CELEX: 62010CJ0504
Adójog
HÉA
Levonási jog
Találmányon fennálló, több vállalkozást megillető jogok hányadának valamely, az említett találmány egészének hasznosítására jogosult vállalkozás részére történő átengedése
Visszaélésszerű magatartás

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a közös hozzáadottértékadó‑rendszerről szóló, 2006. november 28‑i 2006/112/EK tanácsi
irányelv (HL L 347., 1. o.; a továbbiakban: irányelv) 2. cikke (1) bekezdésének értelmezésére vonatkozik.
Ezt a kérelmet a Tanoarch s.r.o. (a továbbiakban: Tanoarch) és a Daňové riaditel’stvo Slovenskej republiky közötti jogvita
keretében terjesztették elő egy olyan találmány feletti közös jog hányadának átruházása után előzetesen felszámított HÉA levonási
jogának tárgyában, amelynek szabadalmi bejegyzése még nem történt meg.

Az uniós jog
Az irányelv 2. cikkének (1) bekezdése akként rendelkezik, hogy a HÉA hatálya alá tartozik többek között az egy tagállamon
belül az adóalanyként eljáró személy vagy szervezet (a továbbiakban: adóalanyként eljáró személy) által ellenszolgáltatás
fejében teljesített termékértékesítés és szolgáltatásnyújtás.
Az említett irányelv 9. cikke (1) bekezdésének második albekezdése így rendelkezik:
„»Gazdasági tevékenység«: a termelők, a kereskedők, illetve a szolgáltatók valamennyi tevékenysége, beleértve a kitermelő‑ipari
és mezőgazdasági tevékenységeket, valamint a szabadfoglalkozású vagy azzal egyenértékű tevékenységeket is. Gazdasági tevékenységnek
minősül különösen a materiális vagy immateriális javak tartós bevétel elérése érdekében történő hasznosítása”.
Az irányelv 24. cikke (1) bekezdése értelmében szolgáltatásnyújtás minden olyan tevékenység, amely nem minősül termékértékesítésnek.
Az irányelv 25. cikke kimondja:
Szolgáltatásnyújtásnak minősül többek között:
a)      immateriális javak átengedése, függetlenül attól, hogy értékpapírba foglalták‑e őket;
b)      kötelezettségvállalás valamely cselekménytől való tartózkodásra vagy valamely helyzet, állapot tűrésére;
.c)      hatóság által vagy nevében vagy törvény által előírt szolgáltatás végrehajtása”.
Az irányelv 62. cikke akként rendelkezik, hogy alkalmazásában „adóztatandó tényállás” az az esemény, amely bekövetkezésekor
az adófizetési kötelezettség keletkezésének törvényes feltételei megvalósulnak.
Az irányelv 63. cikkének megfelelően adóztatandó tényállás akkor valósul meg és az adófizetési kötelezettség abban az időpontban
keletkezik, amikor a termékértékesítés vagy a szolgáltatásnyújtás teljesítése megtörténik.
Az irányelv 167. cikke értelmében adólevonás joga abban az időpontban keletkezik, amikor a levonható adó megfizetési kötelezettsége
keletkezik.
Az irányelv 168. cikkének értelmében:
„Az adóalany, amennyiben a termékeket és szolgáltatásokat az adóköteles tevékenységének folytatása szerinti tagállamban adóköteles
tevékenységéhez használja fel, jogosult az általa fizetendő adó összegéből levonni a következő összegeket:
a)      a részére más adóalany által teljesített vagy teljesítendő termékértékesítés vagy szolgáltatásnyújtás után az ebben a tagállamban
fizetendő vagy megfizetett HÉÁ‑t;
[...]”.

A nemzeti jog
A HÉÁ‑ról szóló 222/2004. sz. törvény (a továbbiakban: HÉA‑törvény) 49. cikke (1) bekezdésének az alapügy tekintetében hatályos
szövege értelmében az adóalany adólevonási joga a termékek és szolgáltatások után akkor keletkezik, amikor adófizetési kötelezettség
keletkezik e termékek és szolgáltatások tekintetében.
Az említett törvény 49. cikke (2) bekezdésének értelmében az adóalany – a 3. és 7. pontban foglalt kivételekkel – levonhatja
az általa fizetendő adóból az adóalanyként a vállalkozási tevékenysége folytatásához felhasznált termékek és szolgáltatások
után felszámított adót. Az adóalany akkor vonhatja le az adót, ha azt vele szemben egy másik adóalany felszámolja Szlovákia
területén olyan termékekre és szolgáltatásokra, amelyeket az előbbi számára értékesít vagy teljesít, illetve értékesítenie
vagy teljesítenie kell.
A HÉA‑törvény 51. cikke (1) bekezdése a) pontjának értelmében az adóalany akkor hivatkozhat az e törvény 49. cikke szerinti
levonási jogára, ha az említett törvény 49. cikke (2) bekezdése szerinti adólevonás során rendelkezik az adóalany számlájával.
A szabadalmakról szóló 435/2001 törvény (a továbbiakban: szabadalmi törvény) az alapügy tekintetében hatályos változatának
10. cikke ekként rendelkezik:
„(1)      A találmányon fennálló jog, ideértve a szabadalmi bejelentés benyújtásának jogát, a feltalálót illeti meg.
(2)      Feltaláló az, aki a találmányt saját alkotó tevékenysége által megalkotta.
(3)      A feltalálótársaknak a találmány megalkotásához való hozzájárulásuk mértékében áll fenn joguk a találmány felett. Ellenkező
megállapodás hiányában, vagy amennyiben a bíróság nem állapít meg mást, a feltalálótársak találmány megalkotásában fennálló
részesedési hányadait egyenlőknek kell tekinteni”.
E törvény 12. cikke így rendelkezik:
„(1)      A találmány feletti jog átszállhat a jogutódokra [...]
(2)      A találmány feletti jog külön szabályozásban meghatározott esetekben ruházható át másik személyre.
(3)      Találmány feletti jog átengedéséről szóló szerződés érvényesen csak írásban köthető.
(4)      A találmány feletti jognak a szabadalmi bejelentés benyújtását követő átengedése vagy átruházása a szabadalmi bejelentésből
eredő jogok átengedését vagy átruházását vonja maga után. Ugyanakkor a szabadalmi bejelentésből eredő jogok átengedése vagy
átruházása harmadik személyekkel szemben csak a szabadalmi bejelentések nyilvántartásba vételét követően válik hatályossá,
kivéve ha a harmadik személyeknek az átengedésről vagy átruházásról tudomásuk volt, vagy arról, az ügy körülményeinek fényében,
tudomásuknak kellett lennie”.
A szabadalmastársak közötti viszonyokat az említett törvény 20. cikkének (1)–(3) bekezdése az alábbi módon határozza meg:
„(1)      A jelen törvény ellenkező rendelkezéseinek hiányában a külön szabályozást a szabadalmastársak közötti viszonyokra is alkalmazni
kell.
(2)      A szabadalom feletti közös jog hányada az egyes feltalálálótársakat mint szabadalmasokat vagy szabadalmasok jogutódait a találmány
felett megillető jog mértékéből következik.
(3)      A szabadalmastársak ellenkező megállapodása hiányában minden szabadalmastárs jogosult a szabadalom tárgyát képező találmány
hasznosítására, kivéve a találmány hasznosítási jogának harmadik személyekre történő átruházását”.
A szabadalmi törvény 37. cikke (1) és (5) bekezdésének értelmében a szabadalmi bejelentést azon személy vagy személyek nyújthatják
be, akik a találmány feletti jog jogosultjai. A bejelentésnek tartalmaznia kell a feltaláló vagy feltalálótársak azonosítására
szolgáló adatokat, valamint, amennyiben a bejelentő nem azonos feltalálóval, a találmány feletti jogokra vonatkozó dokumentumot.

Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
2007. február 26‑án természetes és jogi személyek egy csoportja, köztük a Tanoarch és a VARS Slovakia s.r.o. (a továbbiakban:
VARS), két besztercebányai (Szlovákia) székhelyű társaság, a Szlovák Köztársaság ipari tulajdonnal foglalkozó hivatala előtt
kérelmet nyújtott be a „Nagy tisztaságú zsírkő felhasználásával készült termék elkészítési eljárása” elnevezésű találmány
szabadalomként történő bejegyzése iránt.
2007. július 5‑én a Tanoarch és a VARS szerződést kötött a közös ipari tulajdon átengedéséről. E szerződés értelmében, amelynek
megkötése során a két felet egyazon természetes személy, J. Kovanda képviselte, a VARS átengedte a Tanoarchnak a még be nem
jegyzett szabadalom feletti közös jog 50%‑os hányadát.
A szerződésben az állt, hogy a találmány feletti közös jog hányada átruházásának ellenértékét szakértői vélemény alapján 258 millió SKK‑ban,
teljes összegét pedig egy kiegészítő értékbecslés alapján 774 millió SKK‑ban rögzítették. Következésképpen a közös jog 50%‑os
hányada átengedésének árát 387 millió SKK HÉA nélküli összegben határozták meg. A szerződés értelmében a találmány feletti
jogok átengedésének ellenértékét – a szerződő felek ellenkező rendelkezéseinek hiányában – készpénzben vagy természetben kell
fizetni.
Egy 2007. július 5‑én kiállított számla alapján a Tanoarch 2007. augusztus 27‑én HÉA‑bevallást nyújtott be a 2007. július
havi bevallási időszakra. Ezen adóbevallásban a VARS által a közös jog hányadának átengedéséről kiállított számla alapján
levonható HÉA címén körülbelül 73 530 000 SKK összeg került feltüntetésre. Az említett társaság az ezen összeg után előzetesen
fizetendő adót nem fizette be. Ugyanenezen társaság 2008 folyamán végelszámolás nélkül megszűnt.
A Tanoarch ezenfelül a VARS által a találmányon fennálló jogok átengedésére vonatkozóan kiállított egyéb számlák alapján a
2007. augusztustól szeptemberig terjedő bevallási időszakra is HÉA‑levonással élt.
Ilyen körülmények között a besztercebányai Daňový úrad (adóhivatal) mint illetékes adóhatóság vizsgálatot folytatott a Tanoarchnál
a HÉA‑levonás iránti kérelem megalapozottságának ellenőrzése végett. Ezt követően, 2008. június 24‑i határozatával az említett
adóhivatal visszautasította a Tanoarch adóbevallásában feltüntetett adólevonást.
Az említett társaság e határozattal szemben panaszt nyújtott be. 2008. október 23‑i határozatával a Daňové riaditeľstvo Slovenskej
republiky (a Szlovák Köztársaság adóügyi főigazgatósága) mint az e panasz elbírálására hatáskörrel rendelkező hatóság a Tanoarch
kérelmét elutasította, és helybenhagyta az adóhivatal határozatát.
A lefolytatott adóellenőrzés folyamán megállapítást nyert, hogy a szabadalmi bejelentést benyújtó társaságuk közül öt, köztük
a Tanoarch és a VARS székhelye ugyanazon besztercebányai címen található. Továbbá ugyanazon személy, J. Kovanda volt feltüntetve
e társaságok ügyvezetőjeként.
Ekkor, 2009. január 13‑án a Tanoarch keresetet nyújtott be a besztercebányai Krajský súd (regionális bíróság) előtt ezen 2008.
október 23‑i határozat hatályon kívül helyezése iránt. 2009. április 1‑jei ítéletével az említett bíróság a keresetet elutasította.
Ekkor a Tanoarch a Najvyšší súd Slovenskej republiky (a Szlovák Köztársaság Legfelsőbb Bírósága) előtt fellebbezéssel élt
az ítélettel szemben.
A Najvyšší súd Slovenskej republiky kételyeit fejezte ki a tekintetben, hogy a HÉA‑törvény és a szabadalmi törvény rendelkezései,
amelyek értelmében a találmányból származó jövedelmek az annak hasznosításából származó jövedelmekre korlátozódnak, összhangban
állnak‑e a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról – közös hozzáadottértékadó rendszer: egységes
adóalap megállapításról szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv (HL L 145., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás
9. fejezet, 1. kötet, 23. o., a továbbiakban: hatodik irányelv) rendelkezéseivel. Az említett bíróság úgy döntött tehát, hogy
felfüggeszti az eljárást, és az alábbi kérdéseket terjeszti a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra:
«1)      Megfelel‑e [hatodik] irányelv 2. cikke (1) [bekezdésének] azon rendelkezés, amely szerint az adóalany levonhatja az általa
fizetendő adóból az adóalanyként a vállalkozási tevékenysége során felhasznált termékek és szolgáltatások után felszámított
adót, amennyiben vele szemben az adót egy másik adóalany számolja fel belföldön olyan termékek és szolgáltatások tekintetében,
amelyeket részére értékesít vagy teljesít, illetve értékesítenie vagy teljesítenie kell, amennyiben a felperes szabadalmi
oltalomban még nem részesült találmány szabadalmi társbejelentőjeként már
ex lege
jogosult lenne a megszerzett szolgáltatás önálló felhasználására, [ha] a találmány összességében képezheti szabadalmi oltalom
tárgyát?
2)      Értelmezhető‑e akként a [hatodik] irányelv, hogy az adóalanynak a szabadalom önálló hasznosításához való, már fennálló
ex lege
jogosultsága jogilag lehetetlenné teszi, hogy a szolgáltatást adóalanyként használja termékek értékesítésére és szolgáltatások
nyújtására, és ezáltal az igénybe vett szolgáltatás jogilag elfogyasztottnak minősül?
3)      Az a körülmény, hogy – miként az alapügy tényállásában – a találmány szabadalmi bejegyzése még nem történt meg, és csupán
az ahhoz fűződő jog hányadának átruházására kerül sor, kihat‑e az adóalany által az előzetesen felszámított HÉA levonási jogával
való visszaélés megvalósítására az Európai Unió Bíróságának [a C‑255/02. sz., Halifax plc és társai ügyben] 2006. február
21‑én hozott ítéletének értelmében?

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelemről

Az elfogadhatóságról
Az alapeljárás alperese és a szlovák kormány az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatatlanságára hivatkozik, mivel
az nem jelöli meg egyértelmű módon az értelmezésre vonatkozó kérelem tárgyát, illetve a Bírósághoz való fordulás indokait,
és nem tartalmazza az összes lényeges ténybeli körülményt.
Egyébiránt a kérdést előterjesztő bíróság nem említi, hogy miként lehetséges az alapügyben nyújtott szolgáltatás adóköteles
szolgáltatások céljából történő hasznosítása. Arról sem nyújtott tájékoztatást, hogy miben áll a Tanoarch tevékenysége, és
hogy e társaság ténylegesen gazdasági tevékenységet folytat‑e.
E vonatkozásban emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az ügyben eljáró és a meghozandó határozatért
felelős nemzeti bíróságok feladata annak eldöntése, hogy az ügy sajátos jellemzőire tekintettel az ítélet meghozatalához szükség
van‑e az előzetes döntéshozatalra, és hogy a Bíróságnak feltett kérdések relevánsak‑e. Következésképpen, ha a nemzeti bíróságok
által előterjesztett kérdések uniós jogi rendelkezés értelmezésére vonatkoznak, a Bíróságnak főszabály szerint határozatot
kell hoznia (lásd a C‑379/98. sz. PreussenElektra‑ügyben 2001. március 13‑án hozott ítélet [EBHT 2001., I‑2099. o.] 38. pontját,
a C‑390/99. sz. Canal Satélite Digital ügyben 2002. január 22‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑607. o.] 18. pontját és a C‑373/00. sz.
Adolf Truley‑ügyben 2003. február 27‑én hozott ítélet [EBHT 2003., I‑1931. o.] 21. pontját).
Ugyancsak ezen ítélkezési gyakorlatból következik, hogy a Bíróság csak akkor utasíthatja el a nemzeti bíróság előzetes döntéshozatalra
előterjesztett kérdéséről való határozathozatalt, ha a közösségi jog kért értelmezése nyilvánvalóan semmilyen összefüggésben
nincs az alapügy tényállásával vagy tárgyával, ha a probléma hipotetikus jellegű, vagy ha nem állnak a Bíróság rendelkezésére
azok a ténybeli vagy jogi elemek, amelyek szükségesek ahhoz, hogy az elé terjesztett kérdésekre hasznos választ adhasson (lásd
a fent hivatkozott PreussenElektra‑ügyben hozott ítélet 39. pontját, a fent hivatkozott Canal Satélite Digital ügyben hozott
ítélet 19. pontját és a fent hivatkozott Adolf Truley‑ügyben hozott ítélet 22. pontját).
Úgy tűnik, hogy az alapügyben az előterjesztő bíróság által feltett kérdések nem tartoznak nyilvánvalóan a fenti esetek valamelyikébe.
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozat ugyanis részletes módon bemutatja a jogvita ténybeli hátterét és a lehetségesen
alkalmazandó nemzeti jogi szabályokat, valamint az irányelv levonási jogra vonatkozó rendelkezéseinek értelmezésével kapcsolatban
felmerült kérdéseket, beleértve a Bíróság vonatkozó ítélkezési gyakorlatát is.
Ami az alapeljárás felperese tevékenységének természetére vonatkozó megállapításokat illeti, elegendő arra felhívni a figyelmet,
hogy nem a Bíróság, hanem a nemzeti bíróság feladata, hogy e tekintetben állást foglaljon, mivel tényállási elemek megállapításáról
van szó.
Ennélfogva a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelmet elfogadhatónak kell nyilvánítani.

Az ügy érdeméről
Az első és második kérdésről
Első és második kérdésével, amelyeket együttesen célszerű megválaszolni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres
választ, hogy az adóalany igényt tarthat‑e az előzetesen megfizetett vagy fizetendő HÉA levonásának jogára olyan, ellenszolgáltatás
fejében nyújtott szolgáltatás után, amely találmány feletti közös jog hányadának átengedésében áll, és amelynek körülményei
többek között azzal jellemezhetők, hogy az említett jognak több személy, köztük az átadó és az átvevő a jogosultja.
Elöljáróban pontosítani szükséges, hogy noha a kérdést előterjesztő bíróság kérdéseiben a hatodik irányelvre hivatkozik, az
előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az alapügy tényállása 2007. január 1‑jét, azaz a hatodik irányelvet
hatályon kívül helyező 2006/112 irányelv hatálybalépését követően valósult meg. Ilyen körülmények között a 2006/112 irányelv
rendelkezéseit kell alkalmazni.
A kérdést előterjesztő bíróság kérdései a feltalálótársak jogainak terjedelmére, következésképpen arra vonatkoznak, hogy e
jogok képezhetik‑e HÉA‑köteles kereskedelmi ügylet tárgyát. Felmerül azon tény relevanciájának a kérdése is, hogy az alapügy
tárgyát képező találmány szabadalmi bejegyzése még nem történt meg.
Az említett kérdések megválaszolása céljából emlékeztetni kell arra, hogy az irányelv által bevezetett levonási rendszer célja
az, hogy a vállalkozót a bármely gazdasági tevékenysége során felmerülő, esedékes vagy megfizetett HÉA terhe alól teljes egészében
mentesítse. A közös HÉA‑rendszer tehát biztosítani kívánja minden gazdasági tevékenység adóterhét illetően a tökéletes semlegességet,
bármi legyen is e tevékenységek célja vagy eredménye, feltéve hogy e tevékenységek maguk főszabály szerint HÉA‑kötelesek (lásd
a C‑408/98. sz. Abbey National ügyben 2001. február 22‑én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑1361. o.] 24. pontját, a C‑435/05. sz.
Investrand‑ügyben 2007. februárban hozott ítélet [EBHT 2007., I‑1315. o.] 22. pontját és a C‑174/08. sz. NCC Construction
Danmark ügyben 2009. október 29‑én hozott ítélet [EBHT 2009., I‑10567. o.] 27. pontját).
A levonási jog a HÉA mechanizmusának szerves részeként tehát a közös HÉA‑rendszer egyik alapelvét képezi, és főszabály szerint
nem korlátozható (lásd a C‑409/99. sz., Metropol és Stadler ügyben 2002. január 8‑án hozott ítélet [EBHT 2002; I‑81. o.] 42. pontját,
a  C‑465/03. sz. Kretztechnik‑ügyben 2005. május 26‑án hozott ítélet [EBHT 2005., I‑4357. o.] 33. pontját, valamint a C‑538/08.
és C‑33/09. sz., X Holding és Oracle Nederland egyesített ügyekben 2010. április 15‑én hozott ítélet [EBHT 2010., I‑3129. o.]
37. pontját).
Következésképpen az adóalany igényt tarthat az adóköteles tevékenysége végzéséhez beszerzett termékeket és igénybe vett szolgáltatásokat
terhelő HÉA levonására (lásd a fent hivatkozott NCC Construction Danmark ügyben hozott ítélet 39. pontját).
Az alapügyet illetően az iratokból kitűnik, hogy a Tanoarch egy találmány feletti közös jogok bizonyos hányadát szerezte meg.
E jogszerzés jogi következményeivel kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 267. cikk alapján megindított eljárás
során a Bíróság és a kérdést előterjesztő bíróság hatásköre egyértelműen elkülönül, és a nemzeti jog értelmezésére kizárólag
ez utóbbi jogosult (lásd a C‑500/06. sz. Corporación Dermoestética ügyben 2008. július 17‑én hozott ítélet [EBHT 2008., I‑5785. o.]
21. pontját). Következésképpen a hivatkozott ügyben a kérdést előterjesztő bíróság feladata, hogy állást foglaljon a tekintetben,
hogy az alkalmazandó nemzeti jogszabályok lehetővé teszik‑e a feltalálótárs számára a találmányon fennálló közös jog hányadának
átengedését.
A Bíróság ezzel szemben a kérdést előterjesztő bíróság számára az említett jogszerzés HÉÁ‑val kapcsolatos következményei tekintetében
iránymutatást nyújthat abban az esetben, ha a közös jog hányadának átengedését a belső jogi rendelkezésekkel összhangban állónak
kell tekinteni.
Ami ugyanezen jogszerzés gazdasági tartalmát illeti, emlékeztetni kell arra, hogy az irányelv 9. cikke (1) bekezdése első
albekezdésének értelmében a gazdasági tevékenység magában foglalja többek között a termelők, a kereskedők, illetve a szolgáltatók
valamennyi tevékenységét. A termékértékesítés és a szolgáltatásnyújtás fogalma objektív jellegű, és az érintett tevékenységek
céljától és eredményétől függetlenül alkalmazandó (lásd a C‑223/03. sz. University of Huddersfield ügyben 2006. február 21‑én
hozott ítélet [EBHT 2006., I‑1751. o.] 48. pontját).
Ennélfogva a találmányon fennálló közös jog hányadának átengedése, annak ellenére, hogy e találmány szabadalmi bejegyzése
még nem történt meg, főszabály szerint HÉA‑köteles gazdasági tevékenységnek tekinthető. Következésképpen az ilyen ügylet jogot
keletkeztethet az előzetesen megfizetett vagy fizetendő HÉA levonására.
Az érintett ügyletek által követett szándék tekintetében még hozzá kell fűzni, hogy az a kérdés, hogy az alapügy tárgyát képező
átengedés kizárólag adóelőny elérésére irányul‑e, irreleváns annak megállapítása szempontjából, hogy az az irányelv vonatkozó
rendelkezéseinek értelmében szolgáltatásnyújtásnak és gazdasági tevékenységnek minősül‑e (lásd a fent hivatkozott University
of Huddersfield ügyben hozott ítélet 51. pontját).
Következésképpen az előterjesztett első és második kérdésre azt a választ kell adni, hogy az adóalany főszabály szerint igényelheti
az előzetesen megfizetett vagy fizetendő HÉA levonásának jogát olyan, ellenszolgáltatás fejében nyújtott szolgáltatás után,
amely találmány feletti jog hányadának átengedésében áll, amennyiben az alkalmazandó nemzeti jog lehetővé teszi a találmány
feletti jog hányadának átengedését.
A harmadik kérdésről
Harmadik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy bizonyos sajátos körülmények alapján
megállapítható‑e, hogy visszaéltek az előzetesen megfizetett HÉA levonásának jogával.
E kérdés megválaszolása céljából mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy az adócsalás, az adóelkerülés, illetve más visszaélések
elleni küzdelem olyan célkitűzés, amelyet az irányelv elismer és támogat (lásd a fent hivatkozott Halifax és társai ügyben
hozott ítélet 71. pontját, valamint a C‑487/01. és C‑7/02. sz., Gemeente Leusden et Holin Groep egyesített ügyekben 2004.
április 29‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑5337. o.] 76. pontját).
A joggal való visszaélés tilalmának elve így ahhoz vezet, hogy megakadályozza a teljesen mesterséges, valós gazdasági tartalmat
nélkülöző, kizárólag adóelőny megszerzését célzó megállapodásokra irányuló magatartásokat (lásd a C‑162/07. sz., Ampliscientifica
és Amplifin ügyben 2008. május 22‑én hozott ítélet [EBHT 2008., I‑4019. o.] 28. pontját).
E tekintetben a Bíróság a fent hivatkozott Halifax és társai ügyben hozott ítéletének 74. és 75. pontjában többek között kimondta,
hogy a HÉA‑rendszerben a visszaélésszerű magatartás megállapításához egyrészt az szükséges, hogy az irányelv és az azt átültető
nemzeti jogszabályok vonatkozó rendelkezéseiben előírt feltételek formális fennállása ellenére az érintett ügyletek eredménye
olyan adóelőny megszerzése legyen, amely ellentétes az irányelv alkalmazandó rendelkezéseinek célkitűzéseivel, másrészt pedig
az, hogy az objektív körülmények összességéből kitűnjön, hogy a szóban forgó ügyletek elsődleges célja ezen adóelőny megszerzése.
Ami az alapügyet illeti, a kérdést előterjesztő bíróság feladata, hogy értékelje az alapügy valamennyi vonatkozó körülményét
annak meghatározása céljából, hogy a fent hivatkozott ítélkezési gyakorlat fényében a HÉA szempontjából az alapügy tárgyát
képezőhöz hasonló ügylet tekinthető‑e úgy, hogy visszaélésszerű magatartást valósít meg. Az említett körülményeket különösen
az jellemzi, hogy a szóban forgó találmány szabadalmi bejegyzése még nem történt meg, az említett találmány feletti jog több
személyt illet meg, amelyek nagy részének egyazon címen található a székhelye, és egyazon természetes személy képviseli őket,
az előzetesen fizetendő HÉÁ‑t nem fizetették meg, és a közös jog hányadát átengedő társaság végelszámolás nélkül megszűnt.
Ilyen körülmények között a harmadik előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a kérdést előterjesztő bíróság feladata
annak megállapítása, hogy az alapügy tárgyát képező szolgáltatásnyújtást jellemző ténybeli körülmények összességének fényében
megvalósul‑e, vagy sem az előzetesen megfizetett HÉA levonási joga tekintetében a joggal való visszaélés.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (hetedik tanács) a következőképpen határozott:
1)      Az adóalany főszabály szerint igényelheti az előzetesen megfizetett vagy fizetendő HÉA levonásának jogát olyan, ellenszolgáltatás
fejében nyújtott szolgáltatás után, amely találmány feletti jog hányadának átengedésében áll, amennyiben az alkalmazandó nemzeti
jog lehetővé teszi a találmány feletti jog hányadának átengedését.
2)      A kérdést előterjesztő bíróság feladata annak megállapítása, hogy az alapügy tárgyát képező szolgáltatásnyújtást jellemző
ténybeli körülmények összességének fényében megvalósul‑e, vagy sem az előzetesen megfizetett HÉA levonási joga tekintetében
a joggal való visszaélés.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: szlovák.