CELEX: 62014FJ0036
Veřejná služba
Úředníci
Automatický odchod do důchodu
Článek 23 odst. 1 přílohy XIII služebního řádu
Věk odchodu do důchodu
Odmítnutí prodloužit dobu činné služby
Článek 52 druhý pododstavec služebního řádu
Zájem služby

Návrhem došlým kanceláři Soudu pro veřejnou službu dne 18. dubna 2014 se H. Bischoff domáhá zrušení rozhodnutí orgánu oprávněného ke jmenování Evropské komise (dále jen „OOJ“) ze dne 28. března 2014, kterým byla odmítnuta jeho žádost o prodloužení doby činné služby, a tudíž byl potvrzen jeho automatický odchod do důchodu od 1. června 2014. H. Bischoff požaduje rovněž náhradu škody, která mu byla nebo mohla být tímto rozhodnutím způsobena.
Právní rámec
Článek 52 služebního řádu úředníků Evropské unie, naposledy změněného nařízením Evropského parlamentu a Rady (EU, Euratom) č. 1023/2013 ze dne 22. října 2013, kterým se mění služební řád úředníků Evropské unie a pracovní řád ostatních zaměstnanců Evropské unie (dále jen „služební řád“), stanoví:
„Aniž jsou dotčena ustanovení článku 50 [služebního řádu], odchází úředník do důchodu:
a)
buď automaticky v poslední den měsíce, ve kterém dosáhne věku 66 let,
[...]
Úředník však může na vlastní žádost v případě, který považuje [OOJ] za odůvodněný služebním zájmem, vykonávat práci až do věku 67 let, nebo výjimečně až do věku 70 let, přičemž automaticky odejde do důchodu k poslednímu dni v měsíci, v němž dosáhne tohoto věku.
[...]“
Nicméně čl. 23 odst. 1 přílohy XIII služebního řádu stanoví:
„Jestliže se použije čl. 52 [první pododstavec písm.] a) služebního řádu a aniž jsou dotčena ustanovení článku 50 [služebního řádu], úředník, který byl ve služebním poměru před 1. lednem 2014, odejde do důchodu automaticky k poslednímu dni v měsíci, v němž dosáhne věku 65 let. [...]“
Skutkový základ sporu
Žalobce nastoupil do služebního poměru u generálního ředitelství (GŘ) „Podniky a průmysl“ Komise dne 1. června 1994. V době podání své žaloby byl úředníkem platové třídy AD 12 a pracoval v odboru „Politika a výzkum vesmíru“ u generálního ředitelství „Letecký a námořní průmysl, bezpečnost a obrana“.
Jelikož měl v květnu 2014 dovršit věk 65 let, požádal žalobce dne 8. ledna 2014 sdělením adresovaným generálnímu řediteli GŘ „Podniky a průmysl“ o prodloužení doby činné služby do května 2016 (dále jen „žádost o setrvání ve službě“).
Sdělením ze dne 6. února 2014 (dále jen „sdělení ze dne 6. února 2014“) ředitel GŘ „Podniky a průmysl“ informoval žalobce, že podle jeho názoru služební zájem neodůvodňuje vyhovění jeho žádosti, a sdělil mu, že tuto žádost, jakož i své stanovisko, předložil GŘ „Lidské zdroje a bezpečnost“ (dále jen „GŘ ‚Lidské zdroje‘ “), tedy OOJ v dané oblasti.
Sdělením ze dne 10. února 2014 adresovaným generálnímu řediteli GŘ „Lidské zdroje“ zpochybnil žalobce stanovisko generálního ředitelství GŘ „Podniky a průmysl“.
Sdělením ze dne 28. března 2014 generální ředitel GŘ „Lidské zdroje“ žalobci oznámil, že podle jeho názoru generální ředitel GŘ „Podniky a průmysl“ žádost o setrvání ve službě vyřídil v souladu s předpisy.
Sdělením z téhož dne generální ředitel GŘ „Lidské zdroje“ informoval generálního ředitele GŘ „Podniky a průmysl“ o svém rozhodnutí žádosti žalobce o setrvání ve službě nevyhovět, čímž potvrdil jeho odchod do důchodu k 1. červnu 2014 (dále jen „rozhodnutí ze dne 28. března 2014“ nebo„sporné rozhodnutí“). Toto rozhodnutí bylo odůvodněno rostoucím přenosem správy programů na výkonné agentury a snižováním stavů a jeho důsledků pro GŘ „Podniky a průmysl“, včetně oblasti výzkumu vesmíru.
Žalobce byl o rozhodnutí ze dne 28. března 2014 informován sdělením ze dne 7. dubna 2014 zastupujícím ředitelem GŘ „Podniky a průmysl“ (dále jen „sdělení ze dne 7. dubna 2014“).
Dne 18. dubna 2014 podal žalobce stížnost proti „rozhodnutí […] ze dne 28. března 2014 […] ve spojení se [sdělením] ze dne 7. dubna 2014 […]“ a téhož dne požádal o odklad vykonatelnosti obou těchto aktů. Tato žádost byla odmítnuta usnesením předsedy Soudu ze dne 22. května 2014, Bischoff v. Komise (F‑36/14 R,
EU:F:2014:112
).
Sdělením ze dne 21. května 2014 byl žalobce informován o rozhodnutí generálního ředitele GŘ „Lidské zdroje“, že bude ponechán ve službě do 30. června 2014. Dne 27. června 2014 OOJ rozhodl o ponechání žalobce ve službě o měsíc déle, tedy do 31. července 2014. A konečně třetím rozhodnutím ze dne 29. července 2014, zrušeným a nahrazeným rozhodnutím ze dne 31. července 2014, bylo toto setrvání ve službě prodlouženo do 30. září 2014. Tato rozhodnutí byla odůvodněna skutečností, že žalobce podal žádost o místo ve „Skupině pro podporu Ukrajiny“, kterou Komise právě rozvíjela.
Rozhodnutím ze dne 25. července 2014 OOJ stížnost zamítl (dále jen „rozhodnutí o zamítnutí stížnosti“). Toto rozhodnutí bylo oznámeno Soudu dne 31. července 2014.
E-mailem ze dne 26. září 2014 byl žalobce informován, že jeho žádosti o místo ve „Skupině pro podporu Ukrajiny“ nebylo vyhověno.
Sdělením ze dne 30. září 2014 byl žalobce informován, že od 1. října 2014 bude pobírat svůj starobní důchod.
Dopisem došlým kanceláři Soudu dne 31. října 2014 požádal žalobce o možnost změnit svá původní návrhová žádání tak, aby jeho žaloba směřovala ke zrušení všech aktů přijatých Komisí po podání jeho žaloby.
Dopisem kanceláře ze dne 14. listopadu 2014 byli účastníci informováni o tom, že si Soud vyhrazuje rozhodnout o žádosti žalobce ze dne 31. října 2014. Týmž dopisem požádal Soud žalobce o některá upřesnění k návrhovým žádáním obsaženým v uvedené žádosti.
Návrhová žádání účastníků řízení a řízení
Ve své žalobě žalobce navrhuje, aby Soud:
—
zrušil rozhodnutí ze dne 28. března 2014 ve spojení se sdělením ze dne 7. dubna 2014;
—
nahradil škody, které vznikly nebo mohly vzniknout z rozhodnutí ze dne 28. března 2014 a ze sdělení ze dne 7. dubna 2014;
—
uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
Ve svém dopise ze dne 31. října 2014 žalobce uvádí návrhová žádání směřující ke zrušení:
—
rozhodnutí o zamítnutí stížnosti;
—
rozhodnutí ze dne 21. května 2014, kterým mu bylo povoleno setrvat ve službě do 30. června 2014;
—
rozhodnutí ze dne 27. června 2014, kterým mu bylo povoleno setrvat ve službě do 31. července 2014;
—
rozhodnutí ze dne 31. července 2014, kterým mu bylo povoleno setrvat ve službě do 30. září 2014;
—
sdělení ze dne 30. září 2014, kterým byl informován o vyplácení důchodu od 1. října 2014.
Komise navrhuje, aby Soud:
—
zamítl žalobu;
—
uložil žalobci náhradu nákladů řízení.
Na jednání vzal žalobce zpět svá návrhová žádání směřující proti sdělení ze dne 7. dubna 2014.
Právní otázky
K návrhovým žádáním obsaženým v dopise ze dne 31. října 2014
Podle článku 35 jednacího řádu účinného v době podání žaloby, který se po změně stal článkem 50 jednacího řádu, mohou být zohledněna pouze návrhová žádání uvedená v návrhu na zahájení řízení. Účastník řízení tedy v zásadě nemůže předložit v průběhu řízení nová návrhová žádání nebo rozšířit předmět existujících návrhových žádání, aniž by tím byl změněn předmět sporu. Žalobci může být povoleno upravit jeho návrhová žádání pouze v případě existence nové skutečnosti, která by mohla mít dopad na předmět žaloby, jako zejména přijetí aktu, který ruší nebo mění napadený akt, v průběhu řízení (rozsudek Glantenay a další v. Komise, F‑23/12 a F‑30/12,
EU:F:2013:127
, bod 34).
V projednávané věci, pokud jde nejprve o návrhová žádání směřující proti rozhodnutí o zamítnutí stížnosti, je třeba konstatovat, že toto rozhodnutí, přijaté po podání žaloby, potvrzuje rozhodnutí, kterým nebylo vyhověno žádosti o setrvání ve službě, a uvádí odůvodnění tohoto rozhodnutí. V takovém případě je nutno zkoumat legalitu původního aktu nepříznivě zasahujícího do právního postavení, a to s přihlédnutím k odůvodnění obsaženému v rozhodnutí zamítajícím stížnost, jelikož se toto odůvodnění považuje za shodné s tímto aktem (v tomto smyslu viz rozsudek Komise v. Birkhoff, T‑377/08 P,
EU:T:2009:485
, body 57 až 59 a citovaná judikatura).
Za těchto okolností nemá návrhové žádání směřující proti rozhodnutí o zamítnutí stížnosti samostatný obsah a na žalobu musí být nahlíženo tak, že směřuje proti spornému rozhodnutí, jehož odůvodnění bylo upřesněno v rozhodnutí o zamítnutí stížnosti (v tomto smyslu viz rozsudky Eveillard v. Komise, T‑258/01,
EU:T:2004:177
, body 31 a 32, a Buxton v. Parlament, F‑50/11,
EU:F:2012:51
, bod 21).
Pokud jde dále o návrhová žádání směřující proti rozhodnutím ze dne 21. května, 27. června a 31. července 2014, kterými bylo žalobci povoleno setrvat ve službě do 30. června, 31. července a 30. září 2014, je nutno konstatovat, že se tato rozhodnutí omezují na povolení žalobci setrvat ve službě po dobu celkem 4 měsíců po dni, ke kterému měl nezávisle na uvedených rozhodnutích odejít do důchodu, tedy dne 1. června 2014, aniž však měla vliv na rozhodnutí o zamítnutí žádosti o setrvání ve službě. Tato rozhodnutí, která nepříznivě nezasahují do právního postavení žalobce, nemají žádný vliv na předmět tohoto sporu, takže žádost žalobce o změnu jeho návrhových žádání musí být v rozsahu, v němž se jich týká, odmítnuta.
A totéž konečně platí, pokud jde o návrhová žádání týkající se sdělení ze dne 30. září 2014. Uvedené sdělení se totiž omezuje na to, že informuje žalobce, že po skončení účinků rozhodnutí o jeho setrvání ve službě do 30. září 2014 mu bude vyplácen důchod od 1. října 2014. Takové sdělení nemá právně závazné účinky, jimiž mohou být přímo a bezprostředně dotčeny zájmy žalobce tím, že podstatným způsobem mění jeho právní postavení, a není tudíž aktem nepříznivě zasahujícím do jeho právního postavení (v tomto smyslu viz rozsudek Pimlott v. Europol, F‑52/06,
EU:F:2007:210
, bod 48 a citovaná judikatura). V důsledku toho žádost žalobce o změnu jeho návrhových žádání musí být odmítnuta, pokud jde o návrhová žádání týkající se sdělení ze dne 30. září 2014.
K návrhovým žádáním směřujícím ke zrušení sporného rozhodnutí
Argumenty účastníků řízení
Žalobce vznáší jediný žalobní důvod, rozdělený do čtyř částí vycházejících z porušení článku 52 služebního řádu, ze zjevně nesprávného posouzení, z porušení zásady řádné správy a povinnosti jednat s náležitou péčí a z porušení článku 5 služebního řádu.
Žalobce připouští, že v souvislosti s žádostí podanou podle čl. 52 druhého pododstavce služebního řádu, má administrativa při vymezení služebního zájmu širokou posuzovací pravomoc; nicméně má za to, že výklad tohoto pojmu by měl být v souladu s „normami vyšší právní síly“, jako je v prvé řadě článek 52 služebního řádu. Kromě toho přezkum služebního zájmu by měl být proveden pečlivě a nestranně a v souladu se zásadou rovného zacházení s úředníky. Dále by měla správa rovněž zohlednit zájmy dotyčného úředníka a držet se v přiměřených mezích.
Žalobce se domnívá, že v projednávané věci neprovedl OOJ příslušný k rozhodování o jeho žádosti o setrvání ve službě tento přezkum zájmů.
Pokud jde zejména o služební zájem, žalobce zaprvé zpochybňuje odůvodnění sporného rozhodnutí, podle kterého politika externalizace řízení programů výzkumu vesmíru odůvodňuje zamítnutí jeho žádosti o setrvání ve službě. V tomto ohledu zdůrazňuje skutečnost, že tato politika je prováděna od roku 2009. Kromě toho byli v jeho bývalém odboru v únoru 2014 přijati tři noví zaměstnanci. Podle názoru žalobce mohou ostatně zaměstnanci, kteří v tomto odboru zůstali po jeho odchodu do důchodu, obtížně sami zvládat veškerou pracovní zátěž, která spočívá na tomto odboru, jelikož tento odbor, aby se vyrovnal s úkoly v rámci pracovního programu pro roky 2014 a 2015, potřebuje pracovníky, kteří, jako on, musejí být vysoce kvalifikovaní a zkušení.
Zadruhé žalobce vytýká Komisi, že nezohlednila skutečnost, že jeho žádost o setrvání ve službě byla podpořena jeho vedoucím odboru a jeho ředitelem, s výhradou ředitele, že pro něj je jeho setrvání ve službě „neutrální“ z pohledu lidských zdrojů.
Zatřetí má žalobce za to, že Komise nezohlednila skutečnost, že by jeho setrvání ve službě do roku 2016 nebránilo uskutečnění cíle snížit počet pracovních míst o 5 % v roce 2017.
Pokud jde o jeho osobní zájem, žalobce vytýká Komisi, že nezohlednila skutečnost, že jeho setrvání ve službě by mu umožnilo podstatně zvýšit jeho nárok na důchod ze 40 % z jeho poslední odměny na zhruba 50 % z této odměny, přičemž by mohl pokračovat ve své profesní činnosti, jak si přál.
Nakonec žalobce tvrdí, že skutečnost, že generální ředitel GŘ „Podniky a průmysl“ nikdy nevyhověl žádosti o setrvání ve službě nad věkový limit, zatímco v jiných generálních ředitelstvích byly takové žádosti schvalovány daleko snadněji, vznáší otázku dodržování zásady rovného zacházení mezi úředníky.
Komise navrhuje, aby byl tento žalobní důvod zamítnut v plném rozsahu.
Závěry Soudu
– Úvodní poznámky
V případě, že OOJ zohledňuje služební zájem k tomu, aby se vyjádřil k žádosti úředníka o setrvání ve službě nad věkový limit stanovený v čl. 52 prvním pododstavci písm. a) služebního řádu pro automatický odchod do důchodu, má širokou posuzovací pravomoc a Soud může zasahovat do závěru OOJ pouze v případě zjevně nesprávného posouzení nebo překročení pravomoci (v tomto smyslu a analogicky, pokud jde o rozhodnutí prodloužit smlouvu dočasného zaměstnance, viz rozsudek Komise v. Macchia, T‑368/12 P,
EU:T:2014:266
, bod 49).
V tomto ohledu je třeba připomenout, že nesprávnost může být považována za zjevnou pouze tehdy, je-li snadno zjistitelná a může být očividně odhalena na základě kritérií, jejichž splněním zákonodárce zamýšlel podmínit výkon posuzovací pravomoci administrativou. Má-li tedy být prokázáno, že došlo ke zjevně nesprávnému posouzení skutkového stavu takové povahy, že odůvodňuje zrušení rozhodnutí, musí být důkazy, které má předložit žalobce, dostatečné k tomu, aby se posouzení administrativy stalo nepřijatelným. Jinými slovy, je třeba žalobní důvod vycházející ze zjevně nesprávného posouzení zamítnout, jestliže se zpochybněné posouzení navzdory důkazům předloženým žalobcem nadále jeví jako pravdivé nebo platné (rozsudky BB v. Komise, F‑17/11,
EU:F:2013:14
, bod 60, a DG v. ENISA, F‑109/13,
EU:F:2014:259
, bod 44 a citovaná judikatura).
– K údajnému nezohlednění služebního zájmu
V projednávané věci ze spisu vyplývá, že generální ředitel generálního ředitelství, kde byl žalobce zaměstnán, skutečně přezkoumal žádost žalobce o setrvání ve službě a sdělením ze dne 6. února 2014 mu oznámil důvody, proč měl za to, že služební zájem neodůvodňuje, aby bylo této žádosti vyhověno, jak bylo upřesněno v bodě 6 tohoto rozsudku. Kromě toho generální ředitel GŘ „Lidské zdroje“ posoudil žádost žalobce, přičemž souhlasil s důvody uvedenými generálním ředitelem GŘ „Podniky a průmysl“. A konečně rozhodnutí o zamítnutí stížnosti potvrzuje analýzu služebního zájmu vypracovanou administrativou a zároveň ji upřesňuje.
Z toho vyplývá, že pokud žalobce tvrdí, že OOJ v projednávané věci neprovedl „přezkum dotčených zájmů“ v souladu s řízením zavedeným článkem 52 druhým pododstavcem služebního řádu, nejsou jeho argumenty opodstatněné a musejí být zamítnuty.
– K zjevně nesprávnému posouzení
Za účelem prokázání, že je sporné rozhodnutí stiženo zjevně nesprávným posouzením, žalobce v prvním sledu tvrdí, že politika externalizace řízení programů výzkumu vesmíru neodůvodňuje zamítnutí jeho žádosti o setrvání ve službě.
V projednávané věci ze sdělení ze dne 6. února 2014 vyplývá, že uvedená politika znamená, že se úloha služeb Komise omezí na kontrolu a rozvoj politiky vesmíru, přičemž každodenní řízení této politiky je napříště svěřeno Výkonné agentuře pro výzkum a Evropské kosmické agentuře. Kromě toho bylo v tomto sdělení poukázáno na to, že je nutno snížit počet pracovníků v GŘ „Podniky a průmysl“ a provést přesun pracovních míst.
Žalobce se přitom zaprvé omezuje na tvrzení, že uplatňování uvedené politiky externalizace započalo již v roce 2009. Nicméně taková okolnost nepředstavuje důkaz toho, že by uvedená politika nemohla odůvodňovat rozhodnutí přijaté v roce 2014.
Zadruhé žalobce uvádí, že v únoru 2014 byli do jeho původního odboru přijati tři noví zaměstnanci. Nicméně skutečnost, že – jak zdůraznil sám žalobce – tito zaměstnanci neměli zkušenosti v oblasti vesmírného výzkumu a byli přijati do administrativní, právní a politické oblasti, je zcela v souladu s tvrzením generálního ředitele GŘ „Podniky a průmysl“, že se toto GŘ zabývá kontrolou a rozvojem vesmírné politiky, a nikoli vědeckými aspekty této politiky. Tato skutečnost tudíž nemůže být považována za způsobilou prokázat existenci zjevně nesprávného posouzení.
Zatřetí žalobce zdůrazňuje význam pracovních úkolů jeho bývalého odboru a má za to, že GŘ „Podniky a průmysl“ potřebuje jeho zkušenosti a jeho odborné kvality ke správnému plnění úkolů, které jsou mu svěřeny.
Nicméně i v případě správnosti tvrzení žalobce, pokud jde o pracovní místa v jeho bývalém odboru a o význam jeho pracovních úkolů, přísluší posouzení personálních potřeb nutných ke správnému fungování odboru výlučně OOJ. Pouhé tvrzení žalobce, podle kterého by zaměstnanci „mohli obtížně […] zvládat úkoly“, které jsou svěřeny odboru, neprokazuje existenci zjevně nesprávného posouzení služebního zájmu.
Totéž platí pro tvrzení žalobce týkající se rozsahu jeho zkušeností, což nebylo Komisí zpochybněno.
Taková tvrzení totiž nejsou sama o sobě schopna prokázat, že se OOJ dopustil zjevně nesprávného posouzení při přezkumu služebního zájmu. Jak Komise zdůraznila ve své žalobní odpovědi a na jednání, zohlednění služebního zájmu v souvislosti s přezkumem žádosti o ponechání ve službě po dosažení věkového limitu stanoveného pro automatický odchod do důchodu se neomezuje pouze na otázku adekvátnosti schopností dotyčného pro vykonávané funkce, tedy adekvátnosti, která ostatně není v projednávané věci nijak zpochybněna. OOJ totiž přísluší zohlednit jiné skutečnosti, jako je provádění obecné personální politiky nebo nutnost provést snížení pracovních míst nebo možnost nahradit úředníky, kteří dosáhli věku pro povinný odchod do důchodu, úředníky nižší platové třídy nebo také dočasnými nebo smluvními zaměstnanci.
Je tedy třeba konstatovat, že žalobce neprokázal, že se OOJ dopustil zjevně nesprávného posouzení služebního zájmu, když zohlednil politiku využívání externích dodavatelů zavedenou od roku 2009.
V druhém sledu žalobce tvrdí, že sporné rozhodnutí nezohlednilo míru podpory, kterou měl od svých nadřízených. Ze spisu nicméně vyplývá, že podpora generálního ředitele generálního ředitelství, kde žalobce pracoval, je podmíněna dodržením plánování zdrojů uvedeného ředitelství a že generální ředitel GŘ „Podniky a průmysl“ dal negativní stanovisko. Kromě toho OOJ příslušným k přezkumu žádostí o setrvání ve službě na základě čl. 52 druhého pododstavce služebního řádu není generální ředitel GŘ „Podniky a průmysl“, ale generální ředitel GŘ „Lidské zdroje“. Z toho vyplývá, že uvedená podpora byla každopádně irelevantní k posouzení opodstatněnosti sporného rozhodnutí vzhledem k tomu, že příslušný OOJ mohl velmi dobře služební zájem posuzovat zcela odlišně než GŘ „Podniky a průmysl“, kde žalobce pracoval.
V třetím sledu žalobce OOJ vytýká, že nezohlednil skutečnost, že vyhovění jeho žádosti o setrvání ve službě by Komisi nebránilo v jejím cíli snížit počet pracovních míst o 5 % v roce 2017, jelikož i kdyby bylo jeho žádosti vyhověno, opustil by každopádně své místo před rokem 2017. Takový argument však nijak neprokazuje existenci zjevně nesprávného posouzení služebního zájmu. Jak totiž uvedla Komise ve své žalobní odpovědi, je slučitelné, ba i více slučitelné, se zájmem služby snížit počet pracovních míst v orgánu postupně než toto snížení provést až při uplynutí lhůty k uskutečnění tohoto snížení.
Je tedy třeba zamítnout důvod vycházející ze zjevně nesprávného posouzení služebního zájmu, jelikož žalobce neprokázal existenci tohoto pochybení.
– K údajnému porušení povinnosti OOJ jednat s náležitou péčí
Žalobce tvrdí, že podle čl. 52 druhého pododstavce služebního řádu je OOJ povinen – na základě své povinnosti jednat s náležitou péčí vůči dotyčnému úředníkovi – zohlednit zájem tohoto úředníka.
Z judikatury citované samotným žalobcem vyplývá, že povinnost péče administrativy vůči zaměstnancům odráží vyváženost vzájemných práv a povinností, které služební řád zavedl ve vztazích mezi orgánem veřejné správy a zaměstnanci veřejné služby. Tato povinnost znamená, že pokud orgán rozhoduje o situaci úředníka nebo zaměstnance, vezme v úvahu veškeré skutečnosti, které by mohly ovlivnit jeho rozhodnutí, a že přitom zohlední nejen zájem služby, ale rovněž zájem dotyčného úředníka. Ochrana práv a zájmů úředníka však vždy musí být omezena dodržením platných norem (rozsudek Angelidis v. Parlament, T‑416/03,
EU:T:2006:375
, bod 117 a citovaná judikatura).
Služební zájem a zájem úředníka jsou tudíž dvěma odlišnými pojmy. Ve zvláštním případě čl. 52 druhého pododstavce služebního řádu je zájem dotyčného úředníka zohledněn již skutečností, že tento úředník musí požádat, aby mohl setrvat ve službě po dosažení věkového limitu stanoveného služebním řádem pro automatický odchod do důchodu. Podle samotného znění tohoto ustanovení závisí rozhodnutí o této žádosti, které musí příslušný OOJ přijmout, výlučně na služebním zájmu, aniž by OOJ musel zohlednit zájem žádajícího úředníka. Úředník tudíž nemusí OOJ prokazovat existenci svého osobního zájmu na setrvání ve službě, jak učinil žalobce v rámci této žaloby, neboť tento zájem je v rámci jeho žádosti irelevantní.
Důvod žalobce vycházející z údajného porušení povinnosti OOJ jednat s náležitou péčí tudíž nemůže být přijat.
– K údajnému porušení zásad rovného zacházení a řádné správy a článku 5 služebního řádu
Žalobce tvrdí, že generální ředitel GŘ „Podniky a průmysl“, na rozdíl od praxe jiných generálních ředitelství, nikdy nevyhověl žádné žádosti o setrvání ve službě po dosažení limitního věku a že tato okolnost „vznáší otázky ohledně dodržování […] zásady rovnosti úředníků, tak jak je stanovena zejména článkem 5 služebního řádu“.
Soud konstatuje, že kromě velice obecné povahy těchto tvrzení nepředložil žalobce žádný argument na podporu svého tvrzení, podle kterého OOJ při přijímání sporného rozhodnutí nedodržel zásadu rovného zacházení. Zejména se nepokusil prokázat, že s ním bylo zacházeno méně příznivě než s jiným úředníkem, který se nacházel v obdobné právní situaci, jako je ta jeho. Tento důvod nelze než označit za nepřípustný podle čl. 35 odst. 1 písm. e) jednacího řádu použitelného v době podání žaloby, který se po změně stal článkem 50 odst. 1 písm. e) jednacího řádu.
Je tomu tak rovněž v případě argumentů, které žalobce dovozuje z údajného porušení zásady řádné správy, které je uvedeno v bodě 21 žaloby, aniž by předložil důvody nebo právní argumenty, které by mohly podpořit jeho stanovisko.
Je tedy třeba jediný žalobní důvod zamítnout jako postrádající jakýkoliv právní základ.
K návrhovým žádáním směřujícím k náhradě škody
Soud konstatuje, že ačkoli žalobce požaduje náhradu „škod, které [vznikly] nebo mohly vzniknout [z rozhodnutí ze dne 28. března 2014 a ze sdělení ze dne 7. dubna 2014]“, žaloba neobsahuje žádné údaje týkající se této žádosti ani neupřesňuje, zda se jedná o majetkovou či nemajetkovou škodu, jejíž náhradu žalobce žádá, takže návrhová žádání směřující k náhradě škody musejí být odmítnuta jako nepřípustná.
V každém případě vzhledem k tomu, že byla návrhová žádání směřující ke zrušení rozhodnutí napadených žalobce zamítnuta, je třeba zamítnout rovněž návrhová žádání směřující k náhradě škody, kterou údajně způsobila uvedená rozhodnutí (viz rozsudek CT v. EACEA, F‑36/13,
EU:F:2013:190
, body 79 a 80 a citovaná judikatura).
Z toho vyplývá, že žaloba musí být zamítnuta v plném rozsahu.
K nákladům řízení
Podle článku 101 jednacího řádu, s výhradou ostatních ustanovení osmé kapitoly druhé hlavy uvedeného řádu, ponese účastník řízení, který neměl úspěch ve věci, vlastní náklady řízení a bude mu uložena náhrada nákladů řízení vynaložených druhým účastníkem řízení, pokud to druhý účastník řízení požadoval. Podle čl. 102 odst. 1 téhož řádu může Soud v souladu s požadavky ekvity rozhodnout, že účastník řízení, který neměl úspěch ve věci, ponese vlastní náklady řízení, ale že se mu uloží pouze částečná náhrada nákladů řízení vynaložených druhým účastníkem řízení nebo se mu tato náhrada nákladů řízení neuloží.
Z důvodů uvedených v tomto rozsudku vyplývá, že žalobce neměl ve věci úspěch. Komise kromě toho ve svých návrhových žádáních výslovně požadovala, aby byla žalobci uložena náhrada nákladů řízení. Vzhledem k tomu, že okolnosti projednávané věci neodůvodňují použití ustanovení čl. 102 odst. 1 jednacího řádu, musí žalobce nést vlastní náklady řízení a nahradit náklady vynaložené Komisí, včetně nákladů souvisejících s řízením o předběžném opatření ve věci F‑36/14 R.

Z těchto důvodů
SOUD PRO VEŘEJNOU SLUŽBU (druhý senát)
rozhodl takto:

1)
Žaloba se zamítá.

2)
Hartwig Bischoff ponese všechny vlastní náklady řízení a nahradí všechny náklady řízení vynaložené Evropskou komisí.

Bradley
Kreppel
Rofes i Pujol
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 18. května 2015.
Vedoucí soudní kanceláře
W. Hakenberg
Předseda
K. Bradley
(
*1
) – Jednací jazyk: francouzština.