CELEX: 62013CJ0567
Ennakkoratkaisupyyntö
Kuluttajansuoja
Direktiivi 93/13/ETY
7 artikla
Asuntoluottosopimus
Välityslauseke
Kohtuuttomuus
Kuluttajan kanne
Kansallinen menettelysääntö
Tuomioistuimella, jossa vakiosopimuksen pätemättömyyttä koskeva kanne on nostettu, ei ole toimivaltaa käsitellä vaatimusta samaan sopimukseen otettujen sopimusehtojen kohtuuttomuuden toteamiseksi

Ennakkoratkaisupyyntö koskee kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY (
EYVL L 95, s. 29
) tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa Nóra Baczó ja János István Vizsnyiczai ovat vaatineet Raiffeisen Bank Zrt:n kanssa tekemänsä asuntolainasopimuksen ja siihen otetun välityslausekkeen pätemättömyyden toteamista.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Direktiivin 93/13 1 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tämän direktiivin tarkoituksena on lähentää jäsenvaltioiden elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välillä tehtyjen sopimusten kohtuuttomia ehtoja koskevia lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä.”
Sen 3 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Sopimusehtoa, josta ei ole erikseen neuvoteltu, pidetään kohtuuttomana, jos se hyvän tavan vastaisesti aiheuttaa kuluttajan vahingoksi huomattavan epätasapainon osapuolten sopimuksesta johtuvien oikeuksien ja velvollisuuksien välille.”
Sen 6 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on säädettävä, että elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisen sopimuksen kohtuuttomat ehdot eivät sido kuluttajia niiden kansallisen lainsäädännön mukaisesti ja että sopimus jää muilta osin osapuolia sitovaksi, jos sopimus voi olla olemassa ilman kohtuuttomia ehtoja.”
Sen 7 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on kuluttajien ja kilpailevien elinkeinonharjoittajien edun vuoksi varmistettava, että on olemassa riittäviä ja tehokkaita keinoja kohtuuttomien ehtojen käytön lopettamiseksi elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisissä sopimuksissa.”
Unkarin oikeus
Aineelliset oikeussäännöt
Siviilioikeudellisten säännösten koonnoksesta vuonna 1959 annetun lain nro IV (a polgári törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény, jäljempänä siviililaki) 200 §:ssä, sellaisena kuin se oli voimassa pääasiassa kyseessä olevaa sopimusta tehtäessä, säädetään seuraavaa:
”(1)   Sopimuspuolet määräävät vapaasti sopimuksen sisällöstä. Ne voivat poiketa sopimuksia koskevista säännöksistä yhteisellä päätöksellään, ellei tätä ole lailla kielletty.
(2)   Sopimus, jolla rikotaan lakia tai joka on tehty lain kiertämiseksi, on mitätön, ellei lailla ole säädetty muusta oikeudellisesta seuraamuksesta. Mitätön on myös sopimus, joka on selvästi hyvän tavan vastainen.”
Siviililain 209 §:n 1 momentin mukaan ”yleiset sopimusehdot samoin kuin sellaiset kuluttajasopimusten ehdot, joista ei ole erikseen neuvoteltu, ovat kohtuuttomia, jos niillä vilpittömän mielen ja lojaalisuuden vaatimusten vastaisesti luodaan sopimukseen perustuvia oikeuksia ja velvollisuuksia yksipuolisesti ja perusteettomasti sen sopimuspuolen vahingoksi, joka ei ole määrännyt ehdoista”.
Siviililain 209/A §:n 1 momentissa säädetään, että sopimuspuoli, jolle aiheutuu vahinkoa kohtuuttomista ehdoista, voi riitauttaa kohtuuttoman sopimusehdon. Pykälän 2 momentin mukaan tällaiset ehdot ovat mitättömiä.
Siviililain 227 §:n 2 momentissa säädetään, että ”sopimus, jonka kohteena oleva suoritus on mahdoton, on mitätön”.
Siviililain 239/A §:n 1 momentin mukaan sopimuspuoli voi vaatia tuomioistuinta toteamaan koko sopimuksen tai joidenkin siinä olevien sopimusehtojen pätemättömyyden (osittainen pätemättömyys) ja jättämään lausumatta siitä, mitä pätemättömyydestä oikeudellisesti seuraa.
Luotto- ja rahalaitoksista vuonna 1996 annetun lain nro CXII (a hitelintézetekről és a pénzügyi vállalkozásokról szóló 1996. évi CXII. törvény), sellaisena kuin se oli voimassa pääasiassa kyseessä olevaa sopimusta tehtäessä, 213 §:n 1 momentin mukaan kulutus- tai asuntoluottosopimus, jossa ei ole mainittu tässä säännöksessä lueteltuja ehtoja, kuten sopimuksen kohdetta, tosiasiallista vuotuista korkokantaa tai sopimuksen kokonaiskustannuksia, on mitätön.
Menettelylliset oikeussäännöt
Siviiliprosessista annetun vuoden 1952 lain nro III (a polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény, jäljempänä siviiliprosessilaki) 3 §:n 2 momentin mukaan on niin, että jollei laissa toisin säädetä, tuomioistuin on sidottu asianosaisten vaatimuksiin ja oikeudellisiin väitteisiin. Tuomioistuin ottaa huomioon asianosaisen esittämät vaatimukset ja väitteet niiden sisällön eikä sen perusteella, kuinka ne on muotoiltu.
Siviiliprosessilain 22 §:n 1 momentin mukaan járásbíróságin (paikallinen alioikeus) tai kerületi bíróságin (kaupunginosan alioikeus) asialliseen toimivaltaan yleisinä alioikeuksina kuuluvat kaikki sellaiset asiat, joiden ratkaisemista ei ole lailla erikseen siirretty törvényszékille (alueellinen tuomioistuin).
Siviiliprosessilain 23 §:n 1 momentin k kohdan mukaan törvényszék on toimivaltainen ratkaisemaan asiat, joissa vaaditaan kohtuuttomien sopimusehtojen pätemättömyyden toteamista muun muassa siviililain 209/A §:n nojalla.
Kúrian (Unkarin korkein oikeus) siviiliasiainjaoston tuomareiden lausunnossa nro 2/2010/VI.28 tietyistä mitättömyyskanteita koskevista menettelyllisistä kysymyksistä todetaan, että tuomioistuinten on todettava mitättömyys viran puolesta, jos se on ilmeistä ja voidaan todeta yksiselitteisesti käytettävissä olevan todistusaineiston perusteella.
Kúrian siviiliasiainjaoston tuomareiden lausunnossa nro 2/2011/XII.12 tiettyihin kuluttajasopimusten pätevyyttä koskeviin kysymyksiin todetaan, että paikallisen alioikeuden on pääasiakysymyksen yhteydessä tutkittava sopimusehdon kohtuuttomuus joko vastaajan esittämän väitteen perusteella tai viran puolesta.
Siviiliprosessilain 24 §:n 1 momentin mukaan riidan kohteen arvo määräytyy kanteella vaaditun saatavan tai muun oikeuden arvon perusteella.
Leimaveroista ja maksuista vuonna 1990 annetun lain nro XCIII (az illetékekről szóló 1990. évi XCIII. törvény, jäljempänä leimaveroista ja maksuista annettu laki) 39 §:n 1 momentin mukaan siviiliasian vireille panemisesta maksettavan maksun perusteena on riidan kohteen arvo asian vireillepanohetkellä, ellei laissa toisin säädetä.
Leimaveroista ja maksuista annetun lain 39 §:n 3 momentissa säädetään kuitenkin seuraavaa:
”Ellei riidan kohteen arvoa voida määrittää 1 momentissa tarkoitetulla tavalla – – maksujen määrittämisen perusteet ovat seuraavat:
a)
paikallisen alioikeuden käsiteltävänä olevassa riita-asiassa 350000 Unkarin forinttia (HUF) – –
b)
törvényszékin käsiteltävänä
—
ensimmäisenä asteena olevassa riita-asiassa 600000 HUF – –”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Pääasian kantajat Baczó ja Vizsnyiczai tekivät 13.9.2007 unkarilaisen pankin Raiffeisen Bank Zrt:n kanssa asuntoluottosopimuksen, jonka vakuutena oli kiinnitys. Sopimuksessa oli välityslauseke, jonka mukaan luottosopimuksesta johtuvat muut kuin rahasaatavia koskevat riita-asiat ratkaistaisiin välimiesoikeudessa.
Pääasian kantajat nostivat 26.2.2013 kanteen Pesti Központi Kerületi Bíróságissa (Pestin kaupunginosan alioikeus) mainitun sopimuksen mitättömyyden toteamiseksi.
Kanteensa tueksi pääasian kantajat esittivät siviililain 239/A §:n, 200 §:n 2 momentin ja 227 §:n 2 momentin perusteella, että heidän tekemänsä asuntoluottosopimus oli ilmeisellä tavalla lain ja hyvän tavan vastainen ja että sen kohteena oli mahdoton suoritus. He vetosivat myös siihen, että sopimuksen osalta täyttyivät luotto- ja rahalaitoksista vuonna 1996 annetun lain nro CXII 213 §:n 1 momentissa tarkoitetut mitättömyysperusteet.
Pesti Központi Kerületi Bíróság pyysi lisäselvitystä, minkä jälkeen pääasian kantajat esittivät vaatimuksen myös mainittuun sopimukseen otetun välityslausekkeen mitättömyyden toteamiseksi direktiivin 93/13, siviililain 209 §:n 2 momentin ja Kúrian lausunnon 2/2011/XII.12 perusteella.
Pesti Központi Kerületi Bíróság siirsi viimeksi mainitun vaatimuksen johdosta ja katsottuaan, että asuntoluottosopimusta oli pidettävä vakiosopimuksena, 6.5.2013 antamallaan määräyksellä asian Fővárosi Törvényszékin (Budapestin tuomioistuin) käsiteltäväksi siviiliprosessilain 23 §:n 1 momentin k kohdan mukaisesti, sillä mainitun säännöksen mukaan kohtuuttomien sopimusehtojen pätemättömyyttä koskevat riita-asiat kuuluvat alueellisten tuomioistuinten toimivaltaan.
Pääasian kantajat valittivat määräyksestä vaatien, että se kumotaan ja että paikallinen alioikeus todetaan toimivaltaiseksi. Ennakkoratkaisupyynnöstä käy tämän vaatimuksen osalta ilmi, että pääasian kantajat ovat kiistäneet vaatineensa kanteessaan asuntoluottosopimuksensa ehdon toteamista kohtuuttomaksi ja asiansa siirtämistä alueellisen tuomioistuimen käsiteltäväksi.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tarkentaa, että kuluttaja voi siviiliprosessilain 23 §:n 1 momentin k kohdan nojalla vaatia pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen vakiosopimukseen otetun sopimusehdon kohtuuttomuuden toteamista ainoastaan alueellisessa tuomioistuimessa, vaikka onkin niin, että kuluttajalla on elinkeinonharjoittajan vireille panemassa asiassa vastaajan asemassa mahdollisuus esittää paikallisessa alioikeudessa väite, jolla tähdätään mainitun sopimusehdon kohtuuttomuuden toteamiseen.
Riita-asian kohteen arvon mukaan sovellettavien kynnysarvojen vuoksi kuluttajan vireille panema menettely vakiosopimuksen pätemättömyyden toteamiseksi joillakin muilla perusteilla voi kuitenkin kuulua paikallisen alioikeuden toimivaltaan. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan olisi järkevää, että paikallinen alioikeus voisi lausua myös vaatimuksesta, jolla tähdätään tällaiseen sopimukseen otettujen kohtuuttomien ehtojen pätemättömyyden toteamiseen.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tuo vielä esiin sen, että kuluttajan vireille paneman asian siirtäminen alueelliseen tuomioistuimeen saattaa asettaa tämän epäedulliseen asemaan muun muassa siksi, että siviiliprosessilain 23 §:n 1 momentin k kohdan säännön soveltaminen johtaa korkeampiin oikeudenkäyntikuluihin. Tällainen tilanne saattaa sen mukaan vaarantaa direktiivin 93/13 tavoitteiden toteutumisen.
Fővárosi Törvényszék on tässä tilanteessa päättänyt lykätä asian ratkaisua ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko kuluttajan kannalta epäedullisena pidettävä sitä, että menettelyssä, jonka kuluttaja on pannut vireille paikallisessa alioikeudessa ja jossa kuluttaja on vaatinut sopimuksen (yleisten sopimusehtojen) pätemättömyyden toteamista, kuluttaja ei voi vaatia tietyn tässä sopimuksessa olevan sopimusehdon toteamista kohtuuttomaksi ilman, että asia siirtyisi tästä syystä toisen, alueellisen tuomioistuimen (törvényszék) toimivaltaan, kun kuluttaja voi kuitenkin silloin, kun sen sopimuspuoli on pannut asian vireille, vedota sopimusehdon kohtuuttomuuteen paikallisessa alioikeudessa? Lisäksi kuluttaja joutuu siksi, että asia siirtyy alueellisen tuomioistuimen käsiteltäväksi, maksamaan suurempia maksuja.
2)
Olisiko [kuluttajan ja elinkeinonharjoittajan oikeuksien välillä] parempi tasapaino, jos kuluttaja voisi sopimuksen pätemättömyyden toteamiseksi paikallisessa alioikeudessa vireille panemassaan asiassa vedota myös tiettyjen sopimuksessa olevien ehtojen kohtuuttomuuteen, jolloin paikallinen alioikeus olisi tämän osalta toimivaltainen?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Alustavia huomioita
Ennakkoratkaisukysymyksistä yhdessä ja ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen pyynnölleen esittämistä perusteluista käy ilmi, että se haluaa unionin tuomioistuimen ratkaisun kansallisen, menettelyä koskevan lainsäädännön yhteensopivuudesta unionin oikeuden ja erityisesti direktiivin 93/13 kanssa.
Tässä yhteydessä on syytä muistaa, että vaikkei unionin tuomioistuimen tehtävänä ennakkoratkaisupyyntöä käsitellessään olekaan lausua kansallisen oikeuden säännösten tai kansallisen käytännön yhteensopivuudesta unionin oikeuden sääntöjen kanssa, se on toistuvasti katsonut olevansa toimivaltainen esittämään kansalliselle tuomioistuimelle kaikki sellaiset unionin oikeuden tulkintaan liittyvät seikat, jotka saattavat auttaa kansallista tuomioistuinta sen arvioidessa kyseistä yhteensopivuutta sen käsiteltäväksi saatetun asian ratkaisemiseksi (ks. tuomio Pannon Gép Centrum, C‑368/09,
EU:C:2010:441
, 28 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Näin ollen ja siltä osin kuin ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen epätietoisuus kohdistuu siviiliprosessilain 23 §:n 1 momentin k kohdan soveltamisesta sellaiselle kuluttajalle mahdollisesti aiheutuvaan haittaan, joka vetoaa direktiiviin 93/13 perustuviin oikeuksiin, on katsottava, että ennakkoratkaisukysymykset koskevat tämän direktiivin ja erityisesti sen 7 artiklan 1 kohdan tulkintaa.
Asiakysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on kysymyksillään, jotka on syytä käsitellä yhdessä, halunnut itse asiassa vastauksen siihen, onko direktiivin 93/13 7 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle menettelysäännölle, jonka nojalla paikallisella alioikeudella, jolla on toimivalta ratkaista kuluttajan kanne, jolla tähdätään vakiosopimuksen pätemättömyyden toteamiseen, ei ole toimivaltaa ratkaista kuluttajan vaatimusta samaan sopimukseen otettujen sopimusehtojen kohtuuttomuuden toteamiseksi.
Todettakoon heti alkuun, että siviiliprosessilain 23 §:n 1 momentin k kohdasta on jo esitetty ennakkoratkaisupyyntö asiassa, joka ratkaistiin tuomiolla Jőrös (C‑397/11,
EU:C:2013:340
).
Asiassa Jőrös ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin oli esittänyt unionin tuomioistuimelle kysymyksen muun muassa siitä, oliko direktiiviä 93/13 tulkittava siten, että kansallinen tuomioistuin, jonka käsiteltävänä on riita kuluttajasopimuksen sopimusehtojen pätevyydestä, voi viran puolesta tutkia riitautettujen sopimusehtojen kohtuuttomuuden ja mahdollisesti kumota sopimuksen, vaikka toimivalta kohtuuttomien sopimusehtojen pätemättömyyden toteamiseen on kansallisen lainsäädännön mukaan osoitettu muulle lainkäyttöelimelle.
Unionin tuomioistuin totesi tuomion Jőrös (
EU:C:2013:340
) 53 kohdassa, että direktiiviä 93/13 on tulkittava siten, että kansallisen tuomioistuimen, joka on viran puolesta todennut sopimusehdon kohtuuttomaksi, on mahdollisuuksien mukaan sovellettava kansallisia menettelysääntöjään siten, että kyseisen ehdon kohtuuttomuuden toteamisesta tehdään kaikki kansallisen oikeuden perusteella seuraavat päätelmät sen varmistamiseksi, ettei kyseinen ehto sido kuluttajaa.
On kuitenkin tarkennettava, että nyt käsiteltävä tapaus eroaa tuomiossa Jőrös (
EU:C:2013:340
) kyseessä olleesta tapauksesta siten, että kyse on nyt siitä, pitäisikö kuluttajalla kantajana olla mahdollisuus itse vedota direktiivin 93/13 soveltamisalaan kuuluvan sopimuksen pätemättömyyden lisäksi sen sisältämien sopimusehtojen kohtuuttomuuteen huolimatta toimivaltasäännöksestä, joka velvoittaa kuluttajan esittämään tällaisen väitteen toisessa kansallisessa tuomioistuimessa.
Direktiivin 93/13 7 artiklan 1 kohdassa jäsenvaltioille asetetaan velvollisuus varmistaa, että niiden kansallisessa oikeusjärjestyksessä on riittäviä ja tehokkaita keinoja kohtuuttomien ehtojen käytön lopettamiseksi elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisissä sopimuksissa.
Direktiivissä 93/13 ei sitä vastoin ole nimenomaisia säännöksiä siitä, mikä tuomioistuin on toimivaltainen ratkaisemaan kuluttajien kanteet, joilla tähdätään tällaisten kohtuuttomien sopimusehtojen pätemättömyyden toteamiseen.
Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan silloin, kun unioni ei ole antanut asiaa koskevia säännöksiä, kunkin jäsenvaltion asiana on jäsenvaltioiden menettelyllisen itsemääräämisoikeuden periaatteen nojalla määrittää sisäisessä oikeusjärjestyksessään toimivaltaiset tuomioistuimet ja antaa menettelysäännöt sellaisia oikeussuojakeinoja varten, joilla pyritään turvaamaan unionin oikeuteen perustuvat yksityisten oikeudet (tuomio Agrokonsulting-04, C‑93/12,
EU:C:2013:432
, 35 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin tuomioistuimen vakiintuneessa oikeuskäytännössä on tämän osalta myös todettu, etteivät menettelysäännöt sellaisia oikeussuojakeinoja varten, joilla pyritään turvaamaan unionin oikeuteen perustuvat yksityisten oikeudet, saa olla epäedullisempia kuin samankaltaisia kansallisen oikeuden piiriin kuuluvia oikeussuojakeinoja koskevat menettelysäännöt (vastaavuusperiaate), eikä niillä saada tehdä Euroopan unionin oikeusjärjestyksen tarjoamien oikeuksien käyttämistä käytännössä mahdottomaksi tai suhteettoman vaikeaksi (tehokkuusperiaate) (ks. vastaavasti tuomio Impact, C‑268/06,
EU:C:2008:223
, 46 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio Asociación de Consumidores Independientes de Castilla y León, C‑413/12,
EU:C:2013:800
, 30 kohta).
Vastaavuusperiaatteen osalta on ensin todettava, että Euroopan komissio on sekä kirjallisissa että istunnossa esittämissään suullisissa huomautuksissa esittänyt epäilynsä siitä, voiko tällainen siviiliprosessilain 23 §:n 1 momentin k kohdan kaltainen kansallinen menettelysääntö olla mainitun periaatteen mukainen, kun sillä annetaan alueelliselle tuomioistuimelle yksinomainen toimivalta ratkaista sellaiset kuluttajien kanteet, joilla tähdätään kohtuuttomien sopimusehtojen pätemättömyyden toteamiseen. Komissio on tätä silmällä pitäen verrannut toisiinsa näitä ja sellaisia kanteita, jotka kuluttajat ovat nostaneet saadakseen sopimusehtojen pätemättömyyden todetuksi muilla perusteilla, koska viimeksi mainitut kanteet voivat siitä riippuen, mikä on riita-asian kohteen arvo, kuulua paikallisen alioikeuden toimivaltaan.
On kuitenkin korostettava, että vain kansallinen tuomioistuin, joka suoraan tuntee sovellettavat menettelysäännöt, voi tutkia kyseisten oikeussuojakeinojen samankaltaisuuden niiden kohteen, perusteen ja olennaisten piirteiden perusteella (ks. tuomio Asturcom Telecomunicaciones, C‑40/08,
EU:C:2009:615
, 50 kohta ja tuomio Agrokonsulting-04,
EU:C:2013:432
, 39 kohta).
Jos lähdetään siitä, että sellaiset kuluttajien kanteet, joilla tähdätään sopimusehtojen pätemättömyyden toteamiseen syistä, jotka perustuvat muun muassa tai yksinomaan direktiiviin 93/13 perustuviin sääntöihin, ja sellaiset kuluttajien kanteet, joilla tähdätään sopimusehtojen pätemättömyyden toteamiseen yksinomaan kansalliseen oikeuteen perustuvista syistä, ovat samankaltaisia, on tutkittava, ovatko tällaisia unionin oikeuteen perustuvia kanteita koskevat menettelysäännöt epäedullisempia kuin ne, jotka koskevat yksinomaan kansalliseen oikeuteen perustuvia kanteita.
Tässä yhteydessä on otettava huomioon se, että alueellisten tuomioistuinten toimivaltaa ratkaista kanteita, jotka on nostettu unionin oikeuden perusteella, ei välttämättä ole pidettävä ”epäedullisena” menettelysääntönä. Toimivallan osoittaminen näille paikallisia alioikeuksia harvalukuisemmille ja ylemmän asteen tuomioistuimille voi hyvinkin myötävaikuttaa tasalaatuisempaan oikeudenkäyttöön, jossa voidaan erikoistua direktiiviin 93/13 perustuvia sääntöjä koskeviin asioihin.
Vain sen perusteella, että kantajalle saattaisi aiheutua korkeammat kulut oikeudenkäynnistä alueellisessa tuomioistuimessa, ei voida katsoa, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen asian tutkiminen tällaisissa tuomioistuimissa olisi vastaavuusperiaatteen vastaista. Tällaisen tulkinnan omaksuminen merkitsisi nimittäin sitä, että vastaavuutta niiden oikeuksien turvaamisen, joita yksityisillä on unionin oikeuden perusteella, ja niiden oikeuksien turvaamisen välillä, joita yksityisillä on kansallisen oikeuden perusteella, tarkasteltaisiin yksinomaan kustannusten näkökulmasta ja jätettäisiin perusteettomasti ottamatta huomioon sen menettelyn mahdollisesti tarjoamat, edellä 46 kohdassa mainitun kaltaiset edut, jota noudatetaan unionin oikeuteen perustuvien kanteiden käsittelyssä.
Edellä esitetystä seuraa, ettei siviiliprosessilain 23 §:n 1 momentin k kohdassa voida katsoa sivuutetun vastaavuusperiaatteen vaatimuksia.
Toiseksi tehokkuusperiaatteesta on muistettava, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kaikkia sellaisia tapauksia, joissa on kyse siitä, tekeekö kansallinen menettelysääntö unionin oikeuden soveltamisen mahdottomaksi tai suhteettoman vaikeaksi, on tarkasteltava siten, että huomioon otetaan tämän säännön merkitys koko menettelyssä, sen kulku sekä sen erityispiirteet eri kansallisissa elimissä (tuomio Pohotovost’, C-470/12,
EU:C:2014:101
, 51 kohta).
Pääasiassa nostetun kanteen osalta ennakkoratkaisupyynnössä on todettu, että asian siirtämisestä paikallisesta alioikeudesta alueelliseen tuomioistuimeen saattaa aiheutua lisäkustannuksia kuluttajille kantajina.
Tämän osalta on muistettava, että kansallisten oikeussuojakeinojen rakennetta koskevilla menettelysäännöillä pyritään hyvän oikeudenkäytön ja ennakoitavuuden yleiseen etuun, ja niiden on oltava etusijalla yksittäisiin etuihin nähden siten, etteivät ne voi vaihdella asianosaisen henkilökohtaisen taloudellisen tilanteen mukaan (tuomio Asociación de Consumidores Independientes de Castilla y León,
EU:C:2013:800
, 38 kohta).
Tehokkuusperiaatteen noudattaminen edellyttää kuitenkin, että kansalliset oikeussuojakeinot on järjestetty siten, ettei unionin oikeudessa yksityisille annettujen oikeuksien käyttämistä tehdä mahdottomaksi tai suhteettoman vaikeaksi (tuomio Asociación de Consumidores Independientes de Castilla y León,
EU:C:2013:800
, 39 kohta).
Tässä tapauksessa on ensiksi huomautettava, että unionin tuomioistuimelle toimitetusta asiakirja-aineistosta käy ilmi, että siviiliprosessilain 23 §:n 1 momentin k kohdassa alueellisille tuomioistuimille osoitettu yksinomainen asiallinen toimivalta voi ainoastaan tietyissä harvoin esiin tulevissa tilanteissa johtaa kantajana olevan kuluttajan osalta siihen, että tämä joutuu maksamaan korkeamman maksun. Ellei kansallisen tuomioistuimen suorittamasta selvityksestä muuta ilmene, tilanne on tämä vain siinä tapauksessa, ettei riita-asian kohteen arvoa kyetä määrittämään, jolloin alueellisessa tuomioistuimessa nostetusta kanteesta maksettava maksu on leimaveroista ja maksuista annetun lain 39 §:n 3 momentin b kohdan kiinteän taksan mukainen.
Toiseksi on mainittava, että unionin tuomioistuimelle toimitetun asiakirja-aineiston mukaan kanteet, jotka on nostettu alueellisessa tuomioistuimessa, edellyttävät asianajajan käyttämistä, myös silloin kun on kyse kanteista, joilla tähdätään sopimusehtojen kohtuuttomuuden toteamiseen.
Sivuuttaa ei kuitenkaan voida kansallisella, menettelyä koskevalla lainsäädännöllä käyttöön otettuja oikeusavun kaltaisia järjestelyjä, joilla pyritään kompensoimaan kuluttajalle mahdollisesti aiheutuvia taloudellisia vaikeuksia ja joilla saatetaan voida hyvittää sellaisista oikeudenkäyntikuluista aiheutuvat lisäkustannukset, joita asian siirtäminen paikalliselta alioikeudelta alueelliselle tuomioistuimelle merkitsee ja jotka johtuvat sekä korkeammista maksuista että tarpeesta käyttää asianajajaa (ks. tuomio Asociación de Consumidores Independientes de Castilla y León,
EU:C:2013:800
, 42 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kolmanneksi mainittakoon komission väittävän, että se, että alueellinen tuomioistuin saattaa sijaita etäällä kuluttajan kotipaikasta, saattaa rajoittaa hänen mahdollisuuksiaan oikeussuojakeinojen käyttämiseen.
On kuitenkin todettava, ettei unionin tuomioistuimelle toimitetun asiakirja-aineiston perustella voida katsoa – ellei selvityksestä, joka ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on suoritettava, muuta ilmene – että oikeudenkäynnin moitteeton kulku edellyttää kuluttajan läsnäoloa kantajana menettelyn kaikissa vaiheissa (ks. vastaavasti tuomio Asociación de Consumidores Independientes de Castilla y León,
EU:C:2013:800
, 41 kohta).
Neljänneksi on vielä korostettava, kuten Unkarin hallitus on huomautuksissaan todennut, että siviiliprosessilain 23 §:n 1 momentin k kohdalla on haluttu osoittaa kohtuuttomia sopimusehtoja koskevat riita-asiat ammatillisesti kokeneemmille alueellisille tuomioistuimille ja taata tällä tavoin yhdenmukainen käytäntö sekä tehokkaampi kuluttajien oikeuksien suoja.
Esitettyihin kysymyksiin on näin ollen vastattava, että direktiivin 93/13 7 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä kansalliselle menettelysäännölle, jonka nojalla paikallisella alioikeudella, jolla on toimivalta ratkaista kuluttajan kanne, jolla tähdätään vakiosopimuksen pätemättömyyden toteamiseen, ei ole toimivaltaa ratkaista kuluttajan vaatimusta samaan sopimukseen otettujen sopimusehtojen kohtuuttomuuden toteamiseksi, ellei osoittaudu, että asian siirtämisestä paikalliselta alioikeudelta aiheutuu sellaisia menettelyllisiä hankaluuksia, että unionin oikeusjärjestyksessä kuluttajalle annettujen oikeuksien käyttäminen on kohtuuttoman vaikeaa. Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on suorittaa tämän edellyttämä selvitys.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kolmas jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY 7 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä kansalliselle menettelysäännölle, jonka nojalla paikallisella alioikeudella, jolla on toimivalta ratkaista kuluttajan kanne, jolla tähdätään vakiosopimuksen pätemättömyyden toteamiseen, ei ole toimivaltaa ratkaista kuluttajan vaatimusta samaan sopimukseen otettujen sopimusehtojen kohtuuttomuuden toteamiseksi, ellei osoittaudu, että asian siirtämisestä paikalliselta alioikeudelta aiheutuu sellaisia menettelyllisiä hankaluuksia, että Euroopan unionin oikeusjärjestyksessä kuluttajalle annettujen oikeuksien käyttäminen on kohtuuttoman vaikeaa. Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on suorittaa tämän edellyttämä selvitys.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: unkari.