CELEX: 62013CJ0655
Előzetes döntéshozatal iránti kérelem
Szociális biztonság
1408/71/EGK rendelet
71. cikk
A »részleges munkanélküli határ menti ingázó« fogalma
A munkanélküli‑ellátások nyújtásának a lakóhely szerinti tagállam és az illetékes tagállam általi megtagadása

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az 1998. június 29‑i 1606/98/EK tanácsi rendelettel (
HL L 209., 1. o.
; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 3. kötet, 308. o.) módosított, az 1996. december 2‑i 118/97/EK tanácsi rendelettel (
HL 1997. L 28., 1. o.
; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 3. kötet, 3. o.) módosított és naprakésszé tett, a szociális biztonsági rendszereknek a Közösségen belül mozgó munkavállalókra, önálló vállalkozókra és családtagjaikra történő alkalmazásáról szóló, 1971. június 14‑i 1408/71/EGK tanácsi rendelet (a továbbiakban: 1408/71 rendelet) 71. cikkének értelmezésére vonatkozik.
E kérelmet a H. J. Mertens és a Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen (a munkavállalók társadalombiztosításait kezelő intézet igazgatósága, a továbbiakban: Uwv) között az érintett személy munkanélküli‑ellátások iránti kérelmének az utóbbi által történt elutasítása tárgyában folyamatban lévő peres eljárásban terjesztették elő.
Jogi háttér
Az 1408/71 rendelet „Fogalommeghatározások” című 1. cikke a következőképpen rendelkezik:
„E rendelet alkalmazásában:
[...]
o)
»illetékes intézmény«:
i.
az az intézmény, amelynél az ellátás igénylésének időpontjában az érintett biztosított, vagy
ii.
az az intézmény, amelynél az érintett személy ellátásra jogosultságot szerzett, vagy jogosultságot szerezne, ha annak a tagállamnak a területén, ahol az intézmény található, saját maga vagy egy vagy több családtagja lakóhellyel rendelkezne, vagy
iii.
az érintett tagállam hatáskörrel rendelkező hatósága által kijelölt intézmény, vagy
iv.
a 4. cikk (1) bekezdésében meghatározott ellátások vonatkozásában a munkáltató felelősségével kapcsolatos rendszer esetében a munkáltató vagy a munkáltató nevében eljáró biztosító, vagy azok hiányában az érintett tagállam hatáskörrel rendelkező hatósága által kijelölt testület vagy hatóság;
[...]
q)
»illetékes állam« az a tagállam, amelynek területén az illetékes intézmény található;
[...]”
E rendelet 13. cikke így rendelkezik:
„(1)   A 14c. és 14f. cikkre is figyelemmel, a rendelet hatálya alá tartozó személyekre csak egy tagállam jogszabályai alkalmazandóak. E jogszabályokat e cím rendelkezései szerint kell meghatározni.
(2)   A 14–17. cikk rendelkezéseire is figyelemmel:
a)
egy tagállam területén alkalmazott személy e tagállam jogszabályainak hatálya alá tartozik, még abban az esetben is, ha egy másik tagállam területén rendelkezik lakóhellyel, vagy, ha az őt alkalmazó vállalkozás vagy magánszemély székhelye vagy lakóhelye egy másik tagállam területén található;
[...]”
Az említett rendelet 71. cikke (1) bekezdésének szövege a következő:
„Az a munkanélküli, aki legutolsó munkaviszonyának időtartama alatt az illetékes államon kívüli tagállamban rendelkezett lakóhellyel, a következő rendelkezések szerint jogosult ellátásra:
a)
i.
az a határ menti ingázó, aki részlegesen vagy időszakosan munkanélkülivé válik az őt alkalmazó vállalkozásban, az illetékes állam jogszabályainak rendelkezései szerint részesül ellátásban, mintha ezen állam területén rendelkezne lakóhellyel; ezeket az ellátásokat az illetékes intézmény nyújtja;
ii.
a teljes munkanélküli határ menti ingázó a lakóhelye szerinti tagállam jogszabályai rendelkezéseinek megfelelően részesül ellátásban, mintha legutolsó munkaviszonya alatt ezen állam jogszabályainak hatálya alá tartozott volna; ezeket az ellátásokat a lakóhely szerinti intézmény a saját költségére nyújtja;
[...]”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
H. J. Mertenst 2003. január 1‑jétől 2009. február 28‑áig teljes munkaidős munkaviszony keretében heti 37,5 órás munkaidőben foglalkoztatták a vredeni (Németország) Saueressig GmbH‑nál (a továbbiakban: Saueressig).
2009. március 1‑jétől H. J. Mertenst az ahausi (Németország) ATG Service GmbH‑nál (a továbbiakban: ATG) foglalkoztatták heti tízórás munkaidőben, részmunkaidős munkaviszony keretében.
H. J. Mertens a 2003 és 2009 közötti időszakban Enschedében (Hollandia) rendelkezett lakóhellyel.
H. J. Mertens a munkanélküliségről szóló holland törvény (Werkloosheidswet) szerinti ellátások iránti kérelmet nyújtott be az Uwv‑hez. Az Uwv elutasította a kérelmet, mivel úgy vélte, hogy H. J. Mertenst az 1408/71 rendelet értelmében határ menti ingázónak kell tekinteni, és mivel részlegesen munkanélkülivé vált, így a munkanélküli ellátásokat a foglalkoztatás szerinti országban, tehát Németországban kell igényelnie. Az első fokon eljáró holland bíróság szintén úgy ítélte meg, hogy H. J. Mertens a német jog hatálya alá tartozik.
H. J. Mertens Németországban benyújtott munkanélküli ellátások iránti kérelmét a Bundesagentur für Arbeit (német szövetségi munkaügyi ügynökség) 2009. április 29‑i határozatával elutasította. A német szociális törvénykönyv (Sozialgesetzbuch) alapján ezen ügynökség úgy vélte, hogy H. J. Mertens teljes munkanélküli határ menti ingázónak minősül, mivel a részmunkaidős munkaviszonya egy másik munkáltatónál folytatódott. H. J. Mertens e határozattal szemben keresetet indított a Sozialgericht Münster (münsteri társadalombiztosítási bíróság, Németország) előtt.
2013. október 18‑i – időközben jogerőre emelkedett – ítéletével a Sozialgericht Münster elutasította a H. J. Mertens által a Bundesagentur für Arbeit határozatával szemben benyújtott keresetet.
A H. J. Mertens által az elsőfokon eljáró holland bíróság határozatával szemben benyújtott kereset alapján eljáró Centrale Raad van Beroep (társadalombiztosítási fellebbviteli bíróság, Hollandia) úgy véli, hogy abban az időszakban, amikor H. J. Mertens a Saueressig, majd később az ATG alkalmazásában állt, a német jogszabályok hatálya alá tartozott. E bíróság hangsúlyozza, hogy az 1408/71 rendelet 71. cikke (1) bekezdése a) pontjának i. alpontja az olyan „határ menti ingázó[kra]” vonatkozik, „aki[k] részlegesen vagy időszakosan munkanélkülivé vál[na]k az ő[ke]t alkalmazó vállalkozásban”, e rendelet 71. cikke (1) bekezdése a) pontjának ii. alpontja pedig „a teljes munkanélküli határ menti ingázó[kra]” vonatkozó szabályozást tartalmaz. Az említett bíróság szerint e rendelkezések szövege nem ad választ arra a kérdésre, hogy egy olyan részleges munkanélküli határ menti ingázó esetén, akit ugyanabban a tagállamban (az előző munkaviszonyának megszűnését követően) közvetlenül valamely másik munkáltató foglalkoztat, melyik államnak kell nyújtania a szóban forgó munkanélküli ellátásokat.
A kérdést előterjesztő bíróság szerint a Bíróság a Laat‑ítéletben (C‑444/98,
EU:C:2001:165
) egy olyan határ menti ingázó munkavállaló esetében, akinek már semmilyen kapcsolata nem volt azzal a tagállammal, amelyben korábban dolgozott, és aki így az 1408/71 rendelet 71. cikke (1) bekezdése a) pontjának ii. alpontja értelmében véve teljes munkanélkülinek minősült, kimondta, hogy a munkanélküli‑ellátásokat illetően a lakóhely szerinti tagállam az illetékes. A Centrale Raad van Beroep ezenfelül hivatkozik a migráns munkavállalók szociális biztonságával foglalkozó igazgatási bizottságnak a határ menti ingázók tekintetében a „részleges munkanélküliség” fogalmának alkalmazási köréről szóló, 2005. október 17‑i 205. sz. határozatára (
HL 2006. L 130, 37. o.
, és helyesbítés:
HL L 330., 36. o.
), amelyben ezen igazgatási bizottság úgy vélekedik, hogy a részleges munkanélküliség a munkavállaló és a munkáltató közötti bármilyen szerződéses munkaviszony fenntartásának vagy hiányának megállapításától függ.
Ezen okból kifolyólag a kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy a De Laat ítélet (
EU:C:2001:165
) és az említett határozat látszólag azt sugallja, hogy ahhoz, hogy H. J. Mertenst részleges munkanélküli határ menti ingázónak lehessen tekinteni, a Saueressignél fennálló, megszakítás nélküli munkaviszonynak, vagy adott esetben egy új, akár részmunkaidős, de közvetlenül ezt követő munkaviszonynak kellene fennállnia ugyanezen munkáltatóval. A munkavállalónak csak akkor kell a munkahelykeresés támogatása miatt a lakóhelye szerinti intézményhez fordulnia, ha többé nincs kapcsolata azzal az illetékes tagállammal, amelyben korábban dolgozott, és teljes munkanélkülinek minősül. Az említett bíróság ebből azt a következtetést vonja le, hogy azt a tagállamot terheli munkanélküli‑ellátás nyújtásának kötelezettsége, amelyik a legtöbb lehetőséget kínálja ahhoz, hogy az érintett személy ismét állást tudjon találni. Jelen esetben az említett bíróság számára evidensnek tűnt, hogy ez a teher a Németországi Szövetségi Köztársaságra hárul.
Ugyanakkor a kérdést előterjesztő bíróságnak kétségei vannak ezt illetően, többek között azért, mert a Bundesagentur für Arbeit ezzel ellentétes állásponton van. Így tehát e bíróság nem zárja ki azt sem, hogy H. J. Mertens teljes munkanélkülinek minősíthető.
E körülmények között a Centrale Raad van Beroep felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjesztette a Bíróság elé:
„Úgy kell‑e értelmezni az 1408/71 rendelet 71. cikke (1) bekezdése a) pontjának i. alpontját, hogy e rendelkezéssel összeegyeztethetetlen, ha részleges munkanélküli határ menti ingázónak tekintik azt a határ menti ingázót, akit az egyik tagállamban egy munkáltatóval létesített teljes munkaidős munkaviszonyt közvetlenül követően ugyanazon tagállamban egy másik munkáltató kezd foglalkoztatni alacsonyabb óraszámban?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
Kérdésével az előterjesztő bíróság arra szeretne választ kapni, hogy az 1408/71 rendelet 71. cikke (1) bekezdése a) pontjának i. alpontját úgy kell‑e értelmezni, hogy az a határ menti ingázó, akit a lakóhelyétől eltérő tagállamban valamely munkáltatóval létesített teljes munkaidős munkaviszony megszűnte után közvetlenül ugyanezen tagállamban egy másik munkáltató foglalkoztat részmunkaidőben, e rendelkezés értelmében részleges munkanélküli határ menti ingázónak minősül‑e.
Az 1408/71 rendelet 71. cikke azon munkavállalók tekintetében alkalmazandó különös rendelkezéseket tartalmaz, akik legutolsó munkaviszonyuk időtartama alatt az illetékes tagállamon kívüli tagállamban rendelkeztek lakóhellyel. A Bíróság korábban már kimondta, hogy e cikk rendelkezéseinek célja annak biztosítása, hogy a migráns munkavállaló az új állás kereséséhez a legkedvezőbb feltételek szerint részesüljön munkanélküli‑ellátásban (lásd: Miethe‑ítélet, 1/85,
EU:C:1986:243
, 16. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
E rendelkezések különböznek az e rendelet 13. cikkének (2) bekezdésében foglalt általános szabálytól, amely szerint egy tagállam területén alkalmazott munkavállaló ezen tagállam jogszabályainak hatálya alá tartozik (lásd: Jeltes és társai ítélet, C‑443/11,
EU:C:2013:224
, 20. pont).
Így tehát, az említett rendelet 71. cikke (1) bekezdése a) pontjának ii. alpontja értelmében, a teljes munkanélküli határ menti ingázók azon tagállam jogszabályainak hatálya alá tartoznak, amelynek a területén lakóhellyel rendelkeznek. A Bíróság úgy ítélte meg, hogy e rendelkezés implicite azt feltételezi, hogy az ilyen munkavállaló számára e tagállamban a legkedvezőbbek a munkakeresés feltételei (lásd ebben az értelemben: Miethe‑ítélet,
EU:C:1986:243
, 17. pont; Jeltes és társai ítélet,
EU:C:2013:224
, 21. pont).
Ebből következik, hogy az 1408/71 rendelet 71. cikke (1) bekezdése a) pontjának i. alpontja, amely úgy rendelkezik, hogy az a határ menti ingázó, aki részlegesen vagy időszakosan munkanélkülivé válik az őt alkalmazó vállalkozásban, az illetékes tagállam jogszabályainak hatálya alá tartozik, úgy értendő, mint amely – szintén implicit módon – azt vélelmezi, hogy az ilyen munkavállaló számára ebben a tagállamban a legkedvezőbbek a munkakeresés feltételei.
E tekintetben az annak meghatározására szolgáló kritériumoknak, hogy a határ menti ingázót részleges munkanélkülinek vagy teljes munkanélkülinek kell‑e tekinteni a 1408/71 rendelet 71. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében, egységeseknek és az uniós jog által meghatározottaknak kell lenniük. A Bíróság ennek megfelelően korábban már kimondta, hogy ezen értékelés nem alapulhat a nemzeti jog által meghatározott kritériumokon (lásd: Laat‑ítélet,
EU:C:2001:165
, 18. pont).
Ehhez hasonlóan a Bíróság azt is kimondta, hogy a munkavállalók védelmének az 1408/71 rendelet 71. cikke által megvalósítani kívánt célja nem lenne elérhető akkor, ha olyan esetben, amikor az érintett munkavállalót a lakóhelyétől eltérő tagállamban ugyanannál a vállalkozásnál, de részmunkaidőben foglalkoztatják tovább, amíg teljes munkaidős állást keres, a lakóhelye szerinti tagállam illetékes intézményéhez kellene fordulnia a meglévő munkahely melletti további munkahely kereséséhez nyújtandó segítség igénybevétele érdekében. Annak a ténynek, hogy a teljes munkaidős állás új szerződés megkötése révén részmunkaidős állássá válik, e tekintetben nincs jelentősége (lásd ebben az értelemben: Laat‑ítélet,
EU:C:2001:165
, 34. pont).
E következtetés abból a tényből ered, hogy az érintett munkavállaló lakóhelye szerinti tagállam intézménye az illetékes tagállam intézményénél sokkal kevésbé tud segítséget nyújtani a számára abban, hogy a meglévő munkahely mellett olyan további munkahelyet találjon, amelynél a munkavégzés feltételei összeegyeztethetők az időközben részmunkaidőben végzett munka feltételeivel, vagyis legnagyobb valószínűség szerint olyan további munkahelyet, amely az illetékes tagállam területén található (lásd ebben az értelemben: Laat‑ítélet,
EU:C:2001:165
, 35. pont).
Ezen okból kifolyólag a munkavállalónak csak akkor kell a munkahelykeresés támogatása végett a lakóhelye szerinti tagállam intézményéhez fordulnia, ha többé nincs kapcsolata az illetékes tagállammal, és teljesen munkanélküli (lásd ebben az értelemben: Laat‑ítélet,
EU:C:2001:165
, 36. pont).
Ebből az következik – ellentétben azzal, amit a német kormány állít –, hogy a teljes munkanélküliség szükségszerűen azt jelenti, hogy az érintett munkavállaló teljes mértékben felhagy a munkavégzéssel.
Így tehát az alapeljárásbeli ügyben nincs jelentősége annak a körülménynek, hogy az a vállalkozás, amely H. J. Mertenst teljes munkaidős munkaviszony keretében foglalkoztatta, nem ugyanaz, mint amely őt ezt követően részmunkaidős munkaviszony keretében foglalkoztatta. Az 1408/71 rendelet 71. cikke (1) bekezdése a) pontja i. alpontjának olyan értelmezése ugyanis, amely e rendelkezés alkalmazását annak a követelménynek rendelné alá, hogy annak a vállalkozásnak, amelynél a határ menti ingázót részmunkaidőben foglalkoztatják, azonosnak kell lennie azzal a vállalkozással, amelynél a munkavállaló korábban teljes munkaidős foglalkoztatásban állt, olyannyira leszűkítené az említett rendelkezés alkalmazási körét, ami veszélyeztetné annak hatékony érvényesülését.
Ehhez hasonlóan szintén nincs jelentősége annak a ténynek, hogy az alapügy tárgyát képező munkaszerződés heti tízórás munkaidőről rendelkezik, hiszen a Bíróság korábban már kimondta, hogy az 1408/71 rendelet 1. cikkének a) pontja, illetve a 2. cikkének (1) bekezdése értelmében nem lehet kizárni e rendelet hatálya alól személyek egyes csoportjait az alapján, hogy a tevékenységük végzésére mennyi időt fordítanak (lásd analógiaként: Kits van Heijningen ítélet, C‑2/89,
EU:C:1990:183
, 10. pont).
Az 1408/71 rendelet 71. cikke (1) bekezdése a) pontja i. alpontjának ezen értelmezése tehát az egyetlen, annak biztosítására alkalmas értelmezés, hogy a határ menti ingázókat úgy tekintsék, mint abban a tagállamban részlegesen munkanélkülivé vált személyeket, ahol a teljes munkaidős állás keresésének feltételei számukra a legkedvezőbbek.
Az 1408/71 rendelet 71. cikke (1) bekezdése a) pontja i. alpontját következésképpen nem lehet úgy értelmezni, mint amely kizárja az alkalmazási köréből azokat a határ menti ingázókat, akik az illetékes tagállamban továbbra is munkaviszonnyal rendelkeznek, még ha e munkaviszony csak részmunkaidős is.
Az előbbi megfontolások egészére való figyelemmel az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy az 1408/71 rendelet 71. cikke (1) bekezdése a) pontjának i. alpontját úgy kell értelmezni, hogy az a határ menti ingázó, akit valamely tagállamban valamely munkáltatóval létesített teljes munkaidős munkaviszony megszűnte után közvetlenül ugyanezen tagállamban egy másik munkáltató foglalkoztat részmunkaidőben, e rendelkezés értelmében részleges munkanélküli határ menti ingázónak minősül.
A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

A fenti indokok alapján a Bíróság (nyolcadik tanács) a következőképpen határozott:

Az 1998. június 29‑i 1606/98/EK tanácsi rendelettel módosított, az 1996. december 2‑i 118/97/EK tanácsi rendelettel módosított és naprakésszé tett, a szociális biztonsági rendszereknek a Közösségen belül mozgó munkavállalókra, önálló vállalkozókra és családtagjaikra történő alkalmazásáról szóló, 1971. június 14‑i 1408/71/EGK tanácsi rendelet 71. cikke (1) bekezdése a) pontjának i. alpontját úgy kell értelmezni, hogy az a határ menti ingázó, akit valamely tagállamban valamely munkáltatóval létesített teljes munkaidős munkaviszony megszűnte után közvetlenül ugyanezen tagállamban egy másik munkáltató foglalkoztat részmunkaidőben, e rendelkezés értelmében részleges munkanélküli határ menti ingázónak minősül.

Aláírások
(
*1
)   Az eljárás nyelve: holland.