CELEX: 62014TJ0660
Ekonomska in monetarna politika
Predlog za začetek preiskave zaradi domnevne kršitve prava Unije
Odločba EBA
Odločba odbora za pritožbe evropskih nadzornih organov
Preizkus po uradni dolžnosti
Nepristojnost avtorja akta
Ničnostna tožba
Rok za vložitev tožbe
Zamuda
Delna nedopustnost

Dejansko stanje
Tožeča stranka, družba SV Capital OÜ, je z dopisom z dne 24. oktobra 2012 pri Evropskem bančnem organu (EBA) vložila predlog za začetek preiskave na podlagi člena 17 Uredbe (EU) št. 1093/2010 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 24. novembra 2010 o ustanovitvi Evropskega nadzornega organa (Evropski bančni organ) in o spremembi Sklepa št. 716/2009/ES ter razveljavitvi Sklepa Komisije 2009/78/ES (
UL L 331, str. 12
) proti finskim in estonskim organom za nadzor finančnega sektorja (v nadaljevanju: pritožba).
Tožeča stranka je v utemeljitev pritožbe zatrjevala kršitev členov 40 in 42 Direktive 2006/48/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. junija 2006 o začetku opravljanja in opravljanju dejavnosti kreditnih institucij (
UL L 177, str. 1
), ker zadevni nadzorni organi niso odstavili dveh vodij podružnice finske banke s sedežem v Estoniji, ki naj ne bi izpolnjevala zahtev po „zadostnem ugledu ali ustreznih izkušnjah“ za usmerjanje dejavnosti zadevne kreditne institucije v smislu člena 11(1) te direktive. Na podlagi tega je tožeča stranka trdila, da sta zadevni vodji v civilnem postopku, ki je potekal v Estoniji proti tej podružnici, dali lažni izjavi.
Ker na pritožbo ni prejela odgovora, je tožeča stranka z dopisom z dne 17. januarja 2013 EBA pozvala naj ukrepa ter predložila dodatne dokaze, ki so vključili tretjo vodjo v istem organu, ki naj bi podpisala dokument, domnevno ponarejen pri notranji reviziji.
EBA je z dopisom z dne 25. januarja 2013 zaradi nepristojnosti pritožbo zavrgla kot nedopustno ter jo poslala finskim in estonskim organom za nadzor finančnega sektorja (v nadaljevanju: dopis z dne 25. januarja 2013).
Tožeča stranka je na podlagi člena 60(1) Uredbe št. 1093/2010 zoper dopis z dne 25. januarja 2013 z aktom z dne 14. februarja 2013 vložila pritožbo pri odboru za pritožbe evropskih nadzornih organov (v nadaljevanju: odbor za pritožbe).
Odbor za pritožbe je z odločbo 2013‑008 z dne 24. junija 2013 na eni strani glede na člen 22 Direktive 2006/48 v povezavi s smernicami EBA z dne 22. novembra 2012 o ocenjevanju primernosti članov organov vodenja ali nadzora in nosilcev ključnih funkcij pritožbo razglasil za dopustno in na drugi strani zadevo v skladu s členom 60(5) Uredbe št. 1093/2010 predal pristojnemu organu EBA, da o njej vsebinsko odloči.
EBA je z odločbo DC 2013 03 z dne 15. oktobra 2013 seznanil z dopustnostjo pritožbe na podlagi točk 2.5 in 2.6 notranjih pravilih EBA o preiskovanju kršitev prava Evropske unije (v nadaljevanju: notranja pravila) brez poseganja v člen 17(2) Uredbe št. 1093/2010.
EBA je z odločbo C 2013002 z dne 21. februarja 2014 (v nadaljevanju: odločba EBA) pritožbo zavrnil zaradi nezadostne podlage za začetek preiskave na podlagi člena 17 Uredbe št. 1093/2010.
Tožeča stranka je z aktom z dne 31. marca 2014 zoper odločbo EBA vložila pritožbo pri odboru za pritožbe.
Odbor za pritožbe je z odločbo 2014‑C1‑02 z dne 14. julija 2014 (v nadaljevanju: odločba odbora za pritožbe) zavrnil pritožbo zoper odločbo EBA. V bistvu je odbor za pritožbe v tej odločbi najprej ugotovil dopustnost pritožbe zoper odločbo EBA. Nato pa jo je v celoti kot neutemeljeno zavrnil.
V zvezi s tem je odbor, najprej kar zadeva presojo dopustnosti pritožbe, za pritožbe menil, da je v posebnih okoliščinah obravnavanega primera odločba EBA akt, ki ga je mogoče izpodbijati na podlagi člena 60 Uredbe št. 1093/2010, ki vsaki fizični ali pravni osebi omogoča vložitev pritožbe zoper odločitev EBA, ki je nanjo naslovljena.
Dalje, kar zadeva vsebinsko presojo pritožbe, je odbor za pritožbe, prvič, menil, da presoja EBA – v skladu s katero vodji, ki ju tožeča stranka obtožuje v pritožbi, nista zasedali ključnih funkcij v zadevni finančni instituciji – ni bila napačna in da trditve v zvezi s tretjim vodjo niso bile dokazane. Drugič, odbor za pritožbe je ugotovil, da se je zadevni primer – glede na to, da tožeča stranka ni bila subjekt, ki lahko pri EBA vloži predlog za začetek preiskave zaradi kršitve prava Unije – nanašal na zavrnitev tega organa, da bi na lastno pobudo začel preiskavo. Ugotovil je tudi, da glede na dokaze o obstoju domnevne kršitve prava unije in notranjih pravil, ki jih je tožeča stranka predložila, ni bilo dokazano, da je pri izvajanju svoje diskrecijske pravice EBA storil napako. Tretjič, odbor za pritožbe je ugotovil, da to, da EBA tožeče stranke ni zaslišal pred sprejetjem odločitve na podlagi člena 39(1) Uredbe št. 1093/2010, ni taka kršitev procesnega prava, da bi bila zaradi nje navedena odločba neveljavna. Četrtič, dokazno naj ne bi bilo, da postopek, predviden pred sprejetjem odločbe EBA, ni bil izveden. Nazadnje, petič, odbor za pritožbe je ugotovil, da ni bila dokazana nobena kršitev EBA člena 41 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah.
Postopek in predlogi strank
Tožeča stranka je 12. septembra 2014 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila to tožbo.
EBA je z ločenim aktom, ki je v sodno tajništvo Splošnega sodišča prispel 12. decembra 2014, vložil ugovor nedopustnosti na podlagi člena 114(1) Poslovnika Splošnega sodišča z dne 2. maja 1991. Tožeča stranka je 16. januarja 2015 predložila stališča o tem ugovoru.
Evropska komisija je z aktom, vloženim v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 22. januarja 2015, predlagala intervencijo v tem postopku v podporo predlogom EBA. Stranki sta glede tega predloga stališča podali v dopisih z dne 17. februarja 2015. Predsednik tretjega senata Splošnega sodišča je 20. februarja 2015 sklenil, da se obravnava predloga za intervencijo prekine do odločitve o ugovoru nedopustnosti.
S sklepom z dne 17. marca 2015 je bila v skladu s členom 55(2) Poslovnika z dne 2. maja 1991 odrejena prednostna obravnava zadeve, o čemer sta bili stranki obveščeni.
S sklepom Splošnega sodišča (tretji senat) z dne 19. marca 2015, sprejetim na podlagi člena 114(4) Poslovnika z dne 2. maja 1991, sta bila odločanje o ugovoru nedopustnosti in odločitev o stroških pridržana za končno odločbo.
V skladu z ukrepom procesnega vodstva, sprejetim na podlagi člena 64(3) Poslovnika z dne 2. maja 1991, sta bili stranki pozvani, naj predložita stališča glede razloga, ki ga je Splošno sodišče nameravalo preizkusiti po uradni dolžnosti, ki se nanaša na nepristojnost odbora za pritožbe, ob upoštevanju člena 60(1) in (2) Uredbe št. 1093/2010, da na podlagi te določbe odloči o pritožbi, ki je bila vložena pri njem zoper odločbo EBA.
Z aktom, ki ga je 15. aprila 2015 vložila v tajništvo Splošnega sodišča, je tožeča stranka na podlagi člena 48(2) Poslovnika z dne 2. maja 1991 predložila vlogo, v kateri je navedla nove dejanske in pravne okoliščine, ki so se pojavile med postopkom.
Tožeča stranka in EBA sta se na poziv iz točke 18 zgoraj odzvala z dopisoma, ki sta ju v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila 15. in 20. aprila 2015.
Predsednik tretjega senata Splošnega sodišča je s sklepom z dne 21. aprila 2015 ugodil predlogu za intervencijo Komisije. V skladu s členom 64(3) Poslovnika z dne 2. maja 1991 je bila Komisija pozvana, naj se v intervencijski vlogi izjavi tudi o razlogu, ki ga Splošno sodišče namerava preizkusiti po uradni dolžnosti, iz točke 18 zgoraj.
Komisija je se na poziv odzvala z dopisom, vloženim v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 20. maja 2015.
Splošno sodišče (tretji senat) je na podlagi poročila sodnika poročevalca odločilo, da začne ustni postopek in v skladu s členom 64(3)(b) Poslovnika z dne 2. maja 1991 pozove stranke, naj se pri podajanju ustnih navedb izrečejo zlasti o vprašanju pristojnosti odbora za pritožbe za odločanje o pritožbi zoper odločbo EBA.
Tožeča stranka je na podlagi člena 64(4) Poslovnika z dne 2. maja 1991 z aktom, ki ga je 15. junija 2015 vložila v sodnem tajništvu Splošnega sodišča, ponovno podala predlog za sprejetje ukrepov procesnega vodstva, ki ga je vložila v tožbi v podporo petemu tožbenemu razlogu, ki se nanaša na to, da naj se EBA odredi, naj predloži vse dokumente, ki so jih v okviru preučitve pritožbe predložili estonski in finski organi za nadzor finančnega sektorja. Splošno sodišče je po opredelitvi strank zadevni predlog zavrnilo, o čemer je stranke obvestilo z dopisom z dne 25. junija 2015.
Stranke so na obravnavi 29. junija 2015 podale ustne navedbe in odgovore na vprašanja Splošnega sodišča.
Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:
—
odločbo EBA razglasi za nično;
—
odločbo odbora za pritožbe razglasi za nično;
—
zadevo vrne pristojnemu organu EBA v meritorno odločanje o pritožbi;
—
v skladu s členom 87(1) in (2) ter členom 89 Poslovnika z dne 2. maja 1991 plačilo stroškov, vključno s stroški izvršitve sodbe ali sklepa Splošnega sodišča, naloži EBA.
EBA v ugovoru nedopustnosti Splošnemu sodišču predlaga, naj:
—
tožbo zavrže kot nedopustno;
—
tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
Tožeča stranka v stališčih glede ugovora nedopustnosti Splošnemu sodišču predlaga, naj:
—
ugovor kot očitno nedopusten zavrže in, podredno, kot neutemeljen zavrne;
—
odločitev o stroških pridrži.
EBA ob intervenciji Komisije v odgovoru na tožbo Splošnemu sodišču predlaga, naj:
—
tožbo zavrže kot nedopustno;
—
podredno, tožbo zavrne kot neutemeljeno;
—
tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
Tožeča stranka je na obravnavi umaknila četrti tožbeni predlog v delu, v katerem se nanaša na uporabo člena 89 Poslovnika z dne 2. maja 1991, kar je bilo zabeleženo v zapisniku obravnave.
Pravo
Dopustnost
EBA se ob intervenciji Komisije sklicuje na nedopustnost tožbe v celoti, saj naj njegova zavrnitev uvedbe preiskave na lastno pobudo na podlagi člena 17 Uredbe št. 1093/2010 za tožečo stranko ne bi imela pravnih učinkov. V odgovoru na tožbo EBA vztraja pri stališču, da je tožba v celoti nedopustna, pri čemer se sklicuje na nedopustnost četrtega tožbenega predloga, v katerem tožeča stranka predlaga, naj se mu naloži plačilo stroškov, povezanih z izvršitvijo sodbe ali sklepa Splošnega sodišča na podlagi člena 89 Poslovnika z dne 2. maja 1991.
Tožeča stranka meni, da je ugovor nedopustnosti očitno nedopusten ali, podredno, neutemeljen. V zvezi s tem navaja, prvič, da ta ugovor ni v skladu s členom 46(1)(b) Poslovnika z dne 2. maja 1991, ker je nejasen in nedosleden, drugič, je v nasprotju s členoma 60(5) in 61(1) Uredbe št. 1093/2010, saj del odločbe odbora za pritožbe, ki se nanaša na dopustnost in stroške, ki ga ta pred Splošnim sodiščem ne izpodbija, EBA zavezuje, tretjič, krši člen 257 PDEU in člen 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, ker se, tako kot v primeru pritožb pred Sodiščem Evropske unije, na nedopustnost tožbe ni mogoče prvič sklicevati pred Splošnim sodiščem, saj bi sicer tožeča stranka ostala brez pravnega sredstva, in, četrtič, da je njena tožba dopustna na podlagi člena 263 PDEU ter členov 60(1) in 61(1) Uredbe št. 1093/2010.
Stranki sta se na obravnavi opredelili glede dopustnosti tožbe v delu, v katerem se nanaša na razglasitev ničnosti odločbe EBA, kar je bilo zabeleženo v zapisniku obravnave. V zvezi s tem je tožeča stranka, sklicujoč se na svojo utemeljitev iz vloge, predložene 15. aprila 2015 (glej točko 19 zgoraj), trdila, da je tožba zoper to odločbo dopustna. EBA in Komisija pa sta navedla, da je treba to tožbo zaradi zastaranja zavreči kot nedopustno.
Dopustnost tožbe je treba preučiti, v delu, v katerem se nanaša na razglasitev ničnosti odločbe EBA in v delu, v katerem se nanaša na razglasitev ničnosti odločbe odbora za pritožbe.
Poleg tega, ker je tožeča stranka delno umaknila četrti tožbeni predlog, in sicer v delu, v katerem se nanaša na člen 89 Poslovnika z dne 2. maja 1991, o dopustnosti tega dela predloga in torej o ugovoru nedopustnosti, ki ga je v zvezi s tem podal EBA, ni treba odločiti.
Dopustnost tožbe v delu, v katerem se nanaša na razglasitev ničnosti odločbe EBA
Prvič, Splošno sodišče opozarja, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso rok za vložitev tožbe zavezujoč, ker je bil določen zaradi zagotovitve jasnosti in varnosti pravnih položajev ter izognitve vsakršni diskriminaciji ali samovoljnemu ravnanju pri izvajanju sodne oblasti, in da mora sodišče Unije po uradni dolžnosti preveriti, ali je bil spoštovan (glej sklep z dne 13. novembra 2012, ClientEarth in drugi/Komisija, T‑278/11, ZOdl.,
EU:T:2012:593
, točka 30 in navedena sodna praksa).
V skladu z ustaljeno sodno prakso o rokih za vložitev tožbe ne morejo odločati niti sodišče niti stranke (glej zgoraj v točki 36 navedeni sklep ClientEarth in drugi/Komisija,
EU:T:2012:593
, točka 31 in navedena sodna praksa).
Drugič, opozoriti je treba, da je v skladu z določbami člena 263, šesti odstavek, PDEU tožbo za razglasitev ničnosti glede na posamezni primer treba vložiti v dveh mesecih od objave akta ali njegovega uradnega obvestila tožeči stranki, če tega ni bilo, pa od dneva, ko je zanj izvedela.
V obravnavanem primeru je bila odločba EBA tožeči stranki vročena 21. februarja 2014.
V skladu s členom 58(1)(b) Poslovnika Splošnega sodišča, v katerem je določeno, da se rok, določen po mesecih, izteče s pretekom tistega dne v zadnjem mesecu, ki se po številki ujema z dnem, ko je nastopilo dejstvo ali je bilo opravljeno dejanje, od katerega je začel rok teči, in členom 60 istega poslovnika, v katerem je določeno, da se procesni roki zaradi oddaljenosti podaljšajo za enkratno obdobje desetih dni, se je rok za vložitev tožbe iztekel 1. maja 2014 ob polnoči.
Tako je tožeča stranka na dan vložitve te tožbe, to je 12. septembra 2014, prekludirala izpodbijanje odločbe EBA. Zato je tožba v delu, v katerem se nanaša na razglasitev ničnosti te odločbe, nedopustna.
V zvezi s tem je treba navesti, da je tožeča stranka v vlogi, ki jo je predložila 15. aprila 2015 (glej točko 19 zgoraj), ki vključuje nove razloge, ki naj bi temeljili na novih dejanskih in pravnih okoliščinah, dejansko podala trditve glede dopustnosti tožbe v delu, v katerem se nanaša na razglasitev ničnosti odločbe EBA in zlasti glede spoštovanja roka za vložitev tožbe. Zadošča ugotoviti, da je treba te trditve zavreči kot nedopustne.
Poleg tega okoliščine – na katere se tožeča stranka sklicuje v tej vlogi z dne 15. aprila 2015 v utemeljitev domnevnega obstoja višje sile na podlagi člena 45, drugi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije, ki se na podlagi člena 53 istega statuta uporablja za postopek pred Splošnim sodiščem – in opravičljiva zmota ne omogočajo odstopanja od izteka roka za vložitev tožbe. V zvezi s tem je treba opozoriti, da se pojem višja sila ne uporablja za položaj, v katerem bi se skrbna in preudarna oseba objektivno mogla izogniti izteku roka za vložitev tožbe (glej sklep z dne 18. januarja 2005, Zuazaga Meabe/UUNT, C‑325/03 P, ZOdl.,
EU:C:2005:28
, točka 25 in navedena sodna praksa).
Tožeča stranka pa se v obravnavani zadevi ne more sklicevati na to, da se odbor za pritožbe ni izrekel za nepristojnega med upravnim postopkom, in zlasti ko je odločal o pritožbi zoper dopis z dne 25. januarja 2013 (glej točke od 4 do 6 zgoraj). Čeprav je namreč odbor za pritožbe z odločbo z dne 24. junija 2013 pritožbo razglasil za dopustno, o njej ni meritorno odločil, ampak je zadevo v skladu s členom 60(5) Uredbe št. 1093/2010 vrnil v odločanje pristojnemu organu EBA. Pri tem tožeči stranki ni bilo dano nobeno natančno zagotovilo o pristojnosti odbora za pritožbo za odločanje o pritožbi zoper odločbo EBA, ki je bila sprejeta po tem. Poleg tega tožeči stranki ni bila odvzeta možnost, da pri Splošnem sodišču zoper odločbo EBA iz previdnosti vloži tožbo na podlagi člena 61(1) Uredbe št. 1093/2010, ki določa, da se lahko v skladu s členom 263 PDEU vloži tožba pred Sodiščem Evropske unije zoper odločitve, ki jih je sprejel odbor za pritožbe ali EBA v zadevah, pri katerih ni pravice do pritožbe pri odboru za pritožbe.
Poleg tega je treba za dodatno pojasnitev ugotoviti, da tudi če bi tožeča stranka odločbo EBA izpodbijala v rokih, predpisanih v členu 263 PDEU, bi moralo Splošno sodišče tožbo zoper to odločbo zaradi neizpodbojnosti akta vsekakor zavreči kot nedopustno, kot navaja EBA in kar bi sodišče Unije moralo preizkusiti po uradni dolžnosti.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je pritožba tožeče stranke temeljila na členu 17(2) Uredbe št. 1093/2010, v skladu s katerim „lahko“ EBA na zahtevo enega ali več pristojnih organov, Evropskega parlamenta, Sveta Evropske unije, Komisije ali interesne skupine za bančništvo ali na lastno pobudo ter po tem, ko je o zadevi obvestil zadevni pristojni organ, preišče domnevno kršitev ali neuporabo prava Unije.
Iz te določbe je razvidno, da ima EBA diskrecijsko pravico glede začetka preiskave, če predlog vloži eden od subjektov, izrecno navedenih v členu 17(2) Uredbe št. 1093/2010, in če ravna na lastno pobudo.
V skladu z ustaljeno sodno prakso, ki je bila razvita na področju ničnostnih tožb zoper odločbe Komisije o zavrnitvi začetka postopka zaradi neizpolnitve obveznosti in se po analogiji lahko uporabi v obravnavanem primeru, pa če institucija ali organ Unije ni dolžan začeti postopka, ampak ima glede tega pravico odločanja po prostem preudarku, ki izključuje pravico posameznikov, da od njega zahtevajo, naj sprejme stališče v določenem smislu, osebe, ki so vložile pritožbo, načeloma ne morejo pri sodišču Unije vložiti tožbe zoper morebitno odločbo o ustavitvi postopka. Taka možnost bi obstajala le, če bi imele te osebe procesne pravice, ki so primerljive s tistimi, ki jih imajo lahko v okviru postopkov na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju pravil konkurence iz členov [101 PDEU] in [102 TFUE] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 2, str. 205), v skladu s katerimi lahko zahtevajo, da jih ta institucija ali organ obvešča in upošteva njihove izjave (glej v tem smislu sklepa z dne 17. julija 1998, Sateba/Komisija, C‑422/97 P, Recueil,
EU:C:1998:395
, točka 42, in z dne 14. januarja 2004, Makedoniko Metro in Michaniki/Komisija, T‑202/02, Recueil,
EU:T:2004:5
, točka 46).
Če se člen 17(2) Uredbe št. 1093/2010 ne nanaša izrecno na tožečo stranko, je ni mogoče enačiti s pritožniki, ki imajo procesne pravice, katerih spoštovanje je mogoče doseči pred sodiščem Unije, tako da sodne prakse, povezane z zavrnitvijo pritožb ali ustavitvijo pritožbenih postopkov, ki so jih sprožile zainteresirane osebe na področju državnih pomoči v smislu Uredbe Sveta (ES) št. 659/1999 z dne 22. marca 1999 o določitvi podrobnih pravil za uporabo člena [108 PDEU] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 1, str. 339) (glej v tem smislu sodbo z dne 17. julija 2008, Athinaïki Techniki/Komisija, C‑521/06 P, ZOdl.,
EU:C:2008:422
, točki 36 in 53 in navedena sodna praksa) ali pritožniki v smislu Uredbe št. 1/2003 in Uredbe Komisije (ES) št. 773/2004 z dne 7. aprila 2004 v zvezi z vodenjem postopkov Komisije v skladu s členoma [101 PDEU] in [102 PDEU] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 3, str. 81) (glej v tem smislu sodbo z dne 18. septembra 1992, Automec/Komisija, T‑24/90, Recueil,
EU:T:1992:97
, točka 79, in sklep z dne 5. junija 2014, Stanleybet Malta in Stanley International Betting/Komisija, T‑416/13,
EU:T:2014:567
, točka 23 in navedena sodna praksa), v obravnavanem primeru ne bi bilo mogoče uporabiti.
Glede na navedeno je treba tožbo v delu, v katerem se nanaša na razglasitev ničnosti odločbe EBA, zavreči kot nedopustno in posledično zavrniti prvi tožbeni razlog. Poleg tega glede na dolžnost sodišča, da po uradni dolžnosti preuči dopustnost tožbe, na kar je opozorjeno zlasti v točki 45 zgoraj, ni treba odločiti o ugovoru nedopustnosti, ki ga je tožeča stranka navedla glede ugovora nedopustnosti (glej točko 32 zgoraj).
Dopustnost tožbe v delu, v katerem se nanaša na odločbo odbora za pritožbe
Treba je opozoriti, da kljub temu, da je EBA izpodbijal dopustnost tožbe v celoti, pa glede nedopustnosti tožbe v delu, v katerem se nanaša na razglasitev ničnosti odločbe odbora za pritožbe, posebnih argumentov ni navedel. V zvezi s tem je zlasti treba poudariti, da je iz besedila člena 61(1) Uredbe št. 1093/2010 razvidno, da je – kot je bilo navedeno v točki 44 zgoraj – ta odločba akt, ki ga je mogoče izpodbijati pred Splošnim sodiščem. Zato je treba ugotoviti, da je odločba v delu, v katerem se nanaša na razglasitev ničnosti te odločbe, dopustna.
V teh okoliščinah o ugovoru nedopustnosti, ki ga je tožeča stranka navedla glede ugovora nedopustnosti, ni treba odločiti (glej točko 32 zgoraj).
Dopustnost tretjega tožbenega predloga
S tretjim tožbenim predlogom tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj zadevo vrne v odločanje pristojnemu organu EBA, da o njem meritorno odloči. S tem tožbenim predlogom tožeča stranka v bistvu Splošnemu sodišču predlaga, naj na EBA naslovi odredbo. V skladu z ustaljeno sodno prakso je v okviru ničnostne tožbe pristojnost sodišča Unije omejena na nadzor zakonitosti izpodbijanega akta in Splošno sodišče pri izvajanju svojih pristojnosti na institucije Unije ne more nasloviti odredbe. Zadevna institucija mora namreč na podlagi člena 266 PDEU sprejeti ukrepe, potrebne za izvršitev ničnostne sodbe (glej v tem smislu sklep z dne 12. marca 2014, PAN Europe/Komisija, T‑192/12,
EU:T:2014:152
, točka 15 in navedena sodna praksa).
Zato je treba tretji tožbeni predlog zavreči kot nedopusten.
Vsebinska presoja
Tožeča stranka v utemeljitev tožbe v bistvu navaja pet tožbenih razlogov, ki se nanašajo, prvič, na napačno ugotovitev dejanskega stanja in napačno uporabo prava ter pomanjkljivo obrazložitev odločbe EBA, drugič, na kršitev obveznosti obrazložitve in napačno uporabo prava v odločbah EBA in odbora za pritožbe, tretjič, na kršitev člena 39(1) Uredbe št. 1093/2010 in člena 16 Kodeksa EBA o dobrem upravljanju, četrtič, na kršitev postopka in kršitev pravice do obrambe, ker odbor za pritožbe ni upošteval točke 3(3), (4) in (5) notranjih pravil, in petič, na kršitev načel nepristranskosti in enakosti orožij iz člena 41 Listine o temeljnih pravicah.
EBA izpodbija trditve, navedene v utemeljitev teh razlogov.
Najprej je treba opozoriti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso bistvena kršitev postopka v smislu člena 263 PDEU tako imenovani tožbeni razlog „javnega reda“, ki ga mora sodišče Unije upoštevati po uradni dolžnosti. Enako velja za nepristojnost v smislu navedenega člena (glej sodbo z dne 13. decembra 2013, Madžarska/Komisija, T‑240/10, ZOdl.,
EU:T:2013:645
, točka 70 in navedena sodna praksa).
Hkrati mora sodišče Unije obveznost, da po uradni dolžnosti preizkusi tožbeni razlog javnega reda, izvrševati v skladu z načelom kontradiktornosti (glej zgoraj v točki 57 navedeno sodbo Madžarska/Komisija,
EU:T:2013:645
, točka 71 in navedena sodna praksa).
V obravnavani zadevi je treba po opredelitvi strank glede tega vprašanju po uradni dolžnosti preizkusiti tožbeni razlog, ki se nanaša na nepristojnost odbora za pritožbe v smislu člena 60(1) in (2) Uredbe št. 1093/2010, da na podlagi te določbe odloči o pritožbi, ki je bila vložena pri njem zoper odločbo EBA.
V zvezi s tem tožeča stranka na eni strani trdi, da je odbor za pritožbe pristojen za odločitev o pritožbi, ki je bila vložena pri njem, saj ne glede na njeno obliko odločba EBA spada na področje uporabe člena 60(1) Uredbe št. 1093/2010. Na drugi strani trdi, da je taka razlaga v skladu z uvodno izjavo 58 navedene Uredbe in zagotovitvijo varstva pravic zadevnih strank, ki jih ta določa.
EBA ob intervenciji Komisije meni, da bi moral odbor za pritožbe pritožbo, ki je bila pri njem vložena zoper odločbo EBA, razglasiti za nedopustno, ker zahteve iz člena 60(1) Uredbe št. 1093/2010, ki izražajo zahteve iz člena 263 PDEU, niso bile izpolnjene in je bila zato tožba pred Splošnim sodiščem v smislu zadnjega člena prav tako nedopustna. O pristojnosti odbora za pritožbe za odločitev o pritožbi pa izrecno ni podal navedb. Med zaslišanjem na obravnavi pred Splošnim sodiščem je EBA trdil, da odbor za pritožbe ni pristojen za odločanje o pritožbi, ki je bila vložena pri njem.
Komisija dodaja, da je iz besedila členov od 58 do 60 Uredbe št. 1093/2010 razvidno, da odbor za pritožbe ni sodni organ, ampak notranji organ EBA, in da je pristojen zgolj za to, da potrdi odločitev, ki jo je sprejel pristojni organ EBA, ali da zadevo temu organu vrne, da o njej sprejme odločitev. Na obravnavi je dodala, da bi moral odbor za pritožbe na podlagi člena 60(4) Uredbe št. 1093/2010 pritožbo razglasiti za nedopustno.
V obravnavani zadevi je treba najprej opozoriti, da je tožeča stranka na podlagi člena 17 Uredbe št. 1093/2010 zadevo predložila EBA, ker naj bi finski in estonski organi za nadzor finančnega sektorja, ki so „pristojni organi“ v smislu člena 4(4) Direktive 2006/48 v povezavi s členom 4(2)(i) te uredbe, kršili določbe te direktive.
V zvezi s tem je treba opozoriti tudi, da v skladu s členom 17(1) Uredbe št. 1093/2010, če pristojni organ ne uporablja aktov Unije iz člena 1(2) te uredbe, vključno z regulativnimi tehničnimi standardi in izvedbenimi tehničnimi standardi iz členov od 10 do 15 iste uredbe, ali pa jih je uporabljal tako, da je kršil pravo Unije, zlasti če ni zagotovil, da finančna institucija izpolnjuje zahteve iz navedenih aktov, EBA ukrepa v skladu s pooblastili iz člena 17(2), (3) in (6) navedene uredbe.
Dalje je treba navesti, da se v skladu s členom 60(1) Uredbe št. 1093/2010 vsaka fizična ali pravna oseba, vključno s pristojnimi organi, lahko pritoži na odločitev EBA iz členov od 17 do 19 iste uredbe ali katero koli drugo odločitev, ki jo EBA sprejme na podlagi aktov Unije iz člena 1(2) te uredbe in je naslovljena na to osebo, ali na odločitev, ki jo neposredno ali osebno zadeva, čeprav je naslovljena na drugo osebo.
Iz tega sledi, da bi morala biti odločba EBA, da bi bilo zoper njo mogoče vložiti pritožbo pred odborom za pritožbe v smislu člena 60 Uredbe št. 1093/2010, bodisi sprejeta v skladu z akti Unije iz člena 1(2) navedene uredbe bodisi biti ena od odločitev iz členov od 17 do 19 iste uredbe.
Prvič, in kljub temu da so bile v utemeljitev pritožbe navedene kršitve nekaterih določb Direktive 2006/48, odločba EBA ne temelji na členu 1(2) Uredbe št. 1093/2010. EBA se v odločbi namreč ni izrekel o kršitvi ali neobstoju kršitve te direktive s strani zadevnih pristojnih organov ali kreditnih institucij.
Drugič, zadošča navesti, da odločba EBA očitno ni ena od odločb iz členov 18 in 19 Uredbe št. 1093/2010, s katerimi bi lahko EBA nacionalnim nadzornim organom naložil sprejetje posebnih ukrepov za izboljšanje stanja v izrednih razmerah ali za reševanje sporov, ki lahko med njimi nastanejo v čezmejnih primerih, kar med strankama tudi ni sporno. Poleg tega zadošča ugotoviti, da se tožeča stranka v utemeljitev pritožbe ni sklicevala na nobeno kršitev regulativnih in izvedbenih tehničnih standardov iz člena 17(1) iste uredbe, določenih v skladu s členi od 10 do 15 navedene uredbe, kar je potrdila tudi na obravnavi. Poleg tega drugače kot trdi tožeča stranka, niti iz dopisa z dne 2. julija 2013, ki ga je poslala EBA, niti iz replike na odgovor EBA, ki je bil vložen 20. maja 2014 v okviru upravnega postopka, ni razvidno, da bi se tožeča stranka po vložitvi pritožbe sklicevala na kršitev standardov iz členov od 10 do 15 Uredbe št. 1093/2010.
Tretjič, kot je bilo navedeno v točkah 46 in 49 zgoraj, zadošča ugotoviti, da tožeča stranka ni ena od subjektov iz člena 17(2) Uredbe št. 1093/2010 – ki lahko pri EBA vložijo predlog za začetek preiskave zaradi kršitve ali neuporabe prava Unije – ki zajemajo le pristojne organe, Parlament, Svet, Komisijo ali interesne skupine za bančništvo.
Tožeča stranka tudi ne spada v interesno skupino za bančništvo, ustanovljeno v skladu s členom 37 Uredbe št. 1093/2010 za omogočanje lažjih posvetovanj z zainteresiranimi stranmi na področjih, pomembnih za naloge EBA. V zvezi s tem je treba opozoriti, da je iz odstavka 2 te določbe razvidno, da je ta sestavljena iz 30 članov, ki zastopajo kreditne institucije in investicijske družbe, ki delujejo v Uniji, predstavnike njihovih zaposlenih, potrošnike, uporabnike bančnih storitev ter predstavnike malih in srednjih podjetij.
Četrtič, treba je ugotoviti, da so razen v primeru zavrnitve začetka preiskave na predlog enega od subjektov iz člena 17(2) Uredbe št. 1093/2010 priporočila ali odločitve, ki jih EBA sprejema na podlagi člena 17, od (2) do (6), iste uredbe, naslovljene bodisi na pristojne organe bodisi na zadevne finančne institucije. Iz člena 17(3) je namreč razvidno, da „lahko [EBA] na zadevni pristojni organ naslovi priporočilo, v katerem navede ukrepe, potrebne za uskladitev s pravom Unije“. V skladu s četrtim odstavkom te določbe „[če] pristojni organ […] ne zagotovi skladnosti s pravom Unije, lahko Komisija na podlagi prejetega obvestila [EBA] ali na lastno pobudo izda uradno mnenje, s katerim od pristojnega organa zahteva sprejetje ukrepov, potrebnih za uskladitev s pravom Unije“. Poleg tega člen 17(6) Uredbe št. 1093/2010 določa, da „[če] pristojni organ ne ravna v skladu z uradnim mnenjem […], lahko [EBA] sprejme individualno odločitev, naslovljeno na finančno institucijo, v kateri zahteva ukrepe, potrebne za izpolnitev njenih obveznosti po pravu Unije, vključno s prenehanjem dejavnosti“.
Iz preučitve upoštevnih določb Uredbe št. 1093/2010 je razvidno, da glede odločbe EBA, ki se je v obravnavani zadevi izpodbijala pred odborom za pritožbe, ob upoštevanju njenih značilnosti ni mogoče šteti, da temelji na eni od teh določb. Zato odbor za pritožbe ni bil pristojen za odločitev o pritožbi, ki je bila pri njem vložena na podlagi člena 60(1) Uredbe št. 1093/2010.
Ob upoštevanju vsega navedenega in ne da bi bilo treba preučiti utemeljenost tožbenih razlogov tožeče stranke, je treba tožbi v delu, v katerem se nanaša na razglasitev ničnosti odločbe odbora za pritožbe, ugoditi zaradi nepristojnosti.
Stroški
V skladu s členom 134(3), prvi pododstavek, Poslovnika lahko Splošno sodišče, če vsaka stranka uspe samo deloma, odloči, da vsaka stranka nosi svoje stroške. Ker sta v obravnavani zadevi tožeča stranka in EBA uspela vsaka deloma, je treba odločiti, da vsaka nosi svoje stroške.
V skladu s členom 138(1) Poslovnika institucije, ki so intervenirale v sporu, nosijo svoje stroške. Zato je treba odločiti, da Komisija nosi svoje stroške.

Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (tretji senat)
razsodilo:

1.
Odločba 2014‑C1‑02 odbora za pritožbe evropskih nadzornih organov z dne 14. julija 2014 se razglasi za nično.

2.
V preostalem se tožba zavrne.

3.
Vsaka stranka nosi svoje stroške.

Papasavas
Forwood
Bieliūnas
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 9. septembra 2015.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: angleščina.