CELEX: 62011CJ0431
Koordinacija sistemov socialne varnosti
Sporazum EGP
Predlog za spremembo
Sklep Sveta
Izbira pravne podlage
Člen 48 PDEU
Člen 79(2)(b) PDEU

Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska s tožbo Sodišču predlaga, prvič, razglasitev ničnosti Sklepa Sveta z dne 6. junija 2011 o stališču Evropske unije v Skupnem odboru EGP glede spremembe Priloge VI (Socialna varnost) in Protokola 37 k Sporazumu EGP (2011/407/EU) (
UL L 182, str. 12
, v nadaljevanju: izpodbijani sklep), in drugič, če bo ta sklep razglasilo za ničen, ohranitev njegovih učinkov do sprejetja novega sklepa.
Pravni okvir
Pravo Unije
Člen 48 PDEU, ki je del določb v zvezi s prostim pretokom, zajetih v tretjem delu, naslov IV, PDEU, določa:
„Evropski parlament in Svet sprejmeta po rednem zakonodajnem postopku takšne ukrepe na področju socialne varnosti, kakršni so potrebni za zagotovitev prostega gibanja delavcev; v ta namen vzpostavita ureditev, ki zaposlenim in samozaposlenim delavcem migrantom in njihovim vzdrževancem zagotavlja:
a)
seštevanje vseh dob, ki se upoštevajo po zakonodajah posameznih držav, za pridobitev in ohranjanje pravice do dajatev ter za izračun višine dajatev;
b)
izplačevanje dajatev osebam s prebivališčem na ozemlju držav članic.
[…]“
Člen 79 PDEU, ki je del določb v zvezi z območjem svobode, varnosti in pravice, zajetih v tretjem delu, naslov V, PDEU, določa:
„1.   Unija oblikuje skupno politiko priseljevanja, s katero v vseh fazah zagotovi učinkovito upravljanje migracijskih tokov, pravično obravnavo državljanov tretjih držav, ki zakonito prebivajo v državah članicah, in preprečevanje nezakonitega priseljevanja in trgovine z ljudmi ter okrepljene ukrepe za boj proti temu.
2.   Za namene iz odstavka 1 Evropski parlament in Svet po rednem zakonodajnem postopku sprejmeta ukrepe na naslednjih področjih:
[…]
b)
opredelitev pravic državljanov tretjih držav, ki zakonito prebivajo v državi članici, in pogojev, ki urejajo svobodo gibanja in prebivanja v drugih državah članicah;
[…]“
Na podlagi člena 2 Protokola (št. 21) o stališču Združenega kraljestva in Irske glede območja svobode, varnosti in pravice „za Združeno kraljestvo ali Irsko niso zavezujoče niti se v njiju se ne uporabljajo določbe naslova V tretjega dela [PDEU], ukrepi, sprejeti v skladu s tem naslovom, pa tudi nobena določba katerega koli mednarodnega sporazuma, ki ga je Unija sklenila na podlagi tega naslova, niti odločbe Sodišča Evropske unije glede razlage takih določb ali ukrepov“.
Poleg tega v skladu s členoma 1 in 3 navedenega protokola Združeno kraljestvo in Irska ne sodelujeta pri sprejemanju ukrepov Sveta, predlaganih v skladu z naslovom V tretjega dela PDEU, razen če predsednika Sveta v treh mesecih po predložitvi predloga ali pobude Svetu pisno obvestita, da želita sodelovati.
Sporazum EGP
Sporazum o Evropskem gospodarskem prostoru z dne 2. maja 1992 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 52, str. 3, v nadaljevanju: Sporazum EGP) je bil na podlagi člena 238 Pogodbe ES (postal člen 217 PDEU) sklenjen kot pridružitveni sporazum med Evropskima skupnostma in njunimi državami članicami na eni strani ter državami, ki so bile takrat del Evropskega združenja za prosto trgovino (Efta), to so Republika Avstrija, Republika Finska, Republika Islandija, Kneževina Lihtenštajn, Kraljevina Norveška, Kraljevina Švedska in Švicarska konfederacija, na drugi strani.
V skladu z uvodno izjavo 5 tega sporazuma so se njegove pogodbenice dogovorile „zagotoviti kar največjo možno uresničitev prostega pretoka blaga, oseb, storitev in kapitala v celotnem Evropskem gospodarskem prostoru [v nadaljevanju: EGP]“.
Člen 1 navedenega sporazuma določa:
„1.   Cilj tega združitvenega sporazuma je z enakimi pogoji konkurence in spoštovanjem istih pravil spodbujati stalno in uravnoteženo krepitev trgovinskih in ekonomskih odnosov med pogodbenicami, da bi ustvarili homogen […] EGP.
2.   Za doseganje ciljev iz odstavka 1 združenje v skladu z določbami tega sporazuma zajema:
(a)
prosti pretok blaga;
(b)
prosto gibanje oseb;
(c)
prosti pretok storitev;
(d)
prosti pretok kapitala;
(e)
vzpostavitev sistema, ki zagotavlja, da se konkurenca ne izkrivlja in da vsi enako spoštujejo njena pravila; ter
(f)
tesnejše sodelovanje na drugih področjih, kakršna so raziskave in razvoj, okolje, izobraževanje in socialna politika.“
Člen 3 Sporazuma EGP določa:
„Pogodbenice sprejmejo vse ustrezne ukrepe, splošne ali posebne, da bi zagotovile izpolnjevanje obveznosti, ki izhajajo iz tega sporazuma.
Vzdržijo se vseh ukrepov, ki bi lahko ogrozili doseganje ciljev tega sporazuma.
Poleg tega spodbujajo sodelovanje v okviru tega sporazuma.“
Člen 6 Sporazuma EGP določa:
„Brez vpliva na prihodnji razvoj sodne prakse se določbe tega sporazuma, kolikor so po vsebini enake ustreznim pravilom Pogodbe o ustanovitvi Evropske gospodarske skupnosti in Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti za premog in jeklo ter aktov, sprejetih za uporabo teh dveh pogodb, pri njihovem izvajanju in uporabi razlagajo v skladu z ustreznimi odločitvami Sodišča Evropskih skupnosti, sprejetimi pred datumom podpisa tega sporazuma.“
Člen 7 navedenega sporazuma določa:
„Akti, navedeni ali vsebovani v prilogah k temu sporazumu ali v sklepih Skupnega odbora EGP, so za pogodbenice zavezujoči ter so ali postanejo del njihovega notranjega pravnega reda, in sicer:
(a)
akt, ki ustreza uredbi EGS, postane kot tak del notranjega pravnega reda pogodbenic;
[…]“
Člen 28 Sporazuma EGP, v katerem je v bistvu povzeta vsebina člena 45 PDEU, določa:
„1.   Med državami članicami ES in državami Efte se zagotovi prosto gibanje delavcev.
2.   Prosto gibanje vključuje odpravo vsakršne diskriminacije na podlagi državljanstva delavcev držav članic ES in držav Efte v zvezi z zaposlitvijo, plačilom in drugimi delovnimi in zaposlitvenimi pogoji.
3.   Ob upoštevanju omejitev, utemeljenih z javnim redom, javno varnostjo in javnim zdravjem, zajema pravico:
(a)
sprejeti ponujeno zaposlitev;
(b)
se v ta namen prosto gibati na območju držav članic ES in držav Efte;
(c)
bivati na ozemlju države članice ES ali države Efte zaradi zaposlitve skladno z določbami zakonov ali drugih predpisov, ki urejajo zaposlovanje državljanov te države;
(d)
ostati na ozemlju države članice ES ali države Efte po prenehanju zaposlitve v tej državi.
[…]“
Člen 29 Sporazuma EGP, v katerem je v bistvu povzeta vsebina člena 48 PDEU, določa:
„Za vzpostavitev prostega gibanja delavcev in samozaposlenih oseb pogodbenice na področju socialne varnosti za delavce in samozaposlene osebe ter njihove vzdrževance zagotovijo, kakor je predvideno v Prilogi VI:
(a)
seštevanje vseh dob, ki se upoštevajo po zakonodajah posameznih držav za pridobitev in ohranjanje pravice do dajatev ter za izračun višine dajatev;
(b)
izplačevanje dajatev osebam s prebivališčem na ozemlju pogodbenic.“
V Prilogi VI k Sporazumu EGP, naslovljeni „Socialna varnost“, sta pod naslovom „Akti, na katere se sklicuje priloga“ navedeni Uredba Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 1, str. 35) in Uredba Sveta (ES) št. 574/72 z dne 21. marca 1972 o določitvi postopka za izvajanje Uredbe (EGS) št. 1408/71 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 1, str. 83).
Skupni odbor EGP je 1. julija 2011 sprejel Sklep št. 76/2011, katerega cilj je med drugim posodobitev sklicevanj na uredbi št. 1408/71 in št. 574/72, vsebovanih v Prilogi VI k Sporazumu EGP, ker sta bili ti uredbi nadomeščeni z Uredbo (ES) št. 883/2004 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 29. aprila 2004 o koordinaciji sistemov socialne varnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 5, str. 72), kakor je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 988/2009 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. septembra 2009 (
UL L 284, str. 43
, v nadaljevanju: Uredba št. 883/2004) in z Uredbo (ES) št. 987/2009 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. septembra 2009 o določitvi podrobnih pravil za izvajanje Uredbe (ES) št. 883/2004 (
UL L 284, str. 1
). Poleg tega je cilj tega sklepa v skladu z njegovo uvodno izjavo 22 spremeniti Protokol 37 k Sporazumu EGP, tako da bo na njegov seznam odborov vključena upravna komisija za koordinacijo sistemov socialne varnosti, uvedena z Uredbo št. 883/2004.
Dejansko stanje
Evropska komisija je 9. septembra 2010 vložila predlog sklepa Sveta o stališču Evropske unije glede spremembe Priloge VI (Socialna varnost) in Protokola 37 k Sporazumu EGP. Pravna podlaga za ta predlog so bili členi 48 PDEU, 218(9) PDEU in 352 PDEU.
Komisija je 10. marca 2011 vložila spremenjen predlog, s katerim je predlagala spremembo navedene pravne podlage. V skladu z obrazložitvijo tega predloga naj se ne bi bilo več treba opreti na člen 352 PDEU, ker je bila z Lizbonsko pogodbo pristojnost, določena v členu 48 PDEU, razširjena na samozaposlene delavce migrante.
Svet je 6. junija 2011 sprejel izpodbijani sklep, katerega pravna podlaga sta bila člena 48 PDEU in 218(9) PDEU.
Skupni odbor EGP je s Sklepom št. 76/2011 izvedel načrtovane spremembe Priloge VI in Protokola 37 k Sporazumu EGP. Ta sklep pa za začetek njegove veljavnosti zahteva še izpolnitev nekaterih ustavnopravnih zahtev ene od pogodbenic EGP.
Združeno kraljestvo meni, da izpodbijani sklep temelji na napačni pravni podlagi in da bi moral biti sprejet na podlagi člena 79(2)(b) PDEU, zato je vložilo to tožbo.
Predlogi strank in postopek pred Sodiščem
Združeno kraljestvo Sodišču predlaga, naj:
—
izpodbijani sklep razglasi za ničen;
—
časovne učinke tega sklepa omeji, dokler Svet na podlagi člena 79(2)(b) PDEU ne sprejme novega sklepa, in
—
Svetu naloži plačilo stroškov.
Svet predlaga, naj se tožba zavrne in naj se Združenemu kraljestvu naloži plačilo stroškov.
Predsednik Sodišča je s sklepom z dne 10. januarja 2012 dovolil intervencijo Irske in Komisije v podporo predlogom Združenega kraljestva oziroma Sveta.
Ustni postopek je bil končan 21. marca 2013 po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke.
Združeno kraljestvo je z aktom, vloženim v sodnem tajništvu Sodišča 23. maja 2013, v skladu s členom 83 Poslovnika Sodišča temu predlagalo, naj odredi ponovno odprtje ustnega postopka.
Združeno kraljestvo je v utemeljitev tega predloga navedlo, da so v sklepnih predlogih generalne pravobranilke navedene nove trditve, o katerih stranki nista nikoli razpravljali in ki bi lahko vplivale na odločitev Sodišča.
V zvezi s tem je treba navesti, da lahko Sodišče v skladu s členom 83 Poslovnika kadar koli po opredelitvi generalnega pravobranilca odredi ponovno odprtje ustnega postopka, zlasti če meni, da zadeva ni dovolj razjasnjena ali če je v zadevi treba odločiti na podlagi trditve, o kateri stranke ali zainteresirani subjekti iz člena 23 Statuta Sodišča Evropske unije niso razpravljali (glej sodbo z dne 22. novembra 2012 v zadevi Bank Handlowy in Adamiak, C‑116/11, točka 28 in navedena sodna praksa).
Vendar Sodišče v tem primeru po opredelitvi generalne pravobranilke meni, da ima vse pomembne elemente za odločanje o tožbi, ki jo je vložilo Združeno kraljestvo, in da se je pred njim o njih razpravljalo.
Zato je treba predlog za ponovno odprtje ustnega postopka zavrniti.
Tožba
Trditve strank
Združeno kraljestvo ob intervenciji Irske predlaga razglasitev ničnosti izpodbijanega sklepa, ker je bil sprejet tako, da je bil kot materialna pravna podlaga napačno naveden člen 48 PDEU. Po mnenju Združenega kraljestva in kot je Sodišče jasno priznalo v sodbi z dne 5. julija 1984 v zadevi Meade (
238/83, Recueil, str. 2631
), ta določba namreč ureja pristojnost Unije za sprejetje ukrepov le glede delavcev, državljanov držav članic.
Ker pa je njegov cilj, da s pomočjo mednarodnega sporazuma razširi določbe Uredbe št. 883/2004 na državljane Republike Islandije, Kneževine Lihtenštajn in Kraljevine Norveške, naj bi bil cilj izpodbijanega sklepa podeliti državljanom tretjih držav dodatne pravice glede socialne varnosti. Zato naj bi moral biti tovrstni akt sprejet na podlagi člena 79(2)(b) PDEU, ki omogoča prav sprejetje ukrepov, s katerimi se opredelijo „pravice državljanov tretjih držav, ki zakonito prebivajo v državi članici“. Poleg tega naj bi se zadnjenavedena določba PDEU sprejela zato, da se sprejmejo podobni ukrepi, s katerimi so bile take pravice razširjene na državljane tretjih držav, kot so med drugim Ljudska demokratična republika Alžirija, Država Izrael, Makedonija, Nekdanja jugoslovanska republika, Kraljevina Maroko in Republika Tunizija.
Združeno kraljestvo dodaja, da izbira pravne podlage med obema navedenima določbama PDEU zahteva, da se uporabita znatno drugačna zakonodajna postopka, ki imata pomembne posledice zanj in za Irsko.
Natančneje, drugače kot akti, sprejeti na podlagi člena 48 PDEU, se ti, sprejeti na podlagi člena 79 PDEU, uporabljajo za navedene države članice le, če so te uporabile možnost, da se jim zavežejo v skladu z določbami Protokola (št. 21).
Zato naj bi sprejetje izpodbijanega sklepa na napačni podlagi člena 48 PDEU Združeno kraljestvo in Irsko prikrajšalo za možnost – do katere sta bila upravičena na podlagi primarnega prava Unije – da ne sodelujeta pri sprejetju sklepa o razširitvi pravic glede socialne varnosti na državljane Efte in da ju ta ne zavezuje.
Čeprav priznava, da se je od začetka veljavnosti Amsterdamske pogodbe člen 79(2) PDEU dejansko uporabljal za podelitev pravic glede socialne varnosti državljanom tretjih držav, Svet ob intervenciji Komisije meni, da ta pravna podlaga ni primerna za sprejetje izpodbijanega sklepa.
Iz Sporazuma EGP naj namreč ne bi nikjer izhajalo, da je bil ta sklenjen v okviru „skupne politike priseljevanja“ in da se z njim „v vseh fazah zagotovi učinkovito upravljanje migracijskih tokov“ v smislu člena 79 PDEU.
Poleg tega Svet meni, da če bi šteli, da sprememba Sporazuma EGP, predlagana z izpodbijanim sklepom, spada pod politiko Unije na področju priseljevanja, s posledicami, ki so s tem povezane, to je izključitev Kraljevine Danske ter možnost Združenega kraljestva in Irske za uveljavljanje njune izbire do nesodelovanja, to ne bi bilo v skladu z zavezami, ki jih je Unija sprejela do držav Efte v skladu s Sporazumom EGP, in bi lahko ogrozilo uresničevanje njegovega glavnega cilja, to je čim popolnejše izoblikovanje notranjega trga v vsem EGP.
Glede na to Svet meni, da – ker je cilj izpodbijanega sklepa razširiti nov acquis Unije na področju koordinacije sistemov socialne varnosti na države Efte, članice EGP, in ker je ta acquis nujen za uresničitev glavnega cilja, ki se uresničuje s Sporazumom EGP s tem, ko se državljanom navedenih držav zagotavlja dejansko prosto gibanje na ozemlju Unije – je člen 48 PDEU res primerna pravna podlaga za sprejetje stališča Unije na tem področju.
Združeno kraljestvo v repliki poleg tega pojasnjuje razloge, iz katerih zavrača sprejetje predloga iz izpodbijanega sklepa, da bi se Uredba št. 883/2004 vključila v Sporazum EGP. Združeno kraljestvo v zvezi s tem poudarja, da se je s to uredbo – med drugim v razmerju do Uredbe št. 1408/71, omenjene v Prilogi VI k Sporazumu EGP – razširilo osebno področje uporabe socialne varnosti Unije na „neaktivne“ državljane. Združeno kraljestvo naj bi bilo tako soočeno z razširitvijo sistema socialne varnosti na neaktivne državljane tretjih držav, in ravno iz tega razloga se je odločilo, da ne bo sodelovalo pri sprejetju Uredbe (EU) št. 1231/2010 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 24. novembra 2010 o razširitvi uporabe uredb (ES) št. 883/2004 in (ES) št. 987/2009 na državljane tretjih držav, za katere se navedeni uredbi ne uporabljata le na podlagi njihovega državljanstva (
UL L 344, str. 1
).
Svet to analizo prereka s trditvijo, da je Uredba št. 1408/71, ki se je uporabljala za zaposlene delavce in od leta 1981 za samozaposlene delavce, pokrivala že številne kategorije ekonomsko „neaktivnih“ državljanov, kot so upokojenci, študenti ali osebe na neplačanem dopustu. Zato naj ne bi bilo razlike med osebnim področjem uporabe navedene uredbe in osebnim področjem uporabe Uredbe št. 883/2004.
Poleg tega naj Združeno kraljestvo kljub izrecni zahtevi Sveta ne bi dalo konkretnih informacij o številu in kategorijah oseb, ki naj bi jih zdaj pokrivala Uredba št. 883/2004 in ki naj ne bi spadale na področje uporabe Uredbe št. 1408/71.
Presoja Sodišča
Uvodoma je treba navesti – kot je to storila generalna pravobranilka v točki 31 sklepnih predlogov – da se vse stranke v tem postopku strinjajo, da se je s procesnega vidika Svet pravilno odločil za sprejetje sklepa na podlagi člena 218(9) PDEU.
Kar pa Združeno kraljestvo izpodbija s tožbo, je uporaba člena 48 PDEU kot materialne pravne podlage za sprejetje navedenega sklepa.
Glede tega je treba opozoriti, da je iz ustaljene sodne prakse razvidno, da mora izbira pravne podlage akta Unije temeljiti na objektivnih okoliščinah, ki jih je mogoče sodno preizkusiti, med katerimi sta zlasti cilj in vsebina akta (sodba z dne 19. julija 2012 v zadevi Parlament proti Svetu, C‑130/10, točka 42 in navedena sodna praksa).
V obravnavanem primeru je cilj izpodbijanega sklepa – kot je razvidno iz njegovih točk obrazložitve in iz njegovega edinega člena – sprejetje stališča Unije v Skupnem odboru EGP glede predloga spremembe Priloge VI (Socialna varnost) in Protokola 37 k Sporazumu EGP.
Natančneje, kot je opozorjeno v točki 15 te sodbe, je cilj izpodbijanega sklepa v bistvu posodobiti sklicevanja na uredbi št. 1408/71 in št. 574/72, vsebovana v Prilogi VI k Sporazumu EGP, ker sta bili ti uredbi nadomeščeni z uredbama št. 883/2004 in št. 987/2009, ter na seznam odborov iz Protokola 37 k istemu sporazumu vključiti upravno komisijo za koordinacijo sistemov socialne varnosti, uvedeno z Uredbo št. 883/2004.
Iz tega razloga je cilj izpodbijanega sklepa omogočiti, da se acquis Unije glede koordinacije sistemov socialne varnosti, spremenjen z uredbama št. 883/2004 in št. 987/2009, uporablja tudi za države Efte, pogodbenice Sporazuma EGP.
Ker je cilj izpodbijanega sklepa spremeniti pravila o koordinaciji sistemov socialne varnosti, vsebovana v Sporazumu EGP, je treba za to, da se ugotovi, ali je člen 48 PDEU primerna pravna podlaga za sprejetje navedenega sklepa, upoštevati tudi okoliščine, v katere je umeščen ta sklep, in zlasti cilj in vsebino tega sporazuma.
V zvezi s tem je treba najprej opozoriti, da je s Sporazumom EGP uvedena tesna združitev med Unijo in državami Efte, ki temelji na posebnih vezeh in privilegijih med pridruženimi.
Kot je Sodišče že imelo priložnost pojasniti, je eden od glavnih ciljev Sporazuma EGP, katerega pogodbenici sta tudi Združeno kraljestvo in Irska, kar najbolj udejanjiti prosti pretok blaga, oseb, storitev in kapitala v celotnem EGP, tako da se notranji trg z ozemlja Unije razširi na države Efte (sodba z dne 23. septembra 2003 v zadevi Ospelt in Schlössle Weissenberg,
C-452/01, Recueil, str. I-9743
, točka 29).
Za to zadevo je pomembno, da Sporazum EGP v členu 28 med drugim potrjuje prosto gibanje delavcev med državami članicami in državami Efte ter v členu 29 uvaja s tem povezano priznavanje pravic do socialne varnosti pod v bistvu enakimi pogoji, kot so tisti, ki jih določata člena 45 PDEU in 48 PDEU.
S tega vidika združitev, ustvarjena s Sporazumom EGP, v skladu z njegovim členom 1(2)(f), zajema tesnejše sodelovanje na področju socialne politike in v skladu s členom 3 tega sporazuma zahteva ne le, da pogodbenice spodbujajo sodelovanje v okviru tega sporazuma, ampak tudi, da se vzdržijo vseh ukrepov, ki bi lahko ogrozili doseganje njegovih ciljev.
Navesti je še treba, da so v skladu s členom 7 navedenega sporazuma akti, navedeni ali vsebovani v prilogah k Sporazumu EGP ali v sklepih Skupnega odbora EGP, za vse pogodbenice zavezujoči ter postanejo del njihovega notranjega pravnega reda.
Natančneje, kar zadeva uredbo Unije, navedeni člen 7(a) izrecno določa, da tak akt postane del notranjega pravnega reda pogodbenic „kot tak“, to je, ne da bi bil za to potreben ukrep za prenos.
Zato, kot je Komisija pravilno poudarila, je cilj izpodbijanega sklepa neposredno urediti ne le socialne pravice državljanov zadevnih treh držav Efte, ampak tudi in enako socialne pravice državljanov Unije v navedenih državah. Z drugimi besedami, sprememba, načrtovana z navedenim sklepom, v bistvu ne le omogoča islandskim, lihtenštajnskim in norveškim državljanom na ozemlju Unije uveljavljati pravice, ki jih imajo v skladu z uredbama št. 883/2004 in št. 987/2009, ampak obenem koristi državljanom držav članic, ki te pravice lahko uveljavljajo v navedenih državah.
Po tem pojasnilu je treba ugotoviti, da je bila glede te zadeve ob sklenitvi Sporazuma EGP Uredba št. 1408/71, ki je takrat veljala, zajeta s Prilogo VI in Protokolom 37 navedenega sporazuma, zaradi česar je ureditev, ki jo je vsebovala glede koordinacije sistemov socialne varnosti, razširila na celoten EGP.
Ker pa je cilj izpodbijanega sklepa nadomestiti sklicevanje na Uredbo št. 1408/71 s sklicevanjem na Uredbo št. 883/2004, saj je zadnja razveljavila prvo, je treba poudariti, da z vsebinskega vidika ta sklep ob spoštovanju zavez, ki so jih pogodbenice Sporazuma EGP sprejele, in ravni vključenosti, ki je bila že dosežena od začetka njegove veljavnosti, omogoča, da se še naprej ohrani razširitev socialnih pravic v korist državljanov zadevnih držav, za katere si Sporazum EGP prizadeva in jih uresničuje od leta 1992.
Tako izpodbijani sklep dejansko spada med ukrepe, s katerimi mora biti pravo notranjega trga Unije, kolikor je mogoče, razširjeno na EGP, tako da so državljani navedenih držav upravičeni do prostega gibanja oseb pod istimi socialnimi pogoji kot državljani Unije.
Če ne bi bilo spremembe, načrtovane z izpodbijanim sklepom, namreč prostega gibanja oseb v EGP ne bi bilo mogoče izvajati pod enakimi socialnimi pogoji, kot so tisti, ki jih določa Unija, kar bi nedvomno ogrozilo razvoj združitve in uresničevanje ciljev Sporazuma EGP.
Iz tega je mogoče sklepati, da je treba posodobitev in poenostavitev pravil o koordinaciji sistemov socialne varnosti znotraj Unije, na katere se nanaša prav izpodbijani sklep, kar se je izvedlo z nadomestitvijo Uredbe št. 1408/71 z Uredbo št. 883/2004, nujno izvesti tudi na ravni EGP.
V teh okoliščinah je treba navesti, da je bilo ob upoštevanju konteksta, v katerega je umeščen, izpodbijani sklep mogoče veljavno sprejeti na podlagi člena 48 PDEU.
Glede na to in zaradi izčrpnosti je treba navesti, da – drugače kot trdita Združeno kraljestvo in Irska – člen 79(2) PDEU ni mogel biti podlaga za sprejetje ukrepa, kot je izpodbijani sklep.
Najprej – kot je generalna pravobranilka navedla v točkah od 39 do 41 sklepnih predlogov – to določbo je treba razlagati v kontekstu, v katerega je umeščena, to je poglavje 2, naslovljeno „Politika glede mejne kontrole, azila in priseljevanja“, iz naslova V PDEU, in glede na odstavek 1 istega člena, v skladu s katerim je namen Unije oblikovati skupno politiko priseljevanja Unije, da bi se zagotovilo „učinkovito upravljanje migracijskih tokov, pravično obravnavo državljanov tretjih držav, […] in preprečevanje nezakonitega priseljevanja in trgovine z ljudmi ter okrepljene ukrepe za boj proti temu“.
Tak ukrep, kot je izpodbijani sklep, ob upoštevanju konteksta razvoja združenja z državami Efte, v katerega je umeščen, in zlasti ciljev, ki jih uresničuje to združenje, očitno ni združljiv s takimi cilji.
Dalje, ni mogoče izključiti, da bi uporaba člena 79(2) PDEU, ki zajema možnost nesodelovanja Združenega kraljestva in/ali Irske, ob kršitvi člena 3 Sporazuma EGP, na katerega je bilo opozorjeno v točki 52 te sodbe, lahko v praksi ogrozila uresničitev ciljev navedenega sporazuma. Natančneje, če med navedenimi državami članicami in zadevnimi državami Efte ne bi bil sklenjen noben sporazum, bi taka uporaba pripeljala do soobstoja dveh vzporednih ureditev koordinacije sistemov socialne varnosti.
Nazadnje, trditve Združenega kraljestva in Irske, da je uporaba člena 79(2) PDEU v obravnavanem primeru utemeljena ob upoštevanju tega, da je zakonodajalec Unije to določbo že sprejel za utemeljitev sprejetja podobnih sklepov glede drugih tretjih držav, v tej zadevi ni mogoče sprejeti.
V zvezi s tem zadošča namreč opozoriti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso treba pravno podlago akta določiti ob upoštevanju njegovega cilja in njegove vsebine, in ne glede na pravno podlago za sprejetje drugih aktov Unije, ki imajo, odvisno od primera, podobne značilnosti (glej med drugim sodbo z dne 10. januarja 2006 v zadevi Komisija proti Svetu,
C-94/03, ZOdl., str. I-1
, točka 50 in navedena sodna praksa).
Glede na zgoraj navedene premisleke je torej treba skleniti, da je bil izpodbijani sklep pravilno sprejet, tako da je bil za materialno pravno podlago sprejet člen 48 PDEU.
Ker torej tožba ni utemeljena, jo je treba zavrniti.
Stroški
V skladu s členom 138(1) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Svet je predlagal, naj se Združenemu kraljestvu naloži plačilo stroškov, in ker to s tožbenimi predlogi ni uspelo, se mu naloži plačilo stroškov. Na podlagi člena 140(1) Poslovnika intervenienti v tem sporu nosijo svoje stroške.

Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:

1.
Tožba se zavrne.

2.
Združenemu kraljestvu Velika Britanija in Severna Irska se naloži plačilo stroškov.

3.
Irska in Evropska komisija nosita svoje stroške.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: angleščina.