CELEX: 62013CJ0286
Apellatsioonkaebus
Konkurents
Keelatud kokkulepped
Euroopa banaaniturg
Koostöö referentshindade kindlaksmääramisel
Põhjendamiskohustus
Hiline põhjendamine
Tõendite hiline esitamine
Kaitseõigused
Poolte võrdsuse põhimõte
Faktide tuvastamist puudutavad põhimõtted
Faktide moonutamine
Tõendite hindamine
Turustruktuur
Komisjoni kohustus täpsustada, millised teabevahetuse osad kujutavad endast konkurentsipiirangut oma eesmärgi tõttu
Tõendamiskoormis
Trahvi arvutamine
Rikkumisest mitte osa võtnud tütarettevõtjate müügi arvessevõtmine
Samade banaanide müügi kahekordne arvestamine

Apellatsioonkaebuses paluvad Dole Food Company, Inc. (edaspidi „Dole Food”) ja Dole Fresh Fruit Europe, varem Dole Germany OHG (edaspidi „DFFE”) (edaspidi koos „Dole’i äriühingud”) tühistada tervikuna või osaliselt Euroopa Liidu Üldkohtu otsus Dole Food ja Dole Germany
vs
. komisjon (T‑588/08,
EU:T:2013:130
, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”), millega Üldkohus jättis rahuldamata nende nõude tühistada komisjoni 15. oktoobril 2008. aasta otsus K(2008) 5955 (lõplik) EÜ artikli 81 kohase menetluse kohta (Juhtum COMP/39.188 – Banaanid) (edaspidi „vaidlusalune otsus”). Nad paluvad ka, et tühistataks viimati nimetatud otsus neid puudutavas osas ning et tühistataks neile selle otsusega määratud trahv või et seda vähendataks.
Vaidluse taust
Käesoleva menetluse huvides võib vaidluse tausta, nagu see on esitatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 1‐32, kokku võtta järgmiselt.
Dole Food on värskeid puu- ja juurvilju ning kinnispakkides ja sügavkülmutatud puuvilju tootev Ameerika äriühing. DFFE on selle äriühingu tütarettevõtja.
8. aprillil 2005 esitas Chiquita Brands International, Inc. (edaspidi „Chiquita”) komisjonile taotluse trahvide eest kaitse saamiseks vastavalt komisjoni teatisele, mis käsitleb kaitset trahvide eest ja trahvide vähendamist kartellide puhul (
EÜT 2002, C 45, lk 3
; ELT eriväljaanne 08/02, lk 155; edaspidi „koostööteatis”).
3. mail 2005 andis Euroopa Komisjon talle tingimusliku kaitse trahvide eest koostööteatise punkti 8 alapunkti a alusel.
Komisjon esitas 20. juulil 2007 vastuväiteteatise mitmele ettevõtjale, kelle ruumides ta oli läbi viinud kontrolle ning kelle hulka kuulusid ka Chiquita, Dole’i äriühingud, Fresh Del Monte Produce, Inc. (edaspidi „Del Monte”) ja Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert & Co. KG (edaspidi „Weichert”).
15. oktoobril 2008 võttis komisjon vastu vaidlusaluse otsuse, milles ta märgib, et ettevõtjad, kellele see otsus on adresseeritud, osalesid kooskõlastatud tegevuses, mis seisnes Austrias, Belgias, Taanis, Soomes, Saksamaal, Luksemburgis, Madalmaades ja Rootsis turustatavate banaanide referentshinna kooskõlastamises 1. jaanuarist 2000 kuni 31. detsembrini 2002 (vaidlusaluse otsuse põhjendused 1‐3).
Asjaolude asetleidmise ajal saadeti banaane Põhja-Euroopa sadamatesse ja määrati selles regioonis turustatavad kogused kindlaks igal nädalal tootmis-, saatmis- ja turustamisotsustega, mille võtsid vastu tootjad, maaletoojad ja kauplejad (vaidlusaluse otsuse põhjendused 36, 131, 135 ja 137).
Banaanikaubanduses eristati banaanide kolme eri taseme kaubamärke: kaubamärgi Chiquita esimese kategooria banaanid, teise kategooria banaanid, kaubamärgid Dole ja Del Monte, ning kolmanda kategooria banaanid, mis hõlmas mitut muud kaubamärki banaane. See jaotus kaubamärkide alusel väljendus banaanide hindades (vaidlusaluse otsuse põhjendus 32).
Asjassepuutuval ajavahemikul oli Põhja-Euroopa banaanisektori korraldus üles ehitatud nädalaste tsüklite kaupa. Laevadega banaanide vedu Lõuna-Ameerika sadamatest Euroopasse kestis umbes kaks nädalat. Üldiselt jõudsid banaanisaadetised Põhja-Euroopa sadamatesse igal nädal ning vastavalt korrapärasele saabumisgraafikule (vaidlusaluse otsuse põhjendus 33).
Banaanid saadeti välja rohelistena ja nad saabusid sadamatesse samuti rohelistena. Edasi need kas veeti otse ostjatele (rohelised banaanid) või pandi küpsema ning toimetati edasi umbes ühe nädala pärast (kollased banaanid). Küpsetamisega tegeles kas maaletooja või tehti seda tema nimel või korraldas selle ostja. Maaletoojate kliendid olid üldjuhul küpsetajad või jaemüügiketid (vaidlusaluse otsuse põhjendus 34).
Chiquita, Dole Food ja Weichert määrasid oma kaubamärkide referentshinnad kindlaks igal nädalal, antud juhul neljapäeva hommikul, ning teatasid need oma klientidele. Väljend „referentshind” kehtis üldjuhul roheliste banaanide referentshinna kohta ning kollaste banaanide referentshind koosnes tavaliselt rohelise banaani referentshinnast ja sellele lisanduvast küpsetushinnast (vaidlusaluse otsuse põhjendused 104 ja 106).
Jaemüüjate ja edasimüüjate poolt banaanide eest makstav hind („tegelikud hinnad”) võis olla kas igal nädalal – antud juhul neljapäeva pärastlõunal või hiljem – toimuvate läbirääkimiste tulemus või tuleneda tarnelepingust, milles oli määratletud hinnavalem kas kindla hinnana või hind sõltuvana müüja või konkurendi referentshinnast või mõnest muust referentshinnast, nagu „Aldi hind”. Jaemüügikett Aldi sai igal neljapäeval kell 11–11.30 oma tarnijatelt pakkumusi, millele ta tegi vastupakkumusi „Aldi hinnaga”, mis tasuti tarnijatele ning määrati kindlaks üldjuhul umbes kell 14. Alates 2002. aasta teisest poolest hakati „Aldi hinda” banaanihinna arvutamise tegurina aina rohkem kasutama ka teatud muude tehingute, muu hulgas kaubamärgibanaanide tehingute puhul (vaidlusaluse otsuse põhjendused 34 ja 104).
Komisjon selgitab, et vaidlusaluse otsuse adressaadiks olevad ettevõtjad pidasid kahepoolselt enne hinna kehtestamist läbirääkimisi, mille käigus nad arutasid banaanihinna tegureid, st tegureid seoses järgmise nädala referentshindadega, või vaidlesid hinnatendentside üle või mainisid neid või andsid vihjeid järgmise nädala referentshinna kohta. Need läbirääkimised toimusid enne, kui asjassepuutuvad ettevõtjad kehtestasid oma referentshinnad, üldjuhul kolmapäeval, ja need puudutasid kõik tulevasi referentshindu (vaidlusaluse otsuse põhjendus 51 ja järgnevad põhjendused).
Dole Food pidas seega kahepoolseid läbirääkimisi nii Chiquita kui ka Weichertiga. Chiquita oli enne hinna kehtestamist toimuvatest läbirääkimistest teadlik või vähemalt oli talle ootuspärane, et niisugused läbirääkimised toimuvad Dole Foodi ja Weicherti vahel (vaidlusaluse otsuse põhjendus 57).
Enne hinna kehtestamist toimuvate kahepoolsete läbirääkimiste eesmärk oli vähendada ebakindlust ettevõtjate tegevuse osas seoses referentshinnaga, mille nad pidid kehtestama neljapäeva hommikupoolikul (vaidlusaluse otsuse põhjendus 54).
Pärast oma referentshinna kehtestamist neljapäeva hommikul vahetasid asjassepuutuvad ettevõtjad kahepoolselt teavet oma referentshindade kohta. See hilisem teabevahetus võimaldas neil kontrollida hinna üksikotsuseid võrreldes enne hinna kehtestamist läbiräägituga ja tugevdada oma koostöösidemeid (vaidlusaluse otsuse põhjendused 198–208, 227, 247, 273 ja järgnevad põhjendused).
Komisjoni hinnangul teenisid referentshinnad banaanihinna arengu kavandamise osas vähemalt turule signaali saatmise, tendentsi näitamise ja/või suuna andmise eesmärki ning need olid olulised banaanikaubanduse ja banaanide eest makstava hinna seisukohast. Lisaks oli teatud tehingute korral hind otse seotud referentshinnaga valemite kaudu, mis põhinesid referentshinnal (vaidlusaluse otsuse põhjendus 115).
Komisjon leiab, et asjassepuutuvad ettevõtjad pidid turul käitumise üle otsustamisel tingimata arvesse võtma konkurentidelt saadud teavet, kusjuures Chiquita ja Dole kinnitasid seda lausa sõnaselgelt (vaidlusaluse otsuse põhjendused 228 ja 229).
Komisjon järeldas, et läbirääkimised enne hinna kehtestamist, mis toimusid Dole Foodi ja Chiquita ning Dole Foodi ja Weicherti vahel, võisid mõjutada turuosaliste hindu ning puudutasid hindade kehtestamist, ning et nende kaudu viidi läbi kooskõlastatud tegevust, mille eesmärk oli piirata konkurentsi EÜ artikli 81 tähenduses (vaidlusaluse otsuse põhjendused 54 ja 271).
Ta leiab, et kõik vaidlustatud otsuses kirjeldatud koostöökokkulepped moodustasid ühe vältava rikkumise, mille eesmärk oli piirata konkurentsi Euroopa Ühenduses EÜ artikli 81 tähenduses. Chiquitat ja Dole Foodi peeti vastutavaks ühe vältava rikkumise eest kogu ulatuses ning Weichertit peeti vastutavaks ainult rikkumise selle osa eest, milles ta osales, nimelt Dole Foodiga sõlmitud koostöökokkuleppeid puudutava rikkumise osa eest (vaidlusaluse otsuse põhjendus 258).
Arvestades asjaolu, et Põhja-Euroopa banaaniturgu iseloomustab oluline kaubavahetuse maht liikmesriikide vahel ja et koostöökokkulepped katsid suurt osa ühendusest, järeldas komisjon, et nendel kokkulepetel oli märkimisväärne mõju liikmesriikidevahelisele kaubandusele (vaidlusaluse otsuse põhjendus 333 ja järgnevad põhjendused).
Trahvisummade arvutamiseks kohaldas komisjon vaidlustatud otsuses suuniste määruse (EÜ) nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 punkti a määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta (
ELT 2006, C 210, lk 2
; edaspidi „suunised”) ja koostööteatise sätteid.
Ta määras kindlaks trahvi põhisumma, mis koosnes 0–30% ettevõtja asjassepuutuvast müügist olenevalt rikkumise raskusastmest, mis korrutati aastate arvuga, mille jooksul ettevõtja rikkumises osales, ning trahvi lisasummast vahemikus 15–25% müügiväärtusest selleks, et hoiatada ettevõtjaid õigusvastase käitumise eest (vaidlusaluse otsuse põhjendus 448).
Määratud trahvi põhisummat vähendati vaidlusaluse otsuse kõigil adressaatidel 60%, arvestades banaanisektori õigusliku regulatsiooni eripära ja põhjusel, et koostöö puudutas referentshindu (vaidlusaluse otsuse põhjendus 467). Weicherti trahvi alandati veel 10%, sest ta ei olnud teadlik Dole Foodi ja Chiquita vahelistest läbirääkimistest enne hinna kehtestamist (vaidlusaluse otsuse põhjendus 476).
Chiquitale kohaldati koostööteatise alusel kaitset trahvide eest (vaidlusaluse otsuse põhjendused 483–488). Dole Foodi, Del Monte ega Weicherti trahvisummasid rohkem ei kohandatud.
Vaidlusalune otsus sisaldab muu hulgas järgmisi artikleid:
„Artikkel 1
Järgmised ettevõtjad rikkusid [EÜ] artiklit 81, osaledes kooskõlastatud tegevuses, mis seisnes banaani referentshindade kooskõlastamises:
—
[Chiquita], 1. jaanuar 2000 – 1. detsember 2002;
[…]
—
[Dole Food], 1. jaanuar 2000 ‐ 31. detsember 2002;
—
[DFFE], 1. jaanuar 2000 – 31. detsember 2002;
—
[Weichert], 1. jaanuar 2000 – 31. detsember 2002;
—
[Del Monte], 1. jaanuar 2000 – 31. detsember 2002.
Rikkumine hõlmas järgmisi liikmesriike: Austria, Belgia, Taani, Soome, Saksamaa, Luksemburg, Madalmaad ja Rootsi.
Artikkel 2
Artiklis 1 kirjeldatud rikkumise eest on määratud järgmised trahvid:
—
[Chiquita], Chiquita International Ltd, Chiquita International Services Group NV ja Chiquita Banana Company BV vastutavad solidaarselt: trahvisumma 0 eurot;
—
[Dole Food] vastutab solidaarselt koos ettevõtjaga [DFFE]: trahvisumma 45600000 eurot;
—
[Weichert] vastutab solidaarselt koos ettevõtjaga [Del Monte]: trahvisumma 14700000 eurot;
[...]”
Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
Üldkohtu kantseleisse 24. detsembril 2008 saabunud hagiavalduses esitasid Dole’i äriühingud nõude tühistada vaidlusalune otsus ja teise võimalusena tühistada talle selle otsusega määratud trahv või seda vähendada.
25. jaanuari 2012. aasta kohtuistungil esitasid Dole’i äriühingud komisjoni toimikust pärit kirjaliku avalduse ja palusid, et see lisataks menetlustoimikusse, ent komisjon vaidles sellele vastu.
Vaidlustatud kohtuotsusega jättis Üldkohus hagi rahuldamata. Muu hulgas asus ta vaidlustatud kohtuotsuse punktides 40‐48 seisukohale, et Dole’i äriühingute poolt kohtuistungil esitatud dokument ei ole vastuvõetav.
Poolte nõuded
Dole’ i äriühingud paluvad Euroopa Kohtul:
—
tühistada vaidlustatud kohtuotsus täielikult või osaliselt;
—
tühistada vaidlusalune otsus täielikult või osaliselt neid puudutavas osas;
—
tühistada vaidlusaluse otsusega neile määratud trahv või seda vähendada;
—
teise võimalusena saata kohtuasi uueks arutamiseks tagasi Üldkohtusse, ja
—
mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon palub Euroopa Kohtul:
—
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata;
—
teise võimalusena jätta rahuldamata hagi vaidlusaluse otsuse tühistamise nõudes; ja
—
mõista Dole’i äriühingutelt välja apellatsioonimenetluse kohtukulud ja teise võimalusena tema kaebusega seotud kohtukulud.
Apellatsioonkaebuse analüüs
Esimene väide, mille kohaselt on rikutud kaitseõigusi menetlusnormide rikkumise tõttu
Esimese väite esimene osa, mis puudutab komisjonile antud õigust tugineda haldustoimikus olevatele tõenditele esimest korda alles Üldkohtus
– Dole’i äriühingute argumentatsioon
Oma esimese väite esimeses osas leiavad Dole’i äriühingud, et selle asemel, et tuvastada vaidlusaluse otsuse puudulik põhjendus, lubas Üldkohus komisjonil tugineda esimest korda alles kohtumenetluse staadiumis ülitähtsale tõendile seoses majandusliku taustaga, mida tuli ettevõtjatele ette heidetud käitumise hindamisel arvesse võtta. Selle kohta märkisid nad esimeses kohtuastmes, et komisjon ei ole põhjendanud oma seisukohta, et enne hinna kehtestamist toimunud läbirääkimiste eesmärk oli hindade kooskõlastamine, kuivõrd Chiquita ja DFFE referentshinnad puudutasid banaane, mida ei müüdud samal nädalal omavahel konkureerivate banaanidena.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 134 kinnitas Üldkohus selle põhjenduse puudumise õiguspärasust, leides, et talle esitatud täpsustuste eesmärk oli vaid lahti seletada vaidlusaluses otsuses juba esitatud põhjendus. Seetõttu jättis Üldkohus tähelepanuta EÜ artiklist 253 tulenevad komisjoni kohustused ja rikkus oma kodukorra artikli 48 lõiget 2. Nii otsustades rikkus Üldkohus ka Dole’i äriühingute kaitseõigusi.
– Euroopa Kohtu hinnang
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 127 märkis Üldkohus, et komisjon selgitas vaidlusaluse otsuse põhjendustes 4, 5, 32, 34, 104, 141–143, 182, 196 ja 287 „oma seisukohta seoses sellega, et tegemist on ühte liiki kaubaga, nimelt värske banaaniga – mis oli selle kauba eripära –, puuviljaga, mis toodi maale rohelisena ja mida pakuti üldsusele tarbimiseks kollasena pärast küpsetamist, seoses sellega, millised olid küpsetamise korraldamise viisid ja milline oli seejärel toimuv banaanide turustamine, milline oli referentshindade äriläbirääkimiste protsess ning roheliste ja kollaste banaanide referentshindade omavaheline seos”.
Selle kohtuotsuse punktis 128 täpsustas Üldkohus, et „[Dole’i äriühingute] argumentatsiooni, milles soovitakse sisuliselt, et tuvastataks, et [Dole Foodi] ja Chiquita tegevuse eraldatus ja ebasünkroonsus, mis muutis võimatuks referentshindade alase koostöö kahepoolsete läbirääkimiste teel, haldusmenetluses ei esitatud”. Sellele tuvastatud asjaolule ei ole vastu vaieldud.
Seetõttu esiteks järeldas Üldkohus viga tegemata vaidlustatud kohtuotsuse punktis 135, et komisjon ei rikkunud vaidlusaluses otsuses EÜ artiklist 253 tulenevat põhjendamiskohustust, kuna sellest otsusest on piisavalt täpselt näha, et komisjon ei pidanud vajalikuks eristada roheliste ja kollaste banaanide väidetavaid turge, nagu teevad Dole’i äriühingud.
Teiseks, kuna Dole’i äriühingud tuginesid sellele eristusele esimest korda alles hagimenetluse algatusdokumendis, võis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 133 ja 134 oma kodukorra artikli 48 lõiget 2 rikkumata õigesti järeldada, et ta võib lubada komisjonil kaitsta oma vaidlusaluses otsuses antud hinnangut kohtumenetluses esitatavate tõenditega.
Seetõttu ei ole esimese väite esimene osa põhjendatud.
Esimese väite teine osa, mis puudutab Üldkohtu istungil Dole’i äriühingute esitatud tõendi vastuvõetavust
– Dole’i äriühingute argumentatsioon
Esimese väite teises osas leiavad Dole’i äriühingud, et Üldkohus, kes lükkas tagasi nende tõendid komisjoni väite kohta, mis esimest korda esitati alles vasturepliigis, rikkus apellantide kaitseõigusi. Komisjon üritas toetada oma seisukohta, et „mingit erilist vahet ei ole „rohelise banaani referentshinnal” ja „kollase banaani referentshinnal””, viidates selle vasturepliigi ühele lisale, millest nähtub, et jaemüüja Aldi andis igal neljapäeval teada hinna, mida ta kavatseb maksta kollaste banaanide eest. Ta järeldas sellest, et kollaste ja roheliste banaanide referentshind on sama nädala lõikes äravahetatav, kuna kollaste banaanide ostuhind, mille Aldi teatavaks tegi, mängis väga olulist rolli DFFE poolt roheliste banaanide tegeliku hinna kindlaksmääramisel.
See järeldus on väär, ent Dole’i äriühingud said oma argumentatsiooni esitada alles Üldkohtu istungil. Apellandid meenutavad, et nad märkisid istungil, et Aldi teada antud hind oli kollaste banaanide hind, mida see jaemüüja ostis kaks nädalat hiljem, ajal, mil küpsetajad/edasimüüjad, kes olid DFFE‑lt ostnud rohelisi banaane, müüsid kollaseks muutunud banaane Aldiga konkureerivatele jaemüüjatele.
Oma argumentatsiooni põhjendamiseks esitasid Dole’i äriühingud Üldkohtu istungil komisjoni toimikust pärit kirjaliku avalduse, mis pidavat kinnitama neid asjaolusid ja näitama vastupidist võrreldes komisjoni järeldustega. Kuid Üldkohus lükkas selle tõendi vastuvõetamatuse tõttu tagasi, leides vaidlustatud kohtuotsuse punktis 46, et komisjon ei esitanud vasturepliigis uut argumenti, vaid ainult kordas vaidlusaluse otsuse sõnastust.
Kuid Üldkohus ei lisa sellele vaidlustatud kohtuotsuse põhjendusele mingit selgitust või viidet.
– Euroopa Kohtu hinnang
Tuleb meenutada, nagu teeb ka Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 40‐42, et tema kodukorra artikli 48 lõike 1 kohaselt võivad pooled repliigis ja vasturepliigis esitada oma argumentide kinnitamiseks täiendavaid tõendeid, kuid see säte täpsustab, et nad peavad tõendite hilist esitamist põhjendama. Selline kohustus eeldab, et kohtul on õigus kontrollida tõendite hilinenud esitamise põhjendust ja vajaduse korral tõendite sisu, ning juhul kui taotlus ei ole õiguslikult piisavalt põhjendatud, tõendid tagasi lükata (kohtuotsus Gaki-Kakouri
vs
. Euroopa Kohus, C‑243/04 P,
EU:C:2005:238
, punkt 33).
Käesolevas asjas tuleb asuda seisukohale, et Aldi referentshind oli juba vaidlusteema haldusmenetluses, seda puudutati vaidlusaluses otsuses ja ka esimeses kohtuastmes vaidlesid pooled kirjalikus menetluses algusest peale selle hinna ulatuse ja tähtsuse üle, nagu meenutab kohtujurist oma ettepaneku punktis 36. Seega vastupidi apellantide argumendile ei olnud mingil juhul tegemist uue seisukohaga, mis oleks toodud menetlusse alles komisjoni vasturepliigis.
Kuid Dole’i äriühingud ei esita ühtegi argumenti selle kohta, et neil ei olnud võimalik esitada dokumenti, millele nad viitavad, juba oma hagis või ka repliigis, mistõttu sai Üldkohus õigusnormi rikkumata vaidlustatud kohtuotsuse punktis 48 asuda seisukohale, et see dokument esitati hilinemisega alles kohtuistungil ning tuleb seetõttu tagasi lükata.
Sellest tuleneb, et esimese väite teine osa on täiesti põhjendamata.
Esimese väite kolmas osa, mis puudutab Üldkohtu poolt repliigi lisa C.7 tagasilükkamist vastuvõetamatuse tõttu
– Dole’i äriühingute argumentatsioon
Esimese väite kolmandas osas leiavad Dole’i äriühingud, et kuna Üldkohus lükkas nende repliigi lisa C.7 vastuvõetamatuse tõttu tagasi, rikkus ta õigusnormi ja rikkus nende kaitseõigusi. Selleks et vaielda vastu mitmele komisjoni seisukohale kostja vastuses, milles komisjon kinnitas, et apellandid on teinud avaldusi, milles tunnistatakse üles referentshindade ja tegelike hindade vahelise seose olemasolu, esitasid nad lisa C.7, millest nähtub, et need avaldused ei ole käesolevas asjas asjakohased, sest neid ei vaadeldud nende kontekstis.
Vastupidi sellele, mida otsustas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 461‐470, võimaldasid nende repliigi argumendid tal esitada selles küsimuses oma seisukoha. Täpsemalt, lisa C.7 ei olnud nende repliigi jätk, see ei sisaldanud ühtegi lisaväidet või -argumenti ja piirdus ainult niisuguste tõendite esitamisega, mis toetasid tema repliigi argumente.
– Euroopa Kohtu hinnang
Olgu meenutatud, et selleks, et hagi oleks Üldkohtus vastuvõetav, peavad selle aluseks olevad põhilised faktilised ja õiguslikud asjaolud vähemalt kokkuvõtlikult, kuid järjekindlalt ja arusaadavalt nähtuma hagiavaldusest endast. Kuigi teatud täpselt määratletud punktide osas saab hagiavalduse teksti toetada ja täiendada viidetega hagiavaldusele lisatud tõendite osadele, ei saa üldine viide kirjalikele dokumentidele, isegi kui need on hagiavaldusele lisatud, asendada õigusliku argumentatsiooni peamisi elemente, mis peavad olema märgitud hagiavalduses (vt kohtuotsus MasterCard jt
vs
. komisjon, C‑382/12 P,
EU:C:2014:2201
, punkt 40 ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesolevas asjas piisab, kui täheldada, et esimese astme kohtutoimikust nähtub, et Üldkohus järeldas õigesti, et esitatud menetlusdokumendid ei sisalda mingit selgitust Dole’i äriühingute väidete kohta, et komisjon rebis teatud avaldused välja nende kontekstist, arvestades, et repliigis viidatakse ainult nimetatud lisale C.7, mistõttu ei olnud Üldkohtul võimalik Dole’i äriühingute väiteid kindlaks teha nende esitatud menetlusdokumentide alusel.
Seetõttu on esimese väite kolmas osa täiesti põhjendamatu.
Esimese väite neljas osa, mis puudutab poolte võrdsuse põhimõtte rikkumist
Esimese väite neljandas osas leiavad Dole’i äriühingud, et selle väite kolmes esimeses osas esitatud põhjustel rikkus Üldkohus poolte võrdsuse põhimõtet, lubades komisjonil esitada uusi väiteid ja argumente, keelates samas aga Dole’i äriühingutel nendele väidetele ja tõenditele vastata. See on vaadeldav nende kaitseõiguste eraldiseisva rikkumisena, kuna nad asetati halvemasse olukorda võrreldes komisjoniga.
Arvestades, et esimese väite kolm esimest osa ei ole põhjendatud, on täiesti põhjendamatu ka poolte võrdsuse põhimõtte rikkumise argument.
Esimese väite viies osa, mis puudutab Üldkohtu poolt faktide tuvastamist
– Dole’i äriühingute argumentatsioon
Esimese väite viiendas osas leiavad Dole’i äriühingud, et Üldkohus ei tuvastanud õigesti faktilisi asjaolusid, kuna ta piirdus suuliste küsimuste esitamisega Dole’i äriühingute juhatusele, kajastamata küsimusi või vastuseid protokollis ja võtmata oma kodukorra artiklis 65 ette nähtud menetlustoiminguid, et uurida põhiküsimusi, mille teemal ta kohtuistungil kahtlusi väljendas.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 203 ja 630 väljendas Üldkohus esimest korda kahtlusi Dole’i äriühingute esitatud teatud argumentide ja teabe õigsuse suhtes, kuigi need kahtlused oleks võidud hajutada dokumentide väljanõudmise või tunnistajate abil vastava menetlustoimingu raames.
Seega, kuna Üldkohus ei teinud menetlustoiminguid, et tuvastada teatud faktilisi asjaolusid, mida ta pidas asjassepuutuvaks, rikkus ta tõendite esitamise norme ja põhimõtteid, nagu ka oma uurimiskohustust. Seetõttu rikkus ta ka Dole’i äriühingute kaitseõigusi.
– Euroopa Kohtu hinnang
Kõigepealt tuleb meenutada väljakujunenud kohtupraktikat, mille kohaselt on Üldkohus ainupädev otsustama, kas lahendamisel olevas kohtuasjas esitatud teavet on vaja täiendada. Seda, kas talle esitatud ja toimikus asuv materjal on või ei ole piisav, hindab ta asjaoludest lähtudes täiesti iseseisvalt, ning see hindamine ei allu apellatsioonimenetluse käigus Euroopa Kohtu kontrollile, välja arvatud juhul, kui Üldkohtule esitatud tõendeid on moonutatud või kui kohtutoimiku dokumentidest selgub, et Üldkohtu tuvastatu on sisult ebatäpne (kohtuotsus Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland
vs
. komisjon, C‑385/07 P,
EU:C:2009:456
, punkt 163 ja seal viidatud kohtupraktika).
Edasi, ainult nendest Dole’i äriühingute argumentidest, millele komisjon vastu vaidleb, ei tulene, et kohtuistungil esitatud küsimustele antud vastustest ja seejärel toimiku analüüsimisest ei piisanud Üldkohtule selleks, et asi lahendada, omades referentshindade olemusest ülevaadet. Seetõttu ei saa nendest argumentidest järeldada Üldkohtu kohustust teha menetlustoiminguid.
Lõpuks, vaidlustatud kohtuotsuse punktide 203 ja 630 osas piisab, kui märkida, et nendes punktides piirdus Üldkohus tõendamiskoormist puudutavate põhimõtete kohaldamisega.
Seetõttu ei ole esimese väite viies osa põhjendatud.
Eespool toodut arvestades tuleb esimene väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Teine väide, mis puudutab rikkumise majandusliku kontekstiga seotud faktide moonutamist
Dole’i äriühingute argumentatsioon
Teises väites leiavad Dole’i äriühingud, et Üldkohus moonutas fakte seoses DFFE, Weicherti ja Chiquita teada antud referentshindande olemusega.
Esiteks märgivad Dole’i äriühingud, et Üldkohus kinnitas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 152, 182 ja 184, et DFFE andis teada kollaste banaanide referentshinna, ja nimetatud kohtuotsuse punktis 232, et kõik maaletoojad kehtestasid roheliste banaanide referentshinna, mida kasutati seejärel kollaste banaanide referentshinna alusena. Kuid nad täpsustasid esimeses astmes, et DFFE andis teada ainult roheliste banaanide referentshinna ega teavitanud või määranud kindlaks kollaste banaanide referentshinda.
Teiseks, seisukohas, mis on esitatud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 232, eksis Üldkohus Weicherti poolt teatavaks tehtud referentshinna olemuses, kuna see äriühing kehtestas vaid roheliste banaanide referentshinna, mille ta tegi teatavaks pärast seda, kui oma hinna oli teatavaks teinud DFFE. Üldkohtu järeldust ei toeta ükski tõend.
Kolmandaks, samas seisukohas moonutas Üldkohus fakte seoses Chiquita teatavaks tehtud referentshinna olemusega, kuna tõendid näitavad, et Chiquital (ja ainult Chiquital) oli tavaks kuulutada välja kollaste banaanide referentshind, mille alusel ta määras kindlaks roheliste banaanide referentshinna.
Lisaks puuduvad igasugused tõendid, millest nähtuks, et Chiquita referentshind puudutas banaane, mida müüdi kaks nädalat hiljem. Komisjoni see eeldus on vastuolus tegelikkusega turul ja tema toimikus olevate tõenditega. Järelikult puudutasid DFFE ja Chiquita poolt samal nädalal teada antud referentshinnad erinevaid tooteid.
Nende faktide moonutamine viis Üldkohtu väära järelduseni, et nende vahel esines roheliste ja kollaste banaanide referentshinna konverteerimise praktika ja et DFFE, Weicherti ja Chiquita referentshinnad puudutasid kõik sama nädala küpsemistsükli banaane. Kuna komisjoni kirjeldatud hinnakooskõlastus oli võimatu, võttis Üldkohus vääralt seda arvesse vaidlustatud kohtuotsuse punktis 248.
Lisaks viis see faktide moonutamine Üldkohtu vaidlustatud kohtuotsuse punktis 232 väära järelduseni, et referentshinnad olid samad, mis tegelikud hinnad ja kõigi banaanide müügi möödapääsmatu eeltingimus. Nimelt pidavat sõnad „roheliste banaanide hind” tähendama, et maaletoojad teatasid igal neljapäeval klientidele oma tegelikud hinnad. Kuid nad andsid neljapäeviti teada ainult referentshinna ja roheliste banaanide tegelik hind oli kliendiga peetavate edasiste läbirääkimiste ese.
Euroopa Kohtu hinnang
Kõigepealt nähtub vaidlustatud kohtuotsusest, et erinevalt sellest, mida väidavad Dole’i äriühingud, võttis Üldkohus arvesse referentshindade olemust, nende erinevust võrreldes tegelike hindadega, turu üldist toimimist ning Chiquita, Dole Foodi ja Weicherti sisekorralduse eripärasid. Nimelt käsitletakse neid erinevaid faktilisi asjaolusid muu hulgas ja vastavalt viidatud kohtuotsuse punktides 143, 144 ja 206, 127 ja 137‐142, 150 ja järgnevad, 158 ja järgnevad ning punktides 252, 254 ja 255.
Edasi, nimetatud kohtuotsuse punktides 152 ja 184 viitab Üldkohus Dole’i kollaste banaanide hinnale, mitte kollaste banaanide referentshinnale, nagu väidavad Dole’i äriühingud. Samuti ei ole sõna „referentshind” kasutatud ka vaidlustatud kohtuotsuse punktis 232.
Lisaks, isegi – nagu märgib kohtujurist oma ettepaneku punktis 66 ‐ kui vaidlustatud kohtuotsuse punktis 182 on tehtud trükiviga, sest selles viidatakse „kollaste banaanide referentshinnale”, ei saa sellest järeldada Üldkohtu kahtlusi ega ka tõendite moonutamist.
Lõpuks tuleb argument, et Chiquita ja Dole Foodi banaane, mille referentshind anti teada samal päeval, ei müüdud samal nädalal ja seetõttu ei esinenud nendevahelist konkurentsi, tagasi lükata, sest see on igal juhul tulemusetu.
Nimelt isegi kui see müügi ebasünkroonsus oleks tõendatud, ei muudaks see igal juhul Üldkohtu järeldusi, milles tuginetakse uuritud ettevõtjatelt endilt pärit tõenditele, nagu need, millele viidatakse vaidlustatud kohtuotsuse punktides 201 ja 220 ning millest nähtub, et roheliste ja kollaste banaanide hind oli omavahel konverteeritav ja et Chiquita poolt kollaste banaanide referentshinna kindlaksmääramine oli selle ettevõtja enda ülestunnistuse kohaselt mõjutatud Dole Foodi teada antud referentshinna kujunemisest.
Eeltoodut arvestades tuleb teine väide tagasi lükata.
Kolmas väide, mis puudutab tõendite puudulikku hindamist
Kolmanda väite esimene osa, et puudub piisav põhjendus, mille alusel saaks kinnitada komisjoni turuosade arvutust
– Dole’i äriühingute argumentatsioon
Kolmanda väite esimeses osas leiavad Dole’i äriühingud, et Üldkohus rikkus põhjendamiskohustust, otsustades et komisjon on turustruktuuri õigesti uurinud.
Nad märgivad, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 353 otsustas Üldkohus, et komisjon järeldas ja võttis õigesti arvesse asjaolu, et Dole Foodile, Chiquitale ja Weichertile kuulus oluline osa turust, ja et seda turgu ei iseloomustanud killustatud pakkumine. See järeldus tugines ainult komisjoni esitatud arvandmetel turuosade kohta, millest nähtub, et Dole’i, Chiquita ja Weicherti äriühingute kogumüük moodustas väärtuseliselt umbes 45–50% müügist (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 345) ja koguseliselt umbes 40‐45% nähtavast tarbimisest (selle kohtuotsuse punkt 350).
Esimeses kohtuastmes väitsid Dole’i äriühingud, et need turuosad olid kahekordsed võrreldes sõltumatus uuringus märgitutega. Need on liiga suured seetõttu, et nende hinnangul liitis komisjon lugejas kollaste ja roheliste banaanide müügi, kuid nimetajas kasutatud arv põhines ainult roheliste banaanide impordil. Selline arvutus viib aga turuosadeni, mis ületavad 100%, kuna näiteks Dole’i äriühingute rohelisena teiselt maaletoojalt ostetud ja kollasena tema poolt müüdud banaanid arvestati nii tema kollaste banaanide müügi hulka kui ka maaletooja roheliste banaanide müügi hulka, kuigi nimetaja sisaldab vaid roheliste banaanide müüki.
Komisjon teadis, et asjassepuutuvate äriühingute turuosasid värskete banaanide turul oli raske kindlaks teha. Kuid Üldkohus väljendas siiski oma seisukohta komisjoni esitatud arvandmete alusel, küsimata täiendavat teavet või analüüsimata neid väljatoodud probleeme. Samuti rikkus ta vaidlustatud kohtuotsuses õigusnormi sellega, et ta lükkas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 352 tagasi Dole’i äriühingute argumentatsiooni, mis põhines roheliste ja kollaste banaanide eristamisel, ning sellega, et ta nõustus komisjoni seisukohaga, et turuosade arvutamisel on asjassepuutuv kaup lihtsalt värsked banaanid.
– Euroopa Kohtu hinnang
Nagu märgib kohtujurist oma ettepaneku punktides 82 ja 83, piirdus esiteks Dole Food Üldkohtule esitatud menetlusdokumentides väitega, et komisjoni välja toodud turuosad on liiga suured. Täpsemalt, ta ei tee mingit viidet banaanide kahekordsele arvessevõtmisele maaletoojatevahelise roheliste banaanide müügi tõttu, vaid heidab lihtsalt komisjonile ühes joonealuses märkuses ette, et ta liitis kollaste ja roheliste banaanide müügi.
Teiseks möönis Dole Food Euroopa Kohtu istungil, et tema menetlusdokumentides esitatud argumentatsiooni Üldkohtu istungil ei täpsustatud.
Neid asjaolusid arvestades ja tulenevalt sellest, et seda küsimust Üldkohtus piisavalt selgelt ei tõstatatud, ei saa Üldkohtule ette heita selle küsimuse täpsema analüüsi puudumist vaidlustatud kohtuotsuses.
Nimelt tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et Üldkohtu kohustust oma otsuseid põhjendada ei saa tõlgendada nii, et tal tuleb üksikasjalikult vastata hageja igale argumendile, eriti kui need ei ole piisavalt selged ja täpsed (kohtuotsus FIAMM jt
vs
. nõukogu ja komisjon, C‑120/06 P ja C‑121/06 P,
EU:C:2008:476
, punkt 91 ja seal viidatud kohtupraktika).
Eeltoodust järeldub, et kolmanda väite esimene osa tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Kolmanda väite teine ja kolmas osa, mille kohaselt ei ole täpselt määratletud enne hinna kehtestamist toimunud läbirääkimiste neid teemasid ja neid hinnategureid, mis on käsitatavad konkurentsipiiranguna
– Dole’i äriühingute argumentatsioon
Kolmanda väite teises osas leiavad Dole’i äriühingud, et Üldkohus on rikkunud õigusnormi sellega, et ta järeldas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 261, et kui komisjon hindab, kas teabevahetus on käsitatav komisjonipiiranguna juba oma eesmärgi tõttu, ei ole ta kohustatud täpsustama neid arutatud teemasid, mida võib sellise eesmärgist tuleneva konkurentsipiiranguna käsitleda.
Dole’i äriühingute sõnul väitsid nad Üldkohtus, et vaidlusaluses otsuses oli nende teemade kirjeldus, mida puudutasid läbirääkimised enne hinna kehtestamist, liiga üldine, et nad saaksid kindlalt määratleda oma tulevase käitumise turul ja kindlaks teha, kas komisjoni antud hinnang oli õige. Lisaks, kuna teabevahetuse sagedus või perioodilisus oli teabevahetuse õiguspärasusele hinnangu andmise oluline tegur, pidi komisjon viidatud sageduse või perioodilisuse kindlaksmääramisel tingimata täpsustama, millised olid rikkumise osaks peetud teemad.
Olles need argumendid tagasi lükanud põhjusel, et komisjon ei ole kohustatud koostama ammendavat loetelu teguritest, mida tuleb asjassepuutuvas sektoris õigusvastasteks pidada, jättis Üldkohus esiteks tähelepanuta asjaolu, et arutelud tegurite teemal, mis võisid olla asjassepuutuvad hindade kindlaksmääramisel, ei ole kõik piisavalt kahjulikud, et need tuleks kvalifitseerida konkurentsipiiranguks oma eesmärgi tõttu. Teiseks ei vastata sellega argumendile vajaduse kohta koostada ammendav loetelu, et ettevõtja saaks kontrollida komisjoni põhjenduskäigu põhjendatust, nagu suhtlussageduse kohta, mida komisjoni hinnangul tuleb pidada karistatavaks.
Kolmanda väite kolmandas osas leiavad Dole’i äriühingud, et Üldkohus on rikkunud õigusnormi ka seetõttu, et ta järeldas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 265, 266 ja 376, et komisjon on piisavalt täpselt kirjeldanud neid hinnategureid, mille kohta teabe vahetamine on käsitatav konkurentsipiiranguna eesmärgi tõttu.
Nad märgivad, et vaidlusaluse otsuse kohaselt ei olnud teabevahetus koguste kohta neile ette heidetud rikkumise osa, samas aga esitas komisjon Üldkohtule esitatud kostja vastuses üksikasjaliku kirjelduse rikkumiseks peetud teabevahetuse kohta, mis hõlmas ka seda teavet.
Viidatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides järeldas Üldkohus, et vaidlusaluse otsuse punktidest 136, 149 ja 185 tuleneb, et see teabevahetus koguste kohta ei kuulu karistatava tegevuse hulka, sest see toimus enne, kui leidsid aset läbirääkimised enne hinna kehtestamist. Kuid see kinnitus on väär, sest nendest punktidest endist nähtub, et teabevahetus koguste kohta toimus nende läbirääkimistega ühel ajal. Seetõttu vastupidi sellele, mida märkis Üldkohus, ei tulene selgelt vaidlusalusest otsusest, et see teabevahetus ei kuulunud enne hinna kindlaksmääramist toimunud läbirääkimiste hulka.
Samuti ei ole selgelt näha, et komisjon järeldas, et rikkumise osa oli ka mitteametlik teabevahetus tööstuse kohta üldiselt. Täpsemalt, Üldkohus ei uurinud, kas see konkreetne teema oli jäetud tahtlikult välja teemade loetelust, mida komisjon pidas väidetavalt karistatavaks.
Seega põhines Üldkohtu järeldus moonutatud vaidlusalusel otsusel ja komisjoni esitatud kostja vastusel. Kuna sel teemal täpsustused puudusid, ei saanud Dole’i äriühingud kontrollida komisjoni põhjenduskäigu põhjendatust küsimustes, miks teatud tegevus kvalifitseeriti konkurentsipiiranguks eesmärgi tõttu ja mille alusel määrati kindlaks suhtlussagedus.
– Euroopa Kohtu hinnang
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peab esiteks EÜ artikliga 253 nõutud põhjendus vastama akti olemusele ning sellest peab selgelt ja üheselt nähtuma akti vastu võtnud institutsiooni arutluskäik, mis võimaldab puudutatud isikutel võetud meetme põhjuseid mõista ja pädeval kohtul kontrolli teostada. Mis puudutab täpsemalt üksikotsuste põhjendust, siis on nende otsuste põhjendamise kohustuse eesmärk võimaldada kohtul teostada kontrolli ja anda puudutatud isikule küllaldast teavet selle kohta, kas otsuses on tehtud viga, mille alusel otsuse kehtivust vaidlustada (kohtuotsus Ziegler
vs
. komisjon, C‑439/11 P,
EU:C:2013:513
, punkt 115 ja seal viidatud kohtupraktika).
Teiseks, põhjenduse nõude hindamisel tuleb arvesse võtta juhtumi asjaolusid, eelkõige akti sisu, põhjenduste olemust ning huvi, mis võib olla akti adressaatidel või teistel isikutel, keda akt otseselt ja isiklikult puudutab, selgituste saamiseks. Ei ole nõutud, et põhjendus täpsustaks kõiki asjakohaseid faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, kuna otsuse põhjenduse vastavust EÜ artikli 253 nõuetele tuleb hinnata mitte ainult selle sõnastust, vaid ka konteksti ja asjaomase valdkonna õiguslikku regulatsiooni silmas pidades (kohtuotsus Ziegler
vs
. komisjon,
EU:C:2013:513
, punkt 116 ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesolevas asjas viitas Üldkohus kõigepealt vaidlustatud kohtuotsuse punktides 253‐255 asjassepuutuvate ettevõtjate avaldustele enne hinna kehtestamist toimunud läbirääkimistel vahetatud teabe kohta.
Nimetatud kohtuotsuse punktis 256 järeldas ta sellest, et komisjon on identifitseerinud kahte liiki vahetatud teavet: esiteks hinnategurid, st järgmise nädala referentshindade kindlaksmääramise olulised tegurid, ja teiseks järgmise nädala hinnatendentsid ning vihjed referentshindade kohta enne referentshindade kehtestamist.
Edasi, vaidlustatud kohtuotsuse punktides 262‐264 märkis Üldkohus, et Dole’i äriühingute avalduste kohaselt puudutasid läbirääkimised tegureid, mis mõjutasid pakkumist võrreldes nõudmisega, turutingimusi ja hinna arengut.
Lõpuks, vaidlustatud kohtuotsuse punktides 266 ja 376 tuvastas Üldkohus, et Dole’i äriühingud ei vaielnud vastu komisjoni seisukohale, et importkoguste andmed ei olnud enne hinna kehtestamist toimunud läbirääkimiste ese.
Eeltoodut arvestades võis Üldkohus ilma õigusnormi rikkumata käesoleva asja asjaolusid kaaludes piisavalt täpselt kindlaks teha karistatava tegevuse ning täitis seega oma põhjendamiskohustust.
Täpsemalt, Üldkohus otsustas õigesti vaidlustatud kohtuotsuse punktis 261, et EÜ artiklist 253 ei tulene komisjoni kohustust esitada vaidlusaluses otsuses ammendav loetelu teguritest, mis ei saa olla enne hinna kehtestamist toimuvate läbirääkimiste ese.
Sellest tuleneb, et kolmanda väite teine ja kolmas osa tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Kolmanda väite neljas osa, mis puudutab enne hinna kehtestamist toimunud läbirääkimistes osalenud töötajate vastutust
Kolmanda väite neljandas osas leiavad Dole’i äriühingud, et Üldkohus rikkus õigusnormi seetõttu, et ta ei analüüsinud nende argumenti, mille kohaselt Chiquita ja DFFE töötajad ei saanud vahetada olulist teavet referentshindade tendentside kohta, sest neil ei olnud pädevust neid hindu ise lõplikult kindlaks määrata, millele komisjon ka vastu ei vaielnud. Nende sõnul tähendab see asjaolu, et kõik need vestlused ei saanud piisavalt vähendada ebakindlust, mis lubaks referentshindu kooskõlastada. Seetõttu vastupidi Üldkohtu järeldusele ei piirdunud nad ainult väitega, et teabevahetuses osalenud töötajate käitumist ei saa süüks panna nende äriühingule.
Nagu märkis õigesti ka komisjon, nähtub Dole’i äriühingute argumentatsioonist vaidlustatud kohtuotsuse puudulik lugemine, sest Üldkohus hindas üksikasjalikult selle kohtuotsuse punktides 578‐582 argumente seoses seotud töötajate vastutusega.
Sellest tuleneb, et kolmanda väite neljas osa on täiesti põhjendamata.
Kolmanda väite viie osa, mis puudutab enne hinna kehtestamist toimunud läbirääkimiste kvalifitseerimist konkurentsipiiranguks juba oma eesmärgi tõttu
– Dole’i äriühingute argumentatsioon
Kolmanda väite viiendas osas leiavad Dole’i äriühingud, et otsustades, et läbirääkimised enne hinna kehtestamist on käsitatavad konkurentsipiiranguna juba oma eesmärgi tõttu, on Üldkohus eksinud nendele faktilistele asjaoludele õigusliku kvalifikatsiooni andmisel. Nende hinnangul ei saa asetleidnud teabevahetust pidada niisuguseks, mis võis kõrvaldada ebakindluse küsimuses, kuidas asjassepuutuvad ettevõtjad kavatsesid tegelike hindade kehtestamisel käituda.
Nimelt esiteks viisid läbirääkimisi enne hinna kehtestamist läbi töötajad, kes ei vastutanud referentshinna kindlaksmääramise eest. Teiseks, kuna need läbirääkimised puudutasid referentshinna tendentse, ei saanud need vähendada ebakindlust tegelike hindade suhtes. Selles küsimuses avaldasid kõik turuosalised, kes olid komisjoni uurimisega seotud, et referentshinnad olid väga erinevad tegelikest hindadest. Lisaks ei pidanud komisjon konkurentsipiiranguks eesmärgi tõttu sama laadi teabevahetust, millega olid seotud kaks ülejäänud ettevõtjat.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 540, 541, 548 ja 549 lükkas Üldkohus need argumendid tagasi, jättes vääralt Dole’i äriühingute kanda tõendamiskoormise, et teabevahetus ei saanud kõrvaldada ebakindlust tegelike hindade arengu küsimuses. Kuid teabevahetuse õigusvastasust on kohustatud tõendama komisjon. Dole’i äriühingute sõnul tuleneb kohtupraktikast, et sellest, et teabevahetusel võib olla teatud mõju hindadele, ei piisa, et tuvastada juba eesmärgi tõttu konkurentsipiirangu esinemist. Komisjon ei saanud aga niisuguseid tõendeid esitada, arvestades referentshindade ja tegelike hindade muutuse vahelise kindla seose puudumist.
Lisaks, kuna Üldkohus lükkas tagasi Dole’i äriühingute argumendi seoses teiste ettevõtjate avaldustega, leides vaidlustatud kohtuotsuse punktis 516, et „selle ettevõtja avaldusi tuleb hinnata, arvestades nende tausta, st et tegemist oli vastuväiteteatise adressaadiks oleva ettevõtjaga, kes vaidleb vastu talle süüks pandud konkurentsivastasele tegevusele”, on Üldkohus nende äriühingute hinnangul rikkunud süütuse presumptsiooni põhimõtet ning nende arvates on tõendamiskoormis komisjonil.
Lõpuks märgivad Dole’i äriühingud, et läbirääkimised enne hinna kehtestamist, mis puudutasid hinnategureid, ei saanud kõrvaldada kahtlust küsimuses, kuidas kavatsevad asjassepuutuvad ettevõtjad käituda. Täpsemalt täheldavad nad, et Üldkohus järeldas, et teabevahetus tööstussektori kohta üldiselt olid „süütu”, et vaidlusaluses otsuses välistati teave rikkumise koguste kohta ning et Üldkohus leidis, et ilmastikutingimused oli avalik teave, mida võis saada muudest allikatest.
Kuna Üldkohus leidis, et läbirääkimiste käigus enne hinna kehtestamist avaldasid konkurendid siiski nende tegurite kohta arvamust, märgivad Dole’i äriühingud, et asjassepuutuvat kohtupraktikat arvestades ei ole võimalik kvalifitseerida konkurentsipiiranguks eesmärgi tõttu seisukohtade vahetust ilmastikutingimuste kohta, sest niisugused arutelud on niivõrd kauged tegelike hindade kehtestamise teemast, et need ei saanud vähendada ebakindlust ja võimaldada nende toodete hinna kooskõlastamist.
– Euroopa Kohtu hinnang
Tuleb märkida, et erinevalt sellest, mida väidab komisjon, ei piirdunud Dole’i äriühingud Euroopa Kohtult faktilistele asjaoludele uue hinnangu andmise nõudega, vaid nad väidavad, et Üldkohus on rikkunud õigusnormi. Seetõttu on väite käesolev osa vastuvõetav.
Sisulisest küljest tuleb meenutada, et selleks, et kokkulepe, ettevõtjate ühenduse otsus või kooskõlastatud tegevus kuuluks EÜ artikli 81 lõikes 1 kehtestatud keelu kohaldamisalasse, peab selle „eesmärgiks või tagajärjeks” olema takistada, piirata või kahjustada konkurentsi siseturu piires.
Selles osas tuleneb Euroopa Kohtu praktikast, et teatud liiki koostöö ettevõtjate vahel on konkurentsile nii piisavalt kahjulik, et võib järeldada, et selle koostöö tagajärgi ei ole vaja kontrollida (kohtuotsus CB
vs
. komisjon, C‑67/13 P,
EU:C:2014:2204
, punkt 49 ja seal viidatud kohtupraktika).
See kohtupraktika on seotud asjaoluga, et ettevõtjatevahelise koostöö teatud vorme võib juba nende olemuse poolest pidada tavapärase konkurentsi nõuetekohast toimimist kahjustavaks (kohtuotsus CB
vs
. komisjon,
EU:C:2014:2204
, punkt 50 ja seal viidatud kohtupraktika).
Seega on välja kujunenud, et teatud salajasi tegevusi, nagu hindade horisontaalne kindlaksmääramine kartellide poolt, võib pidada selliseks, et nendel võib olla niivõrd negatiivne mõju eelkõige kaupade ja teenuste hinnale, kogusele või kvaliteedile, et EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamisel võib pidada tarbetuks tõendada, et neil on turule tegelik mõju. Nimelt näitab kogemus, et sellised tegevused toovad kaasa tootmise languse ja hinnatõusu, lõppedes ressursside halva jaotumisega eelkõige tarbijate kahjuks (kohtuotsus CB
vs
. komisjon,
EU:C:2014:2204
, punkt 51 ja seal viidatud kohtupraktika).
Kui teatud tüüpi ettevõtjatevahelise kooskõlastatud tegevuse sisu analüüs ei viita siiski konkurentsi kahjustamisele piisavas ulatuses, tuleb seejärel uurida selle tegevuse tagajärgi ning selle keelatuks tunnistamiseks EÜ artikli 81 lõike 1 alusel peavad esinema kõik asjaolud, mis tõendavad, et konkurentsi tegelikult märgatavalt takistati, piirati või kahjustati (vt selle kohta kohtuotsus CB
vs
. komisjon,
EU:C:2014:2204
, punkt 52 ja seal viidatud kohtupraktika).
Euroopa Kohtu praktikast tuleneb, et hindamaks, kas teatud laadi ettevõtjatevaheline kokkulepe on piisaval tasemel kahjulik, et pidada seda konkurentsipiiranguks juba oma „eesmärgi tõttu” EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses, tuleb tähelepanu pöörata eesmärkidele, mida soovitakse saavutada, ning kokkuleppe majanduslikule ja õiguslikule kontekstile. Selle konteksti hindamisel tuleb samuti arvesse võtta asjassepuutuvate kaupade või teenuste laadi ning asjaomase turu või asjaomaste turgude tegelikke toimimistingimusi ja struktuuri (vt selle kohta kohtuotsus CB
vs
. komisjon,
EU:C:2014:2204
, punkt 53 ja seal viidatud kohtupraktika).
Lisaks, kuigi selle kindlakstegemisel, kas ettevõtjatevaheline kokkulepe kujutab endast piirangut, ei ole poolte tahe oluline asjaolu, ei keela mitte miski konkurentsiasutustel või siseriiklikel ja liidu kohtutel seda arvesse võtta (vt selle kohta kohtuotsus CB
vs
. komisjon,
EU:C:2014:2204
, punkt 54 ja seal viidatud kohtupraktika).
Mis puudutab täpsemalt konkurentidevahelist teabevahetust, siis tuleb meenutada, et kooskõlastatud tegevusena käsitatava koordineerimise ja koostöö kriteeriume tuleb mõista lähtuvalt asutamislepingu konkurentsieeskirjadele omasest kontseptsioonist, mille kohaselt peab iga ettevõtja otsustama sõltumatult, mil viisil ta kavatseb ühisturul tegutseda (kohtuotsus T-Mobile Netherlands jt, C‑8/08,
EU:C:2009:343
, punkt 32 ja seal viidatud kohtupraktika).
Kuigi selline sõltumatuse nõue ei välista ettevõtjate õigust enda tegevust vastavalt konkurentide juba võetud või tulevikus võetavatele meetmetele mõistlikult kohandada, oleks selle nõudega oluliselt vastuolus igasugune ettevõtjate omavaheline otsene või kaudne suhtlemine, millega võidakse mõjutada olemasoleva või võimaliku konkurendi käitumist turul või anda sellisele konkurendile teada, kuidas ettevõtja ise on otsustanud käituda või kavatseb hakata turul käituma, kui sellise suhtlemise eesmärk või tagajärg on niisuguste konkurentsitingimuste tekkimine, mis ei vasta kõnealuse turu normaalsetele tingimustele, võttes arvesse kaupade või osutatud teenuste liiki, ettevõtjate suurust ja arvu ning nimetatud turu suurust (kohtuotsus T-Mobile Netherlands jt,
EU:C:2009:343
, punkt 33 ja seal viidatud kohtupraktika).
Euroopa Kohus on seega otsustanud, et teabevahetus konkurentide vahel võib olla vastuolus konkurentsinormidega, kui see vähendab teadmatuse astet kõnealuse turu toimimise kohta või teeb selle astme olematuks, mille tulemusel tekib ettevõtjate vahel konkurentsipiirang (kohtuotsused Thyssen Stahl
vs
. komisjon, C‑194/99 P,
EU:C:2003:527
, punkt 86, ja T-Mobile Netherlands jt,
EU:C:2009:343
, punkt 35 ja seal viidatud kohtupraktika).
Täpsemalt tuleb asuda seisukohale, et konkurentsivastane eesmärk on teabevahetusel, mis võib kõrvaldada huvitatud isikute ebakindluse küsimuses, millal, mis ulatuses ja mil viisil asjaomased ettevõtjad oma turukäitumist kohandavad (vt selle kohta kohtuotsus T-Mobile Netherlands jt,
EU:C:2009:343
, punkt 41).
Lisaks võib kooskõlastatud tegevusel olla konkurentsivastane eesmärk ka siis, kui sellel ei ole otsest seost tarbijahindadega. Nimelt ei võimalda EÜ artikli 81 lõike 1 sõnastus asuda seisukohale, et keelatud on üksnes kooskõlastatud tegevus, millel on vahetu mõju lõpptarbijate makstavatele hindadele (vt selle kohta kohtuotsus T-Mobile Netherlands jt,
EU:C:2009:343
, punkt 36).
Nimetatud EÜ artikli 81 lõike 1 punktist a nähtub vastupidi, et kooskõlastatud tegevusel võib olla konkurentsivastane eesmärk, kui sellega „otseselt või kaudselt määratakse kindlaks ostu- või müügihinnad või mis tahes muud tehingutingimused” (kohtuotsus T‑Mobile Netherlands jt,
EU:C:2009:343
, punkt 37).
Igal juhul on EÜ artikli 81 eesmärk sarnaselt muude asutamislepingus sätestatud konkurentsieeskirjadega kaitsta peale konkurentide või tarbijate otseste huvide ka turustruktuuri ning sellest tulenevalt konkurentsi kui sellist. Niisiis ei saa kooskõlastatud tegevuse konkurentsivastase eesmärgi olemasolu tuvastamise tingimuseks seada tegevuse otsese seose olemasolu tarbijahindadega (kohtuotsus T‑Mobile Netherlands jt,
EU:C:2009:343
, punktid 38 ja 39).
Lõpuks olgu meenutatud, et EÜ artikli 81 lõike 1 sõnastusest endast tuleneb, et kooskõlastatud tegevuse mõiste eeldab lisaks ettevõtjatevahelisele koostööle turukäitumist, mis on selle koostöö tulemus, ning põhjuslikku seost nende kahe elemendi vahel (kohtuotsus T‑Mobile Netherlands jt,
EU:C:2009:343
, punkt 51 ja seal viidatud kohtupraktika).
Euroopa Kohus on tuvastanud, et tuleb eeldada – tingimusel, et puuduvad vastupidist tõendavad tõendid, mida peavad esitama huvitatud ettevõtjad –, et kooskõlastatud tegevuses osalevad ettevõtjad, kes jätkavad turul tegutsemist, arvestavad konkurentidega vahetatud teavet, et määrata kindlaks oma käitumine turul. Täpsemalt on Euroopa Kohus järeldanud, et niisugune kooskõlastatud tegevus kuulub EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamisalasse isegi siis, kui sellel puudub konkurentsivastane mõju turul (kohtuotsus T‑Mobile Netherlands jt,
EU:C:2009:343
, punkt 51 ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesolevas asjas analüüsis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 442‐585 Dole’i äriühingute argumente seoses referentshindade asjassepuutuvusega banaanisektoris ja enne hinna kehtestamist toimunud läbirääkimistes osalenud Dole Foodi töötajate vastutusega.
Nagu märgib ka kohtujurist oma ettepaneku punktides 115 ja 116, nähtub Üldkohtu ülimalt põhjalikest järeldustest esiteks, et Dole’i äriühingute ja banaanisektori teiste ettevõtjate vahel toimusid hinna kehtestamise eelsed kahepoolsed läbirääkimised, mille käigus arutati ettevõtjate referentshindu ja teatavaid hinnasuundumusi. Lisaks ei vaidle Dole’i äriühingud sellele Üldkohtu poolt tuvastatule vastu.
Teiseks tuvastas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 574, et referentshinnad olid antud turul olulised, kuna esiteks andsid need turule banaanihinna oodatava arengu kohta vähemalt signaale või vihjeid või näitasid tendentse ning need olid banaanikaubanduse ja banaanide eest makstava hinna jaoks olulised, ning teiseks olid teatud tehingute puhul tegelikud hinnad otseselt seotud referentshindadega.
Kolmandaks, vaidlustatud kohtuotsuse punktis 580 tuvastas Üldkohus, et Dole’i need töötajad, kes osalesid läbirääkimistes enne hinna kehtestamist, osalesid ka ettevõtjasisestel hinnakoosolekutel.
Lisaks, esiteks põhineb see Üldkohtu poolt tuvastatu suures osas Dole Foodi avaldustele ja teiseks ei esita Dole’i äriühingud selle kohta mingit argumenti moonutamise kohta.
Neil asjaoludel võis Üldkohus õigusnormi rikkumata tuvastada, et käesoleva kohtuotsuse punktis 127 meenutatud eelduse kohaldamistingimused olid käesolevas asjas täidetud, mistõttu ei saa Dole’i äriühingud talle põhjendatult ette heita tõendamiskoormist ja süütuse presumptsiooni puudutavate põhimõtete rikkumist.
Sellest tuleneb ka, et Üldkohus võis õigusnormi rikkumata tuvastada, nagu ta tegi vaidlustatud kohtuotsuse punktides 553 ja 585, et komisjonil oli õigus järeldada, et enne hinna kehtestamist toimunud läbirääkimiste ‐ mis võimaldasid vähendada iga osaleja jaoks ebakindlust konkurentide oodatava käitumise suhtes ‐ eesmärk oli saavutada konkurentsitingimused, mis ei vastu turu normaaltingimustele, ja et nende näol oli tegemist kooskõlastatud tegevusega, mille eesmärk oli piirata konkurentsi EÜ artikli 81 tähenduses.
Järelikult tuleb kolmanda väite viies osa ning see väide tervikuna tagasi lükata.
Neljas väide, mille kohaselt on trahv vääralt välja arvutatud
Neljanda väite esimene osa, mis puudutab seda, et arvesse võeti müüki väidetava rikkumisega mitteseotud äriühingutele
– Dole’i äriühingute argumentatsioon
Neljanda väite esimeses osas väidavad Dole’i äriühingud, et Üldkohus rikkus õigusnormi, sest ta arvutas trahvi muu hulgas ka tuvastatud rikkumises mitteosalenud Dole Food’i tütarettevõtjate müügi alusel.
Nad meenutavad, et vastuväiteteatise ja vaidlusaluse otsuse kohaselt osales rikkumises ainult äriühing DFFE, Dole Food aga rikkumisega seotud ei olnud ja teda peeti vastutavaks ainult emaettevõtjana. Kuid vaidlustatud kohtuotsuse punktides 619‐623 kinnitas Üldkohus, et rikkumise pani toime Dole Food, et tema tütarettevõtjate sõltumatuse argument kuulus vaid roheliste ja kollaste banaanide eristamise vajadust käsitleva argumentatsiooni juurde, et see ei ole asjassepuutuv ja on igal juhul põhjendamatu.
Selles seisukohas tõlgendas Üldkohus vääralt Dole’i äriühingute argumenti, mille kohaselt ei ole võimalik määrata trahvi, mis on arvutatud kontserni Dole nende äriühingute banaanimüügi alusel, kes rikkumises ei osalenud ja kes müüsid edasi DFFE‑lt saadud banaane. Seetõttu põhines trahv vääralt Dole Food’i teiste tütarettevõtjate müügil.
– Euroopa Kohtu hinnang
Nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 134, on Dole Foodi argumentatsiooni aluseks väär arusaam Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast seoses emaettevõtja vastutusega 100% ulatuses talle kuuluvate tütarettevõtjate osalemise eest keelatud kokkulepetes.
Selle kohtupraktika kohaselt tähistab mõiste „ettevõtja” majandustegevusega tegelevat mis tahes üksust, sõltumata selle üksuse õiguslikust vormist ja rahastamisviisist. Seda mõistet tuleb mõista nii, et see hõlmab majandusüksust, isegi kui see majandusüksus koosneb õiguslikult mitmest füüsilisest või juriidilisest isikust. Kui selline üksus rikub konkurentsieeskirju, peab ta isikliku vastutuse põhimõtte alusel ka selle rikkumise eest vastutama (kohtuotsus Alliance One International ja Standard Commercial Tobacco
vs
. komisjon ja komisjon
vs
. Alliance One International jt, C‑628/10 P ja C‑14/11 P,
EU:C:2012:479
, punkt 42 ja seal viidatud kohtupraktika).
Nõukogu 16. detsembri 2002. aasta määruse (EÜ) nr 1/2003 [EÜ] artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta (
EÜT 2003, L 1, lk 1
; ELT eriväljaanne 08/02, lk 205) artikli 23 lõige 2 sätestab, et komisjon võib määrata ettevõtjatele trahve, kui need rikuvad EÜ artiklit 81, kuid ühegi rikkumises osalenud ettevõtja puhul ei tohi trahv ületada 10% selle eelmise majandusaasta kogukäibest.
Sätte eesmärk on muu hulgas tagada trahvi piisavalt hoiatav mõju, mis põhjendab asjassepuutuva ettevõtja suuruse ja majandusliku jõu, st rikkumise toimepanija koguvahendite arvessevõtmist (vt selle kohta kohtuotsus Lafarge
vs
. komisjon, C‑413/08 P,
EU:C:2010:346
, punkt 102 ja seal viidatud kohtupraktika).
Nimelt õigustab karistatava ettevõtja finantssuutlikkuse arvessevõtmist just see, et trahv peab olema piisavalt hoiatava mõjuga (vt kohtuotsus Lafarge
vs
. komisjon,
EU:C:2010:346
, punkt 104).
Seega peab komisjon iga juhtumi puhul hindama selle asjaolusid ja määrusega nr 1/2003 kehtestatud karistuste korraga taotletavaid eesmärke arvestades, millist mõju soovitakse asjaomasele ettevõtjale avaldada, pidades silmas ettevõtja tegelikku majanduslikku olukorda kajastavat käivet ajavahemikus, mil rikkumine toime pandi (kohtuotsus Britannia Alloys & Chemicals
vs
. komisjon, C‑76/06 P,
EU:C:2007:326
, punkt 25).
Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt on trahvi kindlaksmääramisel lubatud arvesse võtta nii ettevõtja kogukäivet, mis on üks, olgugi et ligikaudne ja ebatäiuslik näitaja ettevõtja suuruse ja majandusliku võimsuse kohta, kui ka käibe seda osa, mis tuleneb rikkumise esemeks olnud kaupade müügist, mis võib näidata rikkumise ulatust (kohtuotsused Musique Diffusion française jt
vs
. komisjon, 100/80‐103/80,
EU:C:1983:158
, punkt 121, Dansk Rørindustri jt
vs
. komisjon, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P ‐ C‑208/02 P ja C‑213/02 P,
EU:C:2005:408
, punkt 243, ning Archer Daniels Midland ja Archer Daniels Midland Ingredients
vs
. komisjon, C-397/03 P,
EU:C:2006:328
, punkt 100).
Euroopa Kohtu praktikast tuleneb, et kuigi määruse nr 1/2003 artikli 23 lõige 2 jätab komisjonile kaalutlusruumi, piirab see siiski selle teostamist, kehtestades objektiivsed kriteeriumid, mida komisjon peab järgima. Seega esiteks on ettevõtjale määrata võidava trahvi summal arvuline ja absoluutne ülempiir, mistõttu on konkreetsele ettevõtjale määrata võidava trahvi maksimumsumma ette kindlaks tehtav. Teiseks piiravad komisjoni kaalutlusõiguse teostamist käitumisnormid, mille ta ise on endale kehtestanud (vt selle kohta kohtuotsus Schindler Holding jt
vs
. komisjon, C‑501/11 P,
EU:C:2013:522
, punkt 58).
Selle kohta sätestatakse suuniste punktis 13, et „trahvi põhisumma kindlaksmääramisel võetakse aluseks nende kaupade või teenuste väärtus, millega on rikkumine otseselt või kaudselt EMP asjaomasel territooriumil seotud”. Samade suuniste punktis 6 on sätestatud, et „[r]ikkumisega seotud kaupade ja teenuste müügiväärtuse sidumisel rikkumise kestusega saadakse adekvaatne asendusväärtus, mis kajastab üheaegselt rikkumise majanduslikku tähtsust ja iga rikkumises osalenud ettevõtja osakaalu”.
Sellest järeldub, et suuniste punkti 13 eesmärk on seada ettevõtjale määratud trahvi arvutamisel lähtepunktiks summa, mis kajastaks rikkumise majanduslikku tähtsust ja kõnealuse ettevõtja suhtelist osakaalu rikkumises. Järelikult, kuigi selles punktis 13 viidatud müügiväärtuse mõiste ei saa mõistagi hõlmata ettevõtja realiseeritud müüki, mis ei kuulu kartellikokkuleppe kohaldamisalasse, oleks selle sättega kavandatud eesmärk siiski kahjustatud, kui kõnealust mõistet tuleks käsitada nii, et see piirdub vaid sellest müügist saadud käibega, mille puhul on tõendatud, et asjaomane kartellikokkulepe tõesti seda mõjutas (kohtuotsus Team Relocations jt
vs
. komisjon, C‑444/11 P,
EU:C:2013:464
, punkt 76).
Igal juhul tuleb rõhutada, et see osa kogukäibest, mis tekkis rikkumise esemeks olevate kaupade müügist, kajastab iseenesest kõige paremini rikkumise majanduslikku tähtsust (kohtuotsus Guardian Industries ja Guardian Europe
vs
. komisjon, C‑580/12 P,
EU:C:2014:2363
, punkt 59).
Käesolevas asjas otsustas Üldkohus seega vaidlustatud kohtuotsuse punktis 622 õigusnorme rikkumata, et komisjonile ei saa ette heita, et ta võttis vastavalt suuniste punktile 13 ettevõtja müüdud kaupade või teenuste – millega on rikkumine otseselt või kaudselt seotud – müügiväärtuse kindlaksmääramisel arvesse kontserni, mille valdusühing on Dole Food, muude äriühingute kui DFFE kollaste banaanide müügi summat.
Seetõttu tuleb neljanda väite esimene osa tagasi lükata.
Neljanda väite teine osa, mis puudutab teatud müügi kahekordset arvessevõtmist
– Dole’i äriühingute argumentatsioon
Neljanda väite teises osas leiavad Dole’i äriühingud, et Üldkohus on teinud trahvi arvutamisel vea, võttes samu banaane arvesse kahel korral. Nimelt hõlmasid kasutatud andmed DFFE poolt banaanide müüki kolmandale isikule ja samade banaanide müüki Dole Foodi ühe teise tütarettevõtja poolt, kes neid banaane sellelt kolmandalt isikult ostis.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 630 lükkas Üldkohus selle argumendi tagasi, leides esiteks, et need andmed ei ole õiged, kuigi komisjon ei olnud selles suhtes kahtlusi väljendanud, tunnistades lausa, et ta ei ole seda küsimust analüüsinud. Igal juhul oleks Üldkohus pidanud selles küsimuses kahtluste esinemisel kasutama oma uurimispädevust.
Teiseks otsustas Üldkohus, et neid müüke ei võetud arvesse kahekordselt, sest nimetatud kolmas isik ei kuulunud vaidlusaluse otsuse adressaatide hulka. Ent sel ei ole mingit mõju asjaolule, et trahvi arvutamisel võeti samade banaanide müüki arvesse kaks korda. Samuti ei viita vaidlusaluse otsuse punktis 452 miski sellele, et vältida sooviti ainult niisuguse banaanimüügi kahekordset arvessevõtmist, mis toimus vaidlusaluse otsuse adressaadiks oleva ettevõtja poolt vaidlusaluse otsuse adressaadiks olevale teisele ettevõtjale.
– Euroopa Kohtu hinnang
Käesoleva kohtuotsuse punktides 140‐149 meenutatud kohtupraktikast tuleneb, et määratava karistuse summa tuleb kindlaks määrata asjassepuutuva ettevõtja käibe alusel.
Ent esiteks ei vaielda vastu sellele, et banaanide müük Dole Foodi tütarettevõtja poolt rikkumises mitteosalenud kolmandast isikust ettevõtjale moodustab osa ettevõtja käibest, ja et kui üks teine Dole Foodi tütarettevõtja ostab banaane sellelt kolmandalt isikult, et need seejärel jaemüüjatele edasi müüa, on ka see teine müük käibe hulka arvestatav.
Teiseks, vastupidi sellele, mida väidavad Dole’i äriühingud, nähtub igasuguse kahtluseta vaidlusaluse otsuse punktist 452, et kahekordselt ei võetud arvesse ainult värskete banaanide müüki selle otsuse muudele adressaatidele.
Nagu märgivad õigesti ka komisjon ja kohtujurist oma ettepaneku punktis 145, ei võimalda neil asjaoludel Dole’i äriühingute argumentatsioon kindlaks teha, millise õigusnormi rikkumist nad Üldkohtule ette heidavad, mistõttu tuleb neljanda väite teine osa vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
Seetõttu tuleb see väide tagasi lükata.
Kõike eeltoodut arvestades tuleb apellatsioonkaebus jätta rahuldamata.
Kohtukulud
Kodukorra artikli 184 lõikes 2 on sätestatud, et kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu, otsustab Euroopa Kohus kohtukulude jaotuse. Vastavalt kodukorra artikli 138 lõikele 1, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna Dole’i äriühingud on kohtuvaidluse kaotanud ja komisjon on nõudnud kohtukulude hüvitamist, tuleb need kulud Dole’i äriühingutelt välja mõista. Kuna nad on esitanud ühise apellatsioonkaebuse, kannavad nad kohtukulud solidaarselt.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:

1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.

2.
Mõista kohtukulud solidaarselt välja Dole Food Company, Inc‑lt ja Dole Fresh Fruit Europe’ilt, varem Dole Germany OHG.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.