CELEX: 62009CJ0490
Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen
EY 49 artikla
Palvelujen tarjoamisen vapaus
Muissa jäsenvaltioissa kuin Luxemburgin suurherttuakunnassa tehdyistä laboratoriotutkimuksista ja -kokeista aiheutuneiden kulujen jättäminen korvausten ulkopuolelle
Kansallinen lainsäädäntö, jossa ei säädetä näiden kustantamisesta siten, että tällaisista tutkimuksista ja kokeista maksetut kulut korvataan
Kansallinen lainsäädäntö, jossa terveydenhoitoetuuksien korvaamisen edellytykseksi asetetaan kyseisessä lainsäädännössä vahvistettujen ehtojen noudattaminen

Kanteessaan Euroopan komissio vaatii unionin tuomioistuinta toteamaan, että Luxemburgin suurherttuakunta ei ole noudattanut
EY [49] artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se on pitänyt voimassa Luxemburgin sosiaaliturvalain (code de la sécurité
sociale) 24 §:n, jossa suljetaan pois toisessa jäsenvaltiossa tehdyistä lääketieteellisistä laboratoriotutkimuksista aiheutuneiden
kulujen korvaaminen ja säädetään näiden tutkimusten korvaamisesta ainoastaan suorakorvausjärjestelmän kautta, sekä sairausvakuutuskassojen
liiton sääntöjen (statuts de l’Union des caisses de maladie) 12 §:n, jonka mukaan toisessa jäsenvaltiossa tehdyistä lääketieteellisistä
laboratoriotutkimuksista aiheutuneiden kulujen korvaamisen edellytyksenä on se, että tutkimusten toteuttamista koskevien Luxemburgin
kansallisten sopimusten mukaisia edellytyksiä noudatetaan täysimääräisesti.

Asiaa koskevat oikeussäännöt
Luxemburgin sosiaaliturvalain 24 §:ssä, sellaisena kuin sitä on sovellettava nyt käsiteltävässä asiassa (Mémorial A 2008,
s. 790; jäljempänä sosiaaliturvalaki), säädetään seuraavaa:
”Terveydenhoitoetuudet myönnetään joko siten, että valtakunnallinen sairausvakuutuskassa (Caisse nationale de santé) [aikaisemmin
Union des caisses de maladie] ja sairausvakuutuskassat korvaavat vakuutetuille heidän maksamansa sairauskulut, tai valtakunnallisen
sairausvakuutuskassan suoraan hoitopalvelun tarjoajalle maksamana korvauksena, jolloin tällä ei ole oikeutta periä vakuutetulta
muuta kuin säännöissä mahdollisesti määrätty vakuutetun omavastuuosuus. Jollei sopimuksessa toisin määrätä, suorakorvausjärjestelmää
sovelletaan vain seuraaviin toimenpiteisiin, palveluihin ja tuotteisiin:
–        laboratoriotutkimukset ja -kokeet
– –”
Oikeudenkäynnin asianosaisten kesken on riidatonta, että Luxemburgin sosiaaliturvalainsäädännössä ei säädetä mahdollisuudesta
sosiaaliturvalain 24 §:ssä tarkoitettujen laboratoriotutkimusten ja -kokeiden kustantamiseen siten, että sosiaaliturvan piiriin
kuuluvien vakuutettujen etukäteen maksamat kulut tällaisista tutkimuksista ja kokeista korvattaisiin heille jälkikäteen.
Sairausvakuutuskassojen liiton sääntöjen 12 §:n 1 ja 2 momentissa, sellaisina kuin ne ovat 1.1.1995 alkaen sovellettavassa
konsolidoidussa toisinnossa (Mémorial A 1994, s. 2989; jäljempänä säännöt), säädetään seuraavaa:
”Luxemburgin sairausvakuutusjärjestelmästä korvataan vain sellaiset toimenpiteet ja tuotteet, joista säädetään [sosiaaliturvalain]
17 §:ssä ja jotka mainitaan saman lain 65 §:ssä tarkoitetuissa nimikkeistöissä tai näissä säännöissä tarkoitetuissa luetteloissa.
Oikeus saada toimenpiteiden perusteella korvausta sairausvakuutusjärjestelmästä syntyy vain, jos ne on tehty [sairausvakuutuslain]
61 ja 75 §:ssä tarkoitettujen sopimusten mukaisesti.”

Oikeudenkäyntiä edeltänyt menettely
Komissiolle tehtiin kaksi kantelua tapauksista, joissa Luxemburgin sosiaaliturvajärjestelmään kuuluville potilaille oli kieltäydytty
korvaamasta kuluja muissa jäsenvaltioissa kuin Luxemburgin suurherttuakunnassa tehdyistä lääketieteellisistä laboratoriotutkimuksista.
Yhdessä tapauksessa kulujen korvaamisesta oli kieltäydytty sillä perusteella, että koska kansallisessa lainsäädännössä säädetään,
että sairausvakuutuskassat korvaavat kyseisistä tutkimuksista aiheutuneet kulut suorakorvausjärjestelmän kautta, asianomaisella
sairausvakuutuskassalla ei ole ollut oikeutta maksaa korvausta, sillä toimenpiteelle ei ollut vahvistettu hinnoittelua.
Komission mukaan toisessa tapauksessa Saksassa tehtyjen verikokeiden ja ultraäänitutkimusten korvaamisesta oli kieltäydytty
sillä perusteella, että korvausta voidaan maksaa vain kyseisissä säännöissä tarkoitetuista toimenpiteistä ja että ne on tehtävä
asiassa sovellettavien kansallisten sopimusten määräysten mukaisesti. Tässä tapauksessa se, ettei kantelija ole voinut täyttää
näiden tutkimusten korvaamiselle säädettyjä edellytyksiä, on johtunut Luxemburgin ja Saksan terveydenhoitojärjestelmien välisistä
eroista. Komissio mainitsee esimerkkinä, että näytteet on ottanut suoraan lääkäri, mutta Luxemburgin lainsäädännössä edellytetään,
että näytteet otetaan ”erillisessä laboratoriossa”. Tätä vaatimusta ei kuitenkaan ole mahdollista täyttää Saksassa.
Kyseisten kantelujen johdosta komissio lähetti 23.10.2007 Luxemburgin suurherttuakunnalle virallisen huomautuksen, jossa se
totesi, että sosiaaliturvalain 24 §:n ja sääntöjen 12 §:n pitäminen voimassa ei ole EY 49 artiklan mukaista.
Kyseinen jäsenvaltio vastasi viralliseen huomautukseen 17.12.2007 päivätyllä kirjeellä ja ilmoitti, että se oli tietoinen
unionin oikeuden mukaisista velvoitteistaan ja että se yhtäältä suunnitteli komission esille ottaman ongelman ratkaisemista
yleisesti sovellettavalla tavalla ja toisaalta aikoi käsitellä siihen mennessä ilmenevät ”yksittäistapaukset” ”käytännönläheisesti”.
Luxemburgin suurherttuakunta totesi kuitenkin, että näiden velvoitteiden noudattamiseen liittyy useita teknisiä ongelmia.
Se vetosi erityisesti siihen, että sairausvakuutuskassojen liiton on mahdotonta soveltaa hinnoittelua analogisesti ulkomailla
aiheutuneiden kulujen korvaamiseen, että lääketieteellisistä laboratoriotutkimuksista aiheutuvien kulujen korvaamiseen liittyy
kansallisia erityisolosuhteita ja että sääntöjen muuttaminen on työmarkkinaosapuolten toimivaltaan kuuluva asia.
Komissio totesi, ettei se ollut saanut Luxemburgin viranomaisilta minkäänlaista ehdotonta sitoumusta väitetyn laiminlyönnin
korjaamisesta, ja lähetti siksi 16.10.2008 Luxemburgin suurherttuakunnalle perustellun lausunnon, jossa se kehotti tätä täyttämään
EY 49 artiklan mukaiset velvoitteensa kahden kuukauden määräajassa perustellun lausunnon vastaanottamisesta.
Luxemburgin suurherttuakunnan ja komission välillä käytiin kirjeenvaihtoa, jossa kyseinen jäsenvaltio vetosi erityisesti siihen,
että Luxemburgin sairausvakuutuskassoja on kehotettu korvaamaan Luxemburgin alueen ulkopuolella tehdyistä lääketieteellisistä
laboratoriotutkimuksista aiheutuvat kulut soveltamalla hinnoittelua, joka on vahvistettu analogisesti Luxemburgissa voimassa
olevien hintojen pohjalta, sekä siihen, että sairausvakuutuskassojen liittoa on kehotettu muuttamaan sääntöjään ja että sosiaaliturvalain
muutosta ei toteuteta erikseen vaan lähiaikoina toteutettavan kokonaisuudistuksen yhteydessä, mutta kirjeenvaihdon perusteella
komissio katsoi, ettei minkäänlaisia säännöksiä riidanalaisen kansallisen lainsäädännön muuttamiseksi ollut annettu, ja päätti
siksi nostaa nyt käsiteltävän kanteen.

Asian käsittelyn vaiheet unionin tuomioistuimessa
Tanskan kuningaskunta hyväksyttiin unionin tuomioistuimen presidentin 19.4.2010 antamalla määräyksellä väliintulijaksi tukemaan
asiassa Luxemburgin suurherttuakunnan vaatimuksia.
Tanskan kuningaskunta ilmoitti unionin tuomioistuimelle luopuvansa väliintulosta, minkä vuoksi se poistettiin rekisteristä
asian väliintulijana unionin tuomioistuimen presidentin 14.7.2010 antamalla määräyksellä.

Kanne

Asianosaisten lausumat
Komission mukaan sosiaaliturvalain 24 § ja sääntöjen 12 § johtavat EY 49 artiklassa tarkoitetun palvelujen tarjoamisen vapauden
perusteettomaan rajoittamiseen.
Komissio vetoaa siihen, että sairaanhoitopalvelut ovat EY 49 artiklassa tarkoitettuja palveluja ja että kyseinen artikla on
esteenä kaikkien sellaisten kansallisten säännösten soveltamiselle, joiden vuoksi palvelujen tarjoaminen jäsenvaltioiden välillä
on vaikeampaa kuin pelkästään jäsenvaltion sisällä. Komissio on myös sitä mieltä, että vaikkei unionin oikeus vaikuta jäsenvaltioiden
toimivaltaan säätää sosiaaliturvajärjestelmistään ja vahvistaa sosiaaliturvaetuuksien myöntämisedellytykset, jäsenvaltioiden
on kuitenkin tätä toimivaltaa käyttäessään noudatettava unionin oikeutta.
Järjestelmää, jossa sairausvakuutuskassat maksavat lääketieteellisistä laboratoriotutkimuksista ja -kokeista aiheutuvat kulut
suorakorvausjärjestelmän kautta, ei sovelleta silloin, kun laboratorio, jonka palveluja Luxemburgin sosiaaliturvan piiriin
kuuluva henkilö käyttää, on sijoittautunut Luxemburgin alueen ulkopuolelle. Se seikka, että kansallisen lainsäädännön mukaan
kyseiset toimenpiteet voidaan korvata vain tällaisen järjestelmän kautta, estää siten muussa jäsenvaltiossa kuin Luxemburgin
suurherttuakunnassa tehdyistä lääketieteellisistä laboratoriotutkimuksista aiheutuneiden kulujen korvaamisen Luxemburgin sosiaaliturvan
piiriin kuuluvalle henkilölle.
Komissio muistuttaakin unionin tuomioistuimen jo katsoneen, että jäsenvaltioiden, jotka ovat ottaneet käyttöön järjestelmän,
jossa etuudet annetaan luontaissuorituksina, on säädettävä menettelytavoista korvausten maksamiseksi jälkikäteen sellaisista
hoidoista, jotka on annettu muussa kuin siinä jäsenvaltiossa, jonka sosiaaliturvan piiriin vakuutetut kuuluvat.
Lisäksi on niin, ettei siinäkään tapauksessa, että Luxemburgin viranomaiset soveltaisivat jälkikäteiskorvauksiin perustuvaa
järjestelmää muissa jäsenvaltioissa kuin Luxemburgin suurherttuakunnassa tehtyihin tutkimuksiin tai kokeisiin, näistä toimenpiteistä
aiheutuneita kuluja voitaisi korvata, jollei toimenpiteitä ole toteutettu noudattaen täysimääräisesti asiaa koskevassa Luxemburgin
lainsäädännössä säädettyjä ehtoja. Jotta toimenpiteet voitaisiin korvata, tältä osin edellytetään, että ne on toteutettu ”erillisessä
laboratoriossa”. Saksassa ja eräissä muissakin jäsenvaltioissa lääkärit kuitenkin tekevät tällaisia tutkimuksia itse.
Luxemburgin lainsäädännön mukaiset korvaamisen edellytykset johtavat näin ollen erotteluun, joka riippuu terveydenhuollon
järjestämismallista eri jäsenvaltioissa. Luxemburgin sosiaaliturvan piiriin kuuluva vakuutettu voi siten saada korvauksia
tai jäädä ilman korvausta sen mukaan, missä jäsenvaltiossa hän on saanut terveydenhoitoa. Komissio mainitsee esimerkkinä,
että jos Luxemburgin sosiaaliturvan piiriin kuuluva vakuutettu menee Ranskaan tai Belgiaan, missä tutkimukset useimmiten tehdään
”erillisissä laboratorioissa”, tällöin vakuutetulle myönnetään korvaus. Komissio toteaa, että jos vakuutettu sen sijaan menee
Saksaan, kuten yhdessä komissiolle tehdyssä kantelussa tarkoitetussa tapauksessa, hän ei saa korvauksia.
Komission mukaan unionin tuomioistuin on katsonut, että siinä jäsenvaltiossa, jonka sosiaaliturvajärjestelmän piiriin vakuutettu
kuuluu, voimassa olevia etuuksien myöntämisen edellytyksiä sovelletaan edelleen potilaisiin, jotka saavat hoitoa toisessa
jäsenvaltiossa, mutta nämä edellytykset eivät saa olla syrjiviä eivätkä rajoittaa henkilöiden vapaata liikkuvuutta. Luxemburgin
lainsäädännön mukaiset edellytykset on kuitenkin kytketty suoraan siihen, miten jäsenvaltiot järjestävät terveydenhoitopalvelunsa,
joten potilailla ei ole minkäänlaista todellista mahdollisuutta vaikuttaa tapaan, jolla nämä hoidot annetaan. Tutkimus sen
sijaan on luonteeltaan samanlainen toimenpide riippumatta siitä, tekeekö lääkäri sen vastaanottotiloissaan vai tehdäänkö se
sairaalassa tai ”erillisessä laboratoriossa”.
Sosiaaliturvalain 24 § ja sääntöjen 12 § vaikuttavat näin ollen kielteisesti Luxemburgin sosiaaliturvan piiriin kuuluvien
vakuutettujen haluun kääntyä muussa jäsenvaltiossa kuin Luxemburgin suurherttuakunnassa toimivien hoitopalvelujen tarjoajien
puoleen, mikä siten merkitsee palvelujen tarjoamisen vapauden perusteetonta rajoittamista.
Kun tarkastellaan sopimusjärjestelmän vaarantumista siksi, ettei sopimuksen piiriin kuuluvilla palveluntarjoajilla olisi enää
mitään syytä hyväksyä neuvoteltuja hintoja, jos toimenpiteistä maksettaisiin samansuuruinen korvaus riippumatta siitä, kuuluvatko
palveluntarjoajat sopimuksen piiriin vai eivät, komissio huomauttaa, ettei Luxemburgin suurherttuakunta ole esittänyt tästä
mitään uskottavaa näyttöä. Lisäksi sairausvakuutuskassojen suoraan maksamiin korvauksiin perustuva järjestelmä (prise en charge
directe) suosii sopimuksen piiriin kuuluvia palveluntarjoajia, koska järjestelmän lähtökohtana on, etteivät sopimuksen piiriin
kuulumattomat palveluntarjoajat voi tarjota sitä potilailleen.
Sairausvakuutuskassoille annetuista ohjeista korvata Luxemburgin alueen ulkopuolella tehdyistä lääketieteellisistä laboratoriotutkimuksista
aiheutuneet kulut komissio toteaa, että pelkkiä hallinnollisia menettelytapoja, jotka ovat luonteensa vuoksi viranomaisten
vapaasti muutettavissa ja joiden suhteen ei noudateta asianmukaista julkisuutta, ei voida pitää unionin oikeuden mukaisten
velvoitteiden asianmukaisena täytäntöönpanona.
Luxemburgin suurherttuakunnan mielestä sairausvakuutuskassojen kieltäytyminen korvaamasta toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneessa
laboratoriossa tehtyjä tutkimuksia ei ole EY 49 artiklan mukaista.
Se väittää kuitenkin, että jäsenvaltioilla on edelleen yksinomainen toimivalta terveyspalvelujen järjestämistä, rahoittamista
ja toteuttamista koskevissa asioissa, ja nostaa esille kysymyksen siitä, eikö ole EY 5 artiklan kolmanteen kohtaan kirjatun
suhteellisuusperiaatteen vastaista velvoittaa ne korvaamaan näistä palveluista aiheutuvat kulut, kun niillä ole valvontamahdollisuutta.
Tämä velvoite loukkaa täysivaltaisten jäsenvaltioiden oikeuksia kyseisellä alalla ja pakottaa Luxemburgin suurherttuakunnan
muuttamaan terveydenhoitojärjestelmäänsä perusteellisesti.
Kyseinen jäsenvaltio vetoaa lisäksi siihen, että sen terveydenhoitojärjestelmä nojautuu palveluntarjoajien pakollisen sopimusjärjestelmän
ja sairaaloiden talousarviojärjestelmän periaatteisiin. Järjestelmässä otetaan huomioon sosiaalipoliittiset näkökohdat tarjoamalla
vähävaraisille kansalaisille samat edut kuin suurituloisille. Järjestelmää voidaan ylläpitää vain, jos riittävän monet sosiaalivakuutuksen
piiriin kuuluvat henkilöt todella käyttävät sitä, ja sairausvakuutuskassojen suoraan maksamiin korvauksiin perustuva järjestelmä
on yksi keino tähän tulokseen pääsemiseksi.
Jos sitä vastoin sosiaalivakuutuksen piiriin kuuluvista henkilöistä parhaiten toimeen tulevat saisivat vapaasti hankkia terveydenhoitopalveluja
Luxemburgin suurherttuakunnan lähellä sijaitsevista jäsenvaltioista, Luxemburgin terveydenhoitojärjestelmän toiminnan kannalta
välttämätön yhteisvastuu vaarantuisi. Kyseiseen jäsenvaltioon sijoittautuneet sairaanhoitopalvelujen tarjoajat kieltäytyisivät
tällöin tyytymästä sopimusjärjestelmän mukaisiin ehtoihin. Kollektiivisissa neuvotteluissa nimittäin suostuttiin tiettyjen
vahvistettujen hintojen korotuksiin, jotta tietyt palveluntarjoajat saataisiin pysymään sopimusjärjestelmän piirissä.
Luxemburgin suurherttuakunta esittää kuitenkin, ettei se aio vastustaa komission kanteessa riitautettujen säännösten muuttamista.
Tällaisia muutoksia tehdään kyseisen alan kokonaisuudistuksen yhteydessä, ja sitä odotettaessa sosiaaliturvan yleinen valvontaviranomainen
(Inspection générale de la sécurité sociale) on antanut selkeät, täsmälliset ja sitovat määräykset, joilla sairausvakuutuskassat
velvoitetaan maksamaan korvaukset muissa jäsenvaltioissa tehdyistä lääketieteellisistä laboratoriotutkimuksista ja joiden
noudattamatta jättäminen johtaa määräysten vastaisten päätösten täytäntöönpanon keskeyttämiseen tai jopa päätösten kumoamiseen.
EY 49 artiklan noudattaminen on siten turvattu.
Luxemburgin suurherttuakunta vaatii näin ollen, että komission kanne hylätään.

Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Komission mukaan Luxemburgin suurherttuakunta ei ole noudattanut EY 49 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska kyseinen jäsenvaltio
yhtäältä ei ole säätänyt sosiaaliturvalainsäädännössään mahdollisuudesta toisessa jäsenvaltiossa tehtyjen sosiaaliturvalain
24 §:ssä tarkoitettujen laboratoriotutkimusten ja ‑kokeiden korvaamiseen maksamalla sosiaalivakuutuksen piiriin kuuluville
korvaus heidän näistä tutkimuksista ja kokeista maksamistaan kuluista vaan se on säätänyt ainoastaan, että sairausvakuutuskassat
maksavat ne suoraan. Toisaalta komissio arvostelee kyseistä jäsenvaltiota siitä, että se on joka tapauksessa sääntöjen 12
§:n nojalla asettanut kyseisessä pykälässä mainittuihin kansallisiin sopimuksiin sisältyvien, tutkimusten tekemistä koskevien
ehtojen täysimääräisen noudattamisen edellytykseksi sille, että sairausvakuutuskassat korvaavat toisessa jäsenvaltiossa tehdyistä
lääketieteellisistä laboratoriotutkimuksista aiheutuneet kulut.
On syytä muistuttaa, että vaikka onkin kiistatonta, että unionin oikeus ei vaikuta jäsenvaltioiden toimivaltaan säätää sosiaaliturvajärjestelmistään
ja että kun alaa ei ole Euroopan unionin tasolla yhdenmukaistettu, kunkin jäsenvaltion lainsäädännössä voidaan vahvistaa sosiaaliturvaetuuksien
myöntämisedellytykset, jäsenvaltioiden on kuitenkin tätä toimivaltaa käyttäessään noudatettava unionin oikeutta ja erityisesti
palvelujen tarjoamisen vapautta koskevia määräyksiä (ks. mm. asia C-157/99, Smits ja Peerbooms, tuomio 12.7.2001, Kok., s.
I-5473, 44–46 kohta; asia C-385/99, Müller-Fauré ja van Riet, tuomio 13.5.2003, Kok., s. I-4509, 100 kohta; asia C-372/04,
Watts, tuomio 16.5.2006, Kok., s. I-4325, 92 kohta sekä asia C-173/09, Elchinov, tuomio 5.10.2010, 40 kohta, ei vielä julkaistu
oikeustapauskokoelmassa).
Tältä osin EY 49 artikla estää sellaisten kansallisten säännösten soveltamisen, joiden vuoksi palvelujen tarjoaminen jäsenvaltioiden
välillä on vaikeampaa kuin pelkästään jäsenvaltion sisällä (ks. asia C-158/96, Kohll, tuomio 28.4.1998, Kok., s. I-1931, 33
kohta ja asia C-211/08, komissio v. Espanja, tuomio 15.6.2010, 55 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan vastiketta vastaan suoritettavat sairaanhoitopalvelut kuuluvat palvelujen tarjoamisen
vapautta koskevien määräysten soveltamisalaan (ks. mm. em. asia Kohll, tuomion 29 kohta ja em. asia Elchinov, tuomion 36 kohta),
eikä tässä yhteydessä ole syytä tehdä eroa sen mukaan, onko kyseessä sairaalassa vai sen ulkopuolella annettava hoito (ks.
asia C-368/98, Vanbraekel ym., tuomio 12.7.2001, Kok., s. I-5363, 41 kohta; em. asia Müller-Fauré ja van Riet, tuomion 38
kohta; em. asia Watts, tuomion 86 kohta sekä asia C-512/08, komissio v. Ranska, tuomio 5.10.2010, 30 kohta, ei vielä julkaistu
oikeustapauskokoelmassa).
Unionin tuomioistuin on myös katsonut, että palvelujen tarjoamisen vapaus sisältää palvelujen vastaanottajien, muun muassa
sairaanhoitoa tarvitsevien henkilöiden, vapauden mennä toiseen jäsenvaltioon hankkiakseen siellä nämä palvelut (ks. yhdistetyt
asiat 286/82 ja 26/83, Luisi ja Carbone, tuomio 31.1.1984, Kok., s. 377, Kok. Ep. VII, s. 455, 16 kohta; em. asia Watts, tuomion
87 kohta; em. asia Elchinov, tuomion 37 kohta ja em. asia komissio v. Ranska, tuomion 31 kohta).
Lisäksi se seikka, että kansallinen sääntely kuuluu sosiaaliturvan alaan ja siinä ennen kaikkea säädetään sairausvakuutuksesta,
joka perustuu luontoissuorituksiin korvausten maksamisen sijasta, ei ole omiaan rajaamaan sairaanhoitopalveluja tämän perusvapauden
soveltamisalan ulkopuolelle (ks. vastaavasti em. asia Müller-Fauré ja van Riet, tuomion 103 kohta; em. asia Watts, tuomion
89 kohta ja em. asia komissio v. Espanja, tuomion 47 kohta).
Komission kanne koskee ensinnäkin sitä, ettei sosiaaliturvalain 24 §:ssä tarkoitettujen laboratoriotutkimusten ja -kokeiden
korvaaminen ole mahdollista korvaamalla jälkikäteen niistä maksetut kustannukset, ja tästä on aluksi todettava, että se koskee
vain korvauksia terveydenhoitopalveluista, jotka on suorittanut sellainen palveluntarjoaja, joka ei ole tehnyt sopimusta Luxemburgin
sairausvakuutuskassojen kanssa, sillä nämä korvaavat sopimuksen piiriin kuuluvan palveluntarjoajan suorittamista terveydenhoitopalveluista
aiheutuvat kulut suorakorvausjärjestelmän kautta.
Tästä on syytä todeta, että vaikkei kansallinen sosiaaliturvalainsäädäntö estä sosiaalivakuutuksen piiriin kuuluvia kääntymästä
muuhun jäsenvaltioon kuin Luxemburgin suurherttuakuntaan sijoittautuneen sairaanhoitopalvelujen tarjoajan puoleen, kyseisessä
lainsäädännössä ei kuitenkaan mahdollisteta sopimuksen piiriin kuulumattoman palveluntarjoajan antamista hoidoista aiheutuneiden
kulujen korvaamista, vaikka korvauksen maksaminen sillä tavalla on ainoa mahdollisuus kyseisten hoitojen korvaamiseen.
Koska on kuitenkin riidatonta, että Luxemburgin sosiaaliturvajärjestelmä perustuu sopimukseen, jonka piiriin palveluntarjoajien
on pakko kuulua, pääosa Luxemburgin sairausvakuutuskassojen kanssa sopimuksen tehneistä palveluntarjoajista on sijoittautunut
kyseiseen jäsenvaltioon.
Tietyn jäsenvaltion sairausvakuutuskassoilla olisi toki oikeus vapaasti tehdä sopimuksia valtion alueen ulkopuolella sijaitsevien
palveluntarjoajien kanssa. Olisi kuitenkin periaatteessa vaikea kuvitella, että monet muissa jäsenvaltioissa sijaitsevat palveluntarjoajat
tekisivät koskaan sopimuksia kyseisten sairausvakuutuskassojen kanssa, koska niiden näkymät saada kyseisissä sairausvakuutuskassoissa
vakuutettuja potilaita jäävät epävarmoiksi ja vähäisiksi (ks. vastaavasti em. asia Müller-Fauré ja van Riet, tuomion 43 kohta).
Tästä seuraa, että koska oikeudenkäynnin kohteena olevan Luxemburgin lainsäädännön soveltaminen johtaa tosiasiallisesti siihen,
ettei sosiaaliturvalain 24 §:ssä tarkoitettuja laboratoriotutkimuksia ja -kokeita voida korvata milloinkaan tai lähes milloinkaan,
jos niiden suorittaja on muuhun jäsenvaltioon kuin Luxemburgin suurherttuakuntaan sijoittautunut sairaanhoitopalvelujen tarjoaja,
sen soveltaminen vähentää Luxemburgin sosiaaliturvan piiriin kuuluvien henkilöiden halukkuutta käyttää kyseisten palveluntarjoajien
palveluja tai jopa estää sen, ja että tämä on sekä näiden henkilöiden että palveluntarjoajien kannalta palvelujen tarjoamisen
vapauteen kohdistuva este.
Luxemburgin suurherttuakunta on vastineessaan vedonnut siihen, että sen sairausvakuutusjärjestelmä saattaisi vaarantua, jos
sen piiriin kuuluvat saisivat vapaasti hankkia terveydenhoitopalveluja muista jäsenvaltioista, koska silloin Luxemburgiin
sijoittautuneiden sairaanhoitopalvelujen tarjoajien palveluja käyttäviä vakuutettuja olisi liian vähän ja kyseiset palveluntarjoajat
kieltäytyisivät tyytymästä sopimusjärjestelmän mukaisiin ehtoihin.
Tästä unionin tuomioistuin on todennut yhtäältä, että monipuolisten ja kaikkien saatavilla olevien sairaanhoito‑ ja sairaalapalvelujen
turvaamistavoite voi myös johtaa EY 46 artiklassa tarkoitetun kansanterveyttä koskevan poikkeuksen soveltamiseen, koska tämä
tavoite vaikuttaa osaltaan korkeatasoisen terveydensuojelun toteuttamiseen (ks. em. asia Kohll, tuomion 50 kohta; em. asia
Müller-Fauré ja van Riet, tuomion 67 ja 71 kohta sekä em. asia Watts, tuomion 104 kohta), ja toisaalta, että sosiaaliturvajärjestelmän
taloudellisen tasapainon vakavan järkkymisen vaara saattaa olla sellainen yleisen edun mukainen pakottava syy, jonka vuoksi
palvelujen tarjoamisen vapauden periaatteen rajoittamista voidaan pitää perusteltuna (ks. em. asia Kohll, tuomion 41 kohta;
em. asia Müller-Fauré ja van Riet, tuomion 73 kohta; em. asia Watts, tuomion 103 kohta ja em. asia Elchinov, tuomion 42 kohta).
Luxemburgin suurherttuakunta ei kuitenkaan ole osoittanut sellaisen vaaran olemassaoloa eikä selittänyt, miksi muihin jäsenvaltioihin
sijoittautuneiden sairaanhoitopalvelujen tarjoajien tekemistä laboratoriotutkimuksista ja -kokeista aiheutuvien kulujen jättäminen
korvaamatta olisi asianmukainen keino varmistaa kansanterveyden suojelua koskevan tavoitteen toteutuminen eikä ylittäisi sitä,
mikä on tämän tavoitteen vuoksi objektiivisesti tarpeen.
Lisäksi unionin tuomioistuin on ottanut kantaa väitteisiin, joiden mukaan jäsenvaltioiden olisi luovuttava sairausvakuutusjärjestelmänsä
periaatteista ja rakenteesta ja sekä jäsenvaltioiden vapautta luoda haluamansa sosiaaliturvajärjestelmä että kyseisen järjestelmän
toimintaa haitattaisiin varsinkin, jos jäsenvaltioiden olisi otettava terveydenhoitopalvelujen järjestämismallissaan käyttöön
menettelyjä muissa jäsenvaltioissa suoritetuista terveydenhoitopalveluista aiheutuvien kulujen korvaamiseksi, ja se on todennut
edellä mainitussa asiassa Müller-Fauré ja van Riet annetun tuomion 102 kohdassa, että EY:n perustamissopimuksessa taattujen
perusvapauksien toteuttaminen velvoittaa välttämättä jäsenvaltiot mukauttamaan joiltakin osin kansallisia sosiaaliturvajärjestelmiään
ilman, että voitaisiin katsoa, että näin loukattaisiin niiden yksinomaista toimivaltaa alalla.
Sitä paitsi nimenomaan sosiaaliturvajärjestelmän soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin,
itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71 (EYVL
L 149, s. 2) täytäntöönpanon yhteydessä jäsenvaltioiden, jotka ovat ottaneet käyttöön luontoisetuusjärjestelmän tai kansalliset
terveydenhoitopalvelut, on luotava menetelmä, jolla muussa kuin toimivaltaisessa jäsenvaltiossa annettu hoito korvataan jälkikäteen
(ks. em. asia Müller-Fauré ja van Riet, tuomion 105 kohta). Tässä yhteydessä mikään ei estä sitä, että toimivaltainen jäsenvaltio,
jossa on luontoisetuusjärjestelmä, vahvistaa niiden korvausten määrät, joita muussa jäsenvaltiossa hoitoa saaneet potilaat
voivat vaatia, edellyttäen, että määrät on vahvistettu objektiivisin perustein, jotka eivät ole syrjiviä ja joista on mahdollista
saada tieto (ks. em. asia Müller-Fauré ja van Riet, tuomion 107 kohta).
Sosiaaliturvan yleisen valvontaviranomaisen antamista määräyksistä, joihin Luxemburgin suurherttuakunta on viitannut osoittaakseen,
ettei väitettyä laiminlyöntiä ole tapahtunut, on riittävää muistuttaa, että pelkkää hallintokäytäntöä, jolle on ominaista
se, että hallintoelimet voivat halutessaan muuttaa sitä, ja jota ei riittävällä tavalla tehdä julkiseksi, ei voida pitää perustamissopimuksen
mukaisten velvoitteiden noudattamisen pätevänä muotona (ks. mm. asia C-465/05, komissio v. Italia, tuomio 13.12.2007, Kok.,
s. I-11091, 65 kohta).
Näin ollen on todettava, että Luxemburgin suurherttuakunta ei ole noudattanut EY 49 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska
se ei ole säätänyt sosiaaliturvalainsäädännössään mahdollisuudesta siihen, että toisessa jäsenvaltiossa tehdyt sosiaaliturvalain
24 §:ssä tarkoitetut laboratoriotutkimukset ja -kokeet kustannettaisiin maksamalla sosiaalivakuutuksen piiriin kuuluville
korvaus heidän näistä tutkimuksista ja kokeista maksamistaan kustannuksista, vaan se on säätänyt ainoastaan, että sairausvakuutuskassat
maksavat ne suorakorvausjärjestelmän kautta.
Toiseksi komission kanne koskee sääntöjen 12 §:ää, ja tästä on heti aluksi huomautettava, että EY 226 artiklan mukaisessa
jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevassa menettelyssä komission on näytettävä toteen, ettei jäsenyysvelvoitteita
ole noudatettu, esittämällä unionin tuomioistuimelle ne seikat, jotka ovat välttämättömiä, jotta unionin tuomioistuin voi
tutkia, onko jäsenyysvelvoitteita jätetty noudattamatta (ks. mm. asia C-160/08, komissio v. Saksa, tuomio 29.4.2010, 116 kohta,
ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa ja em. asia komissio v. Ranska, tuomion 56 kohta).
Lisäksi unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 38 artiklan 1 kohdan c alakohdasta ja siihen liittyvästä oikeuskäytännöstä
seuraa, että kannekirjelmässä on mainittava oikeudenkäynnin kohde ja yhteenveto kanteen oikeudellisista perusteista ja että
näiden mainintojen on oltava riittävän selviä ja täsmällisiä, jotta vastaaja voi valmistella puolustuksensa ja jotta unionin
tuomioistuin voi harjoittaa valvontaansa. Tästä johtuu, että niiden oleellisten tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen,
joihin kanne perustuu, on ilmettävä johdonmukaisesti ja ymmärrettävästi itse kannekirjelmän tekstistä ja että kanteessa esitetyt
vaatimukset on muotoiltava yksiselitteisesti, jottei unionin tuomioistuin lausuisi kanteen ulkopuolelta tai jättäisi lausumatta
jostakin perusteesta (ks. asia C-412/04, komissio v. Italia, tuomio 21.2.2008, Kok., s. I-619, 103 kohta; em. asia komissio
v. Espanja, tuomion 32 kohta ja asia C-508/08, komissio v. Malta, tuomio 28.10.2010, 16 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
On syytä todeta yhtäältä, että sääntöjen 12 §:n osalta komissio arvostelee Luxemburgin suurherttuakuntaa siitä, että se on
asettanut asiaa koskevaan kansalliseen lainsäädäntöönsä sisältyvien kaikkien asiaa koskevien ehtojen noudattamisen edellytykseksi
toisessa jäsenvaltiossa tehdyistä lääketieteellisistä laboratoriotutkimuksista aiheutuneiden kulujen korvaamiselle. Komissio
on myös vedonnut siihen, että kyseiset ehdot ovat ”selvästi suhteellisuusperiaatteen vastaisia”.
Tässä yhteydessä on todettava unionin tuomioistuimen katsoneen, kuten komissio on itse myöntänyt kannekirjelmässään, että
sosiaaliturvaetuuksien myöntämisedellytyksiin, joiden vahvistamiseen jäsenvaltioilla on toimivalta samoin kuin niillä on toimivalta
sosiaaliturvajärjestelmällä taattavan vakuutusturvan laajuuden määrittämiseen, voidaan vedota – edellyttäen, etteivät ne ole
syrjiviä eivätkä henkilöiden vapaata liikkuvuutta rajoittavia – vakuutettua vastaan, kun on kyse muussa jäsenvaltiossa kuin
siinä, jossa henkilö on vakuutettu, suoritetusta hoidosta (ks. vastaavasti em. asia Müller-Fauré ja van Riet, tuomion 106
kohta).
Komissio ei kuitenkaan ole millään tavoin ilmoittanut kirjelmissään, millaisia nämä edellytykset ovat, lukuun ottamatta sitä
virallisessa huomautuksessa, perustellussa lausunnossa ja myös komission kannekirjelmässä yksilöityä edellytystä, jonka mukaan
”lääketieteelliset laboratoriotutkimukset” on tehtävä ”erillisessä laboratoriossa”. Komissio ei myöskään ole täsmentänyt,
mitkä ovat erityisesti ne Luxemburgin oikeuden säännökset, joissa kyseisistä edellytyksistä säädetään.
Komissio ei siten ole selvittänyt unionin tuomioistuimelle tarvittavia seikkoja, jotta se voisi tutkia, ovatko kyseiset edellytykset
EY 49 artiklan vastaisia.
Tämän tuomion 53 kohdassa mainitusta vaatimuksesta on toisaalta todettava, ettei komissio ole yksilöinyt sitä Luxemburgin
oikeuden säännöstä, jossa kyseinen vaatimus säädetään, eikä myöskään määrittänyt selkeästi ja täsmällisesti vaatimuksen laajuutta
tai sitä, mihin terveydenhoidon toimenpiteisiin sitä sovelletaan.
Näitä seikkoja ei ole ollut mahdollista selventää komissiolle tehdyn kantelun selostuksen eikä myöskään komissiolta istunnossa
saatujen tietojen avulla.
Tältä osin komissio on istunnossa vedonnut siihen, ettei sillä ole toimivaltaa tehdä tutkintaa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta
jättämistä koskevissa asioissa vaan se on asioiden selvittämisessä riippuvainen jäsenvaltioiden vastauksista ja yhteistyöstä.
Tämä seikka ei kuitenkaan yksinään voi oikeuttaa komissiota sivuuttamaan tämän tuomion 49 ja 50 kohdassa mainittuja velvoitteitaan.
Unionin tuomioistuin on tosin katsonut EY 10 artiklasta seuraavan, että jäsenvaltioiden on toimittava vilpittömässä mielessä
yhteistyössä komission kanssa sen EY 226 artiklan perusteella aloittaman tutkinnan yhteydessä ja toimitettava komissiolle
kaikki sen tätä tarkoitusta varten pyytämät tiedot (ks. asia C‑82/03, komissio v. Italia, tuomio 13.7.2004, Kok., s. I‑6635,
15 kohta ja asia C-221/08, komissio v. Irlanti, tuomio 4.3.2010, 60 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Unionin tuomioistuimelle esitetystä oikeudenkäyntiaineistosta ei kuitenkaan ilmene, että komissio olisi pyytänyt Luxemburgin
suurherttuakuntaa toimittamaan sille asiassa sovellettavat oikeussäännökset tai että kyseinen toimielin olisi katsonut mainitun
jäsenvaltion jättäneen noudattamatta EY 10 artiklan mukaisia velvoitteitaan.
Lopuksi on todettava, ettei komissio ole myöskään osoittanut, että tämän tuomion 53 kohdassa mainittu vaatimus rajoittaisi
palvelujen tarjoamisen vapautta, vaan se on pelkästään selostanut eroja, joita kansallisiin sosiaaliturvajärjestelmiin on
jäänyt, koska niitä ei ole yhdenmukaistettu unionin oikeudessa (ks. vastaavasti asia 41/84, Pinna, tuomio 15.1.1986, Kok.,
s. 1, Kok. Ep. VIII, s. 369, 20 kohta ja em. asia komissio v. Espanja, tuomion 61 kohta).
Näin ollen on katsottava, ettei komissio ole osoittanut Luxemburgin suurherttuakunnan jättäneen noudattamatta EY 49 artiklan
mukaisia velvoitteitaan pitäessään voimassa sääntöjen 12 §:n, jossa säädetään kyseisessä pykälässä mainittujen, terveydenhoitopalvelujen
suorittamista koskevien Luxemburgin kansallisten sopimusten mukaisten ehtojen täysimääräinen noudattaminen edellytykseksi
sille, että sairausvakuutuskassat korvaavat terveydenhoidon toimenpiteet ja tuotteet.
Edellä esitetystä seuraa, että komission kanne on hylättävä siltä osin kuin se koskee sääntöjen 12 §:ää.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä alakohdassa määrätään, että jos asiassa osa vaatimuksista
ratkaistaan toisen asianosaisen ja osa toisen asianosaisen hyväksi, unionin tuomioistuin voi määrätä oikeudenkäyntikulut jaettaviksi
asianosaisten kesken tai määrätä, että kukin vastaa omista kuluistaan. Koska esillä olevassa asiassa osa vaatimuksista on
ratkaistu toisen asianosaisen ja osa toisen asianosaisen hyväksi, kummakin asianosaisen on vastattava omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Luxemburgin suurherttuakunta ei ole noudattanut EY 49 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole säätänyt sosiaaliturvalainsäädännössään
mahdollisuudesta siihen, että toisessa jäsenvaltiossa tehdyt sosiaaliturvalain 24 §:ssä, sellaisena kuin sitä on sovellettava
tässä oikeudenkäyntiasiassa, tarkoitetut laboratoriotutkimukset ja -kokeet kustannettaisiin maksamalla sosiaalivakuutuksen
piiriin kuuluville korvaus heidän näistä tutkimuksista ja kokeista maksamistaan kustannuksista, vaan se on säätänyt ainoastaan,
että sairausvakuutuskassat maksavat ne suorakorvausjärjestelmän kautta.
2)
Kanne hylätään muilta osin.
3)
Euroopan komissio ja Luxemburgin suurherttuakunta vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: ranska.