CELEX: 62014TJ0660
Talous- ja rahapolitiikka
Vaatimus tutkimuksen aloittamisesta väitetyn unionin oikeuden rikkomisen vuoksi
EPV:n päätös
Euroopan valvontaviranomaisten valituslautakunnan päätös
Huomioon ottaminen viran puolesta
Toimen antajalla ei ole toimivaltaa
Kumoamiskanne
Kanteen nostamisen määräaika
Myöhässä nostettu kanne
Osittainen tutkimatta jättäminen

Asian tausta
Kantaja SV Capital OÜ on 24.10.2012 päivätyllä kirjeellä vaatinut Euroopan pankkiviranomaista (EPV) aloittamaan Suomen ja Viron finanssialan valvontaviranomaisiin kohdistuvan tutkimuksen Euroopan valvontaviranomaisen (Euroopan pankkiviranomainen) perustamisesta sekä päätöksen N:o 716/2009/EY muuttamisesta ja komission päätöksen 2009/78/EY kumoamisesta 24.11.2010 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1093/2010 (
EUVL L 331, s. 12
) 17 artiklan nojalla (jäljempänä kantelu).
Kantaja vetosi kantelun tueksi luottolaitosten liiketoiminnan aloittamisesta ja harjoittamisesta 14.6.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2006/48/EY (
EUVL L 177, s. 1
) 40 ja 42 artiklan rikkomiseen siltä osin kuin kyseessä olevat valvontaviranomaiset eivät olleet erottaneet Viroon sijoittautuneen suomalaisen pankin sivuliikkeen kahta johtajaa, jotka eivät kantajan mukaan täyttäneet vaatimuksia, jotka koskevat riittävän hyvää mainetta tai riittävää kokemusta kyseessä olevan luottolaitoksen toiminnan hoitamiseksi kyseisen direktiivin 11 artiklan 1 kohdassa tarkoitetussa merkityksessä. Tältä osin kantaja väitti, että kyseessä olevat johtajat olivat antaneet vääriä ilmoituksia siviiliprosessin yhteydessä, joka oli aloitettu Virossa kyseistä sivuliikettä vastaan.
Koska kantaja ei ollut saanut vastausta kanteluun, se kehotti 17.1.2013 päivätyllä kirjeellä EPV:tä tekemään ratkaisun ja esitti lisätodisteita, joissa syytettiin saman laitoksen kolmatta johtajaa, joka oli kantajan mukaan allekirjoittanut väitetysti väärennetyn asiakirjan sisäisen tarkastuksen aikana.
EPV jätti toimivallan puuttumisen vuoksi kantelun tutkimatta 25.1.2013 päivätyllä kirjeellään ja siirsi sen Suomen ja Viron finanssialan valvontaviranomaisille (jäljempänä 25.1.2013 päivätty kirje).
Kantaja teki 14.2.2013 päivätyllä asiakirjalla 25.1.2013 päivättyyn kirjeeseen kohdistuvan valituksen Euroopan valvontaviranomaisten valituslautakunnalle (jäljempänä valituslautakunta) asetuksen N:o 1093/2010 60 artiklan 1 kohdan nojalla.
Valituslautakunta totesi yhtäältä 24.6.2013 tekemällään päätöksellä 2013–008, että kantelu voidaan ottaa tutkittavaksi direktiivin 2006/48 22 artiklan perusteella luettuna EPV:n hallintoelinten jäsenten ja avaintehtävien haltijoiden soveltuvuuden arvioinnista 22.11.2012 antamien suuntaviivojen valossa, ja siirsi toisaalta asian EPV:n toimivaltaisen elimen käsiteltäväksi asiakysymyksen ratkaisemista varten asetuksen N:o 1093/2010 60 artiklan 5 kohdan mukaisesti.
EPV totesi 15.10.2013 tekemällään päätöksellä DC 2013 03, että kantelu voidaan ottaa tutkittavaksi Euroopan unionin oikeuden rikkomisia koskevissa tutkimuksissa noudatettavien sisäisten menettelysääntöjen 2.5 ja 2.6 kohdan nojalla (jäljempänä sisäiset menettelysäännöt), tämän kuitenkaan rajoittamatta asetuksen N:o 1093/2010 17 artiklan 2 kohdan soveltamista.
EPV hylkäsi 21.2.2014 tekemällään päätöksellä C 2013 002 (jäljempänä EPV:n päätös) kantelun, koska riittävät perusteet tutkimuksen aloittamiseksi asetuksen N:o 1093/2010 17 artiklan nojalla puuttuivat.
Kantaja teki 31.3.2014 päivätyllä asiakirjalla valituksen EPV:n päätöksestä valituslautakunnalle.
Valituslautakunta hylkäsi 14.7.2014 tekemällään päätöksellä 2014‑C1‑02 (jäljempänä valituslautakunnan päätös) EPV:n päätöksestä tehdyn valituksen. Kyseisessä päätöksessä valituslautakunta totesi aivan aluksi pääasiallisesti, että EPV:n päätökseen kohdistuvan valituksen tutkittavaksi ottamisen edellytykset täyttyvät. Tämän jälkeen se hylkäsi valituksen kokonaisuudessaan perusteettomana.
Mitä aivan aluksi tulee valituksen tutkittavaksi ottamisen tarkasteluun, valituslautakunta on katsonut, että EPV:n päätös muodosti käsiteltävän asian erityisissä olosuhteissa valituskelpoisen toimen asetuksen N:o 1093/2010 60 artiklan perusteella, jonka mukaan luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö voi hakea muutosta sille osoitettuun EPV:n päätökseen.
Kun kyse on sitten valituksen asiakysymyksen tarkastelusta, valituslautakunta on ensinnäkin katsonut, että EPV:n arviointi, jonka mukaan ne kaksi johtajaa, joita kantaja syyttää kantelussa, eivät olleet hoitaneet avaintehtäviä asianomaisessa finanssilaitoksessa, oli virheetön ja että kolmatta johtajaa koskevia väitteitä ei ollut näytetty toteen. Toiseksi valituslautakunta on todennut, että kun otetaan huomioon, ettei kantaja kuulunut elimiin, jotka voivat esittää pyynnön unionin oikeuden rikkomista koskevan tutkimuksen aloittamisesta EPV:lle, käsiteltävässä tapauksessa oli kyseessä tämän viranomaisen kieltäytyminen aloittamasta tutkimusta omasta aloitteestaan. Se on lisäksi todennut, että niiden todisteiden perusteella, jotka kantaja oli esittänyt unionin oikeuden ja sisäisten menettelysääntöjen väitetyn rikkomisen tueksi, ei ollut osoitettu, että EPV olisi tehnyt virheen käyttäessään harkintavaltaansa. Kolmanneksi valituslautakunta on korostanut, että se, ettei EPV ole kuullut kantajaa asetuksen N:o 1093/2010 39 artiklan 1 kohdan mukaisesti ennen kuin se on tehnyt päätöksensä, ei muodostanut sellaista muotovirhettä, joka voi tehdä kyseisen päätöksen pätemättömäksi. Neljänneksi ei ollut osoitettu, ettei säädettyä menettelyä olisi noudatettu ennen EPV:n päätöksen tekemistä. Lopuksi ja viidenneksi valituslautakunta on todennut, ettei ollut näytetty toteen, että EPV olisi rikkonut Euroopan unionin perusoikeuskirjan 41 artiklaa.
Asian käsittely ja asianosaisten vaatimukset
Kantaja nosti käsiteltävän kanteen unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 12.9.2014 toimittamallaan kannekirjelmällä.
EPV esitti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 12.12.2014 toimittamallaan erillisellä asiakirjalla oikeudenkäyntiväitteen 2.5.1991 annetun unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 114 artiklan 1 kohdan mukaisesti. Kantaja esitti 16.1.2015 tätä väitettä koskevat huomautuksensa.
Euroopan komissio pyysi unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 22.1.2015 toimittamallaan asiakirjalla saada osallistua oikeudenkäyntiin väliintulijana tukeakseen EPV:n vaatimuksia. Asianosaiset ovat 17.2.2015 päivätyillä kirjeillään esittäneet huomautuksensa tästä hakemuksesta. Unionin yleisen tuomioistuimen kolmannen jaoston puheenjohtaja päätti 20.2.2015 lykätä väliintulohakemuksen käsittelyä siihen saakka, kunnes oikeudenkäyntiväite on käsitelty.
Asian käsittelylle päätettiin antaa etusija 2.5.1991 annetun työjärjestyksen 55 artiklan 2 kohdan mukaisesti 17.3.2015 tehdyllä päätöksellä, mistä ilmoitettiin asianosaisille.
Unionin yleisen tuomioistuimen (kolmas jaosto) 2.5.1991 annetun työjärjestyksen 114 artiklan 4 kohdan perusteella 19.3.2015 antamalla määräyksellä oikeudenkäyntiväite lykättiin ratkaistavaksi pääasian yhteydessä ja päätettiin, että oikeudenkäyntikuluista päätetään myöhemmin.
Asianosaisia kehotettiin 2.5.1991 annetun työjärjestyksen 64 artiklan 3 kohdan mukaisena prosessinjohtotoimena lausumaan perusteesta, jonka tuomioistuin aikoi ottaa huomioon viran puolesta ja joka koski valituslautakunnan puuttuvaa toimivaltaa asetuksen N:o 1093/2010 60 artiklan 1 ja 2 kohtaan nähden ratkaista sille EPV:n päätöksestä tämän säännöksen perusteella tehty valitus.
Kantaja esitti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 15.4.2015 toimittamallaan asiakirjalla 2.5.1991 annetun työjärjestyksen 48 artiklan 2 kohdan perusteella kirjelmän, jossa vedottiin käsittelyn aikana esille tulleisiin uusiin tosiseikkoihin ja oikeudellisiin seikkoihin.
Kantaja ja EPV noudattivat edellä 18 kohdassa tarkoitettua pyyntöä unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon vastaavasti 15. ja 20.4.2015 toimittamillaan kirjeillä.
Unionin yleisen tuomioistuimen kolmannen jaoston puheenjohtaja hyväksyi komission väliintulohakemuksen 21.4.2015 antamallaan määräyksellä. Tätä toimielintä kehotettiin 2.5.1991 annetun työjärjestyksen 64 artiklan 3 kohdan mukaisesti lausumaan väliintulokirjelmän yhteydessä myös edellä 18 kohdassa mainitusta perusteesta, jonka tuomioistuin aikoi ottaa huomioon viran puolesta.
Komissio noudatti tätä pyyntöä unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 20.5.2015 toimittamallaan asiakirjalla.
Unionin yleinen tuomioistuin (kolmas jaosto) päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen käsittelyn ja kehottaa asianosaisia 2.5.1991 annetun työjärjestyksen 64 artiklan 3 kohdan b alakohdan mukaisesti käsittelemään lausumissaan erityisesti kysymystä valituslautakunnan toimivallasta ratkaista EPV:n päätöksestä tehty valitus.
Kantaja toisti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 15.6.2015 toimittamassaan asiakirjassa 2.5.1991 annetun työjärjestyksen 64 artiklan 4 kohdan perusteella pyynnön sellaisten prosessinjohtotoimien toteuttamisesta, joita se oli esittänyt kannekirjelmässä viidennen kanneperusteen tueksi, ja vaati, että EPV määrättäisiin esittämään kaikki asiakirjat, jotka Viron ja Suomen finanssialan valvontaviranomaiset olivat toimittaneet kantelun tutkinnan yhteydessä. Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi kyseessä olevan pyynnön osapuolia kuultuaan, mistä ilmoitettiin niille 25.6.2015 päivätyllä kirjeellä.
Osapuolten suulliset lausumat ja vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin kuultiin 29.6.2015 pidetyssä istunnossa.
Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
—
kumoaa EPV:n päätöksen
—
kumoaa valituslautakunnan päätöksen
—
siirtää asian EPV:n toimivaltaiselle elimelle kantelun asiakysymyksen tutkimista varten
—
velvoittaa EPV:n korvaamaan oikeudenkäyntikulut, mukaan lukien kulut, jotka aiheutuvat unionin yleisen tuomioistuimen tuomion tai määräyksen täytäntöönpanosta, 2.5.1991 annetun työjärjestyksen 87 artiklan 1 ja 2 kohdan ja 89 artiklan mukaisesti.
EPV vaatii oikeudenkäyntiväitteessään, että unionin yleinen tuomioistuin
—
jättää kanteen tutkimatta
—
velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Kantaja vaatii oikeudenkäyntiväitettä koskevissa huomautuksissaan, että unionin yleinen tuomioistuin
—
ensisijaisesti jättää oikeudenkäyntiväitteen tutkimatta, koska sen tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuvat, tai ainakin hylkää sen perusteettomana
—
päättää oikeudenkäyntikuluista myöhemmin.
EPV vaatii vastineessaan komission tukemana, että unionin yleinen tuomioistuin
—
ensisijaisesti jättää kanteen tutkimatta
—
toissijaisesti hylkää kanteen perusteettomana
—
velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Kantaja luopui suullisessa käsittelyssä neljännestä kannekirjelmässä esitetystä vaatimuksesta siltä osin kuin se koski 2.5.1991 annetun työjärjestyksen 89 artiklan soveltamista, mikä todettiin istuntopöytäkirjassa.
Oikeudellinen arviointi
Tutkittavaksi ottaminen
EPV, jota komissio tukee, vetoaa siihen, että kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytykset puuttuvat kokonaisuudessaan, koska sen kieltäytymisellä aloittamasta tutkimusta omasta aloitteestaan asetuksen N:o 1093/2010 17 artiklan perusteella ei ole oikeusvaikutuksia kantajan suhteen. Vastinekirjelmässä EPV säilyttää kantansa, jonka mukaan kanne on jätettävä kokonaisuudessaan tutkimatta, ja ottaa esille sen, ettei kannekirjelmän neljättä vaatimusta voida ottaa tutkittavaksi siltä osin kuin se koskee sen velvoittamista korvaamaan unionin yleisen tuomioistuimen tuomion tai määräyksen täytäntöönpanosta aiheutuneet oikeudenkäyntikulut 2.5.1991 annetun työjärjestyksen 89 artiklan perusteella.
Kantaja väittää, että oikeudenkäyntiväitteen tutkittavaksi ottamisen edellytykset puuttuvat selvästi tai että väite on ainakin perusteeton. Tältä osin se korostaa ensinnäkin, että kyseinen väite ei ole 2.5.1991 annetun työjärjestyksen 46 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukainen, koska se ei ole selkeä eikä rakenteeltaan johdonmukainen, toiseksi, että se on asetuksen N:o 1093/2010 60 artiklan 5 kohdan ja 61 artiklan 1 kohdan vastainen siltä osin kuin tutkittavaksi ottamista ja kuluja koskeva valituslautakunnan päätöksen osa, jota EPV ei riitauta unionin yleisessä tuomioistuimessa, sitoo sitä, kolmanneksi, että se rikkoo SEUT 257 artiklaa ja perusoikeuskirjan 47 artiklaa siltä osin kuin unionin tuomioistuimelle tehtyjen valitusten tapaan kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytysten puuttumiseen ei voida vedota ensimmäistä kertaa vasta unionin yleisessä tuomioistuimessa, sillä muutoin siltä evättäisiin mahdollisuus oikeussuojakeinojen käyttöön, ja neljänneksi, että sen kanne voidaan ottaa tutkittavaksi SEUT 263 artiklan sekä asetuksen N:o 1093/2010 60 artiklan 1 kohdan ja 61 artiklan 1 kohdan nojalla.
Osapuolia kuultiin istunnossa kanteen tutkittavaksi ottamisesta siltä osin kuin sillä pyrittiin EPV:n päätöksen kumoamiseen, mikä todettiin istunnon pöytäkirjassa. Tältä osin kantaja väitti viittaamalla 15.4.2015 toimitetussa kirjelmässä esittämiinsä perusteluihin (ks. 19 kohta edellä), että kyseiseen päätökseen kohdistuvan kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytykset täyttyivät. EPV ja komissio puolestaan väittivät, että kyseisen kanne oli jätettävä tutkimatta, koska kanne oli nostettu liian myöhään.
Kanteen tutkittavaksi ottamista on tarkasteltava yhtäältä siltä osin kuin kanteella pyritään EPV:n päätöksen kumoamiseen ja toisaalta siltä osin kuin sillä pyritään valituslautakunnan päätöksen kumoamiseen.
Koska kantaja on lisäksi luopunut osittain neljännestä vaatimuksestaan siltä osin kuin se liittyi 2.5.1991 annetun työjärjestyksen 89 artiklaan, ei ole enää syytä lausua sen tutkittavaksi ottamisesta ja näin ollen EPV:n tältä osin esittämästä oikeudenkäyntiväitteestä.
Kanteen tutkittavaksi ottaminen siltä osin kuin se koskee EPV:n päätöksen kumoamista
Ensiksi unionin yleinen tuomioistuin muistuttaa, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan valituksen tekemisen määräaika on ehdoton, koska se on asetettu oikeudellisten tilanteiden selkeyden ja varmuuden takaamiseksi sekä syrjinnän ja mielivaltaisen kohtelun välttämiseksi lainkäytössä, ja unionin tuomioistuimien on viran puolesta tutkittava, onko sitä noudatettu (ks. määräys 13.11.2012, ClientEarth ym. v. komissio, T‑278/11, Kok.,
EU:T:2012:593
, 30 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Niin ikään vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tuomioistuin ja asianosaiset eivät voi päättää kanteiden määräajoista (ks. edellä 36 kohdassa mainittu määräys ClientEarth ym. v. komissio,
EU:T:2012:593
, 31 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Toiseksi on muistutettava, että SEUT 263 artiklan kuudennen kohdan mukaan kumoamiskanne on pantava vireille kahden kuukauden kuluessa toimen julkaisemisesta tai siitä, kun se on annettu kantajalle tiedoksi, taikka jollei sitä ole julkaistu tai annettu tiedoksi, kahden kuukauden kuluessa siitä, kun kantaja on saanut siitä tiedon.
Käsiteltävässä asiassa EPV:n päätös on annettu tiedoksi kantajalle 21.2.2014.
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 58 artiklan 1 kohdan b alakohdan, jonka mukaan kuukausina ilmaistu määräaika päättyy sen päivän päättyessä, joka määräajan viimeisenä kuukautena vastaa järjestysnumeroltaan sitä päivää, jona se tapahtuma sattui tai se toimi suoritettiin, josta määräaika on laskettava, ja kyseisen työjärjestyksen 60 artiklan, jonka mukaan prosessuaalisia määräaikoja pidennetään pitkien etäisyyksien vuoksi kymmenellä päivällä, nojalla kanteen nostamisen määräaika on päättynyt 1.5.2014 keskiyöllä.
Tästä seuraa, että käsiteltävän kanteen nostamispäivänä eli 12.9.2014 kantaja oli menettänyt oikeutensa riitauttaa EPV:n päätös. Näin ollen kannetta ei voida ottaa tutkittavaksi siltä osin kuin sillä pyritään päätöksen kumoamiseen.
Tältä osin on korostettava, että kantaja on 15.4.2015 esitetyssä kirjelmässään (ks. 19 kohta edellä) uusiin oikeudellisiin seikkoihin tai tosiseikkoihin perustuvien uusien kanneperusteiden varjolla todellisuudessa esittänyt väitteitä kanteen tutkittavaksi ottamisesta siltä osin kuin sillä pyritään EPV:n päätöksen kumoamiseen ja erityisesti kanteen nostamisen määräajan noudattamisesta. On riittävää todeta, ettei tällaisia väitteitä voida ottaa tutkittavaksi.
Sitä paitsi olosuhteet, joihin kantaja vetoaa kyseisessä 15.4.2015 päivätyssä kirjelmässä sen väitteen tueksi, että kyseessä on Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 45 artiklan toisen kohdan, jota sovelletaan kyseisen perussäännön 53 artiklan mukaan asian käsittelyyn unionin yleisessä tuomioistuimessa, mukainen ylivoimainen este ja anteeksiannettava virhe, eivät mahdollista poikkeamista kanteen nostamisen määräajan päättymisestä. Tältä osin on muistutettava, että ylivoimaisen esteen käsitettä ei sovelleta tilanteeseen, jossa huolellinen ja järkevä henkilö olisi objektiivisesti voinut välttää kanteen nostamisen määräajan päättymisen (ks. määräys 18.1.2005, Zuazaga Meabe v. SMHV, C‑325/03 P, Kok.,
EU:C:2005:28
, 25 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Käsiteltävässä asiassa kantaja ei voi käyttää argumenttina sitä seikkaa, ettei valituslautakunta ole hallinnollisen menettelyn aikana eikä erityisesti silloin, kun se on lausunut 25.1.2013 päivätystä kirjeestä tehdystä valituksesta (ks. 4–6 kohta edellä), ilmoittanut, ettei sillä ole toimivaltaa. Vaikka valituslautakunta on nimittäin 24.6.2013 tekemällään päätöksellä todennut, että kantelu voidaan ottaa tutkittavaksi, se ei ole ratkaissut sitä asiakysymyksen osalta vaan on siirtänyt asian EPV:n toimivaltaisen elimen ratkaistavaksi asetuksen N:o 1093/2010 60 artiklan 5 kohdan mukaisesti. Tässä yhteydessä kantajalle ei ole annettu mitään täsmällistä vakuutusta valituslautakunnan toimivallasta ottaa käsiteltäväkseen myöhemmin tehtävää EPV:n päätöstä koskeva valitus. Sitä paitsi kantaja ei ole myöskään menettänyt mahdollisuutta nostaa EPV:n päätöksestä turvaamistarkoituksessa kanne unionin yleisessä tuomioistuimessa asetuksen N:o 1093/2010 61 artiklan 1 kohdan nojalla, jonka mukaan valituslautakunnan tai, jos oikeutta hakea muutosta valituslautakunnalta ei ole, EPV:n tekemästä päätöksestä voi nostaa kanteen unionin tuomioistuimessa SEUT 263 artiklan mukaisesti.
Täydellisyyden vuoksi on lisäksi todettava, että siinäkin tilanteessa, että kantaja olisi riitauttanut EPV:n päätöksen SEUT 263 artiklassa määrätyissä määräajoissa, unionin yleisen tuomioistuimen olisi joka tapauksessa pitänyt jättää tutkimatta kyseisestä päätöksestä nostettu kanne kannekelpoisen toimen puuttumisen vuoksi, kuten EPV tuo esille ja kuten unionin tuomioistuinten olisi pitänyt ottaa huomioon viran puolesta.
Tältä osin on muistutettava, että kantajan kantelu perustui asetuksen N:o 1093/2010 17 artiklan 2 kohtaan, jonka sanamuodon mukaan EPV voi tutkia unionin oikeuden väitettyä rikkomista tai soveltamatta jättämistä yhden tai useamman toimivaltaisen viranomaisen, Euroopan parlamentin, neuvoston, komission tai pankkialan osallisryhmän pyynnöstä taikka omasta aloitteestaan ilmoitettuaan asiasta kyseiselle toimivaltaiselle viranomaiselle.
Tästä säännöksestä seuraa, että EPV:llä on harkintavaltaa tutkimusten aloittamisen osalta sekä silloin, kun asetuksen N:o 1093/2010 17 artiklan 2 kohdassa nimenomaisesti mainitut elimet esittävät sille pyynnön, että silloin, kun se toimii omasta aloitteestaan.
Vakiintuneessa oikeuskäytännössä, joka on kehittynyt komission päätöksistä olla aloittamatta jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevaa menettelyä nostettujen kumoamiskanteiden yhteydessä ja jota sovelletaan analogisesti käsiteltävään asiaan, on katsottu, että jos unionin toimielimellä tai elimellä ei ole velvollisuutta aloittaa menettelyä vaan niillä on harkintavalta, minkä vuoksi yksityisillä ei ole oikeutta vaatia niitä määrittelemään kantaansa tietyn suuntaisesti, kantelijoilla ei ole lähtökohtaisesti mahdollisuutta saattaa unionin tuomioistuinten käsiteltäväksi kannetta mahdollisesta kantelun käsittelyn lopettamista koskevasta päätöksestä. Tällainen mahdollisuus olisi nimittäin ainoastaan siinä tilanteessa, että näillä henkilöillä olisi senkaltaisia menettelyllisiä oikeuksia, joita niillä voi olla [SEUT 101] ja [SEUT 102] artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 (
EYVL L 1, s. 1
) mukaisessa menettelyssä ja joiden perusteella ne voivat vaatia kyseistä toimielintä tai elintä antamaan tietoja tai kuulemaan niitä (ks. vastaavasti määräys 17.7.1998, Sateba v. komissio, C‑422/97 P, Kok.,
EU:C:1998:395
, 42 kohta ja määräys 14.1.2004, Makedoniko Metro ja Michaniki v. komissio, T‑202/02, Kok.,
EU:T:2004:5
, 46 kohta).
Koska kantajaa ei nimenomaan tarkoiteta asetuksen N:o 1093/2010 17 artiklan 2 kohdassa, sitä ei voida rinnastaa kantelijoihin, joilla on menettelylliset takeet, joiden noudattamista voidaan vaatia unionin tuomioistuimissa, joten [SEUT 108] soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 22.3.1999 annetussa neuvoston asetuksessa (EY) N:o 659/1999 (
EYVL L 83, s. 1
) tarkoitettujen valtiontukiasioiden asianomaisten osapuolten (ks. vastaavasti tuomio 17.7.2008, Athinaïki Techniki v. komissio, C‑521/06 P, Kok.,
EU:C:2008:422
, 36 ja 53 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) tai asetuksessa N:o 1/2003 ja [SEUT 101] ja [SEUT 102] artiklan mukaisten komission menettelyjen kulusta 7.4.2004 annetussa komission asetuksessa (EY) N:o 773/2004 (
EUVL L 123, p. 18
) tarkoitettujen kantelijoiden (ks. vastaavasti tuomio 18.9.1992, Automec v. komissio, T‑24/90, Kok.,
EU:T:1992:97
, 79 kohta ja määräys 5.6.2014, Stanleybet Malta ja Stanley International Betting v. komissio, T‑416/13,
EU:T:2014:567
, 23 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) tekemien kantelujen hylkäämistä tai käsittelyn lopettamista koskevaa oikeuskäytäntöä ei sovelleta käsiteltävässä asiassa.
Edellä esitetyn perusteella kannetta ei voida ottaa tutkittavaksi siltä osin kuin sillä pyritään EPV:n päätöksen kumoamiseen, ja näin ollen kannekirjelmän ensimmäinen vaatimus on hylättävä. Kun lisäksi otetaan huomioon tuomioistuimen velvollisuus tutkia viran puolesta kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytykset, mikä on palautettu mieliin muun muassa edellä 45 kohdassa, ei ole syytä lausua tutkittavaksi ottamisen edellytysten puuttumista koskevasta väitteestä, jonka kantaja on esittänyt oikeudenkäyntiväitteen osalta (ks. 32 kohta edellä).
Kanteen tutkittavaksi ottaminen siltä osin kuin sillä pyritään valituslautakunnan päätöksen kumoamiseen
On todettava, että siitä huolimatta, että EPV kyseenalaistaa kanteen tutkittavaksi ottamisen kokonaisuudessaan, se ei ole kuitenkaan esittänyt nimenomaisia argumentteja kanteen tutkittavaksi ottamisesta siltä osin kuin sillä pyritään valituslautakunnan päätöksen kumoamiseen. Tältä osin on tärkeää korostaa erityisesti, että asetuksen N:o 1093/2010 61 artiklan 1 kohdan sanamuodosta, sellaisena kuin se on palautettu mieliin edellä 44 kohdassa, seuraa, että kyseinen päätös muodostaa kannekelpoisen toimen unionin yleisessä tuomioistuimessa. Näin ollen on todettava, että käsiteltävä kanne voidaan ottaa tutkittavaksi siltä osin kuin sillä pyritään kyseisen päätöksen kumoamiseen.
Näin ollen ei ole syytä lausua tutkittavaksi ottamisen edellytysten puuttumista koskevasta väitteestä, jonka kantaja on esittänyt oikeudenkäyntiväitteen osalta (ks. 32 kohta edellä).
Kolmannen vaatimuksen tutkittavaksi ottaminen
Kolmannella vaatimuksellaan kantaja pyrkii siihen, että unionin yleinen tuomioistuin siirtää asian EPV:n toimivaltaiselle elimelle asiakysymyksen ratkaisemista varten. Tällä vaatimuksella kantaja vaatii pääasiallisesti, että unionin yleinen tuomioistuin velvoittaa EPV:n toimimaan tietyllä tavalla. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kumoamiskanteen yhteydessä unionin tuomioistuinten toimivalta rajoittuu kuitenkin riidanalaisen toimen laillisuusvalvontaan, eikä unionin yleinen tuomioistuin voi toimivaltansa puitteissa velvoittaa unionin toimielimiä toimimaan tietyllä tavalla. Asianomaisen toimielimen tehtävänä on nimittäin SEUT 266 artiklan nojalla toteuttaa kumoamistuomion täytäntöönpanoon sisältyvät toimenpiteet (ks. vastaavasti määräys 12.3.2014, PAN Europe v. komissio, T‑192/12,
EU:T:2014:152
, 15 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tästä seuraa, että kolmas vaatimus on jätettävä tutkimatta.
Asiakysymys
Kantaja esittää kanteensa tueksi pääasiallisesti viisi kanneperustetta, joista ensimmäinen koskee tosiseikkoja koskevia ja oikeudellisia virheitä sekä perustelujen puuttumista EPV:n päätöksen osalta, toinen perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä sekä oikeudellista virhettä, jotka rasittavat EPV:n ja valituslautakunnan päätöksiä, kolmas asetuksen N:o 1093/2010 39 artiklan 1 kohdan ja EPV:n hyvää hallintotapaa koskevien ohjeiden 16 artiklan rikkomista, neljäs menettelyvirhettä ja puolustautumisoikeuksien loukkaamista, joihin valituslautakunta on syyllistynyt sen vuoksi, ettei se ole noudattanut sisäisten menettelysääntöjen 3 artiklan 3, 4 ja 5 kohtaa, ja viides perusoikeuskirjan 41 artiklassa tarkoitettujen puolueettomuusperiaatteen ja osapuolten menettelyllisen yhdenvertaisuuden periaatteen loukkaamista.
EPV kiistää näiden kanneperusteiden tueksi esitetyt väitteet.
Aluksi on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 263 artiklassa tarkoitettu olennaisen menettelymääräyksen rikkominen on oikeusjärjestyksen perusteita koskeva peruste, joka unionin tuomioistuinten on tutkittava viran puolesta. Sama koskee mainitussa artiklassa tarkoitettua toimivallan puuttumista (ks. tuomio 13.12.2013, Unkari v. komissio, T‑240/10, Kok.,
EU:T:2013:645
, 70 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Lisäksi unionin tuomioistuimilla olevaa velvollisuutta ottaa viran puolesta esiin oikeusjärjestyksen perusteita koskeva peruste on noudatettava kontradiktorisen periaatteen valossa (ks. edellä 57 kohdassa mainittu tuomio Unkari v. komissio,
EU:T:2013:645
, 71 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Käsiteltävässä asiassa on tutkittava viran puolesta peruste, joka koskee valituslautakunnan puuttuvaa toimivaltaa asetuksen N:o 1093/2010 60 artiklan 1 ja 2 kohtaan nähden ratkaista EPV:n päätöksestä kyseisen säännöksen perusteella sille tehty valitus, kun osapuolia on ensin kuultu tästä kysymyksestä.
Tältä osin kantaja väittää yhtäältä, että valituslautakunta oli toimivaltainen ratkaisemaan sille tehdyn valituksen, koska EPV:n päätös kuului sen muodosta riippumatta asetuksen N:o 1093/2010 60 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan. Toisaalta se väittää, että tällainen tulkinta on kyseisen asetuksen johdanto-osan 58 perustelukappaleen sekä viimeksi mainitussa mainittujen asianomaisten osapuolten oikeuksien suojelua koskevien takeiden mukainen.
EPV, jota komissio tukee, katsoo, että valituslautakunnan olisi pitänyt jättää sille EPV:n päätöksestä tehty valitus tutkimatta, koska asetuksen N:o 1093/2010 60 artiklan 1 kohdan vaatimukset, jotka heijastavat SEUT 263 artiklan vaatimuksia, eivät täyttyneet, ja että tämän seurauksena unionin yleisessä tuomioistuimessa nostettu kanne viimeksi mainitussa artiklassa tarkoitetussa merkityksessä oli myös jätettävä tutkimatta. Se ei kuitenkaan ottanut nimenomaisesti kantaa valituslautakunnan toimivaltaan ratkaista valitus. Kun unionin yleinen tuomioistuin istunnossa tiedusteli EPV:ltä tästä kysymyksestä, se väitti, ettei valituslautakunnalla ollut toimivaltaa lausua sille tehdystä valituksesta.
Komissio lisää, että asetuksen N:o 1093/2010 58–60 artiklasta ilmenee, että valituslautakunta ei ole tuomioistuin vaan EPV:n sisäinen elin ja että sillä on toimivalta ainoastaan vahvistaa EPV:n toimivaltaisen elimen tekemät päätökset tai siirtää asia kyseiselle elimelle päätöksen tekemistä varten. Istunnossa se on todennut lisäksi, että valituslautakunnan olisi pitänyt jättää sille tehty valitus tutkimatta asetuksen N:o 1093/2010 60 artiklan 4 kohdan nojalla.
Käsiteltävässä asiassa on aivan aluksi muistutettava, että kantaja oli saattanut asetuksen N:o 1093/2010 17 artiklan nojalla EPV:n käsiteltäväksi tiettyjen direktiivin 2006/48 säännösten rikkomisen, johon olivat väitetysti syyllistyneet Viron ja Suomen finanssialan valvontaviranomaiset, jotka ovat ”toimivaltaisia viranomaisia” kyseisen direktiivin 4 artiklan 4 kohdassa tarkoitetussa merkityksessä luettuna yhdessä kyseisen asetuksen 4 artiklan 2 kohdan i alakohdan kanssa.
Tältä osin on myös muistutettava, että asetuksen N:o 1093/2010 17 artiklan 1 kohdassa säädetään, että jos toimivaltainen viranomainen ei ole soveltanut kyseisen asetuksen 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuja säädöksiä, tämän saman asetuksen 10–15 artiklan mukaisesti hyväksytyt tekniset sääntelystandardit ja tekniset täytäntöönpanostandardit mukaan luettuina, tai on soveltanut niitä tavalla, joka on ilmeisesti unionin oikeuden vastainen, ja on erityisesti jättänyt varmistamatta, että finanssilaitos täyttää näissä säädöksissä asetetut vaatimukset, EPV toimii kyseisen asetuksen 17 artiklan 2, 3 ja 6 kohdassa säädettyjen valtuuksien mukaisesti.
Tämän jälkeen on tärkeää korostaa, että asetuksen N:o 1093/2010 60 artiklan 1 kohdan mukaan luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö taikka toimivaltainen viranomainen voi hakea muutosta tämän saman asetuksen 17, 18 ja 19 artiklassa tarkoitettuun EPV:n päätökseen ja mihin tahansa muuhun EPV:n sen 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitettujen unionin säädösten mukaisesti tekemään päätökseen, joka on osoitettu heille tai joka koskee heitä suoraan ja erikseen, vaikka se olisi osoitettu muille henkilöille.
Tästä seuraa, että jotta EPV:n päätöksestä voitaisiin valittaa valituslautakunnalle asetuksen N:o 1093/2010 60 artiklassa tarkoitetulla tavalla, sen on joko oltava tehty kyseisen asetuksen 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitettujen unionin säädösten mukaisesti tai kuuluttava tämän saman asetuksen 17, 18 tai 19 artiklassa tarkoitettuihin päätöksiin.
Ensinnäkään EPV:n päätös ei perustu asetuksen N:o 1093/2010 1 artiklan 2 kohtaan siitä huolimatta, että tiettyjen direktiivin 2006/48 säännösten rikkomiseen oli vedottu kantelun tueksi. EPV ei ole nimittäin millään tavalla lausunut päätöksessään siitä, ovatko toimivaltaiset viranomaiset tai mainittu luottolaitos rikkoneet kyseistä direktiiviä vai eivät.
Toiseksi on riittävää todeta, että EPV:n päätös ei selvästi kuulu asetuksen N:o 1093/2010 18 ja 19 artiklassa tarkoitettuihin päätöksiin, joilla EPV voi velvoittaa kansalliset valvontaviranomaiset toteuttamaan erityisiä toimenpiteitä vastaavasti kriisitilanteen korjaamiseksi tai näiden viranomaisten välillä mahdollisesti ilmenevien erimielisyyksien ratkaisemiseksi rajat ylittävissä tilanteissa, mikä on sitä paitsi riidatonta asianosaisten välillä. Lisäksi on riittävää todeta, ettei kantaja ole vedonnut kantelunsa tueksi mihinkään kyseisen asetuksen 17 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen 10–15 artiklan mukaisesti hyväksyttyjen teknisten sääntelystandardien ja teknisten täytäntöönpanostandardien rikkomiseen, minkä se on sitä paitsi vahvistanut istunnossa. Päinvastoin kuin kantaja väittää, sen EPV:lle osoittamasta 2.7.2013 päivätystä kirjeestä tai sen EPV:n vastaukseen hallinnollisen menettelyn yhteydessä 20.5.2014 jättämästä vastineesta ei myöskään ilmene, että se olisi vedonnut asetuksen N:o 1093/2010 10–15 artiklassa tarkoitettujen standardien rikkomiseen kantelun tekemisen jälkeen.
Kolmanneksi ja kuten edellä 46 ja 49 kohdassa on korostettu, on riittävää todeta, että kantaja ei kuulu asetuksen N:o 1093/2010 17 artiklan 2 kohdassa nimenomaisesti mainittuihin elimiin, jotka voivat saattaa EPV:n käsiteltäväksi pyynnön tutkimuksen aloittamiseksi unionin oikeuden rikkomisesta tai soveltamatta jättämisestä ja joihin kuuluvat tyhjentävästi lueteltuina toimivaltaiset viranomaiset, parlamentti, neuvosto, komissio tai pankkialan osallisryhmä.
Kantaja ei myöskään väitä kuuluvansa pankkialan osallisryhmään, joka on perustettu asetuksen N:o 1093/2010 37 artiklan mukaisesti asianomaisten osapuolten kuulemisen helpottamiseksi EPV:n tehtäviin kuuluvilla aloilla. Tältä osin on todettava, että kyseisen artiklan 2 kohdasta ilmenee, että pankkialan osallisryhmässä on 30 jäsentä, jotka edustavat tasasuhtaisesti unionissa toimivia luottolaitoksia ja sijoituspalveluyrityksiä, niiden työntekijöiden edustajia sekä kuluttajia, pankkipalvelujen käyttäjiä sekä pienten ja keskisuurten yritysten edustajia.
Neljänneksi on tärkeää todeta, että lukuun ottamatta tilannetta, jossa EPV kieltäytyy aloittamasta tutkimusta jonkin sellaisen elimen pyynnöstä, joka kuuluu asetuksen N:o 1093/2010 17 artiklan 2 kohdassa tyhjentävästi lueteltuihin, suositukset tai päätökset, jotka EPV joutuu tekemään kyseisen asetuksen 17 artiklan 2–6 kohdan nojalla, on osoitettu joko toimivaltaisille viranomaisille tai asianomaisille finanssilaitoksille. Kyseisen asetuksen 17 artiklan 3 kohdasta nimittäin ilmenee, että ”[EPV] voi – – antaa kyseiselle toimivaltaiselle viranomaiselle suosituksen siitä, mihin toimiin on ryhdyttävä unionin oikeuden noudattamiseksi”. Tämän artiklan 4 kohdassa säädetään, että ”jos toimivaltainen viranomainen ei ole noudattanut unionin oikeutta, – – komissio voi [EPV:n] ilmoitettua asiasta tai omasta aloitteestaan antaa virallisen lausunnon, jossa toimivaltaista viranomaista vaaditaan toteuttamaan toimet, joita unionin oikeuden noudattaminen edellyttää”. Lisäksi asetuksen N:o 1093/2010 17 artiklan 6 kohdassa säädetään, että ”jos toimivaltainen viranomainen ei noudata – – virallista lausuntoa – –, [EPV] voi – – tehdä finanssilaitokselle osoitetun yksittäisen päätöksen, jossa sitä vaaditaan toteuttamaan toimet unionin oikeuden mukaisten velvollisuuksiensa noudattamiseksi, mukaan luettuna mahdollisesta käytännöstä luopuminen”.
Asetuksen N:o 1093/2010 merkityksellisten säännösten tarkastelusta seuraa, että EPV:n päätöksen, johon on käsiteltävässä asiassa haettu muutosta valituslautakunnalta, ei voida katsoa perustuvan, kun otetaan huomioon sen luonne, yhteenkään näistä säännöksistä. Näin ollen valituslautakunnalla ei ollut toimivaltaa ratkaista asetuksen N:o 1093/2010 60 artiklan 1 kohdan perusteella sille tehtyä valitusta.
Kaiken edellä esitetyn perusteella ja ilman, että on tarpeen tarkastella kantajan esittämien kanneperusteiden perusteltavuutta, kanne on hyväksyttävä siltä osin kuin sillä pyritään valituslautakunnan päätöksen kumoamiseen toimivallan puuttumisen vuoksi.
Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 134 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä alakohdassa määrätään, että jos asiassa osa vaatimuksista ratkaistaan toisen asianosaisen ja osa toisen asianosaisen hyväksi, unionin yleinen tuomioistuin voi määrätä oikeudenkäyntikulut jaettaviksi asianosaisten kesken tai määrätä, että kukin vastaa omista kuluistaan. Koska käsiteltävässä asiassa kantaja ja EPV ovat kumpikin hävinneet asian osittain, on syytä määrätä asianosaiset vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan nojalla toimielimet, jotka ovat asiassa väliintulijoina, vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan. Näin ollen on päätettävä, että komissio vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (kolmas jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Euroopan valvontaviranomaisten valituslautakunnan 14.7.2014 tekemä päätös 2014‑C1‑02 kumotaan.

2)
Kanne hylätään muilta osin.

3)
Asianosaiset vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Papasavvas
Forwood
Bieliūnas
Julistettiin Luxemburgissa 9 päivänä syyskuuta 2015.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: englanti.