CELEX: 62013TJ0508
Ühenduse kaubamärk
Vastulausemenetlus
Ühenduse kujutismärgi HALAL MALAYSIA taotlus
Varasem registreerimata kujutismärk HALAL MALAYSIA
Suhteline keeldumispõhjus
Õiguste puudumine varasemale tähisele, mis liikmesriigi õiguse kohaselt on saadud enne ühenduse kaubamärgi taotluse esitamise kuupäeva
Määruse (EÜ) nr 207/2009 artikli 8 lõige 4
Varasema kaubamärgi kasutamine märgisena
Common law normistik, mis reguleerib tähise hõivamise peale esitatavat hagi (action for passing off)
Maineväärtuse (goodwill) puudumine

Vaidluse taust
Paola Vergamini, teine pool Siseturu Ühtlustamise Ameti apellatsioonikoja menetluses, esitas 25. mail 2010 Siseturu Ühtlustamise Ametile (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused) (edaspidi „ühtlustamisamet”) nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määruse (EÜ) nr 207/2009 ühenduse kaubamärgi kohta (
ELT L 78, lk 1
) alusel ühenduse kaubamärgi taotluse.
Kaubamärk, mille registreerimist taotleti, on järgmine kujutismärk:
Kaubad ja teenused, mille jaoks kaubamärgi registreerimist taotleti, kuuluvad 15. juuni 1957. aasta märkide registreerimisel kasutatava kaupade ja teenuste rahvusvahelise klassifikatsiooni Nizza kokkuleppe (uuesti läbi vaadatud ja parandatud kujul) klassidesse 5, 18, 25, 29, 30, 31, 32 ja 43 ning vastavad igas klassis järgmisele kirjeldusele:
—
klass 5: „farmaatsia- ja veterinaariapreparaadid; meditsiinilised hügieenitarbed; meditsiinilised dieetained, imikutoidud; plaastrid; sidemematerjalid; desinfektsioonivahendid; kahjuritõrjevahendid; fungitsiidid, herbitsiidid”;
—
klass 18: „nahk, tehisnahk ja nendest valmistatud tooted, mis ei kuulu teistesse klassidesse; loomanahad, kohvrid ja käsikohvrid; vihmavarjud ja päevavarjud; jalutuskepid; piitsad ja sadulsepatooted”;
—
klass 25: „rõivad, jalatsid, peakatted”;
—
klass 29: „liha, kala, linnuliha ja ulukiliha; lihaekstraktid; konservitud, külmutatud, kuivatatud ja küpsetatud puuvili ja köögivili; tarretised, keedised, kompotid; munad, piim ja piimatooted; toiduõlid ja toidurasvad”;
—
klass 30: „kohv, tee, kakao, suhkur, riis, tapiokk ja saago kohvi aseained; jahu ja muud teraviljasaadused, leib, sai, kondiitritooted ja maiustused, jäätis; mesi, siirup; pärm, küpsetuspulber; sool, sinep; äädikas, vürtsikastmed; vürtsid; jää”;
—
klass 31: „põllumajandus-, aia- ja metsasaadused ja teraviljad, mis ei kuulu teistesse klassidesse; elusloomad; värske puu- ja köögivili; looduslikud taimed ja lilled; sööt; linnased”;
—
klass 32: „õlu; mineraal- ja gaseervesi ning muud alkoholivabad joogid; puuviljajoogid ja puuviljamahlad; siirupid ja teised joogivalmistusained”;
—
klass 43: „toitlustusteenused; tähtajaline majutus”.
Ühenduse kaubamärgi taotlus avaldati 13. juuli 2010. aasta väljaandes
Bulletin des marques communautaires
nr 127/2010.
Hageja, Government of Malaysia, esitas taotletud kaubamärgi registreerimisele 13. oktoobril 2010 määruse nr 207/2009 artikli 41 alusel täies mahus vastulause.
Vastulause toetuseks esitati määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 1 punktides a ja b ning lõikes 4 sisalduvad põhjendused.
Vastulause tugines järgmisele kujutismärgile, mis määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 1 punktide a ja b kohaselt on hageja sõnul üldtuntud selle määruse artikli 8 lõike 2 punkti c tähenduses, koostoimes 20. märtsi 1883. aasta tööstusomandi kaitse Pariisi konventsiooni (läbi vaadatud ja parandatud kujul) artikliga 6
bis
, ja mis selle määruse artikli 8 lõike 4 kohaselt on Ühendkuningriigis registreerimata kaubamärk, mille kasutamisele paljude kaupade ja teenuste suhtes, kuhu kuuluvad ka toiduained, hageja tugineb:
Vastulausete osakond lükkas 16. detsembril 2011 vastulause tervikuna tagasi. Esiteks väitis ta, et varasema tähise üldtuntust määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 2 punkti c tähenduses ei ole tõendatud üheski Euroopa Liidu liikmesriigis. Teiseks leidis ta nimetatud määruse artikli 8 lõike 4 kohaldamise kriteeriume hinnates, et hageja esitatud tõendid ei olnud piisavad järeldamaks, et kaubamärgi registreerimise taotluse esitamise kuupäevaks oli hageja registreerimata kaubamärk omandanud Ühendkuningriigis vajaliku maineväärtuse („goodwill”).
Hageja esitas 14. veebruaril 2012 määruse nr 207/2009 artiklite 58–64 alusel ühtlustamisametile vastulausete osakonna otsuse peale kaebuse.
Ühtlustamisameti esimese apellatsioonikoja 27. juuni 2013. aasta otsusega (edaspidi „vaidlustatud otsus”) jäeti kaebus rahuldamata.
Mis puudutab määruse nr 207/2009 artikli 8 lõikes 4 viidatud vastulause alust, siis kõigepealt ei ole apellatsioonikoja arvates tõendatud, et tähise hõivamisest tulenev õigusrikkumine hõlmab Ühendkuningriigis ka tähiseid, mis toimivad kui märgised („label”). Siiski märkis ta, et arvestades tähise hõivamise peale esitatava hagi siseriiklikus õiguses tunnustatud laia vormi, mis võimaldab mitmel ettevõtjal omada turul maine omandanud tähisele õigusi, võib nimetatud õigusrikkumisele tugineda maineväärtuse osas, mis on omandatud seoses märgisena toimiva tähisega. Seejärel leidis ta, et hagejate esitatud tõendid ei ole piisavad selleks, et käesoleva juhtumi asjaoludel saaks kindlalt järeldada, et turustustegevus on asjaomase avalikkuse silmis loonud nõutava maineväärtuse. Lõpetuseks väitis ta, et kuna puuduvad tõendid nimetatud maineväärtuse kohta, mis on selle õigusrikkumise üks kumulatiivsetest tingimustest, siis ei saa nimetatud sättele tugineva vastulausega nõustuda.
Mis puudutab määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 1 punktides a ja b viidatud vastulause aluseid, siis leidis apellatsioonikoda sisuliselt, et hageja ei ole tõendanud varasema tähise üldtuntust Euroopa Liidus ja täpsemalt, et ükski esitatud tõend ei näita piisavalt, et asjaomane avalikkus tundis selle tähise asjassepuutuval kuupäeval, see tähendab 25. mail 2010 ära.
Poolte nõuded
Hageja palub Üldkohtul:
—
tühistada vaidlustatud otsus;
—
mõista kohtukulud välja ühtlustamisametilt.
Ühtlustamisamet palub Üldkohtul:
—
jätta hagi rahuldamata;
—
mõista kohtukulud välja hagejalt.
Õiguslik käsitlus
Ühtlustamisameti argumentide vastuvõetavus
Repliigis väidab hageja, et ühtlustamisameti vastuses tõstatatud uued ajaolud on vastuvõetamatud, võttes arvesse Üldkohtu 2. mai 1991. aasta kodukorra artikli 135 lõiget 4 ning kohtupraktikat. Ta peab silmas eelkõige järgmisi väiteid:
—
tema poolt varasema tähise kasutamine ei vasta määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 4 nõuetele;
—
tähise hõivamisest tuleneva õigusrikkumise osas saab Ühendkuningriigi õiguses nõutav maineväärtus eksisteerida üksnes siis, kui tegemist on ettevõtte varaga ja see kuulub käesoleval juhul importijatele, levitajatele ja jaemüüjatele;
—
1984. aasta kohtupraktikas on Ühendkuningriigi õiguses nõutava maineväärtuse tekkimiseks seoses tähise hõivamise peale esitatava hagiga ette nähtud müügimahu alampiir;
Selle kohta olgu meenutatud, et Üldkohtule esitatud hagi eesmärk on ühtlustamisameti apellatsioonikodade otsuste õiguspärasuse kontrollimine määruse nr 207/2009 artikli 65 tähenduses. Üldkohtu 2. mai 1991. aasta kodukorra artikli 135 lõike 4 kohaselt ei või poolte avaldused muuta apellatsioonikoja menetluses olnud vaidluse eset.
Käesoleval juhul piirdus apellatsioonikoda vaidlustatud otsuses väitega, et varasem tähis ei ole enne ühenduse kaubamärgi registreerimise taotluse kuupäeva omandanud Ühendkuningriigi õiguses seoses tähise hõivamise peale esitatud hagiga nõutavat maineväärtust, ning ta ei kontrollinud teisi määruse nr 207/2009 artikli 8 lõikes 4 ette nähtud tingimusi. Kuivõrd apellatsioonikoda ei uurinud sisulist küsimust, kas varasemat tähist oli kaubandustegevuses, mille ulatus ei olnud üksnes kohaliku tähtsusega, kasutatud, siis ei saa Üldkohus seda küsimust vaidlustatud otsuse õiguspärasuse kontrollimise käigus esimest korda arutada (vt selle kohta kohtuotsus, 14.12.2011, Völkl
vs
. Siseturu Ühtlustamise Amet – Marker Völkl (VÖLKL), T‑504/09, EKL,
EU:T:2011:739
, punkt 63 ja seal viidatud kohtupraktika). Seega ei ole see argument vastuvõetav.
Mis puudutab ühtlustamisameti teisi argumente tähise hõivamise peale esitatava hagi tingimuste kohta Ühendkuningriigis, siis tuleb märkida, et nende eesmärk on täiendada apellatsioonikoja uuritud küsimusi ning seega tuleb need tunnistada vastuvõetavaks.
Sisulised küsimused
Oma hagi põhjenduseks toob hageja välja üheainsa väite, et on rikutud määruse nr 207/2009 artikli 8 lõiget 4. Väide jaguneb kaheks osaks.
Sissejuhatavad kaalutlused
Määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 4 kohaselt võib tähise omanik seista ühenduse kaubamärgi registreerimisele vastu üksnes siis, kui on täidetud neli tingimust. Asjaomast tähist peab olema kaubandustegevuses kasutatud, selle ulatus ei tohi olla üksnes kohaliku tähtsusega, õigus tähisele peab olema omandatud kooskõlas selle liikmesriigi õigusega, kus tähist enne ühenduse kaubamärgi registreerimise taotluse kuupäeva kasutati, ja lõpuks peab õigus tähisele võimaldama selle omanikul keelata hilisema kaubamärgi kasutamise. Need neli tingimust piiravad nende tähiste arvu, mis ei ole kaubamärgid ja millele võib tugineda kogu liidu territooriumil kehtiva ühenduse kaubamärgi registreerimise takistamisel vastavalt määruse nr 207/2009 artikli 1 lõikele 2 (vt selle kohta kohtuotsus, 24.3.2009, Moreira da Fonseca
vs
. Siseturu Ühtlustamise Amet – General Óptica (GENERAL OPTICA), T‑318/06–T‑321/06, EKL,
EU:T:2009:77
, punkt 32). Need tingimused on kumulatiivsed, mistõttu juhul, kui tähis ühte neist ei täida, ei saa rahuldada vastulauset, mis tugineb kaubandustegevuses kasutatavale registreerimata kaubamärgile või mõnele muule tähisele määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 4 tähenduses (kohtuotsus, 30.6.2009, Danjaq
vs
. Siseturu Ühtlustamise Amet – Mission Productions (Dr. No), T‑435/05, EKL,
EU:T:2009:226
, punkt 35).
Kaks esimest, see tähendab varasema tähise kasutamist ja ulatust puudutavad tingimused, tulenevad määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 4 sõnastusest ning neid tuleb seega tõlgendada liidu õigusest lähtuvalt. Nii on määruses nr 207/2009 kehtestatud tähiste kasutamisele ja ulatusele ühtsed standardid, mis on kooskõlas selle määrusega loodud korra aluseks olevate põhimõtetega (kohtuotsus GENERAL OPTICA, punkt 20 eespool,
EU:T:2009:77
, punkt 33).
Seevastu lausest „kui selle tähise suhtes kohaldatavate […] liikmesriigi õigusaktide kohaselt ja nendega ette nähtud ulatuses” ilmneb, et kaks muud tingimust, mis on välja toodud määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 4 punktides a ja b, on sellised määrusega kehtestatud tingimused, mida erinevalt eelmistest tuleb hinnata esitatud tähise suhtes kohaldatava õigusega kindlaks määratud kriteeriumide alusel. Viide nõuete toetuseks esitatud tähist reguleerivale õigusele on igati õigustatud, kuna määrus nr 207/2009 võimaldab ühenduse kaubamärgisüsteemi raames tugineda ühenduse kaubamärgi vastu kaubamärgile, mis ei kuulu ühenduse kaubamärgisüsteemi. Seega on üksnes esitatud tähist reguleeriva liikmesriigi õiguse alusel võimalik tuvastada, kas see tähis on ühenduse kaubamärgist varasem ja kas seetõttu võib olla põhjendatud hilisema kaubamärgi kasutamise keelamine (kohtuotsus GENERAL OPTICA, punkt 20 eespool,
EU:T:2009:77
, punkt 34).
Vastulause esitaja peab tõendama, et asjaomane tähis kuulub liikmesriigi nende õigusnormide kohaldamisalasse, millele on viidatud, ja et see tähis annab õiguse keelata hilisema kaubamärgi kasutamine (vt analoogia alusel kohtuotsus, 12.6.2007, Budějovický Budvar
vs
. Siseturu Ühtlustamise Amet – Anheuser-Busch (BUDWEISER), T‑53/04–T‑56/04, T‑58/04 ja T‑59/04,
EU:T:2007:167
, punkt 74).
Ainsa väite esimene väiteosa, mis puudutab Ühendkuningriigis tähise hõivamisest tuleneva õigusrikkumise tingimuste väära tõlgendamist
See esimene väiteosa jaguneb kolmeks etteheiteks.
Mis puudutab esimest etteheidet, et apellatsioonikoda tõlgendas ja kohaldas tähise hõivamisest tuleneva õigusrikkumise tingimusi Ühendkuningriigis vääralt, kuna ta ei tunnistanud, et varasem kaubamärk kuulub nimetatud rikkumise niinimetatud klassikalisse vormi alla, siis väidab hageja ühelt poolt, et apellatsioonikoda ei ole tunnistanud, et ta on tõendanud, et see õigusrikkumine hõlmab märgistena toimivaid tähiseid, ja teiselt poolt, et ta hindas vastulauset lähtuvalt oletusest, et see tugines sama õigusrikkumise niinimetatud laiale ulatusele, mis tõi kaasa negatiivseid tagajärgi käesoleva asja asjaolude ja tõendite hindamisel.
Lisaks täpsustab hageja, et Ühendkuningriigis kuuluvad asjaomase kaubamärgi maine ja maineväärtus tähise hõivamisest tuleneva õigusrikkumise niinimetatud klassikalise vormi puhul eranditult hagejale. Seevastu selle õigusrikkumise nn laias vormis ei kuulu kõnealust kaubamärki puudutav maine ja maineväärtus eranditult hagejale, vaid see on jagatud selle sektori mitme iseseisva ettevõtja vahel, kellel igalühel on õigus kasutada kõiki oma õigusi kolmandate isikute suhtes.
Hageja lisab, et vastulause tugines tähise hõivamisest tuleneva õigusrikkumise niinimetatud klassikalisel vormil Ühendkuningriigis, kuna nimetatud õigusrikkumise selle vormi kolm komponenti, nimelt maineväärtuse omandamine, eksitav kujutamine ja maineväärtuse kahjustamine, on täidetud. Pealegi ei ole kahtlust, et need õigusrikkumised hõlmavad märgiseid.
Ühtlustamisamet vaidleb sellele argumendile vastu.
Sissejuhatuseks tuleb märkida, et hageja on kohtuistungil tunnistanud, et vahepeal registreeris ta oma märgise ja teavitas sellest tööstusomandi kaitse Pariisi konventsiooni artikli 6
ter
alusel.
Selles osas tasub märkida ühelt poolt, et kuna ühtlustamisamet ei saa arvesse võtta faktilisi asjaolusid, mida pooled ei ole temale esitanud, ei saa tema otsuste õiguspärasust nende faktide alusel vaidlustada. Seega ei saa ka Üldkohus nende faktiliste asjaolude tõendamiseks esitatud tõendeid arvesse võtta (kohtuotsus, 18.7.2006 Rossi
vs
. Siseturu Ühtlustamise Amet, C‑214/05 P, EKL,
EU:C:2006:494
, punkt 52). Teiselt poolt tuleb märkida, et määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 4 sõnastuse kohaselt võib seda artiklit kohaldada vaid registreerimata kaubamärgi või mõne muu ulatuslikumalt kui kohaliku tähtsusega kaubanduses kasutatava tähise omaniku vastuseisu korral.
Käesoleval juhul on varasemale registreerimata kaubamärgile kohaldatavaks liikmesriigi õigusnormiks Ühendkuningriigi 1994. aasta kaubamärgiseadus (Trade Marks Act 1994), mille artikli 5 lõige 4 sätestab:
„Kaubamärki ei registreerita, kui või niivõrd kui selle kasutamist Ühendkuningriigis võib takistada:
a)
mis tahes õigusnorm (ja eelkõige tähise hõivamist käsitlevad õigusnormid (
law of passing off
)), mis kaitseb registreerimata kaubamärki või mis tahes muud tähist, mida kasutatakse kaubanduses […]”.
1994. aasta kaubamärgiseaduse artikli 5 lõike 4 kohaselt – nagu seda tõlgendavad liikmesriigi kohtud – peab hageja tõendama, et vastavalt Ühendkuningriigi õiguses ette nähtud tähise hõivamise peale hagi esitamise korrale on kolm tingimust, nimelt maineväärtuse omandamine, eksitav kujutamine ja maineväärtuse kahjustamine, täidetud (kohtuotsus, 18.1.2012, Tilda Riceland Private
vs
. Siseturu Ühtlustamise Amet – Siam Grains (BASmALI), T‑304/09, EKL,
EU:T:2012:13
, punkt 19).
Käesoleval juhul tuleb seega kõigepealt uurida, kas varasem tähis, millele hageja tugineb kui märgisele, mis eristab sellega sertifitseeritud kaupu sellega sertifitseerimata kaupadest, võib olla aluseks tähise hõivamise peale hagi esitamisele Ühendkuningriigis. Apellatsioonikoja sõnul ei ole hageja tõendanud, et tähise hõivamisest tulenev õigusrikkumine Ühendkuningriigis hõlmab ka märgistena toimivaid tähiseid, mida ta oli kohustatud tegema.
Selles osas on Üldkohus juba järeldanud, et liikmesriigi kohtupraktikast nähtuvalt võib kaupade või teenuste tähistamiseks kasutatav tähis olla tähise hõivamise peale esitatava hagi suhtes kohaldatava õiguse tähenduses omandanud turul maine (kohtuotsused, 11.6.2009, Last Minute Network
vs
. Siseturu Ühtlustamise Amet – Last Minute Tour (LAST MINUTE TOUR), T‑114/07 ja T‑115/07, EKL,
EU:T:2009:196
, punkt 84, ning BASmALI, punkt 32 eespool,
EU:T:2012:13
, punkt 28).
Lisaks on Üldkohus juba sedastanud, et eelkõige eespool punktis 34 viidatud liikmesriigi kohtupraktikast tuleneb, et kaupade või teenuste tähistamiseks kasutatav tähis võib tähise hõivamise peale esitatava hagi suhtes kohaldatava õiguse tähenduses olla omandanud turul maine isegi siis, kui seda kasutab palju ettevõtjaid. Sellest järeldub, et nendel ettevõtjatel võib „laia” vormi kohaselt, mis siseriiklikus kohtupraktikas on sellisele hagile omistatud, olla õigus turul maine omandanud tähisele (kohtuotsus BASmALI, punkt 32 eespool,
EU:T:2012:13
, punkt 28).
Seetõttu tuleb käesolevas asjas järeldada, et kuivõrd varasem tähis tähistab tema sertifitseeritud kaupu või teenuseid, võib see märgisena olla omandanud maineväärtuse, mis Ühendkuningriigi õiguse kohaselt on nõutav tähise hõivamisest tuleneva õigusrikkumise korral.
Seda arvestades tõusetub veel küsimus, kas hageja kui sertifitseerimissüsteemi administraator tohib olla kõnealust märgist kandvate kaupade ja teenuste turustamisega seotud maineväärtuse ainus omanik.
Üldkohus leiab, et ka avalik‑õiguslikud asutused võivad olla tähise hõivamise peale esitatava hagiga kaitstud ulatuses, milles nende tegevus võib luua maineväärtust. Nimelt, kui nimetatud asutused kasutavad teatavat eranditult neile kuuluvat tähist, võivad nad tugineda seda tähist kandvate kaupade ja teenuste turustamisega seotud maineväärtusele. Samuti, kui need asutused jagavad mis tahes tähise kasutamist teiste ettevõtjatega, võivad maineväärtusele tugineda need samad asutused ja asjaomased ettevõtjad. Igal juhul võib käesoleval juhul maineväärtus olla loodud.
Juhul kui varasemat tähist kasutavad mitu ettevõtjat, tuleb maineväärtuse omandit hinnata juhtumi asjaoludest lähtuvalt. Järelikult tuleb selleks, et teha kindlaks, kas hageja on maineväärtuse ainuomanik, hinnata märgise tarbijatele ligitõmbavust.
Selles osas tuleb märkida, et hageja selgitas üksikasjalikult, kuidas toimib tema sertifitseerimissüsteem, mis käsitleb asjaomaste kaupade vastavust šariaadile, kuna tema ülesanne on kontrollida tootmisprotsesse, mille on välja arendanud need osapooled, kes soovivad saada tema kaubamärgi volitatud kasutajateks, ning teostada järelevalvet selle kasutamise üle nende poolt, tagamaks et tema süsteemi kvaliteedinõuded on täidetud. Need selgitused peavad tema sõnul viima järeldusele, et volitus, mis ta kasutajatele seoses oma kaubamärgi kasutamise ja sertifitseerimissüsteemiga annab, vastab õiguslikust vaatenurgast kasutuslitsentsile. Ta leiab, et need kasutajad on üksnes selle litsentsi saajad, ega omanda kaubamärgi omandiõigusi ega sellega seotud maine ja maineväärtuse õigusi. Kohtuistungil rõhus hageja asjaolule, et kabamärgi maineväärtust ega mainet ei ole jagatud.
Seega on apellatsioonikoda teinud hageja sõnul vea, järeldades, et varasemat kaubamärki puudutav maineväärtus oli jagatud tema ja volitatud kasutajate vahel, ning vastulause aluseks oleks pidanud olema tähise hõivamisest tulenev õigusrikkumine niinimetatud laias vormis. Seejuures tegi apellatsioonikoda vea selle tuvastamisel, kuidas oleks pidanud maineväärtusega seoses käituma.
Üldkohus leiab, et võttes arvesse hageja sertifitseerimissüsteemi toodete šariaadile vastavuse kohta, hageja ülesannet kontrollida tema märgise kasutajaks saada soovivate kolmandate isikute välja arendatud tootmisprotsesse ning hageja ülesannet jälgida volitatud kasutajate poolt märgise kasutamist, et tagada tema kehtestatud kvaliteedinõuete järgimine, on käesoleval juhul hageja see, keda tuleb käsitada maineväärtuse omanikuna.
Nimelt on kaupade tarbijad ja teenuste kasutajad hageja märgise märkamisest alates teadlikud, et need kaubad ja teenused vastavad Malaisias tagatud kontrollisüsteemi kohasele halal‑korrale. Lisaks võib märgis viidata riiklikku päritolu avalikule profiilile, millega tarbijaid sellest teavitatakse, toetades seda, et hagejal on märgisele ainuõigus, mitte õigus, mida ta jagab teiste ettevõtjatega, isegi mitte nendega, kes on volitatud seda kasutama.
Siiski tuleneb vaidlustatud otsuse punktist 41 ja apellatsioonikoja hinnangust, et ei ole tõendatud Ühendkuningriigi õiguse kohaselt nõutava maineväärtuse olemasolu seoses tähise hõivamisest tuleneva õigusrikkumisega ei selle laias ega ka klassikalises vormis.
Mis puudutab hageja viidatud halali sertifitseerimissüsteemi, siis tuleb lisaks märkida, et apellatsioonikoda ei ole seadnud selle olemasolu kahtluse alla.
Nimelt rõhus apellatsioonikoda asjaolule, et ükski tõend – ei üksikult ega koostoimes teistega – ei võimalda teha kindlaid ja otseseid järeldusi selle kohta, kuidas tarbija hageja märgist Ühendkuningriigis tajub, ja sellest tulenevalt rõhus ta ka maineväärtuse omandamisele, mis peab lõplikku sertifitseeritud kaupa ostva asjaomase avalikkuse seas olema toimunud.
Hageja seevastu toonitab, et ühtlustamisamet on tunnistanud, et apellatsioonikojale esitatud tõendid kinnitavad tähise teatavat kasutamist, mis kinnitaks teatava maineväärtuse olemasolu.
Selles osas tuleb märkida, et tähise teatav kasutamine, nagu apellatsioonikoda vaidlustatud otsuse punktis 41 tuvastas, ei tõenda tingimata maineväärtuse olemasolu, see tähendab seda, et konkreetse tähise teatavat kasutamist võib käsitada selle kasutamisena, kuid mitte nii, et see tõmbab ligi tarbijaid, kes sel juhul teevad oma valiku, lähtudes hageja võimalikust heast mainest. Seetõttu, sõltumata käesoleval juhul tähise hõivamisest tuleneva õigusrikkumise niinimetatud laiast või klassikalisest vormist, ei ole hageja tõendanud maineväärtuse olemasolu, see tähendab seda, et tema märgis on klientidele ligitõmbav.
Nimelt ei näita ükski hageja esitatud tõend, et tarbija tegelikult tunneb hageja märgist niisugusel määral, et eelistada seda teistele tähistele, mis on kantud kaupadele, millele see on kinnitatud.
Siit järeldub, et hageja ei ole tõendanud mingitki märgise maineväärtust, mis on üks tähise hõivamisest tuleneva õigusrikkumise kumulatiivsetest tingimustest Ühendkuningriigis. Seetõttu ei ole apellatsioonikoja võimalik viga, mis seisneb nimetatud õigusrikkumise niinimetatud klassikalise vormi asemel niinimetatud laia vormi kohaldamises, igal juhul selline, mis võiks vaidlustatud otsuse tühistada.
Järelikult tuleb esimene etteheide tagasi lükata.
Teise etteheite raames väidab hageja, et apellatsioonikoda nõudis vääralt minimaalset „nõutud” või „vajalikku” maineväärtust, et täita tähise hõivamisest tuleneva õigusrikkumise esimene tingimus Ühendkuningriigis.
Mis puudutab varasema registreerimata kaubamärgi maineväärtuse olemasolu ja selle piisavuse hindamist, siis rõhutab hageja, et selle ulatust peab hindama kohus. Juhul kui see ulatus osutub piiratuks, võib tähise hõivamise peale hagi esitaja jaoks osutuda palju raskemaks tõendada, et teised hõivamise õigusrikkumise tingimused on täidetud.
Hageja leiab sisuliselt, et apellatsioonikoda oleks pidanud hindama varasema registreerimata kaubamärgi maine ja maineväärtuse ulatust, et kontrollida, kas teised tähise hõivamisest tuleneva õigusrikkumise tingimused Ühendkuningriigis olid täidetud.
Ühtlustamisamet vaidleb sellele argumendile vastu.
Maineväärtuse nõutava alammäära olemasolu osas tuleb märkida, et Ühendkuningriigi kohtud ei kaldu otsustama, et ettevõtjal on kliendid, kuid puudub maineväärtus (kohtuotsus, 9.12.2010, Tresplain Investments
vs
. Siseturu Ühtlustamise Amet – Hoo Hing (Golden Elephant Brand), T‑303/08, EKL,
EU:T:2010:505
, punktid 110–115).
Veel tasub märkida, et vastupidi hageja väidetule ei nõudnud apellatsioonikoda tema märgise maineväärtuse alammäära olemasolu, kui ta kinnitas, et olenemata niisugusest alammäärast oli seda märgist kandvate kaupade turustamine piiratud ega olnud asjakohane.
Nimelt keskendus apellatsioonikoda asjaolule, et esitatud tõendid ei võimalda kindlalt järeldada, et hageja turustustegevus on tekitanud asjaomase avalikkuse seas nõutavat maineväärtust. Lisaks tuleb järeldada, et kui nimetatud apellatsioonikoda viitas vaidlustatud otsuse punktis 37 maineväärtuse teatavale tasemele, see tähendab „piisavale maineväärtusele”, soovis ta üksnes viidata hageja tähise maineväärtuse olemasolu vajadusele seoses tema klientidega, et tähise hõivamise peale esitatavat hagi saaks rahuldada.
Ülejäänud osas tuleb märkida, et kohtuistungil tunnistas ühtlustamisamet, et ta ei arvanud, et miinimumnõue oli asjakohane, järgides seega sama arutluskäiku kui apellatsioonikoda, kes kirjutas vaidlustatud otsuse punktis 33 „olenemata võimalikust alammäärast”. Seetõttu leidis apellatsioonikoda lihtsalt, et maineväärtuse tõendatud ulatus oli pigem piiratud ega olnud asjakohane, olenemata võimalikust alammäärast, et käesoleva juhtumi asjaoludel oleks võimalik kindlalt järeldada, et turustustegevus tekitas asjaomase avalikkuse seas nõutavat maineväärtust.
Eeltoodust järeldub, et vastupidi hageja väidetule ei ole apellatsioonikoda temalt nõudnud tema märgise maineväärtuse alammäära olemasolus tõendamist. Nimelt nõudis apellatsioonikoda üksnes tõendit selle kohta, et on olemas maineväärtus kui tähise hõivamisest tuleneva õigusrikkumise esimene tingimus, kuna selle tingimuse puudumine välistaks Ühendkuningriigi kohtute sõnul nimetatud õigusrikkumise muude tingimuste kontrollimise ja tooks automaatselt kaasa tähise hõivamise peale esitatava hagi läbi vaatamata jätmise (kohtuotsus Assos of Switzerland Roger Maier
vs
. Asos Asos.com (2013) EWHC 2831 (ch)).
Seetõttu tuleb teine etteheide tagasi lükata.
Kolmanda etteheite osas, mis puudutab asjaomase avalikkuse väidetavalt väära määratlust, siis märgib hageja, et tähise hõivamise peale esitatava hagi raames tuleb arvesse võtta kõigi tema klientide, see tähendab nii ettevõtjate kui ka lõpptarbijate seas omandatud mainet ja maineväärtust. Apellatsioonikoda eiras asjaomaseid ettevõtjatest kliente, kelle hulka käesolevas kohtuasjas kuuluvad Ühendkuningriigis asuvad jae‑ ja hulgimüüjad ning importijad, kuna nad on ostnud varasemat registreerimata kaubamärki kandvaid kaupu.
Hageja väidab, et tema sertifitseerimisprotsessi edendamine ja reklaam, kaupade ostmine jae‑ ja hulgimüüjate poolt ning Ühendkuningriigis asuvate ettevõtjate poolt ellu viidud import on tõend sellest, et tema märgisel oli olemas maineväärtus.
Ühtlustamisamet vaidleb sellele argumendile vastu.
Asjaomase avalikkuse osas tasub pidada meeles, et liikmesriigi kohtupraktika põhjal tuleb seda, kas tähise hõivamise kohtuasja kostja kaupade ja teenuste esitamine on eksitav, hinnata seoses kohtuasja hageja klientidega (kohtuotsus LAST MINUTE TOUR, punkt 34 eespool,
EU:T:2009:196
, punkt 60).
Nimelt ei ole tähise hõivamise peale esitatava hagiga kaitstav omand seotud omandiõigusega sõnale või nimele, mille kasutamine kolmandate isikute poolt on piiratud, vaid selle sama klientuuriga, mida vaidlusaluse kasutusega õõnestatakse, kuna kaubamärgi maine on kliente ligitõmbav jõud ja kriteerium, mille alusel eristada turul sissetöötanud ettevõtjat uuest ettevõtjast (kohtuotsus LAST MINUTE TOUR, punkt 34 eespool,
EU:T:2009:196
, punkt 61).
Käesoleval juhul viitab apellatsioonikoda vaidlustatud otsuse punktis 33 „vastulause esitaja klientidele, kes ostavad sertifitseeritud kaupa [nagu] halal”. Tuleb märkida, et apellatsioonikoda ei ole kinnitanud, et asjaomane avalikkus koosneb üksnes lõpptarbijatest. Nimelt olgu öeldud, et vahendajad, see tähendab jae‑ ja hulgimüüjad ning importijad ostavad hageja märgisega kaupu ning seega tuleb neid – nagu lõpptarbijaidki – pidada „vastulause esitaja klientideks” ning seega ei jää nad mõiste „asjaomane avalikkus” alt välja.
Pealegi on Üldkohus märkinud, et apellatsioonikoda uuris hageja esitatud tõendeid, see tähendab Malaisia eksportijate ja Euroopa importijate nimekirja, lasti tollideklaratsioone, lasti puudutavat faktuurarvet ning jaemüüjatele adresseeritud arveid. Eeltoodust ilmneb, et vastupidi hageja väidetule võttis apellatsioonikoda arvesse ka ärikliente.
Seega tuleb kolmas etteheide tagasi lükata.
Ainsa väite teine väiteosa, mis puudutab nende tõendite väära hindamist, mis esitati selleks, et tõendada varasema kaubamärgi mainet ja maineväärtust Ühendkuningriigis
Hageja märgib, et tema poolt apellatsioonikojale esitatud tõendite hindamisel ei võtnud viimane arvesse ei seda, kui oluliseks äri‑ ja lõpptarbijad – olgu nad moslemid või mitte – tema kaubamärki peavad, selle ulatust Ühendkuningriigis ega tema üleilmset ja rahvusvahelist tegevust.
Hageja sõnul jättis apellatsioonikoda vääralt tähelepanuta tema kaubamärgi ja tema sertifitseerimisprogrammi tarbijate peamise sihtrühma, see tähendab moslemitest tarbijad, ning seetõttu ei ole vaidlustatud otsuses üldse käsitletud tema märgise „maineväärtust” nende tarbijate juures, kellele kauba halal‑olemus on ostuotsuse tegemisel määrava ja peamise tähtsusega.
Lisaks tõi apellatsioonikoda esile arvukad reklaamid ühes ajakirjas, mis kõik ilmusid enne ühenduse kaubamärgi registreerimise taotluse kuupäeva ning millest enamus oli suunatud Malaisia eksporditurule ja mida avaldati ja levitati Ühendkuningriigis. Järelikult kujundasid selles ajakirjas sisalduvad reklaamid kindlalt kõnealusele märgisele mingisuguse maine ja maineväärtuse asjaomase avalikkuse ja ettevõtjate seas Ühendkuningriigis.
Ühtlustamisamet vaidleb sellele argumendile vastu.
Tuleb märkida, nagu apellatsioonikoda vaidlustatud otsuse punktis 29 nendib, et maineväärtuse olemasolu tõendab põhimõtteliselt see, kui esitada tõendeid äri- ja reklaamtegevuse, kliendiandmebaasi jms kohta. Tõend sellise tegeliku äritegevuse kohta, mille tulemusel on omandatud maine ja arendatud kliendibaasi, on tavaliselt maineväärtuse tuvastamiseks piisav.
Selles osas peab Üldkohus esiteks asjakohaseks uurida, mil viisil ärikliendid ja lõpptarbijad – olgu nad moslemid või mitte – tajuvad hageja märgist. Teiseks tuleks uurida niisuguseid tõendeid nagu reklaamid, üritused, tema tegevust rahvusvahelises plaanis puudutav teave, et näidata kaubamärgi ulatust Ühendkuningriigis.
Esiteks, mis puudutab seda, kuidas moslemitest tarbijad tajuvad mis tahes tähist, mis tähistab teatavate kaupade vastavust šariaadile, siis tuleb märkida, et seda tüüpi tähis võib tõmmata eeskätt nimetatud tarbijate tähelepanu. Siiski pööravad viimased tähelepanu esmalt kaubale kui sellisele ja konkreetsele kaubamärgile, mis seda tähistab, ning alles seejärel teevad nad kindlaks, kas kaup vastab halal‑korrale, otsides tähist, mis seda kinnitab, see tähendab kas asjaomast varasemat registreerimata kaubamärki või muud samaväärset tähist. Niimoodi märkavad samad tarbijad hageja märgist, kuid pärast kauba või teenuse teiste tähiste tajumist.
Seega tuleb apellatsioonikoja eeskujul täheldada, et hageja esitatud tõendid ei näita, et moslemitest tarbijad tunnevad kõnealust märgist ning et see on võinud nende ostuotsuseid mõjutada.
Kohtuistungil väitis ühtlustamisamet, et 2010. aastal oli halali turul Ühendkuningriigis märkimisväärne käive, tulenevalt sealsest väga suurest moslemikogukonnast. Siiski ei ole hageja märgist kandvad Malaisia kaubad ainsad halal‑kaubad, mida maailmas valmistatakse ja need ei ole ka ainsad halal‑kaubad, mida Ühendkuningriigis turustatakse. Sel põhjusel oli nimetatud märgise maineväärtuse tuvastamiseks hädavajalik – eeskätt käivet puudutav – tõend selle kohta, et Ühendkuningriigi moslemitest tarbijad tunnevad konkreetset hageja märgist ja otsivad seda aktiivselt halal‑kaupadelt, mis seda kannavad.
Mis puudutab hageja märgise tajumist mittemoslemitest tarbijate poolt, siis tuleb mainida, et hageja tunnistas kohtuistungil, et kuna Ühendkuningriik on multikultuurne ühiskond, teavad kõik inimesed, sealhulgas mittemoslemitest tarbijad, sõna „halal” tähendust.
Hageja sõnul tõlgendavad mittemoslemitest tarbijad tema märgist kui kvaliteedisümbolit ja mitte üksnes šariaadile vastavuse sümbolit. Ta viitab selles osas reklaamitekstidele ajakirjas nagu „The mark of Quality, Hygiene & Safety”, „Peace of mind for non-Muslims too” ja „Besides the Brand, There’s One Symbol You Can Trust”. Kohtuistungil täpsustas ta, et nimetatud ajakiri oli paber‑ ja elektroonilisel kujul kättesaadav igal pool maailmas ning seda said lugeda mitte ainult ajakirja tellijad, nagu apellatsioonikoda vaidlustatud otsuse punktis 38 vääralt väitis. Järelikult järeldas apellatsioonikoda ekslikult, et tarbijad, kes halal‑korda ei järgi, ei tundnud varasemat kaubamärki ning seetõttu oli raskem selle maineväärtust kindlaks määrata. Hageja viitab veel mitmele selles ajakirjas avaldatud artiklile ja arvukatele veebisaitidele. Lõpetuseks viitab hageja, et ta osales Ühendkuningriigis kahel üritusel, kus ta tegi oma märgisele reklaami.
Selles osas tuleb meeles pidada, et kohtupraktika kohaselt ei ole määruse nr 207/2009 artikli 8 lõikes 4 vastulause toetuseks viidatud tähise „tegeliku” kasutamise nõuet sätestatud ning selle määruse artikli 42 lõigete 2 ja 3 sõnastuses ei viita miski sellele, et vastava tähise suhtes tuleb kohaldada tegeliku kasutamise tõendamise nõuet. Siiski peab eelnimetatud artikli alusel uue tähise registreerimise takistamiseks tähist, millele vastulause esitamisel tuginetakse, kaubanduses tegelikult ja piisavalt märkimisväärselt kasutatama (kohtuotsus, 29.3.2011, Anheuser‑Busch
vs
. Budějovický Budvar, C‑96/09 P, EKL,
EU:C:2011:189
, punkt 159).
Mis puudutab hetke, mille seisuga tuleb maineväärtus vastavalt määruse nr 207/2009 artikli 8 lõikele 4 kindlaks teha, siis tuleb lähtuda ühenduse kaubamärgi, mille suhtes vastulause esitatakse, taotluse esitamise kuupäevast (kohtuotsus Golden Elephant Brand, punkt 56 eespool,
EU:T:2010:505
, punkt 99). Seetõttu on käesoleval juhul asjakohaseks kuupäevaks 25. mai 2010. Üldkohus nentis, et mitut hageja nimetatud tõendit ei saa asjakohase ajavahemiku puhul arvesse võtta.
Käesolevas asjas tuleb igal juhul tõdeda, et apellatsioonikoda järeldas õigesti, et hageja ei ole nimetatud märgise märkimisväärset kasutamist tõendanud. Nimelt ei piisa hageja esitatud tõenditest selleks, et näidata tema märgise klientuurile ligitõmbavust ja järelikult ka nimetatud märgise maineväärtust. Hageja ei ole esitanud tõendeid, mis võimaldaksid mõista, kuidas asjaomane avalikkus märgist tajub. Ta väidab, et on oma märgist reklaaminud ja avalikustanud, kuid ei esita tõendeid selle kohta, kuidas moslemitest ja mittemoslemitest tarbijad seda tajuvad.
Lõpetuseks tuleb selles osas ühtlustamisameti eeskujul toonitada, et kõigist halal‑organisatsioonidest, kelle poole hageja pöördus, et saada kinnitust nende teadlikkuse kohta tema märgise suhtes, andis vastuse ainult üks organisatsioon, mis on nimetatud märgise maineväärtuse tõendamiseks selgesti ebapiisav.
Teiseks tuleb teha kindlaks, kas apellatsioonikoda uuris nõuetekohaselt neid tõendeid, millega näidati varasema registreerimata kaubamärgi ulatust Ühendkuningriigis.
Esiteks tuleb märkida, et mis puudutab „Global Halal food market” (halal‑toidu üleilmne turg) käivet, siis tugines hageja käibele aastatel 2004, 2005 ja 2009 ning sellele, mida nähti ette aastaks 2010 eeskätt Prantsusmaal ja Ühendkuningriigis.
Nagu apellatsioonikoda vaidlustatud otsuse punktis 34 toonitab, on aga neil arvudel vaid väike tõenduslik väärtus, kuivõrd need ei võimalda teada saada, kui suur osa kaupade müügist oli seotud toodetega, mis kandsid varasemat tähist asjakohasel ajavahemikul. Nimelt on asjassepuutuvas dokumendis märgitud, et „enamik kaupu” kannavad varasemat kaubamärki, halal‑sertifitseeritud ettevõtete arv Malaisias „kasvab igal aastal […]” ning laia maailma ja eeskätt Euroopasse eksportivate ettevõtjate potentsiaal on „tohutu”. Nende umbmäärasuse tõttu on seega võimatu neid arvesse võtta, sest määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 4 raames ei saa varasema tähise tegelikku kasutamist tõendada tõenäosuste või oletustega (vt selle kohta kohtuotsus, 23.10.2013, Dimian
vs
. Siseturu Ühtlustamise Amet – Bayer Design Fritz Bayer (Baby Bambolina), T‑581/11,
EU:T:2013:553
, punkt 29).
Teiseks, mis puudutab Malaisia eksportijate ja Euroopa importijate nimekirja, siis mainis hageja Ühendkuningriigi puhul kolme üksust. Ta esitas ka 10. mai 2008. aasta ekspordideklaratsiooni 1892 toidupakendi kohta, mis anti teatavale importijale. Märgis oli kantud 1600‑le kaubapakendile. Ta esitas lisaks 5. mai 2010. aasta faktuurarve, mis oli väljastatud ühele teisele importijale ja mis puudutas 14 erinevat toodet, mille hulgast ühel tootel oli 85 pakendit selle märgisega märgistatud.
Kõigepealt, mis puudutab teatavale importijale 5. mail 2010 väljastatud faktuurarvet, siis on apellatsioonikoda vaidlustatud otsuse punktis 35 õigesti järeldanud, et selle kuupäev tekitab küsimuse, kas kaup, millele viidatakse, oli enne asjaomast ajavahemikku, see tähendab enne ühenduse kaubamärgi registreerimise taotluse kuupäeva Ühendkuningriigi tarbijatele kättesaadav. Igal juhul tuleb isegi seda faktuurarvet arvestades arvesse võtta vaid neid 85 kaubapakendit, millel oli hageja märgis. Pakendite arv 85 vastab kogusele, mis on ilmselgelt ebapiisav selleks, et tõendada, et asjaomane avalikkus tunneb nimetatud märgist.
Sama kehtib ka ühe teise äriühingu poolt imporditud kauba 1600 pakendi kohta. Nimelt esitas hageja tõendeid Ühendkuningriigis aastatel 2008 ja 2010 müümise kohta üksnes kokku 1685 toote suhtes, mille pakendid kannavad tema märgist, kusjuures on ebakindel, millal 2010. aastal 85 toodet müüdi, nagu apellatsioonikoda vaidlustatud otsuse punktis 35 õigesti märgib. Niisugune kogus on tõesti tühine ega saa seega piisavalt tõendada, et asjaomane avalikkus nimetatud märgist tunneb.
Kolmandaks, mis puudutab jaemüüjate nimekirja, siis tuleb märkida, et hageja on toonud välja Birminghamis (Ühendkuningriik), Manchesteris (Ühendkuningriik), Londonis (Ühendkuningriik), Croydonis (Ühendkuningriik), Romfordis (Ühendkuningriik), Enfieldis (Ühendkuningriik), Surrey’s (Ühendkuningriik) asuvad supermarketid, Londonis, Birminghamis ja Manchesteris asuvad kaubajamad ning erinevates paikades Ühendkuningriigis asuvad supermarketiketid.
Kaubamajade puhul nimetab hageja Malaisia köögi reklaamimist, mida Malaisia kaubandusliku reklaami agentuur viis seal läbi ajavahemikul 11.–19. september 2010. Selles osas tsiteerib ta artiklit „Our food a hit at Selfridges” (meie toit on Selfridges’is edukas), mis avaldati teatavas ajakirjas 15. septembril 2010, ja kus on sõnaselgelt märgitud, et nimetatud reklaam algas laupäeval, see on 11. septembril 2010. Tuleb mainida, nagu rõhutab ka apellatsioonikoda vaidlustatud otsuse punktis 36, et see artikkel ei tõenda võimaliku müügi ulatust enne käesoleval juhul asjakohast ajavahemikku. Isegi kui nimetatud artikkel viitaks 22000 toidukauba reklaamimisele 16 äriühingu poolt, ei võimalda see kindlaks määrata, kas need turustati enne või pärast asjaomast ajavahemikku.
Lisaks, mis puudutab supermarketiketti, siis nimetas hageja reklaamürituste nädalat 2007. aastal seoses Malaisia turismikampaaniaga. Tuleb märkida, et nagu apellatsioonikoda vaidlustatud otsuse punktis 36 õigesti toonitas, ei ole hageja esitanud tõendeid ei reklaamitud kaupade ega selle kohta, kas need tema märgist kandsid, mis ei võimalda teha kindlaks, kas nende müük ka tegelikult toimus.
Samuti tuleb märkida, et jaemüüjate nimekiri ning teatavad nende müüdud selliste kaupade kujutised, mis kandsid hageja märgist, ei võimalda mõista tema turustamistegevuse tegelikku ulatust ega seda, kas asjaomane avalikkus on temast teadlik. Lisaks ei ilmne sellest nimekirjast ka nende kaupade turustamise kuupäeva.
Neljandaks tuleb märkida, et mis puudutab neid kahte eespool punktis 80 mainitud üritust, millel hageja osales, siis viimane esitas vaid kaks pilti, millest üks kujutas voldikut „Malaysia – Your Reliable Trading Partner” (Malaisia – teie usaldusväärne kaubanduspartner) ja teine kujutas nende boksi 2007. aastal. Nagu apellatsioonikoda vaidlustatud otsuse punktis 37 toonitas, ei võimalda need kujutised mõista, kuidas hageja osalemine nimetatud üritustel mõjutas ärikliente ja lõpptarbijaid Ühendkuningriigis.
Ainsa väite teise väiteosa raames ei saa seega nõustuda hageja argumentidega selle kohta, et apellatsioonikoda hindas vääralt tõendeid, mille ta oli esitanud varasema registreerimata kaubamärgi maine ja maineväärtuse tõendamiseks Ühendkuningriigis.
Kõike eeltoodut arvesse võttes tuleb järeldada, et apellatsioonikoda tegi õigesti, väites, et varasema registreerimata kaubamärgi maineväärtuse olemasolu Ühendkuningriigis ei olnud käesoleval juhul tõendatud. Seega tuleb hagi täies ulatuses rahuldamata jätta.
Kohtukulud
Üldkohtu kodukorra artikli 134 lõike 1 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna kohtuotsus on tehtud hageja kahjuks, mõistetakse kohtukulud vastavalt ühtlustamisameti nõudele välja hagejalt.

Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (neljas koda)
otsustab:

1.
Jätta hagi rahuldamata.

2.
Mõista kohtukulud välja Government of Malaysialt.

Prek
Labucka
Kreuschitz
Kuulutatud avalikul kohtuistungil Luxembourgis, 18. novembril 2015.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.