CELEX: 62008TJ0362
Dostop do dokumentov
Uredba (ES) št. 1049/2001
Dokumenti glede izvedbe industrijskega projekta na območju, ki je na podlagi Direktive 92/43/EGS območje varstva
Dokumenti, ki izvirajo iz države članice
Nasprotovanje države članice
Delno zavrnjen dostop
Izjema glede gospodarske politike države članice
Člen 4, od (5) do (7), Uredbe št. 1049/2001

Pravni okvir
Uredba Evropskega parlamenta in Sveta (ES) št. 1049/2001 z dne 30. maja 2001 o dostopu javnosti do dokumentov Evropskega parlamenta,
Sveta in Komisije (UL L 145, str. 43) opredeljuje načela, pogoje in omejitve pravice do dostopa do dokumentov teh institucij,
ki jo določa člen 255 ES. Ta uredba velja od 3. decembra 2001.
Člen 2 Uredbe št. 1049/2001 določa:
„1.      Vsi državljani Unije in vse fizične ali pravne osebe s prebivališčem ali statutarnim sedežem v eni od držav članic imajo pravico
do dostopa do dokumentov institucij ob upoštevanju načel, pogojev in omejitev, določenih s to uredbo.
[…]
3.      Ta uredba se uporablja za vse dokumente institucij, to je za dokumente, ki jih institucije pripravijo ali prejmejo in so v
njihovi lasti, na vseh področjih delovanja Evropske unije.
[…]“
Člen 3 Uredbe št. 1049/2001 določa:
„V tej uredbi:
(a)      ‚dokument‘ pomeni neko vsebino ne glede na to, kakšen je njen medij (napisana na papirju ali shranjena v elektronski obliki
ali kot zvočni, vizualni ali avdiovizualni zapis) o vprašanju, nanašajočem se na politiko, dejavnosti ali odločitve s področja
odgovornosti institucije;
(b)      ‚tretja stranka‘ pomeni neko fizično ali pravno osebo ali subjekt zunaj institucije, vključno z državami članicami, drugimi
institucijami in organi Skupnosti ali zunaj Skupnosti in tretjimi državami.“
Člen 4 Uredbe št. 1049/2001, v katerem so določene izjeme od zgoraj navedene pravice do dostopa, določa:
„1.      Institucije zavrnejo dostop do dokumenta, kadar bi razkritje oslabilo varstvo:
(a)      javnega interesa, kar zadeva:
–        javno varnost,
–        obrambne in vojaške zadeve,
–        mednarodne odnose,
–        finančno, denarno ali gospodarsko politiko Skupnosti ali države članice;
[…]
3. […]
Dostop do dokumenta, ki vsebuje mnenja za notranjo rabo kot del razprav in predhodnih posvetovanj v zadevni instituciji, se
zavrne tudi po sprejetju odločitve, če bi razkritje resno oslabilo postopek odločanja institucije, razen če ne prevlada javni
interes za razkritje.
4.      Glede dokumentov tretjih strank se institucija s tretjimi strankami posvetuje, da bi presodila, ali se lahko uporabi izjema
iz odstavkov 1 ali 2, razen če je že jasno, ali naj se dokument razkrije ali ne.
5.      Država članica lahko institucijo prosi, naj ne razkrije dokumenta, ki izvira iz te države članice, brez njenega predhodnega
soglasja.
6.      Če velja katera od izjem le za dele zahtevanega dokumenta, se drugi deli dokumenta objavijo.
7.      Izjeme, določene v odstavkih od 1 do 3, veljajo le za obdobje, ko je varstvo utemeljeno z vsebino dokumenta. Izjeme lahko
veljajo za največ 30 let. Pri dokumentih, za katere veljajo izjeme glede zasebnosti ali poslovnih interesov, ter pri dokumentih
občutljive narave lahko, če je potrebno, izjeme veljajo tudi po tem obdobju.“
Člen 9 Uredbe št. 1049/2001, ki se nanaša na obravnavo dokumentov občutljive narave, določa:
„1.      Dokumenti občutljive narave so dokumenti, ki izvirajo iz institucij ali njihovih agencij, iz držav članic, tretjih držav ali
mednarodnih organizacij in so označeni s ‚TRÈS SECRET/TOP SECRET‘, ‚SECRET‘ ali ‚CONFIDENTIEL‘ v skladu s predpisi institucije,
ki ščitijo bistvene interese Evropske unije ali ene ali več njenih držav članic na področjih, zajetih v členu 4(1)(a), zlasti
javni varnosti, obrambi in vojaških zadevah.
2.      Prošnje za dostop do dokumentov občutljive narave na podlagi postopkov, določenih v členih 7 in 8, obravnavajo samo tiste
osebe, ki imajo pravico seznaniti se z navedenimi dokumenti. Brez poseganja v člen 11(2) te osebe tudi ocenijo, kako se na
dokumente občutljive narave lahko sklicuje v javnem registru.
3.      Dokumenti občutljive narave se vpišejo v register ali objavijo samo s privolitvijo tistega, ki jih je ustvaril.
[…]“
Člen 6(4) Direktive Sveta 92/43/EGS z dne 21. maja 1992 o ohranjanju naravnih habitatov ter prosto živečih živalskih in rastlinskih
vrst (UL L 206, str. 7) določa:
„Če je treba kljub negativni presoji posledic za območje izvesti načrt ali projekt iz nujnih razlogov prevladujočega javnega
interesa, vključno tistih socialne ali gospodarske narave, in ni drugih ustreznih rešitev, država članica izvede vse izravnalne
ukrepe, potrebne za zagotovitev varstva celovite usklajenosti Nature 2000. O sprejetih izravnalnih ukrepih obvesti Komisijo.
Če je zadevno območje območje s prednostnim naravnim habitatnim tipom in/ali prednostno vrsto, se lahko upoštevajo le razlogi,
povezani z zdravjem ljudi ali javno varnostjo, ali koristnimi posledicami bistvenega pomena za okolje ali drugimi, po predhodnem
mnenju Komisije nujnimi razlogi prevladujočega javnega interesa.“

Dejansko stanje
Tožeča stranka, IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds gGmbH, je nevladna organizacija, ki deluje na področju ohranjanja dobrobiti
živali in varstva narave.
Komisija, ki ji je bil predložen predlog Zvezne republike Nemčije na podlagi člena 6(4), drugi pododstavek, Direktive 92/43,
je 19. aprila 2000 izdala pritrdilno mnenje za izvedbo industrijskega projekta na območju Mühlenberger Loch, ki je območje
varstva na podlagi te direktive. Ta projekt je zajemal povečanje tovarne družbe D. za dokončno spojitev delov airbusa A3XX.
Z dopisom z dne 20. decembra 2001, naslovljenim na Komisijo, je tožeča stranka zahtevala dostop do različnih dokumentov, ki
jih je navedena institucija prejela v okviru preizkusa zgoraj navedenega industrijskega projekta, in sicer do dopisov Zvezne
republike Nemčije in mesta Hamburg ter nemškega kanclerja.
Komisija, ki je menila, da ji člen 4(5) Uredbe št. 1049/2001 prepoveduje razkritje zadevnih dokumentov, je 26. marca 2002
sprejela sporno odločbo o zavrnitvi dostopa tožeče stranke do določenih dokumentov, ki jih je prejela v okviru postopka, v
katerem je 19. aprila 2000 izdala svoje mnenje.
Tožeča stranka je 4. junija 2002 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila tožbo za razglasitev ničnosti odločbe Komisije
z dne 26. marca 2002.
Splošno sodišče je s sodbo z dne 30. novembra 2004 v zadevi IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds proti Komisiji (T-168/02,
ZOdl., str. II-4135) zavrnilo to tožbo kot neutemeljeno.
Kraljevina Švedska, intervenientka v zgoraj navedeni zadevi T-168/02, je 10. februarja 2005 pri Sodišču vložila pritožbo zoper
sodbo, ki jo je v tej zadevi izdalo Splošno sodišče.
S sodbo z dne 18. decembra 2007 v zadevi Švedska proti Komisiji (C-64/05 P, ZOdl., str. I-11389) je Sodišče razveljavilo zgoraj
v točki 12 navedeno sodbo IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds proti Komisiji in odločbo Komisije z dne 26. marca 2002 razglasilo
za nično.
Na podlagi zgoraj v točki 14 navedene sodbe Švedska proti Komisiji je tožeča stranka z dopisom z dne 13. februarja 2008, ki
ga je naslovila na Komisijo, ponovno zahtevala dostop do dokumentov nemških organov, ki jih je navedena institucija prejela
v okviru preizkusa projekta Mühlenberger Loch.
Z dopisom z dne 20. februarja 2008 je Komisija potrdila prejem dopisa tožeče stranke z dne 13. februarja 2008.
Tožeča stranka je 26. marca 2008 pozvala Komisijo, naj odgovori na njeno prošnjo z dne 13. februarja 2008.
Z dopisom z dne 7. aprila 2008 je Komisija obvestila tožečo stranko, da je v teku postopek posvetovanja z nemškimi organi
glede razkritja zaprošenih dokumentov.
Tožeča stranka je 9. aprila 2008 znova pozvala Komisijo, naj odgovori na njeno prošnjo z dne 13. februarja 2008, in to pred
22. aprilom 2008.
Ker Komisija do tega datuma ni podala odgovora, je tožeča stranka z dopisom z dne 29. aprila 2008 vložila potrdilno prošnjo.
Komisija je 19. maja 2008 v pisnem sporočilu tožeči stranki potrdila prejem potrdilne prošnje in navedla, da lahko pričakuje
odgovor v roku, določenem v Uredbi št. 1049/2001.
Komisija je 19. junija 2008 sprejela odločbo o potrdilni prošnji tožeče stranke (v nadaljevanju: izpodbijana odločba), ki
je bila tožeči stranki sporočena istega dne. S to odločbo je Komisija razkrila vse dokumente, ki jih je zahtevala tožeča stranka,
in sicer osem dokumentov mesta Hamburg in Zvezne republike Nemčije, razen dopisa z dne 15. marca 2000, ki ga je nemški kancler
naslovil na predsednika Komisije (v nadaljevanju: dopis nemškega kanclerja), ker so nemški organi nasprotovali razkritju tega
dokumenta.
V izpodbijani odločbi je navedeno, da so nemški organi izjavili, da bi razkritje dopisa nemškega kanclerja oslabilo varstvo
javnega interesa v zvezi z mednarodnimi odnosi in gospodarsko politiko Zvezne republike Nemčije v smislu člena 4(1)(a), tretja
in četrta alinea, Uredbe št. 1049/2001.
Ta dopis naj bi namreč vseboval zaupno izjavo, ki je bila namenjena izključno notranji rabi. Dokument naj bi se nanašal na
zaupno zadevo glede gospodarske politike Zvezne republike Nemčije in drugih držav članic. Razkritje tega dokumenta ne bi oslabilo
le zaupnosti in škodilo mednarodnim odnosom med Zvezno republiko Nemčijo, institucijami Evropske unije in drugimi državami
članicami, ampak bi tudi predstavljalo grožnjo gospodarski politiki Zvezne republike Nemčije in drugih držav članic. Zato
je bilo treba dostop do dopisa nemškega kanclerja na podlagi člena 4(1)(a), tretja in četrta alinea, Uredbe št. 1049/2001
zavrniti.
Poleg tega naj bi nemški organi zatrjevali, da bi razkritje dopisa nemškega kanclerja resno oslabilo postopek odločanja Komisije
v smislu člena 4(3), drugi pododstavek, Uredbe št. 1049/2001.
Ta dopis naj bi namreč vseboval zaupno izjavo, ki je bila na Komisijo naslovljena izključno za notranjo rabo v okviru razpravljanj
glede mnenja Komisije z dne 19. aprila 2000. Ta dokument naj bi se nanašal na gospodarsko politiko Zvezne republike Nemčije
in drugih držav članic. Njegovo razkritje bi oslabilo zaupnost ter škodovalo odnosom med Zvezno republiko Nemčijo, institucijami
Unije in drugimi državami članicami. To naj bi resno oslabilo postopek odločanja Komisije. Zato naj bi bilo treba glede dopisa
nemškega kanclerja uporabiti izjemo iz člena 4(3), drugi pododstavek, Uredbe št. 1049/2001.
Komisija je poleg tega v izpodbijani odločbi pojasnila, da se na podlagi člena 4(3) Uredbe št. 1049/2001 izjeme od pravice
do dostopa ne uporabi, če prevlada javni interes za razkritje zadevnega dokumenta. Čeprav je zadevni dokument spadal na področje
uporabe dveh izjem, ki ju določa člen 4(1) Uredbe št. 1049/2001 in glede katerih naj ne bi bilo treba opraviti preizkusa obstoja
javnega interesa, je Komisija vseeno preizkusila, ali je v tem primeru tak prevladujoč interes obstajal.
Po mnenju Komisije mora za obstoj prevladujočega javnega interesa, ki bi upravičeval razkritje, veljati, da je, prvič, tak
interes javen in, drugič, da njegova moč prevlada nad interesi, ki so varovani s členom 4(3) Uredbe št. 1049/2001. V tem primeru
Komisija ni razpolagala z nobenimi dokazili, ki bi nakazovala na obstoj morebitnega prevladujočega javnega interesa v smislu
te uredbe, ki bi prevladal nad zahtevo za varstvo postopka odločanja Komisije.
Glede delnega dostopa do zadevnega dokumenta je Komisija v izpodbijani odločbi navedla, da je na podlagi zgoraj v točki 14
navedene sodbe Švedska proti Komisiji morala ravnati v skladu z izidom posvetovanja in zavrniti dostop do dopisa nemškega
kanclerja zaradi izjem, na katere so se sklicevali nemški organi, in razlogov, ki so jih ti navedli. Ker so ti organi nasprotovali
razkritju dopisa nemškega kanclerja v celoti, ni bilo mogoče dodeliti delnega dostopa do tega dokumenta na podlagi člena 4(6)
Uredbe št. 1049/2001.

Postopek in predlogi strank
Tožeča stranka je 28. avgusta 2008 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila to tožbo.
Z vlogo, ki je bila v register sodnega tajništva Splošnega sodišča vpisana 9. januarja 2009, je Republika Finska predlagala
intervencijo na strani tožeče stranke. S sklepom z dne 5. marca 2009 je predsednik osmega senata Splošnega sodišča po zaslišanju
glavnih strank temu predlogu ugodil.
Republika Finska je svojo intervencijsko vlogo vložila 17. aprila 2009. Z dokumenti, vloženimi v sodnem tajništvu Splošnega
sodišča dne 26. junija 2009, so glavne stranke predložile stališča o tej vlogi.
Z vlogama, ki sta bili v register sodnega tajništva Splošnega sodišča vpisani 18. in 29. junija 2009, sta Kraljevina Švedska
in Kraljevina Danska predlagali intervencijo na strani tožeče stranke. S sklepoma z dne 12. avgusta 2009 je predsednik osmega
senata Splošnega sodišča po zaslišanju glavnih strank tema predlogoma ugodil.
Splošno sodišče (osmi senat) je na podlagi poročila sodnika poročevalca odločilo, da začne ustni postopek.
Glavni stranki ter Kraljevina Danska in Kraljevina Švedska so ustne navedbe in odgovore na ustna vprašanja, ki jih je postavilo
Splošno sodišče, podale na obravnavi 16. aprila 2010. Ker Republika Finska ni mogla biti zastopana na obravnavi, je bilo pred
koncem ustnega postopka odločeno, da se Republiki Finski postavi pisno vprašanje glede dopustnosti njenih utemeljitev, ki
so se nanašale na dodelitev delnega dostopa do dopisa nemškega kanclerja in na časovno veljavnost izjem od zadevne pravice
do dostopa na podlagi člena 4(6) in (7) Uredbe št. 1049/2001. Republika Finska je odgovor podala v roku, ki ji je bil določen,
glavni stranki ter Kraljevina Danska in Kraljevina Švedska pa so predložile svoja stališča.
Stališča tožeče stranke se niso nanašala zgolj na vsebino odgovora Republike Finske. Ker strankam po obravnavi ni dovoljeno
dopolniti spisa z navedbami, ki presegajo stališča o tem odgovoru, je predsednik osmega senata Splošnega sodišča 15. junija
2010 odločil, da stališč tožeče stranke ne bo vložil v spis, razen dela, ki se nanaša na vsebino odgovora Republike Finske.
Ustni postopek je bil končan 15. junija 2010.
Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–        Komisiji naloži, da Splošnemu sodišču predloži dopis nemškega kanclerja;
–        izpodbijano odločbo razglasi za nično;
–        Komisiji naloži plačilo stroškov.
Kraljevina Danska, Republika Finska in Kraljevina Švedska predlagajo Splošnemu sodišču, naj izpodbijano odločbo razglasi za
nično.
Komisija Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–        tožbo zavrne;
–        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.

Pravno stanje
V podporo svojim predlogom tožeča stranka navaja dva tožbena razloga. Prvi je kršitev člena 4(1)(a), tretja in četrta alinea,
Uredbe št. 1049/2001. V skladu s tem členom se dostop do dokumenta zavrne, kadar bi njegovo razkritje oslabilo varstvo javnega
interesa zlasti v zvezi z mednarodnimi odnosi in gospodarsko politiko države članice. Drugi razlog je kršitev člena 4(3),
drugi pododstavek, Uredbe št. 1049/2001, ki določa, da se dostop do dokumenta, ki vsebuje mnenja za notranjo rabo v okviru
razprav in predhodnih posvetovanj v zadevni instituciji, zavrne tudi po sprejetju odločitve, če bi razkritje resno oslabilo
postopek odločanja institucije, razen če ne prevlada javni interes za razkritje.
Intervenientke glede tega podpirajo utemeljitev tožeče stranke. Republika Finska ob tem zatrjuje kršitev člena 4(6) Uredbe
št. 1049/2001 glede možnosti delnega dostopa do dokumenta. Poleg tega po mnenju Republike Finske niso bile spoštovane zahteve
iz člena 4(7) te uredbe glede časovne veljavnosti izjeme od pravice do dostopa, ki jo določa odstavek 3, drugi pododstavek,
tega člena. Tožeča stranka v svojih stališčih o intervencijski vlogi Republike Finske „sprejema“ utemeljitev te države članice,
ki se nanaša na člen 4(7) Uredbe št. 1049/2001, in jo razširja na vse izjeme, ki so predmet obravnave v tej zadevi.
Stranke s predstavitvijo svojih razlag člena 4(5) Uredbe št. 1049/2001 za določitev posledic uporabe te določbe v tem primeru
– ob upoštevanju zgoraj v točki 14 navedene sodbe Švedska proti Komisiji, ki je, po njihovem mnenju, bistvena v tem sporu
– navajajo utemeljitev, ki se nanaša na vse tožbene razloge. Zato je treba pred natančno obravnavo vsakega tožbenega razloga
najprej preučiti to vprašanje.

Razlaga člena 4(5) Uredbe št. 1049/2001
Trditve strank
Tožeča stranka trdi, da je treba poznati vse razloge, zaradi katerih je Komisija z mnenjem z dne 19. aprila 2000 odobrila
ukinitev naravnega rezervata, zavarovanega v okviru programa Natura 2000, ki je bil uveden z Direktivo 92/43. Poudarja, da
je Zvezna republika Nemčija večkrat nasprotovala Komisiji, ker ni hotela ukiniti naravnega rezervata in dovoliti povečanja
tovarne družbe D. na Elbi v Hamburgu za dokončno spojitev delov airbusa A3XX. Komisija je odobrila ukinitev šele kmalu po
prejetju dopisa nemškega kanclerja.
Po mnenju tožeče stranke iz zgoraj v točki 14 navedene sodbe Švedska proti Komisiji (točka 94) izhaja, da je sodišče Unije
pristojno za nadzor nad tem, ali je zavrnitev dostopa s strani zaprošene institucije lahko zakonito temeljila na izjemah,
ki jih določa člen 4, od (1) do (3), Uredbe št. 1049/2001, in to ne glede na to, ali je do zavrnitve prišlo zaradi presoje
teh izjem s strani institucije same ali s strani zadevne države članice.
Tožeča stranka navaja, da naj bi teza Komisija, in sicer, da je njena naloga omejena na kratek preizkus razlogov, privedla
do dejanske ponovne uveljavitve pravila o avtorju. Komisija mora v vsakem posameznem primeru presoditi, ali dokument, do katerega
je bil zahtevan dostop, spada na področje uporabe zadevnih izjem.
Kraljevina Danska trdi, da so v skladu z Uredbo št. 1049/2001 institucije Unije avtonomne pri odločanju. Nosile naj bi končno
odgovornost pri potrditvi upravičenosti zavrnitve dostopa in morale konkretno presoditi vsako zahtevo za dostop do dokumentov.
Čeprav se v določenih primerih institucije Unije izjemoma lahko omejijo na
prima facie
presojo, pa naj dejstvo, da  se mora v tem primeru uporabiti postopek, ki ga določa člen 4(5) Uredbe št. 1049/2001, ne bi
predstavljalo okoliščine, zaradi katere bi zadoščala
prima facie
presoja.
Republika Finska poudarja, da mora na podlagi zgoraj v točki 14 navedene sodbe Švedska proti Komisiji v primeru uporabe člena
4(5) Uredbe št. 1049/2001 institucija ob preizkusu zadevnega dokumenta vedno preveriti, ali je mogoče uporabiti izjeme od
pravice do dostopa do tega dokumenta, na katere se sklicuje država članica. Če po presoji Komisije razlogi države članice
niso ustrezni, mora ta institucija vložniku prošnje omogočiti dostop do zadevnega dokumenta. Ker v tem primeru Komisija te
obveznosti ni izpolnila, je treba izpodbijano odločbo razglasiti za nično.
V podporo svoji razlagi Republika Finska trdi, prvič, da je treba izjeme iz člena 4 Uredbe št. 1049/2001 razlagati in uporabljati
ozko.
Drugič, glede zavrnilne odločbe, ki je bila sprejeta na podlagi člena 4(5) Uredbe št. 1049/2001, bi bilo ravno tako treba
izpolniti obveznost obrazložitve iz člena 253 ES. Zadevni državi članici bi bilo treba priznati zgolj pravico do sodelovanja
v postopku sprejetja odločbe Unije (zgoraj v točki 14 navedena sodba Švedska proti Komisiji, točki 76 in 81). Ker je šlo za
odločbo institucije Unije, bi morala biti ta odgovorna za natančno presojo glede uporabe zadevnih izjem.
Tretjič, odprava pravila o avtorju z Uredbo št. 1049/2001 naj bi bila nepomembna, če bi morala, kot pravi Komisija, ta institucija
zgolj preizkusiti, ali je izjema, na katero se je sklicevala država članica, očitno neustrezna. Republika Finska dodaja, da
mora institucija Unije v vsakem posameznem primeru presoditi, ali za ta dokument veljajo izjeme iz člena 4 te uredbe.
Kraljevina Švedska trdi, da iz zgoraj v točki 14 navedene sodbe Švedska proti Komisiji izhaja, da zadevna država članica nima
pravice splošnega in nepogojnega veta, da bi lahko instituciji samovoljno preprečila razkritje dokumenta, ravno tako pa mora
svoje nasprotovanje, ko se sklicuje na izjeme od pravice do dostopa iz Uredbe št. 1049/2001, primerno obrazložiti. Vendar
ta sodba ne pojasni vrste preizkusa, ki ga mora institucija izvesti, ko država članica nasprotuje razkritju.
Glede tega Kraljevina Švedska pojasnjuje, da se mora Komisija prepričati, da so obrazložitve države članice s pravnega vidika
formalno in vsebinsko pravilne, ravno tako pa mora posamično preučiti dokumente in izvesti analizo, da bi ugotovila, ali bi
lahko razkritje tega dokumenta dejansko ogrozilo varovani interes. V prid pravici do preizkusa s strani institucije je tudi
nujnost zagotovitve enotne razlage Uredbe št. 1049/2001.
Po mnenju Kraljevine Švedske mora biti odločba institucije sprejeta na podlagi dialoga v znamenju lojalnega sodelovanja z
državami članicami. V nekaterih primerih, ko bi na primer lahko prišlo do negativnega vpliva na finančno ali gospodarsko politiko
države članice, mora prevladati mnenje te države članice. V drugih primerih, ko bi razkritje dokumenta lahko resno oslabilo
postopek odločanja institucije, mora zadevna institucija imeti več manevrskega prostora za ugotavljanje, ali je utemeljitev
države članice nezadostna.
Komisija poudarja, da je, ker je dokument, do katerega je bil zavrnjen dostop, izviral iz države članice, uporabila člen 4(5)
Uredbe št. 1049/2001 v skladu z razlago Sodišča iz zgoraj v točki 14 navedene sodbe Švedska proti Komisiji. Trdi, da so nemški
organi izrazili nasprotovanje razkritju dopisa nemškega kanclerja.
Po mnenju Komisije je bistveno vprašanje, kdaj mora ta spoštovati nasprotovanje, ki ga glede razkritja dokumenta izrazi država
članica, če je to primerno utemeljeno z razlogi v zvezi z izjemami, ki jih določa člen 4, od (1) do (3), Uredbe št. 1049/2001.
Drugače povedano, treba bi bilo določiti, kdaj mora Komisija z lastno presojo nadomestiti presojo države članice.
Komisija trdi, da se dve določbi Uredbe št. 1049/2001 nanašata na položaj, ko dokument, do katerega je zaprošen dostop, ne
izhaja iz zadevne institucije, temveč  od tretje stranke, in sicer člen 4(4), ki določa splošno ureditev dostopa do dokumentov,
ki prihajajo od tretjih strank, in člen 4(5), ki se nanaša na dokumente, ki izvirajo iz držav članic. V skladu z izjavo št.
35 o členu 255(1) ES, priloženo sklepni listini Amsterdamske pogodbe, naj bi zakonodajalec z vstavitvijo člena 4(5) Uredbe
št. 1049/2001 državam članicam dodelil poseben položaj.
Po mnenju Komisije je Sodišče v zgoraj v točki 14 navedeni sodbi Švedska proti Komisiji (točka 44) odločilo, da bi zahteva
za pridobitev predhodnega soglasja države članice, ki jo vsebuje člen 4(5) Uredbe št. 1049/2001, ostala mrtva črka na papirju,
če bi lahko institucija kljub izrecnemu nasprotovanju države članice o tem, da bi bil dokument, ki izvira iz te države, razkrit
in čeprav nima nobenega soglasja navedene države članice, svobodno razkrila ta dokument. Taka obveznost bi bila brez vsakega
učinka, če bi bil pogoj pridobitve takega predhodnega soglasja za razkritje navedenega dokumenta v končni fazi odvisen od
diskrecijske volje institucije, ki ima ta dokument. V skladu s točkama 45 in 46 prej navedene sodbe naj bi bilo soglasje pravno
gledano ločeno od zgolj mnenja, pravica do posvetovanja pa naj bi bila državam članicam v veliki meri priznana že na podlagi
člena 4(4) Uredbe št. 1049/2001.
V zgoraj v točki 14 navedeni sodbi Švedska proti Komisiji (točka 47) naj bi Sodišče poudarilo, da za razliko od člena 9(3)
Uredbe št. 1049/2001 člen 4(5) te uredbe daje državi članici možnost, katere zgolj dejanska uporaba v določenem primeru povzroči,
da predhodno soglasje države članice postane nujni pogoj za bodoče razkritje zadevnega dokumenta.
Z vidika procesnega prava mora država članica, ki izrazi nasprotovanje razkritju dokumenta, v skladu z v skladu z zgoraj v
točki 14 navedeno sodbo Švedska proti Komisiji (točka 87) obrazložiti to nasprotovanje glede na izjeme, ki jih določa člen
4, od (1) do (3), Uredbe št. 1049/2001. Iz točk od 45 do 47 in 76 te sodbe izhaja, da pravilno obrazloženo nasprotovanje Komisiji
preprečuje razkritje zadevnega dokumenta.
Komisija ne bi upoštevala nasprotovanja države članice in bi opravila lastno presojo, če bi bilo to nasprotovanje brez vsakršne
obrazložitve ali če se predložena obrazložitev ne bi sklicevala na izjeme, naštete v Uredbi št. 1049/2001 (zgoraj v točki 14
navedena sodba Švedska proti Komisiji, točka 88).
V skladu z zgoraj v točki 14 navedeno sodbo Švedska proti Komisiji (točka 89) naj bi Komisija v odločbi o zavrnitvi morala
povzeti razloge države članice, ki jih je ta navedla, da bi se uporabila ena od izjem od pravice do dostopa, ki jih določa
člen 4, od (1) do (3), Uredbe št. 1049/2001.
Komisija tudi trdi, da je spoštovala obveznosti iz Uredbe št. 1049/2001 v skladu z razlago te uredbe s strani Sodišča v zgoraj
v točki 14 navedeni sodbi Švedska proti Komisiji. Posvetovala naj bi se z nemškimi organi, ki naj bi nasprotovali razkritju
dopisa nemškega kanclerja in ob sklicevanju na izjeme, ki jih določa člen 4(1)(a), tretja in četrta alinea, in (3), drugi
pododstavek, te uredbe, svoje nasprotovanje tudi obrazložili. Nato naj bi Komisija preizkusila, ali so bile izjeme na prvi
pogled upravičene, in ker so bile, navedla razloge za odločbo o zavrnitvi.
Po mnenju Komisije je nadzor, ki ga mora opraviti v primeru, ko država članica izrazi nasprotovanje, omejen na preizkus, ali
to nasprotovanje na prvi pogled temelji na izjemah, ki so določene v Uredbi št. 1049/2001, in na to, da sklicevanje na te
izjeme ni očitno neprimerno. Izjemo, na katero bi se sklicevala država članica za zavrnitev dostopa do dokumenta, bi bilo
mogoče šteti za očitno neprimerno, če bi bila očitno zunaj obsega izjeme, kot jo razlaga sodišče Unije.
Ravno tako naj bi se moral sodni nadzor nad zakonitostjo izpodbijane odločbe omejiti na preizkus, ali se je Komisija zadostno
prepričala, da sklicevanje na uporabljene izjeme ni bilo očitno neprimerno.
Presoja Splošnega sodišča
Treba je opozoriti, da je namen Uredbe št. 1049/2001, kot izhaja iz njene uvodne izjave 4 in njenega člena 1, čim bolj uresničiti
pravico dostopa javnosti do dokumentov institucij. Na podlagi člena 2(3) te uredbe se ta pravica ne nanaša zgolj na dokumente
institucij, ki jih te pripravijo, ampak tudi na dokumente, ki jih institucije prejmejo od tretjih strank, kamor na podlagi
izrecnega določila člena 3(b) te uredbe spadajo tudi države članice.
V Uredbi št. 1049/2001 so v členu 4 določene izjeme od pravice do dostopa do dokumenta. V odstavku 5 tega člena je določeno,
da lahko država članica institucijo prosi, naj ne razkrije dokumenta, ki izvira iz te države članice, brez njenega predhodnega
soglasja.
V tem primeru je Zvezna republika Nemčija uporabila možnost, ki jo ima na podlagi člena 4(5) Uredbe št. 1049/2001, in Komisijo
prosila, naj ne razkrije dopisa nemškega kanclerja. Svoje nasprotovanje je utemeljila z izjemami glede varstva javnega interesa
v zvezi z mednarodnimi odnosi in gospodarsko politiko države članice, ki ju določa člen 4(1)(a), tretja in četrta alinea,
te uredbe, in z izjemo glede varstva postopka odločanja Komisije, ki jo določa člen 4(3), drugi pododstavek, iste uredbe.
Komisija je nato v izpodbijani odločbi utemeljila zavrnitev dostopa do dopisa nemškega kanclerja z nasprotovanjem nemških
organov na podlagi člena 4(5) Uredbe št. 1049/2001.
Zato je treba preučiti obseg nasprotovanja nemških organov na podlagi člena 4(5) Uredbe št. 1049/2001.
Glede tega je treba poudariti, da je v skladu z zgoraj v točki 14 navedeno sodbo Švedska proti Komisiji (točka 81) ta določba
procesne narave in je namenjena postopku odločanja Unije.
Za razliko od člena 4(4) Uredbe št. 1049/2001, ki tretjim strankam, ko dokumenti prihajajo od njih, podeljuje zgolj pravico
do posvetovanja, odstavek 5 tega člena postavlja predhodno soglasje države članice kot nujni pogoj za razkritje dokumenta,
ki izvira iz nje, če država članica to zahteva. V tem primeru institucija zadevnega dokumenta brez soglasja države članice
ne sme razkriti (zgoraj v točki 14 navedena sodba Švedska proti Komisiji, točka 44). Tako je bila v tem primeru odločitev
Komisije glede zahtevanega dostopa do zadevnega dokumenta v celoti odvisna od odločitve države članice, ki jo je ta sprejela
v okviru postopka sprejemanja izpodbijane odločbe.
Vendar v skladu z zgoraj v točki 14 navedeno sodbo Švedska proti Komisiji (točka 58) člen 4(5) Uredbe št. 1049/2001 državi
članici ne podeljuje pravice splošnega in nepogojnega veta, da bi diskrecijsko in brez obrazložitve svoje odločitve nasprotovala
razkritju vsakega dokumenta, ki ga ima institucija zgolj zato, ker navedeni dokument izvira iz te države članice.
V skladu z zgoraj v točki 14 navedeno sodbo Švedska proti Komisiji (točka 76) je izvrševanje pravice, ki jo člen 4(5) Uredbe
št. 1049/2001 podeljuje zadevni državi članici, omejeno z vsebinskimi izjemami, naštetimi v odstavkih od 1 do 3 tega člena,
pri čemer je državi članici glede tega priznana zgolj pravica sodelovanja pri odločanju institucije Unije. V tem smislu je
treba predhodno soglasje države članice, na katero se nanaša člen 4(5) te uredbe, primerjati z neke vrste pritrdilnim mnenjem
glede neobstoja izjem iz člena 4, od (1) do (3), iste uredbe, ne pa s pravico do diskrecijskega veta. Postopek odločanja,
ki je bil uveden s členom 4(5) Uredbe št. 1049/2001, zahteva, da zadevni institucija in država članica upoštevata vsebinske
izjeme, določene v členu 4, od (1) do (3), te uredbe (zgoraj v točki 14 navedena sodba Švedska proti Komisiji, točka 83).
Poleg tega je treba opozoriti, da sta k izvajanju teh pravil prava Skupnosti skupaj zavezani institucija in država članica,
ki je uporabila možnost iz člena 4(5) Uredbe št. 1049/2001. V okviru zadevnega postopka odločanja, v katerem sodelujeta zadevni
institucija in država članica in katerega predmet je ugotovitev, ali je treba zavrniti dostop do dokumenta na podlagi ene
od vsebinskih izjem, ki jih določa člen 4, od (1) do (3), te uredbe, morata ti spoštovati obveznost lojalnega sodelovanja
iz člena 10 ES, na katero opozarja tudi uvodna izjava 15 Uredbe št. 1049/2001 (zgoraj v točki 14 navedena sodba Švedska proti
Komisiji, točka 85).
Država članica, ki bi po koncu tega dialoga nasprotovala razkritju zadevnega dokumenta, je dolžna obrazložiti svoje nasprotovanje
glede na navedene izjeme (zgoraj v točki 14 navedena sodba Švedska proti Komisiji, točka 87).
Iz tega sledi, da člen 4(5) Uredbe št. 1049/2001 omogoča zadevni državi članici, da nasprotuje razkritju dokumentov, ki izvirajo
iz nje, zgolj ob sklicevanju na vsebinske izjeme, določene v odstavkih od 1 do 3 tega člena, in če glede tega ustrezno obrazloži
svoje stališče (zgoraj v točki 14 navedena sodba Švedska proti Komisiji, točki 87 in 99).
Ker gre v tem primeru za obseg člena 4(5) Uredbe št. 1049/2001 ki je v nasprotju z mnenjem Komisije, je treba opozoriti, kot
je Sodišče že razsodilo v zgoraj v točki 14 navedeni sodbi Švedska proti Komisiji (točka 94), da glede vlagatelja prošnje
posredovanje zadevne države članice ne vpliva na to, da je odločba, ki ji jo pošlje institucija kot odgovor na prošnjo za
dostop, ki je bila vložena glede dokumenta, ki ga ta institucija ima, akt Unije. Ta vidik je toliko bolj pomemben, kadar taka
odločba temelji izključno na preizkusu uporabe teh vsebinskih izjem, ki ga opravi država članica.
Komisija je kot avtorica odločbe o zavrnitvi dostopa do dokumentov odgovorna za njeno zakonitost. Preden zavrne dostop do
dokumenta, ki izvira iz države članice, mora torej preveriti, ali njeno nasprotovanje temelji na vsebinskih izjemah, ki jih
določa člen 4, od (1) do (3), Uredbe št. 1049/2001, in ali so glede tega stališča zadevne države članice ustrezno obrazložena.
V tem primeru je treba opozoriti, da mora biti preizkus uporabe vsebinskih izjem razviden iz obrazložitve odločbe institucije
Unije (glej v tem smislu sodbe Splošnega sodišča z dne 19. julija 1999 v zadevi Hautala proti Svetu, T-14/98, Recueil, str.
II-2489, točka 67; z dne 6. aprila 2000 v zadevi Kuijer proti Svetu, T‑188/98, Recueil, str. II-1959, točka 38, in z dne 13.
aprila 2005 v zadevi Verein für Konsumenteninformation proti Komisiji, T-2/03, ZOdl., str. II-1121, točka 69). Če odločba
o zavrnitvi temelji izključno na preizkusu uporabe teh vsebinskih izjem, ki ga opravi država članica, je njihova uporaba na
koncu utemeljena z razlogovanjem te države članice. Iz tega sledi, da mora biti razlogovanje države članice razvidno iz obrazložitve
odločbe institucije Unije.
Kadar Komisija ne nasprotuje razkritju zadevnega dokumenta in se v svoji odločbi sklicuje na razloge države članice, mora
sodišče Unije opraviti preizkus razlogov te države članice, navedenih v tej odločbi.
Ker iz ustaljene sodne prakse izhaja, da mora biti v obrazložitvi odločbe institucije Unije jasno in nedvoumno predstavljeno
razlogovanje institucije, ki je akt izdala (glej sodbo Sodišča z dne 1. februarja 2007 v zadevi Sison proti Svetu, C‑266/05 P,
ZOdl., str. I-1233, točka 80 in navedena sodna praksa), je treba opozoriti, da morajo razlogi zadevne države članice, ki jih
je ta navedla v okviru zahteve na podlagi člena 4(5) Uredbe št. 1049/2001, zadostiti zahtevam člena 253 ES, kot ga razlaga
sodna praksa na področju pravice do dostopa do dokumentov na podlagi iste uredbe. Obrazložitev države članice mora tistemu,
ki je vložil zahtevo za dostop, omogočiti, da razume vzrok oziroma razloge za zavrnitev, pristojnemu sodišču pa, da po potrebi
izvrši nadzor, za katerega je pooblaščeno (zgoraj v točki 14 navedena sodba Švedska proti Komisiji, točka 89).
Sodišče je že razsodilo, da Komisija ne bo upoštevala nasprotovanja države članice, da bi bil dokument, ki izvira iz te države,
razkrit, če bo to nasprotovanje brez vsakršne obrazložitve ali če se predložena obrazložitev ne bo sklicevala na izjeme, ki
jih določa člen 4, od (1) do (3), Uredbe št. 1049/2001 (zgoraj v točki 14 navedena sodba Švedska proti Komisiji, točka 88).
V postopku sprejetja odločbe o zavrnitvi dostopa se mora Komisija prepričati o obstoju take obrazložitve in jo upoštevati
pri dokončnem sprejetju odločbe (zgoraj v točki 14 navedena sodba Švedska proti Komisiji, točka 99).
V okviru preizkusa v tem primeru je treba poudariti, da ni nujno odločiti o vprašanju, ali bi morala Komisija poleg povsem
formalnega nadzora glede obstoja obrazložitve nasprotovanja do dostopa, ki jo poda država članica, in sklicevanja na izjeme,
ki jih določa člen 4, od (1) do (3), Uredbe št. 1049/2001, opraviti nadzor
prima facie
ali celovit nadzor nad razlogi za nasprotovanje, na katere se je sklicevala država članica.
Glede razkritja ali zavrnitve dostopa do dokumenta, ki izvira iz države članice, ne da bi država članica za to dala predhodno
soglasje, namreč lahko ločimo dve ravni nadzora nad zakonitostjo takega razkritja ali take zavrnitve dostopa, in sicer nadzor,
ki ga lahko izvede Komisija glede nasprotovanja države članice na podlagi člena 4(5) Uredbe št. 1049/2001, in nadzor, ki ga
lahko opravi sodišče Unije glede končne odločbe Komisije o odobritvi ali zavrnitvi dostopa.
Zadevni primer se nanaša na odločbo Komisije o zavrnitvi, ki ni v nasprotju z razlogi za nasprotovanje, ki jih je navedla
zadevna država članica, ampak temelji na njih in, posledično, iz teh razlogov zadevni dokument ni bil posredovan. Vprašanje,
ki ga je treba preizkusiti v tem primeru, se torej ne nanaša na vrsto nadzora, ki bi ga lahko opravila Komisija glede nasprotovanja
države članice na podlagi člena 4(5) Uredbe št. 1049/2001. Ker izpodbijana odločba upošteva zahtevo države članice, vprašanje,
ali bi Komisija lahko izvedla nadzor
prima facie
ali celovit nadzor nad razlogi za nasprotovanje te države članice, ni upoštevno. To vprašanje bi bilo treba preizkusiti, če
odločba Komisija ne bi ustrezala zahtevi države članice. V primeru skladnosti med odločbo Komisije glede razkritja dokumenta,
ki izvira iz države članice, in zahtevo te države članice na podlagi člena 4(5) Uredbe št. 1049/2001 je mogoč zgolj nadzor,
ki ga opravi sodišče Unije glede odločbe Komisije o zavrnitvi dostopa do zadevnega dokumenta.
Glede sodnega nadzora nad zakonitostjo take odločbe o zavrnitvi iz zgoraj v točki 14 navedene sodbe Švedska proti Komisiji
(točka 94) izhaja, da je sodišče Unije pristojno, da na zahtevo zainteresirane osebe, ki ji je institucija zavrnila dostop,
opravi nadzor nad tem, ali je bila navedena zavrnitev veljavno utemeljena z izjemami, ki jih določa člen 4, od (1) do (3),
Uredbe št. 1049/2001, in to ne glede na to, ali je do zavrnitve prišlo zaradi presoje teh izjem s strani institucije same
ali s strani zadevne države članice. Zato v nasprotju z domnevami Komisije zaradi uporabe člena 4(5) Uredbe št. 1049/2001
nadzor sodišča Unije ni omejen na nadzor
prima facie.
Uporaba te določbe ne preprečuje izvedbe celovitega nadzora nad zavrnilno odločbo Komisije, ki mora zlasti spoštovati obveznost
obrazložitve in temeljiti na vsebinski presoji uporabe izjem iz člena 4, od (1) do (3), Uredbe št. 1049/2001, ki jo je podala
zadevna država članica.
Celovit nadzor, ki ga izvrši sodišče Unije nad uporabo zadevnih vsebinskih izjem, ne pomeni nujno, da Komisija bodisi lahko
bodisi ne more izvesti celovitega nadzora nad nasprotovanjem države članice na podlagi člena 4(5) Uredbe št. 1049/2001. Čeprav
je Komisija zavrnila dostop do dokumenta, ki je izviral iz države članice, potem ko je na podlagi nadzora
prima facie
ugotovila, da razlogi za nasprotovanje te države članice niso bili očitno neprimerni, nadzor sodišča Unije zaradi uporabe
člena 4(5) Uredbe št. 1049/2001 ni omejen na nadzor
prima facie
nad uporabo vsebinskih izjem iz odstavkov od 1 do 3 tega člena, ker nadzira uporabo teh izjem na podlagi vsebinske presoje,
ki jo je opravila zadevna država članica.

Prvi tožbeni razlog: kršitev člena 4(1)(a), tretja in četrta alinea, Uredbe št. 1049/2001
Ta tožbeni razlog ima dva dela, ki ju je treba preučiti skupaj. Nanaša se na izjeme od pravice do dostopa zaradi varstva javnega
interesa v zvezi z mednarodnimi odnosi in gospodarsko politiko države članice.
Trditve strank
Prvič, glede izjeme od pravice do dostopa zaradi varstva javnega interesa v zvezi z mednarodnimi odnosi, ki jo določa člen
4(1)(a), tretja alinea, Uredbe št. 1049/2001, tožeča stranka trdi, da se ta določba ne uporablja za notranje odnose Unije.
S pojmom mednarodni odnosi naj bi bilo treba razumeti zgolj odnose med institucijami Unije in tretjimi državami ali mednarodnimi
organizacijami.
V izpodbijani odločbi naj bi Komisija obravnavala izključno odnose med Zvezno republiko Nemčijo, institucijami Unije in drugimi
državami članicami. Zato naj bi Komisija z uporabo zadevne določbe napačno uporabila pravo.
Drugič, glede izjeme od pravice do dostopa zaradi varstva javnega interesa v zvezi z gospodarsko politiko države članice,
ki jo določa člen 4(1)(a), četrta alinea, Uredbe št. 1049/2001, naj bi se Komisija v izpodbijani odločbi omejila na ugotovitev,
da je zadevni dokument vseboval zaupno izjavo, ki je bila namenjena izključno notranji rabi, in da bi njegovo razkritje posledično
ogrozilo zaupno naravo gospodarske politike Zvezne republike Nemčije in drugih držav članic. Glede tega ni podala nobenega
dodatnega razloga.
Po mnenju tožeče stranke bi bila kratkost obrazložitve izpodbijane odločbe upravičena, če bi bil dopis nemškega kanclerja
dejansko zaupen. Tožeča stranka poudarja, da je treba zato ugotoviti, ali je dopis nemškega kanclerja zaupen ali ne. Težko
si zamišlja, da bi ta dopis lahko vseboval tako občutljive informacije, vendar opozarja, da se z njim ni mogla seznaniti.
Dokazno breme, da je dopis nemškega kanclerja zaupne narave, nosi Komisija.
Tožeča stranka v stališčih o intervencijski vlogi Republike Finske dodaja, da to velja toliko bolj, ker naj bi od takrat,
ko se je Komisija seznanila z informacijami iz tega dokumenta, preteklo veliko časa. Komisija bi morala v smislu člena 4(7)
Uredbe št. 1049/2001 ponovno ugotoviti prave razloge, zaradi katerih dopis nemškega kanclerja ni bil razkrit.
Tožeča stranka navaja, da v nasprotju s trditvami Komisije lahko ima samo stranka v postopku široko polje presoje. Izvajanje
take diskrecijske pravice je mogoče podvreči nadzoru sodišča Unije. V tem primeru je odločitev sprejela tretja stranka, in
sicer država članica, glede njenega izvajanja take pravice pa ni mogoče izvesti sodnega nadzora. Tako naj ta država članica
ne bi imela na voljo širokega polja presoje, ampak je njeno izvajanje te pravice omejeno z izjemami, ki jih določa člen 4,
od (1) do (3), Uredbe št. 1049/2001.
Kraljevina Danska trdi, da Komisija glede izpodbijane odločbe ni spoštovala obveznosti obrazložitve, ki ji je naložena.
Republika Finska dodaja, da v nasprotju z domnevami Komisije tožeči stranki ni treba dokazati, da zadevne izjeme glede zadevnega
dokumenta ni mogoče uporabiti, saj ne pozna dovolj vsebine tega dokumenta.
Glede časovne veljavnosti izjem od pravice do dostopa na podlagi člena 4(7) Uredbe št. 1049/2001 Republika Finska ob podpori
tožeče stranke, Kraljevine Danske in Kraljevine Švedske poudarja, da je ta določba neločljivo povezana z odstavki od 1 do
3 istega člena.
Kraljevina Švedska poudarja, da izjeme od pravice do dostopa, ki jo določa člen 4(1)(a), tretja alinea, Uredbe št. 1049/2001,
zaradi neobstoja mednarodnega značaja zadevnih odnosov ni mogoče uporabiti.
Komisija prereka utemeljitev tožeče stranke in intervenientk.
Presoja Splošnega sodišča
V okviru tega tožbenega razloga tožeča stranka trdi, da Komisija zavrnitve dostopa do dopisa nemškega kanclerja ni mogla veljavno
utemeljiti z nasprotovanjem nemških organov, ki so ga ti izrazili na podlagi člena 4(5) Uredbe št. 1049/2001 in se je opiralo
na izjemi glede varstva javnega interesa v zvezi z mednarodnimi odnosi in gospodarsko politiko države članice, določeni v
členu 4(1)(a), tretja in četrta alinea, te uredbe.
Najprej je treba ob upoštevanju preudarkov glede razlage člena 4(5) Uredbe št. 1049/2001 (glej točke od 67 do 88 zgoraj) obravnavati
očitek, ki se nanaša na izjemo glede varstva javnega interesa v zvezi z gospodarsko politiko države članice, ki jo določa
člen 4(1)(a), četrta alinea, te uredbe.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je v tem primeru, ko je Komisija na podlagi člena 4(5) Uredbe št. 1049/2001 zavrnila
dostop do dokumenta, ki je izviral iz države članice, uporaba izjem glede varstva javnega interesa, ki jih določa člen 4(1)(a)
te uredbe, temeljila na vsebinski presoji države članice, in ne na presoji Komisije.
Glede obsega nadzora nad zakonitostjo take odločbe, ki ga izvede sodišče Unije, je treba poudariti, da je Sodišče v okviru
primera, ko je institucija uporabila eno od vsebinskih izjem, ki jih določa člen 4(1)(a) Uredbe št. 1049/2001, zunaj področja
uporabe člena 4(5) te uredbe, že razsodilo, da je treba instituciji priznati široko polje presoje glede odločitve, ali bi
razkritje dokumentov iz področij, ki jih zajemajo te izjeme, lahko oslabilo javni interes. Sodišče je tako polje presoje utemeljilo
zlasti z dejstvom, da je za sprejetje odločbe o zavrnitvi zaradi njene zapletene in občutljive narave potrebna določena stopnja
posebne previdnosti in da so merila, ki jih določa člen 4(1)(a) Uredbe št. 1049/2001, zelo splošna (zgoraj v točki 82 navedena
sodba Sison proti Svetu, točke od 34 do 36).
To razlogovanje velja tudi, če v primeru, ko Komisija na podlagi člena 4(5) Uredbe št. 1049/2001 zavrne dostop do dokumenta,
ki izvira iz države članice, uporaba vsebinske izjeme, ki jo določa člen 4(1)(a) te uredbe, temelji na presoji države članice.
V zvezi s tem je treba dodati, da je presoja vprašanja, ali bi razkritje dokumenta lahko oslabilo interese, ki so varovani
s temi vsebinskimi izjemami, lahko predmet politične odgovornosti te države članice (glej po analogiji zgoraj v točki 80 navedeno
sodbo Hautala proti Svetu, točka 71, in sodbo Splošnega sodišča z dne 7. februarja 2002 v zadevi Kuijer proti Svetu, T-211/00,
Recueil, str. II-485, točka 53). V takem primeru mora država članica enako kot institucija imeti široko polje presoje.
Zato je treba v tem primeru Zvezni republiki Nemčiji priznati široko polje presoje glede odločitve, ali bi razkritje dokumentov
iz področij, ki jih zajema izjema, ki jo določa člen 4(1)(a), četrta alinea, Uredbe št. 1049/2001, lahko oslabilo javni interes.
Nadzor sodišča Unije mora zato obsegati samo preverjanje upoštevanja postopkovnih pravil in obveznosti obrazložitve, pravilnosti
navedenih dejstev in tega, da ni očitnih napak pri presoji dejstev in zlorabe pooblastil (glej v tem smislu zgoraj v točki
82 navedeno sodbo Sison proti Svetu, točki 34 in 64).
Kar zadeva izjemo glede varstva javnega interesa v zvezi z gospodarsko politiko države članice, ki jo določa člen 4(1)(a),
četrta alinea, Uredbe št. 1049/2001, tožeča stranka prereka, prvič, da je bila izpodbijana odločba glede te izjeme zadostno
obrazložena, ker naj bi se Komisija omejila na ugotovitev, da je dopis nemškega kanclerja vseboval zaupno izjavo, pri čemer
ni podala nobenega dodatnega razloga, in drugič, da je to izjemo mogoče uporabiti v tem primeru. Kraljevina Danska prav tako
trdi, da Komisija ni spoštovala obveznosti obrazložitve, ki ji je naložena.
Prvič, glede obrazložitve izpodbijane odločbe iz ustaljene sodne prakse izhaja, da mora biti obrazložitev, ki se zahteva v
členu 253 ES, prilagojena vrsti obravnavanega akta in jasno in nedvoumno izražati razlogovanje institucije, ki je akt izdala,
tako da se lahko stranke seznanijo z utemeljitvijo sprejetega ukrepa in da pristojno sodišče izvrši nadzor. Zahtevo po obrazložitvi
je treba presojati glede na okoliščine posameznega primera, zlasti glede na vsebino zadevnega akta, naravo podanih razlogov
in interes za pojasnitev, ki ga imajo lahko naslovniki ali druge osebe, ki jih ukrep neposredno in posamično zadeva. Ni treba,
da se v obrazložitvi podrobno navedejo vse upoštevne dejanske in pravne okoliščine, ker se vprašanje, ali obrazložitev akta
izpolnjuje zahteve iz člena 253 ES, nanaša ne le na njegovo besedilo, ampak tudi na njegov kontekst in vsa pravna pravila,
ki urejajo zadevno področje (glej zgoraj v točki 82 navedeno sodbo Sison proti Svetu, točka 80 in navedena sodna praksa).
V primeru odločbe o zavrnitvi dostopa do dokumenta na podlagi izjeme, ki jo določa člen 4 Uredbe št. 1049/2001, mora biti
v obrazložitvi pojasnjeno, kako bi dostop do tega dokumenta lahko dejansko oslabil s to izjemo varovani interes (sodba Sodišča
z dne 1. julija 2008 v združenih zadevah Švedska in Turco proti Svetu, C‑39/05 P in C‑52/05 P, ZOdl., str. I‑4723, točka 49,
in sodba Splošnega sodišča z dne 11. marca 2009 v zadevi Borax Europe proti Komisiji, T‑121/05, neobjavljena v ZOdl., točka 37).
Vendar včasih ni mogoče navesti razlogov, zakaj je dokument upravičeno zaupen, ne da bi se razkrila njegova vsebina in zato
bistveni namen izjeme ne bi bil dosežen (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 26. aprila 2005 v združenih zadevah Sison proti
Svetu, T‑110/03, T‑150/03 in T‑405/03, ZOdl., str. II‑1429, točka 60 in navedena sodna praksa). Za uporabo te sodne prakse
v nasprotju s tem, kar trdi tožeča stranka, ni potrebno, da gre za dokument občutljive narave v smislu člena 9 Uredbe št.
1049/2001 (glej v tem smislu sodbe Splošnega sodišča z dne 5. marca 1997 v zadevi WWF UK proti Komisiji, T‑105/95, Recueil,
str. II‑313, točka 65; z dne 25. aprila 2007 v zadevi WWF European Policy Programme proti Svetu, T‑264/04, ZOdl., str. II‑911,
točka 37, in z dne 30. januarja 2008 v zadevi Terezakis proti Komisiji, T‑380/04, neobjavljena v ZOdl., točka 71).
Namreč, kot je Sodišče že razsodilo, je potreba po tem, da institucije ne omenjajo dejavnikov, ki bi lahko tudi zgolj posredno
oslabili interese, ki jih posebej varujejo navedene izjeme, posebej poudarjena v členu 11(2) Uredbe št. 1049/2001 (zgoraj
v točki 82 navedena sodba Sison proti Svetu, točka 83). Ta člen med drugim določa, da se, kadar je v registru institucije
dokument, za katerega ni nujno, da je v smislu člena 9 te uredbe občutljive narave, naveden v napotilu, to napotilo pripravi
tako, da ni oslabljeno varstvo interesov iz člena 4 iste uredbe.
V tem primeru se je Komisija pri odločitvi o zavrnitvi dostopa do dopisa nemškega kanclerja glede izjeme, ki jo določa člen
4(1)(a), četrta alinea, Uredbe št. 1049/2001, opirala na dejstvo, da bi razkritje tega dokumenta lahko oslabilo varstvo javnega
interesa v zvezi z gospodarsko politiko Zvezne republike Nemčije. V skladu z obrazložitvijo nemških organov, navedeno v izpodbijani
odločbi, je dopis nemškega kanclerja vseboval zaupno izjavo, ki je bila namenjena izključno notranji rabi. Ta dopis naj bi
se nanašal na zaupno zadevo na področju gospodarske politike Zvezne republike Nemčije in drugih držav članic. Razkritje tega
dokumenta bi lahko oslabilo zaupnost in ogrozilo gospodarsko politiko Zvezne republike Nemčije in drugih držav članic (glej
točko 24 zgoraj).
Ta obrazložitev izpodbijane odločbe, čeprav kratka, je v okviru zadeve še vedno primerna in zadošča, da lahko tožeča stranka
preuči razloge za zavrnitev dostopa do zadevnega dokumenta ter da sodišče Unije opravi nadzor nad zakonitostjo, za katerega
je zadolženo.
Treba je namreč poudariti, da je kontekst zadeve tožeči stranki dobro poznan.
Po eni strani je ta vedela za pritrdilno mnenje Komisije z dne 19. aprila 2000 za uresničitev industrijskega projekta na območju
Mühlenberger Loch, ki je območje varstva na podlagi Direktive 92/43. Ta projekt je zajemal povečanje tovarne družbe D. za
dokončno spojitev delov airbusa A3XX. V mnenju z dne 19. aprila 2000 je Komisija na podlagi člena 6(4) Direktive 92/43 presodila
zlasti nujne razloge prevladujočega javnega interesa socialne in gospodarske narave – kot je izredno velik gospodarski pomen
za mesto Hamburg, severno Nemčijo in evropsko aeronavtično industrijo – na katere so se sklicevali nemški organi za izvedbo
tega projekta kljub negativnim ugotovitvam na podlagi presoje vplivov projekta na območje in ob odsotnosti drugih ustreznih
rešitev. Zaradi teh nujnih razlogov prevladujočega javnega interesa je Komisija v svojem mnenju menila, da so negativni učinki
projekta upravičeni.
Po drugi strani je Komisija v prilogi izpodbijane odločbe tožeči stranki posredovala vse dokumente nemških organov, ki jih
je ta zahtevala, razen dopisa nemškega kanclerja.
V tem smislu je z navedbo, da dopis nemškega kanclerja, naslovljen na predsednika Komisije, vsebuje zaupno izjavo, katere
razkritje bi lahko ogrozilo gospodarsko politiko Zvezne republike Nemčije in drugih držav članic, v obrazložitvi izpodbijane
odločbe jasno izraženo, v čem naj bi po mnenju Komisije dostop do tega dokumenta lahko konkretno in dejansko oslabil interes,
ki ga varuje zadevna izjema. Navedba dodatnih informacij glede izjave iz dokumenta bi navedeni izjemi lahko odvzela njen učinek
(glej v tem smislu zgoraj v točki 111 navedeno sodbo Sison proti Svetu, točka 62).
Zato Komisija ni kršila obveznosti obrazložitve.
Drugič, kar zadeva uporabo zadevne izjeme v tem primeru, je treba preučiti, ali presoja, na podlagi katere bi razkritje dopisa
nemškega kanclerja lahko oslabilo varstvo javnega interesa v zvezi z gospodarsko politiko Zvezne republike Nemčije, temelji
na očitni napaki nemških organov.
Ker take izjeme odstopajo od načela čim širšega dostopa javnosti do dokumentov, jih je treba razlagati in uporabljati ozko
(glej zgoraj v točki 82 navedeno sodbo Sison proti Svetu, točka 63 in navedena sodna praksa).
Pred nasprotovanjem razkritju dokumentov, ki jih je zahtevala tožeča stranka, so bili nemški organi dolžni preučiti, ali bi
glede na razpoložljive informacije tako razkritje dejansko oslabilo enega od vidikov javnega interesa, varovanega z izjemami,
ki omogočajo zavrnitev dostopa. Za uporabo teh izjem mora biti nevarnost ogrozitve javnega interesa razumno predvidljiva,
in ne zgolj hipotetična (zgoraj v točki 105 navedena sodba Kuijer proti Svetu, točki 55 in 56, in zgoraj v točki 111 navedena
sodba WWF European Policy Programme proti Svetu, točka 39). V skladu z ustaljeno sodno prakso mora biti preizkus, ki se zahteva
za obravnavo prošnje za dostop do dokumentov, konkreten (glej zgoraj v točki 80 navedeno sodbo Verein für Konsumenteninformation
proti Komisiji, točka 69 in navedena sodna praksa). Poleg tega mora biti ta konkreten preizkus opravljen za vsak dokument
iz prošnje. Iz Uredbe št. 1049/2001 namreč izhaja, da so vse izjeme iz njenega člena 4, od (1) do (3), naštete, kot da se
morajo uporabiti za „dokument“ (zgoraj v točki 80 navedena sodba Verein für Konsumenteninformation proti Komisiji, točka 70,
in sodba Splošnega sodišča z dne 6. julija 2006 v združenih zadevah Franchet in Byk proti Komisiji, T‑391/03 in T‑70/04, ZOdl.,
str. II‑2023, točka 116).
V tem primeru, prvič, iz izpodbijane odločbe izhaja, da je bil preizkus zahteve za dostop do dokumentov opravljen za vsak
dokument, naveden v tej zahtevi. Nemški organi namreč niso nasprotovali razkritju osmih dokumentov, ki so izvirali iz mesta
Hamburg in Zvezne republike Nemčije in ki so posamično navedeni v izpodbijani odločbi, temveč so nasprotovali zgolj razkritju
dopisa nemškega kanclerja, za kar so navedli natančne razloge. Komisija je zato omogočila dostop do teh osmih dokumentov in
zavrnila zgolj razkritje dopisa nemškega kanclerja (glej točko 22 zgoraj).
Drugič, nemški organi niso storili očitne napake pri presoji, ko so v okviru konkretnega preizkusa zadevnega dokumenta presodili,
da bi razkritje dopisa nemškega kanclerja škodilo gospodarski politiki Zvezne republike Nemčije. Ob upoštevanju gospodarske
pomembnosti zadevnega projekta presoja, po kateri je bila taka nevarnost razumno predvidljiva, in ne zgolj hipotetična, ni
očitno napačna.
Namreč, po eni strani, iz obrazložitve nemških organov, kakršna je ta navedena v izpodbijani odločbi, izhaja, da so ti za
to, da so prišli do odločitve, izvedli konkreten preizkus dopisa nemškega kanclerja. Svoje nasprotovanje so nemški organi
utemeljili s posebno izjavo nemškega kanclerja, ki jo vsebuje ta dokument, in ne zgolj na abstraktnih dejstvih, kot bi bila
okoliščina, da je ta dopis prihajal od takratnega nemškega kanclerja.
Po drugi strani, kot je navedla Komisija in čemur tožeča stranka ne nasprotuje, iz preizkusa mnenja z dne 19. aprila 2000
izhaja, da so bili razlogi glede gospodarske politike bistveni za ukinitev zadevnega območja. Mnenje Komisije z dne 19. aprila
2000 se je v bistvu nanašalo na vprašanje, ali so ob pogojih iz člena 6(4) Direktive 92/43 obstajali drugi nujni razlogi prevladujočega
javnega interesa, kot je velik gospodarski pomen povečanja tovarne družbe D. za končno spojitev delov airbusa A3XX za mesto
Hamburg, severno Nemčijo in evropsko aeronavtično industrijo, ki bi kljub negativnim ugotovitvam na podlagi presoje vplivov
projekta na območje in ob odsotnosti drugih ustreznih rešitev upravičili izvedbo tega projekta. Obstoju teh razlogov glede
gospodarske politike tožeča stranka ni nasprotovala.
Glede na zgoraj navedeno je treba ugotoviti, da presoja, na podlagi katere bi razkritje dopisa nemškega kanclerja lahko oslabilo
varstvo javnega interesa v zvezi z gospodarsko politiko Zvezne republike Nemčije, ne temelji na očitni napaki nemških organov.
Te ugotovitve ni mogoče izpodbijati s trditvami tožeče stranke, da ker je od posredovanja dopisa nemškega kanclerja preteklo
veliko časa, zavrnitve dostopa glede na vsebino tega dopisa na podlagi člena 4(7) Uredbe št. 1049/2001 ni več mogoče upravičiti
in da bi morala Komisija ponovno preučiti razloge, zaradi katerih ta dopis ni bil razkrit.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da zadevne izjeme na podlagi člena 4(7) Uredbe št. 1049/2001 veljajo le za obdobje, ko je
varstvo utemeljeno z vsebino dokumenta. Izjeme lahko veljajo za največ 30 let.
V tem primeru tožeča stranka časovno veljavnost izjem od pravice do dostopa na podlagi člena 4(7) Uredbe št. 1049/2001 omenja
zgolj v stališčih o intervencijski vlogi Republike Finske. V tožbi namreč utemeljitve v zvezi s členom 4(7) Uredbe št. 1049/2001
niso navedene. Republika Finska v svoji intervencijski vlogi zatrjuje domnevno kršitev člena 4(7) Uredbe št. 1049/2001 samo
v okviru izjeme od pravice do dostopa, ki jo določa člen 4(3), drugi pododstavek, te uredbe glede varstva postopka odločanja
Komisije. V stališčih o tej intervencijski vlogi je tožeča stranka sprejela utemeljitev Republike Finske in jo razširila na
vse izjeme, na katere se nanaša ta tožbeni razlog.
Treba je ugotoviti, da so pogoji za dopustnost tožbe in očitkov, ki so v njej navedeni, razlogi javnega reda, zaradi česar
jih lahko Splošno sodišče preizkusi po uradni dolžnosti v skladu s členom 113 svojega poslovnika (glej v tem smislu sklep
Sodišča z dne 15. aprila 2010 v zadevi Makhteshim-Agan Holding in drugi proti Komisiji, C‑517/08 P, neobjavljen v ZOdl., točka 54,
in sodbo Splošnega sodišča z dne 9. septembra 2009 v zadevi Brink’s Security Luxembourg proti Komisiji, T‑437/05, ZOdl., str. II-3233,
točka 54 in navedena sodna praksa).
Iz člena 44(1)(c) v povezavi s členom 48(2) Poslovnika izhaja, da mora vloga, s katero se postopek začne, vsebovati predmet
postopka in kratek povzetek tožbenih razlogov in da navajanje novih razlogov med postopkom ni dovoljeno, razen če ti izhajajo
iz pravnih in dejanskih okoliščin, ki so se pojavile med postopkom.
Vendar dejstvo, da se je tožeča stranka med postopkom pred Splošnim sodiščem seznanila z določeno pravno okoliščino, ne pomeni,
da gre za pravno okoliščino, ki se je pojavila med postopkom. Poleg tega je nujno še, da se tožeča stranka s to okoliščino
ni mogla predhodno seznaniti (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 8. marca 2007 v zadevi France Télécom proti
Komisiji, T-340/04, ZOdl., str. II-573, točka 164 in navedena sodna praksa). V zvezi s tem je treba poudariti, da iz spisa
ne izhaja, da se tožeča stranka ni mogla seznaniti z morebitno kršitvijo časovne veljavnosti zadevnih izjem od pravice do
dostopa.
Glede na zgoraj navedeno je treba ugotoviti, da je utemeljitev tožeče stranke glede člena 4(7) Uredbe št. 1049/2001 nedopustna,
ker predstavlja nov tožbeni razlog, ki ni bil naveden v tožbi. Poleg tega je treba opozoriti, da ta utemeljitev ne predstavlja
razširitve tožbenih razlogov, ki jih je tožeča stranka navedla v tožbi.
Namreč, v nasprotju s tem, kar trdijo tožeča stranka in intervenientke, člen 4(7) Uredbe št. 1049/2001 ni neločljivo povezan
z odstavki od 1 do 3 istega člena. Drži, da je treba člen 4(7) Uredbe št. 1049/2001 uporabiti skupaj z izjemami od pravice
do dostopa, ki jih določajo odstavki od 1 do 3 tega člena. Vendar pa na podlagi tega ni mogoče ugotoviti, da zatrjevanje kršitve
dela teh določb pomeni, zatrjevanje, da so bile kršene vse. Očitek, ki se nanaša na kršitev člena 4(7) Uredbe št. 1049/2001,
ne predstavlja tesne zveze s tožbenim razlogom, ki ga tožeča stranka navaja v zvezi s kršitvijo odstavkov od 1 do 3 tega člena.
Namreč, čeprav je konkretni preizkus izjem, ki jih določa člen 4, od (1) do (3), Uredbe št. 1049/2001, nedvomno nujni pogoj
za določitev časovne veljave zadevnih izjem, pa člen 4(7) Uredbe št. 1049/2001 ne zadeva pogojev uporabe teh izjem iz odstavkov
od 1 do 3 tega člena, temveč njihovo časovno omejeno veljavo.
Vsekakor je treba poudariti, da iz spisa ne izhaja, da glede vsebine dopisa nemškega kanclerja varstvo javnega interesa ob
sprejetju izpodbijane odločbe ni bilo več upravičeno. V zvezi s tem je treba ugotoviti, da v podporo utemeljitvi glede domnevne
kršitve člena 4(7) Uredbe št. 1049/2001 niti tožeča stranka niti intervenientke razen preteka časa niso navedle okoliščin,
ki bi lahko omajale pomembnost navedenih razlogov glede zadevne gospodarske politike.
Zadevni dopis vsebuje izjavo nemškega kanclerja v povezavi z izvedbo projekta povečanja tovarne družbe D. za končno spojitev
delov airbusa A3XX na območju Mühlenberger Loch, ki je na podlagi Direktive 92/43 območje varstva. Kot je bilo ugotovljeno,
so bili razlogi gospodarske narave za mesto Hamburg, severno Nemčijo in evropsko aeronavtično industrijo bistveni za ukinitev
območja Mühlenberger Loch. Ob upoštevanju izjave, vsebovane v dopisu nemškega kanclerja, ki je zadevala zelo pomembno zadevo
za gospodarsko politiko Zvezne republike Nemčije, je obdobje približno osmih let, ki je preteklo od posredovanja dopisa nemškega
kanclerja (15. marec 2000) do sprejetja izpodbijane odločbe (19. junij 2008), treba šteti za obdobje, v katerem je bilo varstvo
zadevnega javnega interesa, in sicer gospodarske politike Zvezne republike Nemčije, upravičeno.
Glede na navedeno je treba presoditi, da je Komisija zaradi nasprotovanja Zvezne republike Nemčije na podlagi člena 4(5) Uredbe
št. 1049/2001 v skladu z izjemo glede varstva javnega interesa v zvezi z gospodarsko politiko države članice, ki jo določa
člen 4(1)(a), četrta alinea, iste uredbe, pravilno zavrnila razkritje dopisa nemškega kanclerja.
Zato ni več treba preizkusiti niti očitka, ki se nanaša na kršitev člena 4(1)(a), tretja alinea, Uredbe št. 1049/2001 glede
izjeme od pravice do dostopa zaradi varstva javnega interesa v zvezi z mednarodnimi odnosi, niti drugega tožbenega razloga,
ki se nanaša na kršitev člena 4(3), drugi pododstavek, te uredbe glede izjeme v zvezi z varstvom postopka odločanja.

Domnevna kršitev člena 4(6) Uredbe št. 1049/2001
Trditve strank
Republika Finska trdi, da Komisija ni izpolnila obveznosti iz člena 4(6) Uredbe št. 1049/2001 glede presoje, ali bi bil do
zadevnega dokumenta mogoč delni dostop. Ne bi naj se smela zadovoljiti z napotitvijo na izjavo zadevne države članice, s katero
je ta zavrnila dostop do zadevnega dokumenta v celoti.
Republika Finska v odgovoru na vprašanje Splošnega sodišča glede dopustnosti njene utemeljitve ob podpori tožeče stranke,
Kraljevine Danske in Kraljevine Švedske poudarja, da je ta dopustna, ker je člen 4(6) Uredbe št. 1049/2001 neločljivo povezan
z odstavki od 1 do 3 tega člena.
Komisija prereka utemeljitev Republike Finske.
Presoja Splošnega sodišča
Splošno sodišče lahko po uradni dolžnosti kadar koli preizkusi, ali so izpolnjene procesne predpostavke javnega reda, med
katerimi je dopustnost trditve intervenientke (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 23. februarja 1961 v zadevi De Gezamenlijke
Steenkolenmijnen in Limburg proti Haute Autorité, 30/59, Recueil, str. 1, 37).
Treba je ugotoviti, da se je na utemeljitev glede domnevne kršitve člena 4(6) Uredbe št. 1049/2001 v zvezi z delnim dostopom
do zadevnega dokumenta sklicevala zgolj Republika Finska. Te utemeljitve tožeča stranka ni navedla.
V zvezi s tem je treba poudariti, da je v skladu s členom 40, četrti odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije, ki se za Splošno
sodišče uporablja na podlagi člena 53 navedenega statuta, predmet predlogov vloge za intervencijo lahko samo podpora predlogov
ene od strank. Poleg tega mora intervenient v skladu s členom 116(3) Poslovnika sprejeti postopek v tistem stanju, v katerem
je, ko vanj stopi. Čeprav te določbe ne nasprotujejo temu, da intervenient navede drugačne trditve kot stranka, ki jo podpira,
lahko to stori samo, če te trditve ne spremenijo okvira spora in je intervencija ves čas namenjena podpori predlogov te stranke
(glej v tem smislu zgoraj v točki 143 navedeno sodbo De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg proti Haute Autorité, str. 37,
in zgoraj v točki 80 navedeno sodbo Verein für Konsumenteninformation proti Komisiji, točka 52).
V tem primeru je predmet spora, ki je nastal med tožečo stranko in Komisijo, razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe. Po
eni strani zadeva posledice uporabe člena 4(5) Uredbe št. 1049/2001, po drugi strani pa domnevno kršitev izjem od pravice
do dostopa, ki jih določa člen 4(1)(a), tretja in četrta alinea, in (3), drugi pododstavek, iste uredbe. Niti v tožbi niti
v odgovoru na tožbo niso vsebovane navedbe glede domnevne kršitve člena 4(6) te uredbe. Poleg tega je tožeča stranka v tožbi
izrecno navedla, da glede delnega dostopa ne prereka izpodbijane odločbe. Domnevna kršitev člena 4(6) Uredbe št. 1049/2001
je bila prvič navedena v intervencijski vlogi Republike Finske.
V nasprotju z domnevo Republike Finske člen 4(6) Uredbe št. 1049/2001 ni neločljivo povezan z odstavki od 1 do 3 tega člena.
Čeprav je konkreten preizkus izjem, ki jih določa člen 4, od (1) do (3), Uredbe št. 1049/2001, nujen pogoj za ugotovitev možnosti
delnega dostopa do zadevnega dokumenta (glej v tem smislu zgoraj v točki 80 navedeno sodbo Verein für Konsumenteninformation
proti Komisiji, točka 73; zgoraj v točki 122 navedeno sodbo Franchet et Byk proti Komisiji, točka 117, in sodbo Splošnega
sodišča z dne 19. januarja 2010 v združenih zadevah Co‑Frutta proti Komisiji, T‑355/04 in T‑446/04, ZOdl., str. II‑1, točka 124),
pa preizkus take možnosti ne zadeva pogojev uporabe zadevnih izjem iz odstavkov od 1 do 3 tega člena. Zahteva po takem preizkusu
izhaja iz načela sorazmernosti. V okviru člena 4(6) Uredbe št. 1049/2001 je namreč treba preizkusiti, ali se lahko cilj, ki
se ga skuša doseči z zavrnitvijo dostopa do dokumenta, doseže tako, da se prekrijejo deli dokumenta, ki lahko oslabijo varstvo
zaščitenega interesa (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 6. decembra 2001 v zadevi Svet proti Hautala, C-353/99 P, Recueil,
str. I‑9565, točke od 27 do 29, in zgoraj v točki 111 navedeno sodbo WWF European Policy Programme proti Svetu, točka 50).
Pogoji uporabe člena 4(6) Uredbe št. 1049/2001 se tako presojajo ločeno in v drugačni stopnji analize od tiste glede izjem
od pravice do dostopa, ki so določene v odstavkih od 1 do 3 tega člena (glej v tem smislu zgoraj v točki 111 navedeni sodbi
Sison proti Svetu, točke od 86 do 89, in WWF European Policy Programme proti Svetu, točke od 47 do 55). Samo morebitna kršitev
člena 4(6) Uredbe št. 1049/2001 bi lahko povzročila razglasitev ničnosti odločbe o delni zavrnitvi dostopa.
Iz tega sledi, da utemeljitev Republike Finske glede kršitve člena 4(6) Uredbe št. 1049/2001 ni povezana s predmetom spora,
kot so ga določile glavne stranke in spreminja okvir tega spora. Zato je treba to utemeljitev kot nedopustno zavreči.

Zahteva za predložitev zadevnega dokumenta
Trditve strank
Tožeča stranka predlaga Splošnemu sodišču, naj v okviru pripravljalnih ukrepov v skladu s členom 66(1) Poslovnika od Komisije
zahteva, naj predloži dopis nemškega kanclerja, da bo lahko preučilo njegovo vsebino in ugotovilo, če in v kakšni meri za
ta dopis veljajo izjeme, na katere se sklicuje Komisija.
Komisija in intervenientke se niso opredelile glede zahteve tožeče stranke.
Presoja Splošnega sodišča
Iz vseh navedenih preudarkov izhaja, da Splošno sodišče lahko odloča o tožbi na podlagi predlogov, tožbenih razlogov in trditev,
ki so bili podani ali navedeni med postopkom.
Zato je treba zahtevo tožeče stranke, naj Komisija predloži dopis nemškega kanclerja, zavrniti (glej v tem smislu sodbo Splošnega
sodišča z dne 10. septembra 2008 v zadevi Williams proti Komisiji, T-42/05, neobjavljena v ZOdl., točki 130 in 131).
Glede na zgoraj navedeno je treba tožbo zavrniti v celoti.

Stroški
V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. V skladu z odstavkom
4 tega člena države članice, ki se kot intervenientke udeležijo postopka, nosijo svoje stroške.
Tožeča stranka ni uspela, zato se ji v skladu s predlogi Komisije naloži, da nosi svoje stroške in stroške Komisije. Kraljevina
Danska, Republika Finska in Kraljevina Švedska nosijo svoje stroške.
Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (osmi senat)
razsodilo:
1.
Tožba se zavrne.
2.
Organizacija IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds gGmbH nosi svoje stroške in stroške, ki jih je priglasila Evropska komisija.
3.
Kraljevina Danska, Republika Finska in Kraljevina Švedska nosijo svoje stroške.
Martins Ribeiro
Wahl
Dittrich
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 13. januarja 2011.
Podpisi
*
Jezik postopka: angleščina.