IAZ International Belgium a další v. Komise, 96/82 až 102/82, 104/82, 105/82,
108/82 a 110/82, Recueil, s. 3369, body 57 a 58, a rozsudek BASF v. Komise, bod 311 výše, body 404, 439 a 461).
V projednávaném případě, jak vyplývá z bodů 511 až 513 odůvodnění napadeného rozhodnutí, Komise zohlednila, že evropský sekretariát
kartelové dohody existoval po celou dobu kartelové dohody, a že v průběhu času byl stabilním prvkem, přestože se kartelová
dohoda z organizačního hlediska značně měnila. Sekretariát plnil mnoho úloh. Odkazem na body 121 až 123, 131, 132, 142, 147
až 149, 157 až 161, 173 a 185 odůvodnění napadeného rozhodnutí, Komise uvedla, že evropský sekretariát kartelové dohody byl
komunikačním nástrojem mezi evropskými podniky, které se účastnily kartelové dohody, a mezi těmito podniky a japonským sekretariátem,
že svolával schůzky a předsedal jim a že odpovídal za účtování kvót. Společnost Siemens tyto skutečnosti u Tribunálu nezpochybnila.
Komise se domnívala, že z obsahu dohody GQ, dohody EQ, i z konkrétního fungování kartelové dohody jasně vyplývá, že úloha
evropského tajemníka kartelové dohody byla zásadní. Uvedený evropský tajemník tím, že přebíral iniciativu a vkládal do kartelové
dohody značné zdroje, prokazoval pro účely uvedené kartelové dohody významnou službu a výrazně přispíval k jejímu řádnému
fungování.
Siemens během správního řízení před Komisí ani před Tribunálem nezpochybnila, že během první fáze své účasti na kartelové
dohodě od roku 1988 do roku 1999 převzala funkce evropského tajemníka kartelové dohody. Skutečnost, že tuto úlohu plnila mimoto
vyplývá ze svědectví jejích bývalých zaměstnanců pana E. a Tr. (viz v tomto ohledu bod 222 výše). Nicméně uvádí, že v projednávaném
případě uvedený evropský tajemník nemůže být kvalifikován jako vůdce, protože jeho úloha se omezovala na úkoly komunikace
a nenesla s sebou ani vyvíjení iniciativy ani přístup, který by byl zvláště v rozporu s pravidly hospodářské soutěže a protože
nedisponoval žádnou rozhodovací pravomocí.
V tomto ohledu je třeba konstatovat, že úkoly vykonávané evropským tajemníkem kartelové dohody mu přiznávaly postavení vůdce
při koordinování kartelové dohody, a v každém případě při jejím konkrétním fungování. Komise totiž v napadeném rozhodnutí
mohla právem mít za to, že tento evropský tajemník byl kontaktním bodem pro účastníky kartelové dohody a hrál klíčovou úlohu
při jejím konkrétním fungování tím, že zprostředkovával výměnu informací v jejím rámci a shromažďoval, třídil a vyměňoval
si s dalšími účastníky kartelové dohody základní informace o jejím fungování. Tato výměna se týkala zejména informací o projektech
PISP, protože sekretariát organizoval a zajišťoval sekretářské služby při pracovních schůzkách.
Tato klíčová úloha není zpochybněna existencí výboru evropské skupiny, který měl v kartelové dohodě rovněž důležitou úlohu.
Krom toho nebylo zpochybněno, že Siemens rovněž byla členem tohoto výboru. Proto se její funkce evropského tajemníka kartelové
dohody připojují k postavení stálého člena výboru a odlišují ji od dalších stálých členů výboru, a sice společností ABB a Alstom.
Komise dále mohla mít v bodech 147 a 513 odůvodnění napadeného rozhodnutí právem za to, že řízení evropského sekretariátu
představovalo značnou odpovědnost, která vyžadovala nezanedbatelné zdroje, ať již z pohledu poskytnutého času nebo personálu.
Bez centrální koordinace a organizace zajišťované tímto sekretariátem by kartelová dohoda vzhledem ke své komplexnosti bezpochyby
nemohla fungovat tak efektivně. Krom toho s ohledem na nezpochybněnou skutečnost, že Siemens tyto úkoly plnila trvale, od
počátku kartelové dohody v roce 1988 až do přerušení její účasti v roce 1999, mohla Komise právem dospět k závěru, že uvedený
podnik představoval v projednávaném případě významnou hybnou sílu v kartelové dohodě a zastával tak „vedoucí úlohu při protiprávním
jednání“ ve smyslu bodu 2 třetí odrážky pokynů.
Argument Siemens týkající se vedoucí úlohy ABB tento závěr nemohou zpochybnit.
Co se nejprve týče argumentu společnosti Siemens, podle něhož vedoucí úloha ABB vylučuje její vedoucí úlohu, je třeba zamítnout
domněnku, z níž tento argument vychází a dle které může vedoucí úlohu v kartelové dohodě zastávat najednou jen jeden podnik.
Jak totiž vyplývá z judikatury, je zcela možné, aby úloha vůdce byla přičtena dvěma nebo dokonce více podnikům najednou, a to
zejména v rámci kartelové dohody zahrnující vysoký počet účastníků, jakou byla kartelová dohoda o projektech PISP přinejmenším
během první fáze svého fungování (viz v tomto smyslu rozsudky Tribunálu BASF v. Komise, bod 311 výše, body 439 a 440, a ze
dne 26. dubna 2007, Bolloré a další v. Komise T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02
a T‑136/02, Sb. rozh. s. II‑947, bod 561, a citovaná judikatura).
Tedy i za předpokladu, že by ABB měla být kvalifikována jako vůdce kartelové dohody o projektech PISP, neznamenalo by to,
že společnost Siemens nemůže být rovněž kvalifikována jako vůdce.
K údajnému nerovnému zacházení se společností Siemens v porovnání se společností ABB
Dále je třeba přezkoumat argument Siemens, podle kterého Komise tím, že přičetla vedoucí úlohu jí a nikoliv ABB, porušila
zásadu rovného zacházení, protože ABB hrála úlohu podněcovatele a vůdce. Tento argument musí být zamítnut ze dvou důvodů.
Co se týče údajné úlohy ABB jako podněcovatele, je třeba připomenout, jak vyplývá ze samotného znění bodu 2 třetí odrážky
pokynů, že je nutné rozlišovat pojem „vůdce“ od pojmu „podněcovatele“ protiprávního jednání. Zatímco se totiž role podněcovatele
vztahuje k okamžiku vzniku nebo rozšíření kartelové dohody, role vůdce se váže k jejímu fungování (rozsudek BASF v.Komise,
bod 311 výše, bod 316). Proto se vůdce a podněcovatel protiprávního jednání nenachází ve srovnatelné situaci, takže i za předpokladu,
že by Komise nesprávně opomenula kvalifikovat ABB jako podněcovatele kartelové dohody, nepředstavuje skutečnost, že s touto
společností a společností Siemens zacházela odlišně, porušení zásady rovného zacházení.
Krom toho nebylo prokázáno a dokonce se ani netvrdilo, že ABB vykonávala funkce evropského tajemníka kartelové dohody, nebo
že dokonce vykonávala sama, stabilně a trvale, všechny funkce obvykle přidělené tomuto evropskému tajemníkovi. I když se dále
obecně připustilo, a učila tak i Komise, že ABB hrála „významnou úlohu“ v rámci kartelové dohody, nebylo prokázáno, že tato
úloha byla z pohledu fungování kartelové dohody srovnatelná s úlohou Siemens a Alstom nebo Areva jakožto evropskými tajemníky
kartelové dohody.
Tvrzení společnosti Siemens toto zjištění v tomto ohledu nemohou zpochybnit.
Zaprvé je upozornění společností Siemens na úlohu zastávanou společností ABB v rámci kartelové dohody týkající se předizolovaných
trubek na konci 80. let v projednávané věci irelevantní – kromě skutečnosti, která byla správně uvedena v napadeném rozhodnutí,
že by ABB v oblasti kartelových dohod měla být kvalifikována jako recidivista.
Zadruhé okolnosti ze spisu uplatněné společností Siemens nemohou podpořit její argument, podle něhož měla být ABB kvalifikována
jako vůdce kartelové dohody.
Na rozdíl od toho, co tvrdí společnost Siemens, okolnost, že v rámci ABB mohlo být rozhodnutí o účasti na kartelové dohodě
přijato na vyšší úrovni, nepotvrzuje, i kdyby byla prokázána, že by ABB byla hnací silou v kartelové dohodě. To platí i pro
skutečnost, že dva zaměstnanci ABB byli podle údajů pana M. postupně „European speaker“. Tato okolnost nepřisuzuje tomuto
podniku vedoucí postavení v rámci kartelové dohody. V tomto ohledu je třeba uvést, že povaha úkolu „European speaker“ nevyplývá
ze spisu ani obzvláště z písemností Siemens. Navíc skutečnost, že dohoda GQ ani dohoda EQ tuto funkci neuvádí, umožňuje předpokládat,
že úlohy „European speaker“ neměly ve fungování kartelové dohody velký význam.
Stejně tak, i když je pravda, že poznámka pod čarou č. 153 napadeného rozhodnutí podle tvrzení Siemens uvádí, prohlášení Areva,
podle kterého ABB předsedala schůzkám na úrovni vedení, zařazení uvedené poznámky pod bod 147 odůvodnění napadeného rozhodnutí
a znění prohlášení Areva jasně prokazují, že se toto prohlášení vztahuje pouze k době mezi roky 2002 a 2004. Komise Siemens
nevytýká, že vedla sekretariát během tohoto relativně krátkého období – tuto úlohu totiž během této doby vykonávala společnost
Alstom nebo Areva. Přitom Siemens neuvádí, v čem by skutečnost, i kdyby byla prokázána, že ABB mohla předsedat schůzkám na
úrovni vedení během doby sotva dvou let, během něhož vedly sekretariát Alstom nebo Areva, učinila úlohu ABB srovnatelnou s úlohou
Siemens během období více než jedenácti let, během kterého tato společnost zastávala úlohu evropského tajemníka kartelové
dohody.
Skutečnost uvedená Siemens, že ABB a Alstom se v roce 2000 rozhodly vyloučit podnik VA Tech z kartelové dohody prostřednictvím
zinscenování „rozlučkového večírku“, neprokazuje vedoucí úlohu ABB. Vzhledem k tomu, že v důsledku spojení, k němuž došlo
na relevantním trhu, zůstaly po přerušení účasti Siemens v kartelové dohodě jen tři evropské podniky, nelze hovořit o vedoucí
úloze, jestliže se dva z těchto podniků spojí proti třetímu.
Konečně není podpořeno žádným důkazem tvrzení Siemens, podle něhož ABB hrála určující úlohu při organizaci provádění odvetných
opatření proti společnosti Siemens po jejím odchodu. Ani bod 169 odůvodnění napadeného rozhodnutí, ani prohlášení pana M.,
citované v tomto bodě odůvodnění, totiž neobsahuje sebemenší údaj o rozhodující úloze, kterou ABB hrála při organizaci nebo
provádění těchto odvetných opatření.
Proto Siemens neprokázala, že ABB byla s ohledem na vedoucí postavení Siemens v situaci srovnatelné se situací Siemens, takže
rozdílné zacházení, které na ni bylo použito, je odůvodněné.
V každém případě i za předpokladu, že by Komise nesprávně opomenula kvalifikovat ABB jako vůdce kartelové dohody, navzdory
významné úloze zastávané tímto podnikem v rámci kartelové dohody, by taková protiprávnost, ke které by došlo ve prospěch třetí
osoby, nebyla důvodem k vyhovění žalobnímu důvodu společnosti Siemens směřujícímu ke zrušení. Podle ustálené judikatury totiž
dodržování zásady rovného zacházení nebo zákazu diskriminace musí být v souladu s dodržováním zásady legality, podle níž nikdo
nemůže ve svůj prospěch uplatňovat protiprávnost, k níž došlo ve prospěch jiné osoby (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního
dvora ze dne 9. října 1984, Witte v. Parlement, 188/83, Recueil, s. 3465, bod 15; rozsudky Tribunálu SCA Holding v. Komise,
bod 184 výše, bod 160; ze dne 14. května 1998, Mayr-Melnhof v. Komise, T‑347/94, Recueil, s. II‑1751, bod 334, a LR AF 1998
v. Komise, bod 87 výše, bod 367).
Přitom jak bylo uvedeno v bodech 339 až 342 výše, Komise právem kvalifikovala Siemens jako vůdce kartelové dohody. Jelikož
tedy argumentace společnosti Siemens směřuje právě k tomu, aby v rozporu s právem nebyla její pokuta zvýšena, nemůže být tato
argumentace přijata (viz v tomto smyslu rozsudky Mayr-Melnhof v. Komise, bod 358 výše, bod 334, a SCA Holding v. Komise, bod
184 výše, bod 160).
V důsledku toho je třeba zamítnout výtky Siemens, vycházející ze skutečnosti, že nehrála vedoucí úlohu v kartelové dohodě
a ze skutečnosti, že ABB měla být kvalifikována jako podněcovatel nebo vůdce kartelové dohody.
2.     Ke třetí výtce, vycházející z nadměrnosti zvýšení základní částky pokuty uložené společnosti Siemens z důvodu její vedoucí
úlohy v kartelové dohodě
a)     Argumenty účastnic řízení
Siemens podpůrně uvádí, že i kdyby dočasný výkon činností sekretariátu měl odůvodnit její kvalifikaci jako vůdce, 50 % zvýšení
uplatněné Komisí je přílišné a představuje porušení zásad rovného zacházení a proporcionality. Siemens, která se odvolává
na rozhodovací praxi Komise, tvrdí, že zvýšení základní částky pokuty o 50 % předpokládá existenci jiných přitěžujících okolností,
než je samotná skutečnost, že dotyčný podnik vykonával činnosti sekretariátu. Navrhuje Tribunálu, aby v rámci své pravomoci
soudního přezkumu v plné jurisdikci podstatným způsobem snížil zvýšení, která na ni bylo použito
Komise zpochybňuje argumenty společnosti Siemens.
b)     Závěry Tribunálu
Zaprvé je třeba konstatovat, že argument, podle něhož je zvýšení o 50 % vyšší než zvýšení obecně uplatňované v jiných rozhodnutích
Komise, neodhaluje porušení zásady proporcionality (rozsudek Bolloré a další v. Komise, bod 345 výše, bod 579; viz rovněž
v tomto smyslu rozsudek ADM, bod 337 výše, bod 248).
V tomto ohledu stačí připomenout, že podle ustálené judikatury má Komise při stanovování výše každé pokuty posuzovací pravomoc
a není povinna v této souvislosti používat přesný matematický vzorec (rozsudky Tribunálu ze dne 6. dubna 1995, Martinelli
v. Komise, T‑150/89, Recueil, s. II‑1165, bod 59; Mo och Domsjö v. Komise, T‑352/94, Recueil, s. II‑1989, bod 268, a Bolloré
a další v. Komise, bod 345 výše, bod 580). Proto Siemens nemůže za účelem opodstatnění výtky vycházející z porušení zásady
proporcionality použít argument o zvýšeních uplatněných Komisí v jiných věcech.
Zadruhé, co se týče argumentu Siemens, podle něhož zvýšení pokuty o 50 % z důvodu její vedoucí úlohy v kartelové dohodě porušuje
rovněž zásadu rovného zacházení v rozsahu, v němž ABB měla v kartelové dohodě úlohu hnací síly, je třeba připomenout, že jak
bylo uvedeno v bodech 352 až 357 výše, Siemens se nepodařilo prokázat, že na základě písemností ze spisu měla být úloha ABB
kvalifikována jako rovnocenná s její úlohou. Zejména není žádným důkazem podpořena údajná hnací síla ABB v rámci kartelové
dohody. Vzhledem k tomu, že se ABB a Siemens nenacházejí ve stejné situaci, nebyla Komise povinna zacházet s nimi stejným
způsobem.
Krom toho, jak tvrdí Siemens, i za předpokladu, že by údajné postavení ABB jako hnací síly kartelové dohody ukládalo povinnost
kvalifikovat úlohu tohoto podniku jako rovnocennou s úlohou Siemens, což je kvalifikace, kterou měla Komise nesprávně opomenout,
neodůvodňuje taková protiprávnost ve prospěch jiné osoby, aby se vyhovělo žalobnímu důvodu společnosti Siemens směřujícímu
ke zrušení. Jak bylo totiž připomenuto v bodě 358 výše, musí být dodržování zásady rovného zacházení nebo zákazu diskriminace
v souladu s dodržováním zásady legality, podle níž nikdo nemůže ve svůj prospěch uplatňovat protiprávnost, k níž došlo ve
prospěch jiné osoby.
Zatřetí co se týče přiměřenosti zvýšení z důvodu vedoucího postavení společnosti Siemens, z judikatury vyplývá, že skutečnost,
že podnik jednal jako vůdce kartelové dohody, znamená, že musí nést zvláštní odpovědnost v porovnání s dalšími podniky (viz
v tomto smyslu rozsudky Soudního dvora IAZ International Belgium a další v. Komise, bod 337 výše, body 57 a 58, a ze dne 16. listopadu
2000, Finnboard v. Komise, C‑298/98 P, Recueil, s. I‑10157, bod 45; rozsudek Mayr‑Melnhof v. Komise, bod 358 výše, bod 291).
V projednávaném případě, vzhledem k významnosti úkolů, které společnost Siemens v rámci kartelové dohody převzala jako její
evropský tajemník a jak jsou popsány v bodech 338, 340 a 342 výše, nemůže být zvýšení o 50 % kvalifikováno jako nepřiměřené.
Proto je třeba zamítnout třetí výtku a v důsledku toho čtvrtou část třetího žalobního důvodu.
E –
K
páté části třetího žalobního důvodu, vycházející ze zjevně nesprávného posouzení týkajícího se nesnížení pokuty na základě
oznámení o spolupráci
1.     Argumenty účastnic řízení
Siemens uvádí, že je nesprávné, že jí Komise nepřiznala žádné snížení pokuty na základě oznámení o spolupráci. Uvádí, že předložila
důkazy, které měly významnou hodnotu, a v této souvislosti uvádí oznámení řady schůzek kartelové dohody, obnovený soubor,
dopis advokáta týkající se fungování kartelové dohody mezi lety 2002 a 2004, výsledek vnitřního šetření Siemens v roce 2005
a svědectví jejích bývalých zaměstnanců panů Tr., E. a Sch.
Komise zpochybňuje argumenty společnosti Siemens.
2.     Závěry Tribunálu
Podle odstavce 21 oznámení o spolupráci musí podnik pro získání nároku na snížení pokuty na základě uvedeného oznámení zejména
poskytnout Komisi důkaz o předpokládaném protiprávním jednání, který představuje významnou přidanou hodnotu k důkazům, které
již Komise vlastní.
Podle odstavce 22 oznámení o spolupráci se pojem „přidané hodnoty“ vztahuje na rozsah, v němž poskytnutý důkaz posiluje svou
povahou nebo obsaženými podrobnostmi schopnost Komise dokázat dotyčné skutečnosti.
Podle judikatury je snížení pokuty v případě spolupráce podniků účastných na protiprávním jednání porušujícím právo Společenství
v oblasti hospodářské soutěže odůvodněno úvahou, podle níž taková spolupráce usnadňuje úlohu Komise, jejímž cílem je konstatovat
existenci protiprávního jednání a případně zajistit jeho ukončení (rozsudek Dansk Rørindustri a další v. Komise, bod 285 výše,
bod 399; rozsudky Tribunálu ze dne 14. května 1998, BPB de Eendracht v. Komise, T‑311/94, Recueil, s. II‑1129, bod 325; Finnboard
v. Komise, T‑338/94, Recueil, s. II‑1617, bod 363, a Mayr-Melnhof v. Komise, bod 358 výše, bod 330).
Jak je uvedeno v odstavci 29 oznámení o spolupráci, vyvolá toto oznámení oprávněná očekávání, na něž mohou podniky spoléhat,
když Komisi odhalují existenci kartelové dohody. S ohledem na legitimní očekávání, které z tohoto oznámení mohly vyvodit podniky,
které si přejí spolupracovat s Komisí, je tedy Komise povinna dodržovat toto oznámení při posouzení spolupráce těchto podniků,
v rámci stanovení částky pokuty ukládané Siemens (viz obdobně rozsudek Tribunálu ze dne 15. března 2006, Daiichi Pharmaceutical
v. Komise, T‑26/02, Sb. rozh. s. II‑713, bod 147 a citovaná judikatura).
V mezích stanovených oznámením o spolupráci Komise nicméně požívá širokou posuzovací pravomoc pro účely posouzení, zda důkazy
poskytnuté podnikem mají či nemají přidanou hodnotu ve smyslu odstavce 22 oznámení o spolupráci, a zda je třeba podniku na
základě tohoto oznámení přiznat snížení (viz obdobně rozsudek Dansk Rørindustri a další v. Komise, bod 285 výše, body 393
a 394, a rozsudek Tribunálu ze dne 14. prosince 2006, Raiffeisen Zentralbank Österreich a další v. Komise, T‑259/02 až T‑264/02
a T‑271/02, Sb. rozh. s. II‑5169, bod 532). Toto posouzení je předmětem omezeného soudního přezkumu.
V projednávaném případě je tedy třeba ověřit, zda se Komise dopustila zjevně nesprávného posouzení, když se domnívala, že
prohlášení společnosti Siemens, uvedená v bodech 533 až 536 odůvodnění napadeného rozhodnutí, nepřinesla významnou přidanou
hodnotu.
V otázce těchto prohlášení je třeba úvodem zdůraznit, že informace poskytnuté společností Siemens mezi 28. květnem 2004, dnem
její žádosti na základě oznámení o spolupráci, a oznámením námitek na konci dubna 2006, se týkaly jen druhé fáze její účasti
na kartelové dohodě, a sice období od roku 2002 do roku 2004. Naopak až do oznámení námitek zachovala mlčení ohledně své účasti
na protiprávním jednání v letech 1988 až 1999.
Krom toho je třeba zdůraznit, že společnost Siemens ve všech svých oznámeních učiněných v rámci spolupráce s Komisí vždy zpochybňovala,
že předmětem dohod, kterých se účastnila, byly projekty PISP v rámci EHP, nebo že tyto dohody měly účinky v rámci EHP. Spíše
než ducha upřímné spolupráce tedy tato oznámení vykazují snahu o co největší možné zatajení skutečného obsahu dohod, jak ho
Komise prokázala v napadeném rozhodnutí.
Nicméně podmínka naprosté spolupráce, stanovená bodem 11 oznámení o spolupráci, se aplikuje pouze na žádosti o osvobození
od pokut, nikoliv na žádosti o shovívavost, jak vyplývá z bodu 20 tohoto oznámení. Proto zjevný nedostatek upřímnosti v prohlášeních
Siemens nebrání tomu, aby jí bylo přiznáno snížení pokuty v rozsahu, v němž by v souladu s odstavcem 21 uvedeného oznámení
poskytla důkazy s významnou přidanou hodnotou.
Ohledně údajné přidané hodnoty informací poskytnutých společností Siemens tato společnost zaprvé uvádí, že v dopise ze dne
28. května 2004 popsala „podrobně celou řadu schůzek kartelové dohody“.
V tomto ohledu je třeba uvést, že Siemens v žádosti ze dne 28. května 2004 na základě oznámení o spolupráci přiznala, že její
zaměstnanci pan R., S. a Ze. měli od začátku roku 2002 kontakty s ABB, Alstom nebo Areva a skupinou VA Tech, a že předložila
první seznam schůzek, které se konaly na úrovni vedení a na operativní úrovni. Nicméně uvedla, že cílem těchto kontaktů byl
„benchmarking“ – to znamená výměna informací o nejlepších postupech, jak zvýšit soutěživost podniků v oboru – a diskuse o možné
spolupráci v oblasti společných dodávek a výměny předběžných produktů. Dále Siemens rovněž přiznala, že při těchto schůzkách
byl diskutován velmi omezený počet konkrétních projektů. Nicméně uvedla, že se jednalo pouze o mezinárodní projekty bez vztahu
k EHP. Navíc tyto projekty nebyly předmětem dohod o cenách, ale kladl se důraz na „rozumné“ jednání výrobců v souvislosti
s úrovní jejich nabídek.
Tyto informace nemohou být kvalifikovány jako „důkaz o předpokládaném protiprávním jednání“ ve smyslu odstavce 21 oznámení
o spolupráci, protože prokazují jen zcela bezvýznamné kontakty mezi evropskými výrobci PISP. Navíc jak Komise uvedla v bodě
534 odůvodnění napadeného rozhodnutí, aniž jí Siemens protiřečí, věděla již o těchto schůzkách i o jejích účastnících.
Zadruhé Siemens uvádí, že dešifrovala údaje a poskytla je Komisi.
V tomto ohledu je třeba uvést, že v dopise ze dne 23. července 2004 Siemens předložila různé dokumenty. Zaprvé předložila
seznam projektů PISP nacházejících se výlučně mimo EHP, pro které se měly v letech 2002 a 2003 předložit nabídky spolu s uvedením
výrobců, kterým byly přiděleny, přičemž tento seznam byl rekonstruován na základě souboru zabaveného při šetřeních uskutečněných
Komisí v jejích prostorách. Zadruhé předložila seznam hovorů uskutečněných mezi 22. dubnem a 22. květnem 2004 spolu se SIM
kartou jejího zaměstnance pana Ze. Zatřetí předložila několik dokumentů objevených v notebooku pana Ze., zmiňujících možnosti
oboustranné spolupráce zamýšlené s jinými výrobci PISP.
Seznam projektů neobsahuje žádný projekt PISP v Evropě, a nemůže tedy poskytnout informace o účincích kartelové dohody v rámci
EHP. Pokud Seznam telefonických hovorů obsahuje pouze den, hodinu a čas odchozích hovorů a volané číslo. Dále Siemens neuvedla,
v jaké míře může tento seznam Komisi sloužit k prokázání existence kartelové dohody – tím spíše, že se týká období (duben
a květen 2004), během kterého podle Siemens již kartelová dohoda přestala existovat. Konečně dokumenty z notebooku pana Ze.
odhalují jen nevýznamné projekty spolupráce, které nemají žádný vztah s dotčenou kartelovou dohodou, jako jsou činnosti „benchmarking“
a případné vytvoření konsorcií pro některé projekty.
Proto nemůže být žádný z těchto dokumentů kvalifikován jako důkaz posilující schopnost Komise prokázat existenci kartelové
dohody.
Zatřetí Siemens uvádí, že zaslala dopis vyhotovený jménem jejích bývalých zaměstnanců, kteří se účastnili kartelové dohody,
jenž popisoval „podrobně způsob fungování kartelové dohody“ a „zevrubně vyjmenoval dohody týkající se různých projektů [PISP]
v EHP“. Podle ní tento dokument představuje „přesný dokument uvádějící dohody uzavřené mezi lety 2002 až 2004“.
V tomto ohledu je třeba poznamenat, že dne 7. prosince 2004 Siemens Komisi skutečně zaslala dopis ze dne 25. listopadu 2004,
vypracovaný právním poradcem neidentifikovaných bývalých spolupracovníků společnosti Siemens. Siemens předpokládá, že se jedná
o pana R., pana S. nebo pana Z., kteří jí podle zjištění Komise zastupovali během druhé fáze účasti na protiprávním jednání.
V tomto dopise jsou shrnuta prohlášení těchto zaměstnanců, a je zejména uvedeno, že v průběhu schůzek, které se konaly od
října 2002 s ABB, Alstom a skupinou VA Tech, se za účelem koordinace chování, uzavření dohod a určení cen diskutovaly projekty
PISP na společném trhu, že Alstom byla pověřena úkoly sekretariátu a že komunikace se uskutečňovala telefonicky, faxem nebo
prostřednictvím kódovaných e-mailů. Společnost Siemens v průvodním dopise ze dne 7. prosince 2004 uvedla, že s ohledem na
obsah tohoto dopisu byla její dřívější prohlášení případně neúplná, nebo dokonce nesprávná. Rovněž upřesnila, na rozdíl od
toho, co tvrdila u Soudu, že „zaslané informace [nebyly] příliš podrobné“.
I když tyto informace mají určitou důkazní hodnotu s ohledem na protiprávní jednání – Komise citovala dopis ze dne 25. listopadu
2004 v poznámce pod čarou č. 153 napadeného rozhodnutí jako potvrzení skutečnosti, že Alstom nebo Areva vedly evropský sekretariát
po odchodu Siemens v roce 1999 – potvrzují jen informace, které Komise měla již dříve. Areva totiž v dokumentu zaslaném Komisi
faxem ze dne 25. května 2004 sama přiznala, že vedla sekretariát. Informace předložené společností Siemens tedy nemohou být
kvalifikovány tak, že by přinášely významnou přidanou hodnotu oproti důkazům, které již Komise měla.
Začtvrté Siemens uvádí, že analyzovala stav hospodářské soutěže na hlavních trzích Unie, předložila své závěry Komisi, a že
žádný z dalších podniků neposkytl tak podrobné údaje o kontextu trhu a hospodářské soutěže.
V tomto ohledu je třeba poznamenat, že dne 4. července 2005 Siemens Komisi předala písemné shrnutí vnitřního šetření. Uvedla,
že v rámci tohoto šetření se přistoupilo zejména k přezkumu všech projektů PISP, které uskutečnila v Evropě mezi lednem 2000
a dubnem 2004, z hlediska dodržování právních ustanovení v oblasti kartelových dohod. Podle ní i přes značné úsilí, které
věnovala, nevedlo toto šetření ke konkrétním výsledkům, které by mohly potvrdit námitky vznesené Komisí a neumožnilo konstatovat
nedostatky umožňující dospět k závěru o existenci dohod mezi soutěžiteli týkajících se zvláštních projektů v rámci Unie.
Proto nelze informacím předaným společností Siemens dne 4. července 2005 přiznat důkazní hodnotu. Zejména se nezdá, že údajné
„podrobné informace o kontextu trhu a hospodářské soutěže“ posílily schopnost Komise prokázat protiprávní jednání konstatované
v napadeném rozhodnutí, a že tedy mají významnou přidanou hodnotu.
Zapáté Siemens uvádí, že Komisi předala svědectví jejích bývalých zaměstnanců panů Tr., E. a Sch., která obsahovala podrobné
informace o uzavření dohody GQ a o úloze zastávané společností ABB v rámci kartelové dohody.
V tomto ohledu je třeba uvést, že v příloze k dopisu ze dne 7. srpna 2006 poskytla Siemens Komisi protokol o svědectvích jejích
bývalých zaměstnanců panů Tr., E. a Sch. V uvedeném dopise právní poradce společnosti Siemens shrnul postatu těchto svědectví.
Zejména uvedl, že společnost BBC, nyní ABB, byla iniciátorem dohody GQ a že byla hnací silou předběžných jednání na úrovni
evropských výrobců, že se dohoda GQ týkala trhů Středního východu, nikoliv evropských projektů, že se Siemens distancovala
od dohody GQ na konci roku 1998 nebo nejpozději na začátku roku 1999 a že kartelová dohoda, které se Siemens účastnila mezi
lety 2002 až 2004, nijak nesouvisela s dřívější kartelovou dohodou zakládající se na dohodě GQ.
Je třeba rovněž poznamenat, že tyto informace byly předány více než tři měsíce po oznámení námitek, které bylo přijato na
konci dubna 2006 a ve kterém již Komise předložila své důkazy týkající se protiprávního jednání vytýkaného výrobcům PISP.
Krom toho je jedinou novou skutečností, která se dá vyvodit ze všech těchto svědectví, tvrzení, podle něhož byla ABB iniciátorem
a hnací silou při uzavření dohody GQ. Přitom jak bylo konstatováno v bodech 350 až 357 výše, toto tvrzení není podpořeno dalšími
důkazy ze spisu. Proto nemohou být svědectví pánů Tr., E. a Sch. kvalifikována jako důkazy, které posilují schopnost Komise
prokázat protiprávní jednání konstatované v napadeném rozhodnutí a přinášejí významnou přidanou hodnotu..
Z výše uvedeného vyplývá, že Komise tím, že společnosti Siemens nepřiznala snížení pokuty, která jí byla uložena, neporušila
oznámení o spolupráci. V důsledku toho je třeba zamítnout pátou část třetího žalobního důvodu.
F –
K
šesté části třetího žalobního důvodu, vycházející ze skutečnosti, že GŘ pro „Hospodářskou soutěž“ de facto vnutilo svůj názor
kolegiu komisařů
1.     Argumenty účastnic řízení
Společnost Siemens oznamuje skutečnost, že před přijetím rozhodnutí kolegia komisařů týkajícího se projednávané věci určitá
média informovala o skutečnosti, že podnikům, které se účastnily předpokládané kartelové dohody, bude uložena mimořádně vysoká
pokuta, přičemž přesně uvedla výši pokut ukládaných jednotlivým dotčeným podnikům. Domnívá se, že tento postup je porušením
základní zásady práva Společenství, podle níž kolegium komisařů přijímá svá rozhodnutí na svou výlučnou odpovědnost a nezávisle.
Komise vyjadřuje své politování ohledně incidentu uvedeného společností Siemens. Zdůrazňuje nicméně, že zveřejnění těchto
číselných údajů nebylo úmyslné ani vědomé. Provedla v této souvislosti bezúspěšně vnitřní kontrolu, aby odhalila zdroj úniku
a následně změnila rozhodovací praxi, aby zabránila opakování takového incidentu. V otázce právního posouzení tohoto bodu
se Komise domnívá, že předběžné zveřejnění tohoto typu nemůže omezit nezávislost komisařů a že uvedený incident nezpochybňuje
legalitu napadeného rozhodnutí.
2.     Závěry Tribunálu
Je třeba připomenout, že článek 287 ES ukládá členům, úředníkům a jiným zaměstnancům orgánů Společenství povinnost „nevyzrazovat
takové informace, které jsou profesním tajemstvím, zejména údaje o podnicích, o jejich obchodních stycích nebo o struktuře
jejich nákladů“. I když se uvedené ustanovení týká především informací získaných od podniků, příslovce „zejména“ ukazuje,
že se jedná o obecnou zásadu, která se vztahuje rovněž na další důvěrné informace (rozsudek Soudního dvora ze dne 7. listopadu
1985, Adams v. Komise, 145/83, Recueil, s. 3539, bod 34; viz rovněž v tomto smyslu rozsudek Tribunálu ze dne 18. září 1996,
Postbank v. Komise, T‑353/94, Recueil, s. II‑921, bod 86).
V projednávaném případě ze spisu vyplývá, že před přijetím napadeného rozhodnutí byly podstatné informace, obsažené v návrhu
rozhodnutí předloženém ke konečnému schválení kolegiu komisařů, prozrazeny tiskové agentuře. Dne 23. ledna 2007, den před
přijetím napadeného rozhodnutí, kolem 19 hodin, totiž tato agentura zveřejnila přesné informace ohledně celkové částky pokut
a jednotlivých pokut společností Siemens, Melco a Alstom, jakož i informaci, dle které byla ABB jakožto informátor Komise
osvobozena od pokut. Komise sice tvrdila, že nemohla najít osobu, která informace vyzradila tisku, nezpochybnila však, že
k úniku informací došlo v rámci jejích služeb.
Podle ustálené judikatury může vést nesrovnalost tohoto typu ke zrušení dotčeného rozhodnutí, prokáže-li se, že kdyby k této
nesrovnalosti nedošlo, mělo by uvedené rozhodnutí jiný obsah (rozsudky Suiker Unie a další v. Komise, bod 336 výše, bod 91,
a Dunlop Slazenger v. Komise, bod 174 výše, bod 29). Přitom Siemens v projednávaném případě takový důkaz neposkytla. Nic totiž
neumožňuje předpokládat, že pokud by sporné informace nebyly prozrazeny, kolegium komisařů by změnilo výši pokuty nebo obsah
navrženého rozhodnutí. Zejména neexistuje žádný důkaz, jenž by naznačoval, že se kolegium komisařů ve svém celku nebo někteří
komisaři cítili vázáni nebo že měli za to, že není možné se odchýlit od informací obsažených v návrhu rozhodnutí, která již
tisk zveřejnil.
V důsledku toho musí být tato část třetího žalobního důvodu rovněž zamítnuta. Třetí žalobní důvod tedy musí být zamítnut v plném
rozsahu.
Jelikož byly zamítnuty tři žalobní důvody vznesené společností Siemens, je třeba žalobu zamítnout.

K nákladům řízení
Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a společnost
Siemens neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.
Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (druhý senát)
rozhodl takto:
1)
Žaloba se zamítá.
2)
Společnosti Siemens AG se ukládá náhrada nákladů řízení.
Pelikánová
Jürimäe
Soldevila Fragoso
Podpisy.
Obsah
Skutečnosti předcházející sporu
Řízení a návrhová žádání účastnic řízení
Právní otázky
I –  K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 81 odst. 1 ES a čl. 53 odst. 1 Dohody o EHP
A –  K první části prvního žalobního důvodu, vycházejí z „nedostatečného popisu vytýkaných protiprávních jednání“
1.  Argumenty účastnic řízení
2.  Závěry Tribunálu
B –  K druhé části prvního žalobního důvodu, vycházející z „nesprávné analýzy údajných dohod a jejich účinků na společný trh“
1.  Argumenty účastnic řízení
2.  Závěry Tribunálu
a)  K důkaznímu břemenu
b)  K důkazní hodnotě dohody GQ a dohody EQ
c)  K prokázání obecné dohody
K prohlášením společnosti ABB a svědka pana M.
K prohlášením společnosti Hitachi
K nezpochybnění ze strany společností Areva, Alstom a skupiny VA Tech
K seznamu projektů PISP v Evropě
–  K původu a datu vypracování celkového seznamu, jakož i k jeho kvalifikaci jako důkazu
–  Ke tvrzení, podle kterého nebyly projekty PISP v Evropě uvedené v celkovém seznamu projednávány v rámci kartelové dohody
–  K projektům, které byly údajně opakovaně uvedeny nebo nebyly provedeny
–  K nízkému počtu projektů PISP v Evropě zapsaných na celkovém seznamu
–  Ke skutečnosti, že společnosti Siemens nebyly údajně v rámci kartelové dohody přiděleny projekty PISP v EHP
–  K ekonometrické analýze předložené společností Siemens
K listinným důkazům
–  K dohodě GQ a dohodě EQ
–  K dokumentu nalezenému v prostorách skupiny VA Tech, nazvanému „Shrnutí diskuse s JJC“
–  K dopisům vyměněným dne 18. ledna 1999 mezi pany Wa., J. a B., zaměstnanci skupiny VA Tech
–  K listinným důkazům vztahujícím se ke skutečnostem, ke kterým došlo v období od roku 2002 do roku 2004
d)  Závěry k druhé části prvního žalobního důvodu
K účinkům kartelové dohody v rámci EHP
K vyhrazení evropských a japonských trhů skupinám evropských, respektive japonských výrobců
K ochraně „domovských zemí“ v Evropě
II –  K druhému žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení článku 25 nařízení č. 1/2003
A –  K první části druhého žalobního důvodu, vycházející z neprokázání účasti na protiprávním jednání mezi dubnem a zářím
1.  Argumenty účastnic řízení
2.  Závěry Tribunálu
a)  K rozložení důkazního břemene mezi společností Siemens a Komisí
b)  K důkazní hodnotě skutečností, o něž Komise opírá své posouzení, podle kterého Siemens přerušila svou účast na kartelové
dohodě dne 1. září 1999
K prohlášením ABB a pana M.
K dokumentu nazvanému „Shrnutí diskuse s JJC“
K prohlášením Areva, Melco, Fuji a Hitachi/JAEPS
–  K prohlášením Areva
–  K prohlášením Melco
–  K prohlášením Fuji
–  K prohlášením Hitachi
Předběžný závěr
c)  Ke skutečnostem uvedeným společností Siemens k prokázání přerušení její účasti na kartelové dohodě od dubna 1999
K empirickým hospodářským důkazům přerušení její účasti na kartelové dohodě nejpozději v dubnu 1999
Ke svědectví pana Se.
Ke svědectvím pánů Tr., E. a Sch.
K neprokázání účasti Siemens na dohodě o projektech PISP po dubnu 1999
K neexistenci důkazu o schůzce po 22. dubnu 1999
B –  K druhé části druhého žalobního důvodu vycházející z promlčení stíhání
1.  Argumenty účastnic řízení
2.  Závěry Tribunálu
C –  Ke třetí části druhého žalobního důvodu, vycházející z neúčasti na kartelové dohodě v době po 1. lednu 2004
1.  Argumenty účastnic řízení
2.  Závěry Tribunálu
III –  K třetímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z nesprávného právního posouzení při stanovení výše pokuty
A –  K první části třetího žalobního důvodu, vycházející z nepřiměřenosti výchozí částky pokuty
1.  K první výtce vycházející z neprokázání účinků kartelové dohody
a)  Argumenty účastnic řízení
b)  Závěry Tribunálu
2.  K druhé výtce vycházející z nepřiměřenosti výchozí částky pokuty s ohledem na hospodářský význam protiprávního jednání
a)  Argumenty účastnic řízení
b)  Závěry Tribunálu
3.  K třetí výtce, vycházející ze zařazení společnosti Siemens do nesprávné kategorie
a)  Argumenty účastnic řízení
b)  Závěry Tribunálu
B –  K druhé části třetího žalobního důvodu, vycházející z nepřiměřenosti násobícího koeficientu k zajištění odrazujícího
účinku
1.  Argumenty účastnic řízení
2.  Závěry Tribunálu
C –  K třetí části třetího žalobního důvodu, vycházející z pochybení při stanovení doby trvání protiprávního jednání
D –  Ke čtvrté části třetího žalobního důvodu vycházející z nesprávné kvalifikace společnosti Siemens jako vůdce kartelové
dohody
1.  K první a druhé výtce vycházející ze skutečnosti, že vedoucí úlohu v kartelové dohodě hrála společnost ABB a nikoliv společnost
Siemens
a)  Argumenty účastnic řízení
b)  Závěry Tribunálu
K vedoucí úloze v kartelové dohodě
K údajnému nerovnému zacházení se společností Siemens v porovnání se společností ABB
2.  Ke třetí výtce, vycházející z nadměrnosti zvýšení základní částky pokuty uložené společnosti Siemens z důvodu její vedoucí
úlohy v kartelové dohodě
a)  Argumenty účastnic řízení
b)  Závěry Tribunálu
E –  K páté části třetího žalobního důvodu, vycházející ze zjevně nesprávného posouzení týkajícího se nesnížení pokuty na
základě oznámení o spolupráci
1.  Argumenty účastnic řízení
2.  Závěry Tribunálu
F –  K šesté části třetího žalobního důvodu, vycházející ze skutečnosti, že GŘ pro „Hospodářskou soutěž“ de facto vnutilo
svůj názor kolegiu komisařů
1.  Argumenty účastnic řízení
2.  Závěry Tribunálu
K nákladům řízení
*
Jednací jazyk: němčina.