CELEX: 62009TJ0088
Sopimussuhteen ulkopuolinen vastuu
Valtiontuet
Komission päätös aloittaa muodollinen tutkintamenettely
Maininnat, joilla loukataan kolmannen yhtiön etuja
Sellaisen oikeussäännön riittävän ilmeinen rikkominen, jolla annetaan oikeuksia yksityisille
Ammattisalaisuuden noudattamisvelvollisuus
Aineettomat vahingot
Aineelliset vahingot
Syy-yhteys
Viivästyskorot ja hyvityskorot

Asian tausta
Idromacchine Srl on laivanrakennusalan yritys, joka on erikoistunut paineastioiden valmistukseen. Alessandro Capuzzo, joka
toimii yhtiön hallituksen puheenjohtajana, omistaa 50 prosenttia ja toimitusjohtaja Roberto Capuzzo 50 prosenttia Idromacchinen
osakepääomasta. Idromacchinea ja Capuzzoja kutsutaan jäljempänä yhdessä ”kantajiksi”.
Cantiere navale De Poli SpA (jäljempänä De Poli) tilasi vuonna 2002 Idromacchinelta neljä suurta nestekaasun kuljetussäiliötä
De Polin telakalla rakennettaviin aluksiin C.188 ja C.189.
Alusten C.188 ja C.189 rakentamiseen oli myönnetty laivanrakennusteollisuudelle myönnettävän tuen uusien sääntöjen vahvistamisesta
29.6.1998 annetussa neuvoston asetuksessa (EY) N:o 1540/98 (EYVL L 202, s. 1) tarkoitettua toimintatukea. Asetuksen 3 artiklan
1 ja 2 kohdan mukaan telakoille voidaan myöntää toimintatukea ainoastaan tietyin edellytyksin, ei kuitenkaan aluksille, jotka
luovutetaan yli kolme vuotta lopullisen sopimuksen allekirjoittamisen jälkeen. Asetuksen 3 artiklan 2 kohdan mukaan Euroopan
yhteisöjen komissio voi kuitenkin pidentää kyseistä kolmen vuoden määräaikaa, jos se on perusteltua kyseisen laivanrakennushankkeen
teknisen monimutkaisuuden vuoksi tai jos telakan työsuunnitelma viivästyy sellaisten odottamattomien, merkittävien ja perusteltavissa
olevien häiriöiden vuoksi, jotka aiheutuvat poikkeuksellisista, ennalta arvaamattomista ja yrityksestä riippumattomista syistä.
Komissio voi hyväksyä toimitusajan pidentämisen ainoastaan, jos kyseinen jäsenvaltio pyytää sitä [EY] 93 artiklan soveltamista
koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 22.3.1999 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 659/1999 (EYVL L 83, s. 1) 2 artiklassa
säädettyä menettelyä noudattaen.
Italian tasavalta pyysi 11.12.2003 asetuksen N:o 1540/98 3 artiklan 2 kohdan perusteella komissiota hyväksymään eräille aluksille
– mukaan luettuina De Polin rakentamille aluksille C.188 ja C.189 – asetetun toimitusajan pidentämisen.
Komissio pyysi 5.2.2004 ja 18.10.2004 välisenä aikana useaan otteeseen Italian viranomaisia toimittamaan lisätietoja alusten
toimitusajan pidentämistä koskevasta pyynnöstä. Viranomaiset vastasivat komission pyyntöihin määräajassa.
Komissio antoi 30.12.2004 Italian tasavallalle tiedoksi päätöksensä K(2002) 5426 lopullinen ”Valtiontuki – Italia – Valtiontuki
N 586/2003, N 587/2003, N 589/2003 ja C 48/2004 (ex N 595/2003) – Kemikaalisäiliöaluksen kolmen vuoden toimitusajan pidentäminen
– Kehotus huomautusten esittämiseen [EY] 88 artiklan 2 kohdan mukaisesti” (jäljempänä riidanalainen päätös).
Riidanalaisella päätöksellä komissio yhtäältä hyväksyi De Polin rakentamien alusten toimitusajan pidentämisen todettuaan ilmoitettujen
tukien alustavan tutkimisvaiheen päätyttyä, että asetuksen N:o 1540/98 3 artiklan 2 kohdassa säädetyt edellytykset täyttyivät,
ja toisaalta aloitti EY 88 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun muodollisen tutkintamenettelyn, joka koski pyyntöä eräällä toisella
telakalla rakennettavan kemikaalisäiliöaluksen toimitusajan pidentämisestä.
De Polin rakentamien alusten toimitusajan pidentämistä koskevan pyynnön tutkimisesta komissio toteaa riidanalaisen päätöksen
10 kohdan iii alakohdassa seuraavaa:(
)
”Aluksista
C.196
ja
C.197
on todettava, että telakka oli pyytänyt Idromacchinea – –, joka on yksi tärkeimmistä säiliövalmistajista, rakentamaan kuljetussäiliöt
alusten
C.196
ja
C.197
sisaraluksiin
C.188
ja
C.189
. Alusten
C.188
ja
C.189
rakentamisen ollessa vielä kesken italialainen sertifiointielin RINA (Registro italiano navale) totesi Idromacchinen edellä
mainittuja aluksia varten valmistamat säiliöt vaatimusten vastaisiksi niissä havaittujen puutteiden vuoksi.
– – Alun perin aluksille
C.188
ja
C.189
tarkoitetut säiliöt, joiden tilalle tilattiin uudet säiliöt toiselta valmistajalta, asennettiin siis aluksiin
C.197
ja
C.196
, mistä syystä toimitus viivästyi yhteensä kuusi kuukautta alkuperäisestä määräajasta, joka oli 31.12.2003.
Kuljetussäiliöt ovat aluksen välttämättömiä komponentteja, joita vaaditaan sen hyväksymiseksi nestekaasun kuljetukseen[; Italian
viranomaiset] vahvistavat, että aluksissa
C.188
[ja]
C.189
samoin kuin niiden sisaraluksissa
C.196
ja
C.197
käytettävien säiliöiden on täytettävä tiukat merenkulun laatu- ja turvallisuusstandardit. Italian viranomaisten selvitysten
mukaan [De Polin] telakka ei Idromacchinen kokeneisuuden tuntien voinut mitenkään ennakoida, että RINA antaisi aluksiin
C.188
ja
C.189
tarkoitettujen säiliöiden vaatimustenmukaisuudesta kielteisen lausunnon. Lisäksi Italian viranomaiset täsmentävät, että telakka
alkoi välittömästi etsiä markkinoilta muita toimittajia ongelman ratkaisemiseksi. [G]-yhtiö oli ainoa toimittaja, joka suostui
valmistamaan aluksille uudet säiliöt, mutta nähtävästi niitä ei voitu toimittaa ennen 31.1.2004 ja 31.3.2004; tästä syystä
telakka joutui pyytämään toimitusajan pidentämistä.
– –”
Riidanalaisen päätöksen 28 perustelukappaleen kolmannessa kohdassa komissio toteaa seuraavaa: ”säiliöistä on huomautettava,
että sitä, ettei niiden valmistaja Idromacchine kyennyt rakentamaan säiliöitä (aluksen keskeisiä komponentteja) sertifiointistandardien
vaatimusten mukaisesti eikä tämän vuoksi pystynyt toimittamaan niitä sovitussa määräajassa, voidaan pitää vähintäänkin poikkeuksellisena”.
Riidanalaisen päätöksen 29 perustelukappaleen kolmannessa kohdassa komissio arvioi, että ”säiliöiden aiheuttamia ongelmia,
jotka johtuivat Idromacchinen kyvyttömyydestä toimittaa telakalle aluksen välttämättömäksi komponentiksi luokiteltavia säiliöitä,
joita vaaditaan sen kaupalliseen käyttöön sallituissa käyttöolosuhteissa, on pidettävä myös ennakoimattomina”.
Riidanalaisen päätöksen 31 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Valmistaja ei kyennyt toimittamaan säiliöitä sopimusvelvoitteiden mukaisesti, joten [telakka] joutui tilaamaan komponentit
toiselta toimittajalta, minkä seurauksena alusten
C.196
ja
C.197
– – viimeistely viivästyi. Tarvittavien osien toimituksen viivästyminen oli täysin [De Polin] tahdosta riippumatonta, eikä
[tällä] ollut mitään keinoja vaikuttaa siihen – –.”
Lisäksi riidanalaisen päätöksen taulukossa 1 mainitaan erityisesti, että ”koska säiliöt eivät puutteidensa takia soveltuneet
sisaraluksiin
C.188
ja
C.189
, joiden rakentaminen oli edennyt jo pidemmälle, telakka joutui asentamaan niihin aluksiin
C.196
ja
C.197
tarkoitetut säiliöt”.
Riidanalaisen päätöksen, sellaisena kuin se annettiin tiedoksi Italian tasavallalle 30.12.2004, viimeisessä perustelukappaleessa
todetaan vielä seuraavaa:
”[J]os tämä kirje sisältää luottamuksellisia tietoja, joita ei saa julkistaa, siitä on ilmoitettava komissiolle [viidentoista]
työpäivän kuluessa kirjeen vastaanottamisesta. Jos komissio ei saa perusteltua pyyntöä määräajassa, se katsoo, että hyväksytte
kirjeen julkistamisen kokonaisuudessaan kolmansille ja sen julkaisemisen todistusvoimaisella kielellä seuraavalla internetsivustolla.”
Italian viranomaiset eivät osoittaneet komissiolle pyyntöjä, joissa tätä olisi pyydetty olemaan julkistamatta riidanalaisen
päätöksen sisältämiä luottamuksellisia tietoja.
Riidanalainen päätös julkaistiin Euroopan unionin virallisessa lehdessä 18.2.2005 (EUVL C 42, s. 15).

Asian käsittely ja asianosaisten vaatimukset
Kantajat nostivat nyt käsiteltävän vahingonkorvauskanteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 27.2.2009 jättämällään
kannekirjelmällä.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toisen jaoston puheenjohtaja hylkäsi 11.3.2009 kantajien esittämän nimettömänä käsittelyä
ja tietojen salassapitoa koskevan pyynnön. Kantajien pyynnöstä hän vahvisti 2.4.2009 hylänneensä näiden alkuperäisen nimettömänä
käsittelyä ja tietojen salassapitoa koskevan pyynnön.
Kun unionin yleisen tuomioistuimen jaostojen kokoonpanoa muutettiin, esittelevä tuomari määrättiin neljänteen jaostoon, jonka
käsiteltäväksi esillä oleva asia tämän vuoksi siirrettiin.
Asianosaisten lausumat ja vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin kuultiin 8.2.2011 pidetyssä istunnossa.
Kantajat vaativat, että unionin yleinen tuomioistuin
–        velvoittaa komission maksamaan kantajille aiheutuneesta aineellisesta vahingosta 5 459 641,28 euroa tai muun unionin yleisen
tuomioistuimen arvioiman määrän korvausta, muunnettuna riidanalaisen päätöksen julkaisemispäivän arvosta tuomion julistamispäivän
arvoon, ja sille Euroopan keskuspankin perusrahoitusoperaatioille vahvistaman korkokannan mukaista viivästyskorkoa lisättynä
kahdella prosenttiyksiköllä tuomion julistamispäivästä siihen saakka, kunnes korvaus on kokonaisuudessaan suoritettu.
–        velvoittaa komission korvaamaan Idromacchinelle ja Capuzzoille aiheutuneesta aineettomasta vahingosta kummallekin erikseen
kohtuulliseksi katsottavan määrän, suuruudeltaan esimerkiksi 30–50 prosenttia aineellisesta vahingosta määrättävää korvausta
ja muutettuna riidanalaisen päätöksen julkaisemispäivän arvosta tuomion julistamispäivän arvoon, ja sille Euroopan keskuspankin
perusrahoitusoperaatioille vahvistaman korkokannan mukaista viivästyskorkoa lisättynä kahdella prosenttiyksiköllä tuomion
julistamispäivästä siihen saakka, kunnes korvaus on kokonaisuudessaan suoritettu
–        velvoittaa komission palauttamaan Idromacchinen ja Capuzzojen maineen määräämällä oikaistaviksi riidanalaisessa päätöksessä
julkaistut Idromacchinea koskevat tiedot asianmukaiseksi katsomallaan tavalla – esimerkiksi julkaisemalla tätä koskevan ad
hoc ilmoituksen virallisessa lehdessä tai lähettämällä alan tärkeimmille toimijoille osoitetun kirjeen
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        hylkää kanteen;
–        velvoittaa kantajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi
EY 288 artiklan toisen kohdan mukaan sopimussuhteen ulkopuolisen vastuun perusteella unioni korvaa toimielintensä ja henkilöstönsä
tehtäviään suorittaessaan aiheuttaman vahingon jäsenvaltioiden lainsäädännön yhteisten yleisten periaatteiden mukaisesti.
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että EY 288 artiklan toisen kohdan mukaan yhteisö on sopimussuhteen ulkopuolisessa
vastuussa elintensä lainvastaisesta menettelystä ainoastaan, jos seuraavat edellytykset täyttyvät: toimielimen moitittu toiminta
on lainvastaista, vahinko on todella syntynyt ja toiminnan ja väitetyn vahingon välillä on syy-yhteys (asia 26/81, Oleifici
Mediterranei v. ETY, tuomio 29.9.1982, Kok., s. 3057, 16 kohta ja asia T-383/00, Beamglow v. parlamentti ym., tuomio 14.12.2005,
Kok., s. II-5459, 95 kohta).
Toimielimen tai elimen toiminnan lainvastaisuutta koskevan edellytyksen osalta oikeuskäytännössä ensinnäkin edellytetään,
että sellaisen oikeussäännön, jolla annetaan yksityisille oikeuksia, riittävän ilmeinen rikkominen näytetään toteen (asia
C‑352/98 P, Bergaderm ja Goupil v. komissio, tuomio 4.7.2000, Kok., s. I‑5291, 42 kohta). Ratkaiseva peruste rikkomisen luokittelemiseksi
riittävän ilmeiseksi erityisesti silloin, kun yhteisön toimielimellä tai elimellä on laaja harkintavalta, on sen harkintavallalle
asetettujen rajojen ilmeinen ja vakava ylittäminen. Jos kyseessä olevalla toimielimellä tai elimellä on huomattavan vähän
tai ei ollenkaan harkintavaltaa, jo pelkän yhteisön oikeuden rikkomisen voidaan katsoa olevan riittävän ilmeinen rikkominen
(asia C‑312/00 P, komissio v. Camar ja Tico, tuomio 10.12.2002, Kok., s. I‑11355, 54 kohta ja yhdistetyt asiat T‑198/95, T‑171/96,
T‑230/97, T‑174/98 ja T‑225/99, Comafrica ja Dole Fresh Fruit Europe v. komissio, tuomio 12.7.2001, Kok., s. II‑1975, 134
kohta).
Vahingon todellisuutta koskevasta edellytyksestä on todettava, että unioni voi joutua vastuuseen ainoastaan siinä tapauksessa,
että kantaja on kärsinyt ”todellisen ja varman vahingon” (yhdistetyt asiat 256/80, 257/80, 265/80, 267/80 ja 5/81, Birra Wührer
ym. v. neuvosto ja komissio, tuomio 27.1.1982, Kok., s. 85, 9 kohta; asia 51/81, De Franceschi v. neuvosto ja komissio, tuomio
27.1.1982, Kok., s. 117, 9 kohta ja asia T‑108/94, Candiotte v. neuvosto, tuomio 16.1.1996, Kok., s. II‑87, 54 kohta). Kantajan
on esitettävä yhteisöjen tuomioistuimille se näyttö, joka on tarpeen kantajalle aiheutuneen vahingon olemassaolon ja laajuuden
selvittämiseksi (asia 26/74, Roquette frères v. komissio, tuomio 21.5.1976, Kok., s. 677, 22–24 kohta ja asia T‑575/93, Koelman
v. komissio, tuomio 9.1.1996, Kok., s. II‑1, 97 kohta).
Lainvastaisen toiminnan ja väitetyn vahingon välistä syy-yhteyttä koskevasta edellytyksestä on todettava, että väitetyn vahingon
on oltava riittävän suorassa syy-yhteydessä riitautettuun toimintaan nähden; tällaisen toiminnan on toisin sanoen oltava vahingon
määräävä syy. Unionin ei sen sijaan tarvitse korvata kaikkia toimielintensä toiminnasta aiheutuneita, kaukaisiakin vahingollisia
seurauksia (ks. yhdistetyt asiat 64/76, 113/76, 167/78, 239/78, 27/79, 28/79 ja 45/79, Dumortier ym. v. neuvosto, tuomio 4.10.1979,
Kok., s. 3091, 21 kohta ja asia T‑279/03, Galileo International Technology ym. v. komissio, tuomio 10.5.2006, Kok., s. II‑1291,
130 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Kantajan on näytettävä toteen, että riitautetun toiminnan ja väitetyn vahingon välillä
on syy-yhteys (ks. asia T‑149/96, Coldiretti ym. v. neuvosto ja komissio, tuomio 30.9.1998, Kok., s. II‑3841, 101 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Jos yksi näistä kolmesta sopimussuhteen ulkopuolisen yhteisön vastuun syntymisen edellytyksestä jää täyttymättä, korvausvaatimukset
on hylättävä, eikä ole tarpeen tutkia kahta muuta edellytystä (asia T-170/00, Förde-Reederei v. neuvosto ja komissio, tuomio
20.2.2002, Kok., s. II‑515, 37 kohta; ks. vastaavasti asia C-146/91, KYDEP v. neuvosto ja komissio, tuomio 15.9.1994, Kok.,
s. I‑4199, 81 kohta), eikä yhteisöjen tuomioistuimien tarvitse myöskään noudattaa tiettyä käsittelyjärjestystä (asia C-257/98
P, Lucaccioni v. komissio, tuomio 9.9.1999, Kok., s. I‑5251, 13 kohta).
Kantajat väittävät, että niille on tässä tapauksessa aiheutunut sekä aineettomia että aineellisia vahinkoja, joista ne vaativat
korvausta. Unionin yleinen tuomioistuin katsoo aiheelliseksi tarkastella ensiksi aineettomia vahinkoja koskevaa korvausvaatimusta
ja sen jälkeen aineellisia vahinkoja koskevaa korvausvaatimusta.
1.
Aineettomia vahinkoja koskeva korvausvaatimus
Kantajien mukaan sekä Idromacchinelle että Capuzzoille on aiheutunut aineettomia vahinkoja, jotka on korvattava.

Idromacchinelle aiheutunut aineeton vahinko
Idromacchinelle aiheutuneeksi väitetyn aineettoman vahingon osalta unionin vastuun syntymisen edellytykset on tutkittava arvioimalla
ensiksi komission moititun toiminnan lainvastaisuutta koskeva edellytys, sen jälkeen vahingon aiheutumista koskeva edellytys
ja lopuksi lainvastaisen toiminnan ja väitetyn vahingon välisen syy-yhteyden olemassaoloa koskeva edellytys. Kysymys Idromacchinelle
määrättävän vahingonkorvauksen määrästä on aiheellista tutkia ainoastaan siinä tapauksessa, että kaikki nämä edellytykset
täyttyvät.
Komission lainvastaiseksi moitittu toiminta
Kirjelmissään kantajat moittivat komissiota lähinnä kahdenlaisesta lainvastaisesta toiminnasta.
Ensimmäisen komission lainvastaiseksi moititun toiminnan osalta kantajat väittävät komission rikkoneen hyvän hallinnon periaatetta,
laiminlyöneen huolellisuusvelvollisuutta ja loukanneen kantajien puolustautumisoikeuksia, joiden nojalla komission olisi ennen
riidanalaisen päätöksen hyväksymistä kuulunut antaa Idromacchinelle tilaisuus esittää siitä huomautuksensa, jotta Idromacchine
olisi voinut näyttää toteen, ettei se ollut vastuussa kyseisten säiliöiden toimituksen viivästymisestä.
Puolustautumisoikeuksien loukkaamisesta on aluksi muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan valtiontukien valvontamenettely
on yleisen rakenteensa mukaan menettely, joka aloitetaan tuen myöntämisestä yhteisön oikeuden mukaisten velvoitteidensa valossa
vastuussa olevaa jäsenvaltiota vastaan (ks. yhdistetyt asiat C‑74/00 P ja C‑75/00 P, Falck ja Acciaierie di Bolzano v. komissio,
tuomio 24.9.2002, Kok., s. I-7869, 81 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kun ei oteta lukuun tuen myöntämisestä vastuussa olevaa jäsenvaltiota, ne, joita asia koskee, eivät voi itse vaatia valtiontukien
valvontamenettelyssä, että komission olisi kuultava niitä samalla kontradiktorisella tavalla kuin sen on kuultava kyseessä
olevaa jäsenvaltiota (ks. edellä 33 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Falck ja Acciaierie di Bolzano v. komissio, tuomion
82 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
EY 88 artiklassa määrätyssä valtiontukien valvontamenettelyssä on erotettava toisistaan ensinnäkin kyseisen artiklan 3 kohdan
mukainen tukien alustava tutkimisvaihe, jonka tavoitteena on ainoastaan antaa komissiolle mahdollisuus tehdä ensimmäiset päätelmänsä
kyseisen tuen osittaisesta tai täydellisestä soveltuvuudesta yhteismarkkinoille, ja toiseksi saman artiklan 2 kohdassa tarkoitettu
tutkimisvaihe. EY:n perustamissopimuksen mukaan komissio on vasta viimeksi mainitussa vaiheessa, jonka tavoitteena on tehdä
mahdolliseksi, että komissio saa käyttöönsä kattavat tiedot kaikista asiaan liittyvistä seikoista, velvollinen kehottamaan
niitä, joita asia koskee, esittämään huomautuksensa (ks. asia C‑78/03 P, komissio v. Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum,
tuomio 13.12.2005, Kok., s. I‑10737, 34 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Edellä 33–35 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä seuraa, että komissiolla, joka hyväksyi De Polin valmistamien alusten toimitusajan
pidentämisen riidanalaisella päätöksellä, ei ollut velvollisuutta kuulla Idromacchinea kyseisen tuen alustavassa tutkimisvaiheessa.
Idromacchine ei myöskään osallistunut menettelyyn kolmantena, jota menettely koskee, koska se ei ollut tuensaaja eikä tuensaajan
kilpailija.
Kantajien tästä kysymyksestä esittämät väitteet eivät kumoa näitä toteamuksia.
Ensinnäkin on hylättävä tehottomana väite, jonka mukaan komissio olisi päätynyt riidanalaisessa päätöksessä eri lopputulokseen,
jos se olisi kuullut Idromacchinea ennen riidanalaisen päätöksen hyväksymistä. Tällaisella väitteellä ei nimittäin missään
tapauksessa voida kyseenalaistaa edellä 36 kohdassa esitettyä päätelmää, jonka mukaan komissiolla ei ollut velvollisuutta
kuulla Idromacchinea kyseisten tukien alustavassa tutkimisvaiheessa.
Toiseksi on hylättävä perusteettomana väite, jonka mukaan unionin yleisen tuomioistuimen olisi käsiteltävän asian tosiseikkojen
perusteella todettava, että kantajien puolustautumisoikeuksia on loukattu, kuten se teki nyt tarkasteltavan kaltaisissa olosuhteissa
asiassa T‑412/05, M vastaan Euroopan oikeusasiamies, 24.9.2008 antamassaan tuomiossa (133 ja 136 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Siinä todettiin Euroopan oikeusasiamiehen rikkoneen kontradiktorista periaatetta mainitsemalla erään virkamiehen nimeltä hallinnollista
epäkohtaa koskevasta kantelusta tekemässään päätöksessä tätä ennalta kuulematta, vaikka oikeusasiamiehen olisi häntä velvoittavien
oikeussääntöjen mukaan kuulunut näin tehdä. Toisin kuin kyseisen asian olosuhteissa, komissiolla ei kuitenkaan nyt tarkasteltavassa
asiassa ollut velvollisuutta kuulla Idromacchinea ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä.
Näin ollen on hylättävä perusteettomina kantajien väitteet, joiden mukaan komissio rikkoi hyvän hallinnon periaatetta, laiminlöi
siitä johtuvaa huolellisuusvelvollisuutta ja loukkasi puolustautumisoikeuksia, kun se jätti kuulematta Idromacchinea ennen
riidanalaisen päätöksen tekemistä.
Toisen komission lainvastaiseksi moititun toiminnan osalta kantajat vetoavat yhtäältä salassapitovelvollisuuden laiminlyöntiin,
koska komission ei olisi pitänyt mainita Idromacchinea nimeltä lukiessaan virheellisen menettelyn sen syyksi riidanalaisessa
päätöksessä, ja toisaalta suhteellisuusperiaatteen loukkaamiseen, koska Idromacchinen nimen ilmaisemiseen kyseisessä päätöksessä
ei ollut tarvetta. Vaikka olisikin katsottava, että Idromacchine oli vastuussa De Polin valmistamien alusten toimituksen viivästymisestä
ja etteivät sen toimittamat säiliöt olleet voimassa olevien standardien mukaisia, kantajien mukaan komissio teki joka tapauksessa
virheen ilmaistessaan Idromacchinen nimen virallisessa lehdessä julkaisemassaan riidanalaisessa päätöksessä, vaikkei sen ilmaiseminen
ollut tässä tapauksessa tarpeellista.
Tässä yhteydessä on muistutettava, että EY 287 artiklan mukaan unionin toimielimen jäsen, komitean jäsen, yhteisön virkamies
tai muu sen henkilöstöön kuuluva ei saa, tehtävänsä päätyttyäkään, ilmaista salassapitovelvollisuuden piiriin kuuluvia tietoja
eikä varsinkaan tietoja yrityksistä taikka niiden liikesuhteista tai kustannustekijöistä.
Asetuksessa N:o 659/1999 toistetaan komission salassapitovelvollisuus valtiontukien tutkinnassa. Asetuksen johdanto-osan 21
perustelukappaleessa todetaan, että ”julkistaessaan päätöksiään komission olisi noudatettava salassapitovelvollisuutta koskevia
sääntöjä [EY 287] artiklan mukaisesti”. Saman asetuksen 24 artiklan mukaan ”komissio ja jäsenvaltiot sekä niiden virkamiehet
ja muut niiden palveluksessa olevat henkilöt, mukaan lukien komission nimeämät riippumattomat asiantuntijat, eivät saa ilmaista
salassapitovelvollisuuden piiriin kuuluvia tietoja, jotka he ovat saaneet tätä asetusta sovellettaessa”.
EY 287 artiklassa sen enempää kuin asetuksessa N:o 659/1999 ei kuitenkaan nimenomaisesti mainita, mitkä tiedot kuuluvat salassapitovelvollisuuden
piiriin.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan salassapitovelvollisuuden piiriin kuuluvat tiedot voivat olla sekä luottamuksellisia tietoja
että liikesalaisuuksia (asia T‑353/94, Postbank v. komissio, tuomio 18.9.1996, Kok., s. II‑921, 86 kohta). Yleisesti liikesalaisuuksien
tai muiden salassapitovelvollisuuden piiriin kuuluvien tietojen luonteesta on todettava, että on ensiksi välttämätöntä, että
ainoastaan rajallinen henkilömäärä on tietoinen näistä liikesalaisuuksista tai luottamuksellisista tiedoista. Toiseksi on
oltava kyse sellaisista tiedoista, joiden paljastaminen on omiaan aiheuttamaan vakavaa vahinkoa sille henkilölle, joka on
antanut kyseiset tiedot, tai kolmansille tahoille. Lopuksi on niiden intressien, joita tietojen paljastaminen voi loukata,
on objektiivisesti arvioiden oltava suojan arvoisia. Tiedon luottamuksellisuuden arviointi edellyttää tältä osin niiden oikeutettujen
yksilöllisten intressien, jotka ovat paljastamista vastaan, ja sen yleisen intressin vertaamista, jonka mukaan yhteisöjen
toimielinten toiminnassa on noudatettava avoimuusperiaatetta mahdollisimman laajalti (ks. asia T‑198/03, Bank Austria Creditanstalt
v. komissio, tuomio 30.5.2006, Kok., s. II‑1429, 71 kohta ja asia T‑474/04, Pergan Hilfsstoffe für industrielle Prozesse v.
komissio, tuomio 12.10.2007, Kok., s. II‑4225, 65 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Edellä 42–45 kohdassa mainittujen säännösten ja oikeuskäytännön perusteella on siis tutkittava, onko komissio kantajien väittämällä
tavalla laiminlyönyt sille kuuluvaa salassapitovelvollisuutta ja loukkasiko se suhteellisuusperiaatetta, kun se riidanalaisessa
päätöksessä ilmaisi nimeltä mainiten, ettei Idromacchine ollut toimittanut voimassa olevien standardien mukaisia säiliöitä
eikä noudattanut sopimusvelvoitteitaan.
On ensinnäkin todettava, että Italian tasavallan komissiolle toimittama tieto, jonka mukaan Idromacchine ei kyennyt valmistamaan
voimassa olevien standardien mukaisia säiliöitä eikä toimittamaan niitä sopimusehtojen mukaisesti De Polille, oli tarkoitettu
yksinomaan kyseisten tukien hallinnollisen tutkintamenettelyn tarpeisiin. Lisäksi tieto liittyy näiden kahden yhtiön välisiin
liikesuhteisiin, kuten kantajat perustellusti huomauttavat. Se oli siis tässä tapauksessa sisällöltään luottamuksellista.
Edellä 46 kohdassa mainittujen tietojen paljastaminen oli toiseksi omiaan aiheuttamaan Idromacchinelle vakavaa vahinkoa. Riippumatta
siitä, tekikö komissio tosiseikkojen arviointia koskevan virheen katsoessaan Idromacchinen menetelleen virheellisesti sopimusvelvoitteidensa
täyttämisessä De Polia kohtaan, on joka tapauksessa todettava, että se, että komissio ilmaisi riidanalaisessa päätöksessä
sellaisia tosiseikkoja ja arvioita, joissa Idromacchine mainittiin nimeltä epäedullisessa valossa, oli omiaan aiheuttamaan
tälle vakavaa vahinkoa.
Kolmanneksi koska edellä 46 kohdassa mainittujen tietojen paljastaminen oli omiaan vahingoittamaan Idromacchinen yrityskuvaa
ja mainetta, Idromacchinen intressiä siihen, ettei tietoja julkisteta, on objektiivisesti arvioiden pidettävä suojan arvoisena.
Kun Idromacchinen oikeutettua intressiä siihen, ettei sen nimeä julkisteta riidanalaisessa päätöksessä, punnitaan yleisen
edun kanssa, on tällaista julkistamista neljänneksi pidettävä suhteettomana riidanalaisen päätöksen tavoitteeseen nähden.
Tästä on ensinnäkin todettava, että toimielinten toimintaa koskeva avoimuusperiaate ja läpinäkyvyyden vaatimus, sellaisina
kuin ne ilmenevät EU 1, EY 254 ja EY 255 artiklasta, edellyttivät tässä tapauksessa sitä, että De Polille myönnettyjä valtiontukia
tutkiessaan komissio ratkaisee riidanalaisessa päätöksessä nimenomaisesti kysymyksen siitä, aiheutuiko alusten rakentamisen
viivästyminen muiden osapuolten kuin De Polin käyttäytymisestä. Komission olisi kuitenkin ollut täysin riittävää tarkastella
näitä sopimusrikkomuksia viittaamalla joko yleisesti alusten tärkeän komponentin toimittajaan tai tarvittaessa erityisesti
säiliöiden toimittajaan tarvitsematta kummassakaan tapauksessa mainita kyseistä toimittajaa nimeltä; näin olisi suojattu tämän
oikeutetut intressit.
Hyväksyttäviä eivät myöskään ole perustelut, joita komissio esittää osoittaakseen, ettei se tehnyt virhettä mainitessaan Idromacchinen
nimeltä riidanalaisessa päätöksessä.
Ensinnäkin komission väitteet on hylättävä perusteettomina siltä osin kuin se väitti vastauksessaan unionin yleisen tuomioistuimen
istunnossa esittämiin kysymyksiin, että ”[riidanalaisen] päätöksen perustelujen kannalta oli aiheellista” mainita nimeltä
säiliöiden valmistaja, jota tavallisesti pidettiin ”erityisen luotettavana[, mutta] joka tällä kertaa aiheutti töiden viivästymisen”.
Riidanalaisen päätöksen tekemiseen johtaneessa valtiontukien tutkinnassa oli nimittäin merkitystä ainoastaan sillä, perusteliko
Italian tasavalta oikeudellisesti riittävällä tavalla De Polin myöhästymisen alusten toimituksessa, joten viivästyksiä aiheuttaneita
mahdollisia virheitä tehneen toimittajan nimen paljastaminen ei vaikuta mitenkään komission riidanalaisessa päätöksessä esittämään
johtopäätökseen.
Toiseksi komission väitteet on hylättävä perusteettomina myös siltä osin kuin se katsoo, että yleisö olisi arvannut säiliöiden
valmistajan, vaikkei sen nimeä olisikaan mainittu riidanalaisessa päätöksessä, koska kyseessä on erittäin pieni ja erikoistunut
toimiala ja koska Tribunale de Veneziassa (Italia) oli vireillä De Polin ja Idromacchinen välinen riita-asia, josta oli kirjoitettu
lehdistössä. Tällaiset olosuhteet eivät nimittäin vaikuta mitenkään siihen, että todetessaan Idromacchinen olevan vastuussa
toimituksen viivästymisestä komissio julkisti riidanalaisessa päätöksessä sellaisia tosiseikkoja ja arvioita, joissa todetaan
nimeltä mainiten, ettei Idromacchine kyennyt toimittamaan De Polille voimassa olevien standardien mukaisia tuotteita eikä
noudattamaan sopimusvelvoitteitaan, vaikkei niiden julkistaminen ollut riidanalaisen päätöksen päämäärään nähden tarpeellista.
Lopuksi on hylättävä perusteettomana myös komission väitteet, joiden mukaan riidanalaisen päätöksen perustana olisi ensinnäkin
käytetty ainoastaan Italian tasavallan komissiolle toimittamia tietoja ja joiden mukaan sekä asetuksen N:o 659/1999 24 ja
25 artiklasta että salassapitovelvollisuudesta valtiontukipäätöksissä 1.12.2003 annetun komission tiedonannon C (2003) 4582
(EUVL C 297, s. 6) 25 kohdasta ja sitä seuraavista kohdista ilmenee, että oli Italian tasavallan asia ilmoittaa komissiolle,
minkä tietojen se katsoi kuuluvan salassapitovelvollisuuden piiriin. Vaikka näissä säännöksissä säädetään, että komissio ilmoittaa
päätöksestään kyseiselle jäsenvaltiolle ja antaa tälle mahdollisuuden ilmoittaa yleensä 15 päivän kuluessa luottamuksellisiksi
tiedot, joiden se katsoo kuuluvan salassapitovelvollisuuden piiriin, ne eivät vapauta komissiota sille EY 287 artiklassa asetetusta
velvollisuudesta olla ilmaisematta ammatti- tai liikesalaisuuksia eivätkä toisaalta estä komissiota päättämästä oma-aloitteisesti
olla ilmaisematta tietoja, joiden se katsoo kuuluvan salassapitovelvollisuuden piiriin, vaikkei kyseinen jäsenvaltio tätä
erikseen pyytäisikään. Lisäksi on todettava, että vaikka Italian tasavallan voitaisiinkin katsoa toimineen virheellisesti,
kun se toimitti komissiolle virheellisiä tietoja eikä ilmoittanut komissiolle Idromacchinen ja De Polin välisiä liikesuhteita
koskevien tietojen olevan luottamuksellisia, tällaiset virheet eivät voi kyseenalaistaa toteamusta, jonka mukaan komissio
olisi joka tapauksessa voinut oma-aloitteisesti päättää olla ilmaisematta salassapitovelvollisuuden piiriin kuuluvia tietoja.
Näin ollen se, että riidanalaisessa päätöksessä ilmaistiin sellaisia tosiseikkoja ja arvioita, joissa todetaan nimeltä mainiten,
ettei Idromacchine kyennyt toimittamaan De Polille voimassa olevien standardien mukaisia tuotteita eikä noudattamaan sopimusvelvoitteitaan,
rikkoi EY 287 artiklassa tarkoitettua salassapitovelvollisuutta. Koska tämän velvollisuuden tarkoituksena on suojata yksityisille
annettuja oikeuksia ja koska komissiolla ei ole laajaa harkintavaltaa sen suhteen, onko salassapitosäännöstä jossakin tietyssä
yksittäistapauksessa aiheellista poiketa, jo tämän yhteisön oikeuden rikkomisen voidaan katsoa olevan edellä 24 kohdassa mainitussa
oikeuskäytännössä tarkoitettu riittävän ilmeinen rikkominen.
Edellä esitetyn perusteella on todettava, että laiminlyömällä salassapitovelvollisuutensa komissio syyllistyi virheelliseen
menettelyyn, joka on omiaan synnyttämään EY 288 artiklan toisessa kohdassa tarkoitetun sopimussuhteen ulkopuolisen unionin
vastuun.
Näin ollen ei ole tarpeen tutkia kantajien viimeistä väitettä, jonka mukaan komissio loukkasi myös suhteellisuusperiaatetta
ilmaistessaan riidanalaisessa päätöksessä sellaisia tosiseikkoja ja arvioita, joissa todetaan nimeltä mainiten, ettei Idromacchine
kyennyt toimittamaan De Polille voimassa olevien standardien mukaisia tuotteita eikä noudattamaan sopimusvelvoitteitaan. Vaikka
suhteellisuusperiaatetta katsottaisiinkin loukatun, kantajat eivät kuitenkaan tässä tapauksessa voisi siitä aiheutuviin vahinkoihin
vetoamalla saada luonteeltaan tai määrältään merkittävämpää korvausta kuin se, jonka ne voivat saada komission syyksi luettavan
salassapitovelvollisuuden laiminlyönnin perusteella. Näin ollen tästä väitteestä ei ole tarpeen lausua.
Vahingon aiheutuminen
Kantajat väittävät lähinnä, että Idromacchinen yrityskuvalle ja maineelle aiheutui aineetonta vahinkoa, koska riidanalaisessa
päätöksessä todetaan nimeltä mainiten, ettei Idromacchine kyennyt toimittamaan De Polille voimassa olevien standardien mukaisia
tuotteita eikä noudattamaan sopimusvelvoitteitaan.
Tästä on todettava, että – kuten edellä 8–12 kohdassa lainatuista riidanalaisen päätöksen maininnoista ilmenee – komissio
totesi nimeltä mainiten, ettei Idromacchine kyennyt rakentamaan sertifiointivaatimusten mukaisia säiliöitä [ks. riidanalaisen
päätöksen 10 perustelukappaleen iii luetelmakohta, 28 perustelukappaleen kolmas alakohta ja 29 perustelukappaleen kolmas alakohta]
eikä toimittamaan kyseisiä säiliöitä sopimusvelvoitteidensa mukaisesti (ks. riidanalaisen päätöksen 31 perustelukappale),
sillä seurauksella, että De Polin oli tilattava tarvitsemansa säiliöt toiselta yritykseltä. Tällaiset maininnat, joissa Idromacchine
esitettiin epäedullisessa valossa yrityksenä, joka ei kykene tarjoamaan voimassa olevien standardien mukaisia palveluja eikä
siten täyttämään sopimusvelvoitteitaan, olivat omiaan vahingoittamaan Idromacchinen yrityskuvaa ja mainetta, joilla on jo
sellaisenaan kaupallista arvoa, mitä komissio ei kiistä kirjelmissään.
Lisäksi on aiheellista täsmentää, että kuten edellä 39 kohdassa mainitussa asiassa M vastaan Euroopan oikeusasiamies annetussa
tuomiossa, jonka 150 kohdassa kantajalle katsotaan aiheutuneen todellinen ja varma vahinko jo siitä, että oikeusasiamiehen
internetsivustolla julkaistiin päätös, jossa hänet mainittiin nimeltä erään hallinnollista epäkohtaa koskeneen kantelun yhteydessä,
myös nyt tarkasteltavassa asiassa jo Idromacchinen nimeäviä mainintoja sisältävän riidanalaisen päätöksen julkaiseminen virallisessa
lehdessä riittää osoittamaan, että sille aiheutunut vahinko on todellinen ja varma.
Vaikka katsottaisiinkin – kuten komissio väitti istunnossa –, ettei komissio tehnyt arviointivirhettä todetessaan riidanalaisessa
päätöksessä Idromacchinen menetelleen virheellisesti sopimussuhteissaan De Polin kanssa, siinä ilmaistut tosiseikat ja arviot,
joissa todetaan nimeltä mainiten, ettei Idromacchine kyennyt toimittamaan De Polille voimassa olevien standardien mukaisia
tuotteita eikä noudattamaan sopimusvelvoitteitaan, vahingoittivat joka tapauksessa Idromacchinen yrityskuvaa ja mainetta.
Tämä vahinko koskee lisäksi ainoastaan Idromacchinea ja on erillinen niistä arviointivirheistä aiheutuneesta vahingosta, jotka
komissio tai Italian tasavalta mahdollisesti tekivät katsoessaan Idromacchinen olevan vastuussa säiliöiden toimituksen viivästymisestä.
Näin ollen on katsottava, että Idromacchinen yrityskuvalle ja maineelle on aiheutunut vahinkoa.
Moititun toiminnan ja väitetyn vahingon välinen syy-yhteys
Kantajat väittävät lähinnä, että salassapitovelvollisuuden laiminlyönnin ja suhteellisuusperiaatteen loukkaamisen sekä Idromacchinen
yrityskuvan ja maineen vahingoittumisen välillä on suora syy-yhteys.
Tältä osin on katsottava, että Idromacchinen yrityskuvalle ja maineelle ei olisi aiheutunut vahinkoa, jollei komissio olisi
ilmaissut riidanalaisessa päätöksessä sellaisia tosiseikkoja ja arvioita, joissa todetaan nimeltä mainiten, ettei Idromacchine
kyennyt toimittamaan De Polille voimassa olevien standardien mukaisia tuotteita eikä noudattamaan sopimusvelvoitteitaan. Näin
ollen on hylättävä komission väite, jonka mukaan sen syyksi luettujen virheiden ja kantajien väittämien vahinkojen välillä
ei ole riittävän suoraa syy-yhteyttä.
Komission väitteet on hylättävä perusteettomina ensinnäkin siltä osin kuin se katsoo, että kantajille aiheutuneista vahingoista
on vastuussa joko De Poli, joka väitti valtiontukia koskevassa hallinnollisessa menettelyssä, että viivästykset alusten rakentamisessa
aiheutuivat erityisesti Idromacchinen käyttäytymisestä, tai Italian tasavalta, joka toimitti komissiolle virheellisiä tietoja.
Vaikka nimittäin De Polin olisikin katsottava toimittaneen Idromacchinesta virheellisiä tietoja Italian tasavallalle, joka
yhtäältä välitti ne virheellisesti komissiolle ja toisaalta jätti ilmoittamatta niiden kuuluvan salassapitovelvollisuuden
piiriin, Idromacchinelle tästä aiheutuneen vahingon välittömänä syynä eivät edelleenkään olisi De Polin tai Italian tasavallan
toimittamat virheellisiksi väitetyt tiedot vaan se, että komissio ilmaisi riidanalaisessa päätöksessä sellaisia tosiseikkoja
ja arvioita, joissa todetaan nimeltä mainiten, ettei Idromacchine kyennyt toimittamaan De Polille voimassa olevien standardien
mukaisia tuotteita eikä noudattamaan sopimusvelvoitteitaan, vaikkei niiden julkistaminen ollut riidanalaisen päätöksen päämäärään
nähden tarpeellista.
Toisin kuin komissio väitti istunnossa sen jälkeen, kun kantajat olivat selittäneet vastauksena unionin yleisen tuomioistuimen
esittämiin kysymyksiin, että Tribunale di Venezia oli antanut joulukuussa 2009 tuomion, jonka mukaan De Poli ei ollut laiminlyönyt
sopimusvelvoitteidensa täyttämistä Idromacchinea kohtaan, tällainen tuomio ei vaikuta mitenkään siihen toteamukseen, jonka
mukaan Idromacchinen yrityskuvalle ja maineelle ei olisi aiheutunut vahinkoa, jollei komissio olisi maininnut sitä nimeltä
riidanalaisessa päätöksessä.
Edellä 31–68 kohdassa esitetyn perusteella on pääteltävä, että kaikki kolme EY 288 artiklan toisessa kohdassa tarkoitetun
sopimussuhteen ulkopuolisen yhteisön vastuun syntymiselle asetettua edellytystä täyttyvät, joten on määritettävä Idromacchinelle
aiheutuneesta aineettomasta vahingosta määrättävän vahingonkorvauksen määrä.
Idromacchinelle aiheutuneen aineettoman vahingon korvaaminen
Idromacchinen yrityskuvalle ja maineelle aiheutuneen vahingon korvaamiseksi kantajat vaativat, että komissio velvoitetaan
suorittamaan niille kohtuulliseksi katsottava vahingonkorvaus, siihen lisättävine hyvityskorkoineen riidanalaisen päätöksen
julkaisemispäivästä tuomion julistamispäivään saakka, sekä näille määrille viivästyskorkoa tuomion julistamispäivästä siihen
saakka, kunnes mainittu korvaus on kokonaisuudessaan suoritettu, ja että lisäksi määrätään toimenpiteitä Idromacchinen yrityskuvan
ja maineen palauttamiseksi.
Vaatimuksesta, joka koskee komission velvoittamista suorittamaan kantajille kohtuulliseksi katsottava korvaus, on ensinnäkin
huomautettava kantajien täsmentäneen unionin yleisen tuomioistuimen istunnossa esittämiin suullisiin kysymyksiin, että koska
aineeton vahinko ei ole mitattavissa, ne ehdottavat ainoastaan viitteellisesti, että unionin yleinen tuomioistuin määräisi
niille korvauksen, joka vastaa 30–50:ttä prosenttia aineellisesta vahingosta vaadittua korvausta, siis arviolta 1 637 892–2 729 820
euron korvauksen.
Lisävahinkoa aiheuttaneena tekijänä kantajat mainitsevat komission aikaan saaman ”Idromacchinen saaman kielteisen julkisuuden
kertautumisen” ja vetoavat ensinnäkin riidanalaiseen päätökseen esitettyihin viittauksiin 4.7.2006 tehdyssä komission päätöksessä
2006/948/EY valtiontuesta, jota Italia aikoo myöntää Cantieri Navali Termoli S.p.A:lle (EUVL L 383, s. 53), myöhemmin 16.4.2008
tehdyssä päätöksessä 2008/C 208/07 ”Valtiontuki – Italia – Valtiontuki C 15/08 (ex N 318/07, N 319/07, N 544/07 ja N 70/08)
– Cantiere Navale de Polin valmistamien neljän kemikaalisäiliöaluksen kolmen vuoden toimitusajan pidentäminen” (EUVL C 208,
s. 14) ja viimeksi asiassa T‑70/07, Cantieri Navali Termoli vastaan komissio, 12.11.2008 annetussa tuomiossa (ei julkaistu
oikeustapauskokoelmassa) (EUVL C 6, s. 25).
Vaikka on totta, että edellä 72 kohdassa mainittuihin virallisessa lehdessä julkaistuihin päätöksiin ja tuomioon sisältyy
viittauksia riidanalaiseen päätöksen, on kuitenkin todettava, ettei niissä esitetä uusia mainintoja niistä tosiseikoista ja
arvioista, joissa todetaan nimeltä mainiten, ettei Idromacchine kyennyt toimittamaan De Polille voimassa olevien standardien
mukaisia tuotteita eikä noudattamaan sopimusvelvoitteitaan. Näin ollen kyseiset kaksi päätöstä ja kyseinen tuomio eivät ole
voineet aiheuttaa Idromacchinelle aineetonta lisävahinkoa.
Toiseksi on huomautettava, etteivät kantajat ole mitenkään perustelleet vaatimustaan vahingonkorvauksesta, jonka määrä vastaisi
30–50:ttä prosenttia niiden aineellisista vahingoista vaatimasta 5 459 641,28 euron korvauksesta. Vaikka se, että komission
kaltainen viranomainen julkistaa Idromacchinen epäedulliseen valoon saattavia tietoja, on omiaan aiheuttamaan todellista vahinkoa
yhtiön yrityskuvalle ja maineelle, kantajat eivät esitä väitteitä tai näyttöä, jonka perusteella voitaisiin ymmärtää, miksi
tätä summaa olisi pidettävä kohtuullisena korvauksena Idromacchinen yrityskuvalle ja maineelle aiheutuneesta vahingosta. Tältä
osin voidaan erityisesti todeta, ettei vaaditulla summalla ole väitetty olevan yhteyttä Idromacchinen yrityskuvansa ja maineensa
luomiseksi ja säilyttämiseksi tekemien investointien kustannuksiin. Toisaalta kantajat eivät myöskään ole esittäneet väitteitä
tai näyttöä siitä, että kyseinen summa, joka on 12–20 kertaa suurempi kuin 133 500 euron vuotuinen keskimääräinen voitto,
jonka Idromacchine väittää tehneensä riidanalaisen päätöksen julkaisemista edeltävinä vuosina, olisi kohtuullinen korvaus
Idromacchinelle aiheutuneesta vahingosta.
Kolmanneksi on todettava, että kantajat ovat joka tapauksessa pystyneet erittäin merkittävästi rajoittamaan Idromacchinelle
aiheutuneen aineettoman vahingon suuruutta. Siltä osin kuin kantajat mainitsevat italialaisen sertifiointielimen myöntäneen
5.10.2004 Idromacchinelle vaatimustenmukaisuustodistuksen, jossa kyseiset säiliöt todetaan voimassa olevien standardien mukaisiksi,
on pääteltävä, että Idromacchine on todistuksen esittämällä voinut osoittaa nykyisille ja mahdollisille asiakkailleen jo ennen
riidanalaisen päätöksen julkaisemista, etteivät siinä Idromacchinesta esitetyt kielteiset arviot pidä paikkaansa, ja näin
rajoittaa päätöksestä yrityskuvalleen ja maineelleen aiheutuvaa vahinkoa. Tästä syystä on hylättävä perusteettomina myös kantajien
vastauksessaan unionin yleisen tuomioistuimen istunnossa esittämiin kysymyksiin esittämät väitteet, joiden mukaan Idromacchinen
yrityskuvalle ja maineelle aiheutunut vahinko oli sitäkin suurempi, kun otetaan huomioon, että internetin hakuohjelma on riidanalainen
päätöksen julkaisemisesta lähtien antanut sen ensimmäisenä Idromacchinea koskevana hakutuloksena ja että päätös julkaistiin
sekä komission kilpailuasioiden pääosaston internetsivustolla että virallisessa lehdessä, joita luetaan erittäin laajasti.
Koska kantajat eivät esitä enempää täsmennyksiä Idromacchinen yrityskuvalle ja maineelle aiheutuneen vahingon laajuudesta,
unionin yleinen tuomioistuin katsoo edellä 71–75 kohdassa esitetyn perusteella, että kohtuullinen vahingonkorvauksen määrä
on 20 000 euroa.
Mitä tulee kantajien vaatimukseen, jonka mukaan suoritettavaan korvaukseen on lisättävä riidanalaisen päätöksen julkaisemispäivästä
tämän tuomion julistamispäivään saakka laskettava hyvityskorko ja viivästyskorkoa tuomion julistamispäivästä siihen saakka,
kunnes mainittu korvaus on kokonaisuudessaan suoritettu, on ensinnäkin todettava, että silloin, kun sopimussuhteen ulkopuolista
yhteisön vastuuta koskevat edellytykset täyttyvät, vahingon aiheuttavan tapahtuman ja vahingonkorvauksen maksamisen välillä
kuluneesta ajasta aiheutuvia epäedullisia seurauksia ei voida jättää huomiotta, koska rahan arvon aleneminen on otettava huomioon
(asia T‑260/97, Camar v. neuvosto ja komissio, tuomio 13.7.2005, Kok., s. II‑2741, 138 kohta; ks. vastaavasti myös asia C‑308/87,
Grifoni v. Euratom, tuomio 3.2.1994, Kok., s. I‑341, 40 kohta). On katsottava, että rahan arvon alenemista kuvastaa Eurostatin
(Euroopan unionin tilastotoimisto) asianomaisten yritysten sijoittautumisvaltiossa kyseisen aikavälin osalta toteama vuotuinen
inflaatioprosentti (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat C‑104/89 ja C‑37/90, Mulder ym. v. neuvosto ja komissio, tuomio 27.1.2000,
Kok., s. I‑203, 220 ja 221 kohta; edellä mainittu asia Camar v. neuvosto ja komissio, tuomion 139 kohta ja asia T‑285/03,
Agraz ym. v. komissio, tuomio 26.11.2008, 50 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa). Tältä osin on todettava, että nyt
tarkasteltavassa asiassa vahinko sattui päivänä, jona riidanalainen päätös julkaistiin virallisessa lehdessä, eli 18.2.2005.
Edellä esitetyn perusteella komissio on velvoitettava suorittamaan riidanalaisen päätöksen julkaisemispäivästä eli 18.2.2005
alkaen tämän tuomion julistamispäivään saakka hyvityskorkoa, joka on suuruudeltaan kyseisen ajanjakson aikana sovellettu Euroopan
keskuspankin perusrahoitusoperaatioille vahvistama korkokanta, jota korotetaan kahdella prosenttiyksiköllä.
Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan suoritettavalle vahingonkorvaukselle voidaan määrätä maksettavaksi
viivästyskorkoa korvausvelvoitteen toteavan tuomion julistamispäivästä alkaen (ks. vastaavasti edellä 26 kohdassa mainitut
yhdistetyt asiat Dumortier ym. v. neuvosto, tuomion 25 kohta; edellä 77 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Mulder ym. v. neuvosto
ja komissio, tuomion 35 kohta ja edellä 77 kohdassa mainittu asia Agraz ym. v. komissio, tuomion 55 kohta). Oikeuskäytännön
mukaan sovellettava korko on kyseisen ajanjakson aikana sovellettu EKP:n perusrahoitusoperaatioille vahvistama korkokanta,
jota korotetaan kahdella prosenttiyksiköllä (edellä 77 kohdassa mainittu asia Camar v. komissio ja neuvosto, tuomion 146 kohta
ja edellä 77 kohdassa mainittu asia Agraz ym. v. komissio, tuomion 55 kohta).
Edellä esitetyn perusteella komissio velvoitetaan maksamaan tämän tuomion julistamispäivästä siihen saakka, kunnes mainittu
korvaus on kokonaisuudessaan suoritettu, viivästyskorkoa, joka on suuruudeltaan kyseisen ajanjakson aikana sovellettu Euroopan
keskuspankin perusrahoitusoperaatioille vahvistama korkokanta, jota korotetaan kahdella prosenttiyksiköllä.
Kolmanneksi Idromacchinen yrityskuvan palauttamista koskevista kantajan vaatimuksista on huomautettava, että oikeuskäytännön
mukaan EY 288 artiklan toisesta kohdasta ja EY 235 artiklasta – joissa ei suljeta pois luontoissuorituksena maksettavaa korvausta
– seuraa, että Euroopan unionin lainkäyttöelimellä on toimivalta velvoittaa yhteisö suorittamaan kaikentyyppisiä korvauksia,
jotka ovat jäsenvaltioiden sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevan lainsäädännön yhteisten yleisten periaatteiden mukaisia,
myös luontoissuorituksena, jos se on näiden periaatteiden mukainen, tarvittaessa määräyksenä tehdä tai olla tekemättä jotakin
(edellä 26 kohdassa mainittu asia Galileo International Technology ym. v. komissio, tuomion 63 kohta).
Nyt tarkasteltavassa asiassa on kuitenkin hylättävä perusteettomina kantajien vaatimukset, joiden mukaan unionin yleisen tuomioistuimen
on velvoitettava komissio palauttamaan Idromacchinen yrityskuva joko julkaisemalla virallisessa lehdessä riidanalaisen päätöksen
virheellisiksi väitetyt maininnat oikaiseva ilmoitus tai lähettämällä telakka-alan toimijoille kirje, jossa oikaistaan riidanalaisessa
päätöksessä olevat virheellisiksi väitetyt tiedot. Kirjelmissään kantajat korostavat toistuvasti, ettei Idromacchine ole mitenkään
laiminlyönyt täyttää sopimusvelvoitteitaan De Polia kohtaan. On kuitenkin muistutettava, että edellä 56 kohdassa komission
syyksi kantajien vaatimuksen mukaisesti luettu virhe koskee Idromacchinen nimen julkistamista, ei tosiseikkojen virheellistä
arviointia siinä, että Idromacchinen katsottiin riidanalaisessa päätöksessä olevan vastuussa sopimusvelvoitteiden laiminlyömisestä
De Polia kohtaan. Koska kantajat eivät ole esittäneet tällaista arviointivirhettä koskevaa vaatimusta eikä sen toteaminen
siten ole nyt tarkasteltavan kanteen kohteena, ei ole myöskään tarpeen tutkia, tekikö komissio tällaisen arviointivirheen,
eikä etenkään velvoittaa komissiota ryhtymään toimenpiteisiin Idromacchinen yrityskuvan ja maineen palauttamiseksi.
Kantajien vaatimus Idromacchinen yrityskuvan ja maineen palauttamisesta on siis hylättävä perusteettomana.
Päätelmänä Idromacchinelle aiheutuneita aineettomia vahinkoja koskevasta kantajien vahingonkorvausvaatimuksesta on siis ensinnäkin
todettava sopimussuhteen ulkopuolisen yhteisön vastuun syntymiselle asetettujen edellytysten täyttyvän, toiseksi määrättävä
Idromacchinelle aiheutuneesta aineettomasta vahingosta 20 000 euron vahingonkorvaus ja kolmanneksi velvoitettava komissio
maksamaan suoritettavasta korvauksesta riidanalaisen päätöksen julkaisemisesta eli 18.2.2005 alkaen tämän tuomion julistamispäivään
saakka hyvityskorkoa, joka on suuruudeltaan kyseisen ajanjakson aikana sovelletun, Euroopan keskuspankin perusrahoitusoperaatioille
vahvistama korkokanta, jota korotetaan kahdella prosenttiyksiköllä, ja neljänneksi velvoitettava komissio maksamaan suoritettavaan
korvaukseen tämän tuomion julistamispäivästä siihen saakka, kunnes mainittu korvaus on kokonaisuudessaan suoritettu, viivästyskorkoa,
joka on suuruudeltaan kyseisen ajanjakson aikana sovellettu Euroopan keskuspankin perusrahoitusoperaatioille vahvistama korkokanta,
jota korotetaan kahdella prosenttiyksiköllä.

Capuzzoille aiheutunut henkinen kärsimys
Kirjelmissään kantajat väittävät, että Capuzzoille on aiheutunut lähinnä kahdenlaista henkistä kärsimystä. Kantajien mukaan
ensinnäkin Idromacchinen yrityskuvan ja maineen vahingoittumisen ”seurauksena” Capuzzojen maineelle Idromacchinen omistajina
ja yhtiön johtajina aiheutui vahinkoa. Toiseksi kantajat väittävät Capuzzojen kärsineen ”ahdistuksesta, joka johtui [heidän]
kiireellisestä tarpeestaan korjata vahinko, jonka komissio oli aiheuttanut julkaisemalla tietoja, joita [Capuzzot] pitivät
ja edelleenkin pitävät valheellisina”, sekä ”epävarmuudesta” ja ”turhautumisesta”, joka johtui Capuzzojen tuloksettomista
yrityksistä saada riidanalaisen päätöksen julkaisemisen jälkeen korvausta Idromacchinelle aiheutuneesta vahingosta.
Koska edellä 57 kohdassa jo todettiin komission menetelleen virheellisesti laiminlyödessään salassapitovelvollisuutensa, on
seuraavaksi tutkittava, ovatko kantajat nyt tarkasteltavassa tapauksessa näyttäneet toteen, että Capuzzoille on aiheutunut
varmaa ja todellista henkistä kärsimystä ja että virheellisen menettelyn ja väitetyn henkisen kärsimyksen välillä on syy-yhteys.
Edellä 27 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaan unionin vastuu ei voi syntyä, jos toinen näistä edellytyksistä jää täyttymättä.
Capuzzojen julkisuuskuvalle ja maineelle Idromacchinen yrityskuvan ja maineen vahingoittumisen ”seurauksena” aiheutuneeksi
väitetystä vahingosta on komission tapaan todettava, ettei riidanalaisessa päätöksessä missään kohden mainita Capuzzojen nimiä
eikä mitään siinä mainituista virheellisistä menettelyistä lueta henkilökohtaisesti heidän syykseen.
Vielä on huomautettava, että se, että Idromacchinen osakepääoma on kokonaan Capuzzojen omistuksessa ja että nämä ovat yhtiön
ylintä johtoa, ei yksinään vaikuta mitenkään siihen toteamukseen, jonka mukaan komissio kyseenalaistaa riidanalaisessa päätöksessä
ainoastaan Idromacchinen käyttäytymisen, ei sen osakkaiden eikä johtajien käyttäytymistä. Tältä osin on korostettava, että
– kuten edellä 8–12 kohdassa lainatuista riidanalaisen päätöksen maininnoista ilmenee – kyseisessä päätöksessä saatetaan kyseenalaiseksi
itse yhtiön kyky noudattaa sopimusvelvoitteitaan ja toimittaa voimassa olevien standardien mukaisia tuotteita, ei Capuzzojen
mainetta sen johtajina ja osakkaina.
Siltä osin kuin kantajat viittaavat asiassa T‑231/97, New Europe Consulting ja Brown vastaan komissio, 9.7.1999 annettuun
tuomioon (Kok., s. II‑2403, 54 ja 55 kohta), on huomautettava, että tuon asian tosiseikat poikkeavat nyt tarkasteltavan asian
olosuhteista, joten sitä ei voida soveltaa tähän asiaan. Vaikka tuomion 54 ja 55 kohdasta nimittäin ilmenee ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimen todenneen kyseisessä asiassa, että yhtiön maineen vahingoittaminen oli aiheuttanut vakavia seurauksia myös
sen johtajan maineelle, koska hän omisti 99 prosenttia sen osakkeista, tämä päätelmä johtui ainoastaan asian erityisolosuhteista
eli yhtäältä siitä, että johtaja harjoitti aluksi liiketoimintaa yksityisenä elinkeinonharjoittajana, ja toisaalta siitä,
että komissio oli saattanut hänet henkilökohtaisesti epävarmaan tilanteeseen ja pakottanut hänet tarpeettomiin ponnistuksiin
komission itsensä luoman tilanteen muuttamiseksi. Nyt tarkasteltavassa tapauksessa kantajat eivät kuitenkaan ole esittäneet
näyttöä siitä, että nyt tarkasteltavassa asiassa olisi kyse kummastakaan näistä olosuhteista.
Näin ollen on todettava, etteivät kantajat ole näyttäneet toteen, että Capuzzojen julkisuuskuvalle ja maineelle Idromacchinen
osakkaina ja johtajina olisi aiheutunut todellista vahinkoa.
Capuzzoille aiheutuneesta henkisestä kärsimyksestä eli ”ahdistuksesta”, jota aiheutui tarpeesta korjata Idromacchinelle aiheutunut
vahinko, sekä ”epävarmuudesta” ja ”turhautumisesta”, jotka johtuivat heidän tuloksettomista yrityksistään saada korvausta
Idromacchinelle aiheutuneesta vahingosta riidanalaisen päätöksen julkaisemisen jälkeen, on ensinnäkin todettava kantajien
tyytyvän ainoastaan vetomaan heille aiheutuneeseen psyykkiseen vahinkoon esittämättä siitä kuitenkaan mitään näyttöä.
Toisaalta on joka tapauksessa todettava, ettei kantajien unionin yleiselle tuomioistuimelle toimittamista asiakirjoista ilmene,
että Capuzzot olisivat Idromacchinen johtajina olleet henkilökohtaisesti yhteydessä hallintoviranomaisiin kahta Italian ulkoministeriölle
ja komissiolle osoittamaansa kirjettä lukuun ottamatta. Näiden yhteydenottojen ei yksinään voida katsoa olevan omiaan aiheuttamaan
sellaista harmia, joka ylittäisi Capuzzojen kaltaisten yritysjohtajien liike-elämässä tavanomaisesti kokemat seuraukset ja
joka siten voitaisiin luokitella henkiseksi kärsimykseksi.
Kantajat eivät näin ollen ole näyttäneet toteen, että Capuzzojen kokema ”ahdistus”, ”epävarmuus” ja ”turhautuminen” muodostaisivat
todellisen ja varman vahingon.
Edellä 84–93 kohdassa esitettyjen näkökohtien perusteella Capuzzoille aiheutunutta henkistä kärsimystä koskeva vahingonkorvausvaatimus
on siis hylättävä. Näin ollen on hylättävä perusteettomina kantajien toisen ja kolmannen vaatimuksensa yhteydessä esittämät
korvausvaatimukset, jotka koskevat tähän liittyvien hyvitys- ja viivästyskorkojen maksamista ja komission velvoittamista palauttamaan
Capuzzojen julkisuuskuva ja maine.
2.
Aineellisia vahinkoja koskeva korvausvaatimus
Kantajat väittävät kärsineensä neljänlaista aineellista vahinkoa.
Ensinnäkin kantajat vaativat korvausta vahingosta, joka Idromacchinelle aiheutui sen velvoittamisesta esittämään sekä Italian
tasavallalle että komissiolle muodollinen pyyntö saada tutustua niiden riidanalaisen päätöksen tekemiseen johtaneen valtiontukimenettelyn
aikana vaihtamiin asiakirjoihin. Tältä osin kantajat vaativat yhtäältä 3 569,28 euron korvausta, joka vastaa asianajajan palkkioita
sekä matkakuluja, joita niille aiheutui Idromacchinen työntekijän lähettämisestä tutustumaan Italian viranomaisten hallussa
oleviin asiakirjoihin, ja toisaalta 9 072 euron korvausta, joka vastaa tilintarkastusyhtiöltä nyt vireillä olevan oikeudenkäyntimenettelyn
yhteydessä tilatun, Idromacchinelle aiheutuneista vahingoista tehdyn teknisen ja kirjanpidollisen asiantuntijaselvityksen
kustannuksia (jäljempänä asiantuntijaselvitys).
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 91 artiklan b alakohdan mukaan korvattaviksi oikeudenkäyntikuluiksi katsotaan
asianosaisille asian käsittelystä aiheutuneet välttämättömät kustannukset.
Kantajien unionin yleisessä tuomioistuimessa vireillä olevassa oikeudenkäyntimenettelyssä aiheutuneeksi väitetyn vahingon
määrän määrittämiseksi teettämästä asiantuntijaselvityksestä aiheutuneista kustannuksista on ensinnäkin todettava, että vakiintuneen
oikeuskäytännön mukaan asianosaisille oikeudenkäyntimenettelystä aiheutuneita tällaisia kustannuksia ei voida pitää oikeudenkäyntikuluista
erillään korvattavana vahinkona (ks. vastaavasti asia C‑334/97, komissio v. Montorio, tuomio 10.6.1999, Kok., s. I‑3387, 54
kohta ja asia T‑140/04, Ehcon v. komissio, määräys 14.9.2005, Kok., s. II‑3287, 79 kohta).
Edellä esitetyn perusteella on todettava, ettei kantajilla ole perusteita saada EY 288 artiklan toisen kohdan nojalla korvausta
nyt vireillä olevan oikeudenkäyntimenettelyn yhteydessä teettämänsä asiantuntijaselvityksen kustannuksista.
Asianajokuluista ja Idromacchinen työntekijän matkakuluista, jotka liittyivät pyyntöön tutustua Italian tasavallan ja komission
väliseen kirjeenvaihtoon ja joita kantajille oli aiheutunut oikeudenkäyntiä edeltäneen menettelyn kuluessa, on toiseksi huomautettava,
että unionin yleinen tuomioistuin on katsonut, että vaikka yleensä oikeudenkäyntiä edeltävän menettelyn aikana tehdäänkin
huomattavaa oikeudellista työtä, on muistettava, että työjärjestyksen 91 artikla koskee ainoastaan asian käsittelyä unionin
yleisessä tuomioistuimessa, ei oikeudenkäyntiä edeltävää menettelyä Tämä ilmenee erityisesti työjärjestyksen 90 artiklasta,
jossa viitataan nimenomaisesti ”asian käsittelyyn unionin yleisessä tuomioistuimessa” (ks. vastaavasti asia T-38/95 DEP, Groupe
Origny v. komissio, määräys 24.1.2002, Kok., s. II-217, 29 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Siten tällaisten kulujen katsominen
korvattavaksi vahingoksi vahingonkorvauskannetta käsiteltäessä olisi ristiriidassa sen kanssa, että oikeudenkäyntiä edeltävän
menettelyn kuluessa syntyneitä kuluja ei ole pidetty korvattavina kuluina, kuten edellä mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee
(edellä 98 kohdassa mainittu asia Ehcon v. komissio, määräyksen 79 kohta).
Näin ollen on myös todettava, ettei kantajilla ole perusteita saada EY 288 artiklan toisen kohdan nojalla korvausta oikeudenkäyntiä
edeltäneen menettelyn kuluessa aiheutuneista asianajajan palkkiokuluista ja Idromacchinen työntekijän matkakuluista.
Edellä 95–101 kohdassa esitettyjen näkökohtien perusteella kantajille tätä oikeudenkäyntiä edeltäneen menettelyn kuluessa
syntyneitä kuluja ja niille itse oikeudenkäyntimenettelystä aiheutuneita kuluja koskevat korvausvaatimukset on siten hylättävä.
Koska unionin yleinen tuomioistuin totesi jo edellä 57 kohdassa, että komission tekemä virhe on omiaan synnyttämään sopimussuhteen
ulkopuolisen yhteisön vastuun, on toiseksi tutkittava, ovatko kantajat tosiasiallisesti näyttäneet toteen, että niiden väittämät
muut aineelliset vahingot ovat todellisia ja että kunkin vahingon ja komission väitetyn virheen välillä on syy-yhteys. Edellä
27 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä nimittäin ilmenee, ettei sopimussuhteen ulkopuolinen unionin vastuu voi syntyä, jos
toinen näistä edellytyksistä jää täyttymättä.
Ensinnäkin kantajat vaativat 3 900 000 euron vahingonkorvausta, joka vastaa säiliöiden rakentamisarvoa. Kantajien mukaan Idromacchine
ei onnistunut myymään säiliöitä kenellekään, mihin olivat syynä riidanalaisessa päätöksessä niiden oletetusta puutteellisuudesta
esitetyt maininnat, kuten ilmenee kannekirjelmään liitetystä 30.3.2007 päivätystä asiamiehen kirjeestä (jäljempänä asiamiehen
kirje).
Tästä kysymyksestä on yhtäältä todettava kantajien väittävän kirjelmissään, että kyseisten säiliöiden jäätyä riidanalaisen
päätöksen julkaisemisen jälkeen myymättä ”Idromacchine ryhtyi vielä yhteistyössä muiden alan yritysten ja muutamien varustamojen
kanssa itse rakentamaan turhaan toista alusta (jonka fyysiset ja mekaaniset ominaisuudet [olivat] samanlaiset kuin niiden
[De Polin] alusten, joihin tilatut säiliöt olisi pitänyt asentaa)”. Näin ollen – ja tarvitsematta lausua asiamiehen kirjeen
todistusarvosta, jonka komissio kiistää – on todettava, että kantajien itsensäkin mukaan säiliöt jäivät myymättä siksi, että
ne oli rakennettu vastaamaan niiden alusten erityisominaisuuksia, joihin De Poli aikoi säiliöt asentaa, eivät siksi, että
komissio menetteli virheellisesti riidanalaisen päätöksen julkaisemisessa.
Toisaalta on joka tapauksessa todettava, ettei Idromacchinelle tässä yhteydessä aiheutuneen aineellisen vahingon välittömänä
syynä ollut komission virheellinen menettely, vaan se, ettei De Polilta saatu maksua säiliöistä. Idromacchinella ei siis ole
oikeutta saada korvausta tästä aineellisesta vahingosta nyt vireillä olevassa menettelyssä, vaan se voi tarvittaessa saada
tämän ainoastaan nostamalla sopimussuhteeseen perustuvaa vahingonkorvausta koskevan kanteen kansallisessa tuomioistuimessa.
Kantajat eivät näin ollen ole näyttäneet toteen, että komission virheellisellä menettelyllä olisi syy-yhteys aineelliseen
vahinkoon, joka Idromacchinelle aiheutui sen joutuessa itse vastaamaan myymättä jääneiden säiliöiden rakennuskustannuksista.
Kantajien tältä osin esittämä vahingonkorvausvaatimus on siis hylättävä.
Toiseksi kantajat vaativat 1 013 000 euron korvausta vahingoista, joita niille väitetään aiheutuneen ”yksinomaan säiliöiden
valmistukseen käytettävien Idromacchinen tuotantotilojen ja -laitteiden tuottamattomuudesta vuosina 2005–2008”. Ne toteavat
”Idromacchinen joutuneen vuodesta 2005 lähtien vastaamaan [riidanalaisessa päätöksessä] julkaistujen tietojen vuoksi kannattamattomaksi
käyneen tuotannonalan säilyttämiseksi monenlaisista kustannuksista, joita ei voitu alentaa”. Tältä osin ne ovat liittäneet
kirjelmiinsä Idromacchinen työntekijän laatiman taulukon, jonka mukaan säiliöiden valmistukseen käytettiin 14:ää laitetta,
jotka Idromacchine oli hankkinut vuosina 1995 ja 2002 ja joiden yhteenlaskettu käypä arvo oli 1 013 000 euroa.
On huomautettava, että vaikka vaaditun korvauksen määrä kantajien arvioiden mukaan vastaakin säiliöiden valmistuksessa käytettyjen
laitteiden käypää arvoa vuonna 2008, tällä määrällä ei kuitenkaan ole mitään yhteyttä vahingonkorvausvaatimuksen kohteeseen,
koska kyseisiä laitteita ei käytetty kolmeen vuoteen riidanalaisen päätöksen julkaisemisen jälkeen. Näin ollen on todettava,
että vahinko, josta 1 013 000 euron vahingonkorvausta vaaditaan, ei ole todellinen eikä varma.
Lisäksi on joka tapauksessa todettava, etteivät kantajat tässä tapauksessa ole näyttäneet toteen syy-yhteyttä komission virheellisen
menettelyn ja sen välillä, ettei Idromacchine voinut käyttää mainittuja laitteita kolmeen vuoteen riidanalaisen päätöksen
hyväksymisen jälkeen.
Kantajien väitteistä, joiden mukaan säiliöiden valmistussektori kasvoi vuosina 2005–2008 ja joiden mukaan Idromacchine ei
koskaan saanut valituksia muilta asiakkailta kuin De Polilta, ei ensinnäkään voida päätellä, että Idromacchinen liikevaihto
ja kyky realisoida laitteita eivät olisi heikentyneet kyseisen ajanjakson aikana, jollei riidanalaista päätöstä olisi julkaistu.
Markkinoiden kasvaminen ei nimittäin välttämättä johda siihen, että myös jonkin tietyn näillä markkinoilla toimivan yrityksen
liikevaihto kasvaa.
Kantajien toimittama asiamiehen kirje, jonka mukaan asiakkaat, joihin kantajat ottivat yhteyttä kyseisten säiliöiden myymiseksi,
”suhtautuivat tarjoukseen ylitsepääsemättömin varauksin [ottaen huomioon] [kyseisten] säiliöiden puutteellisuuden, josta Euroopan
komissio oli ilmoittanut 18.2.2005 julkaistussa [virallisessa lehdessä]”, ei riitä näyttämään toteen, että riidanalaisen päätöksen
julkaisemisen ja vuosina 2005–2008 tapahtuneen Idromacchinen liikevaihdon voimakkaan laskun välillä olisi riittävän suora
syy-yhteys, joka merkitsisi, ettei se komission tekemien virheiden seurauksena voinut käyttää laitteitaan kolmeen vuoteen
riidanalaisen päätöksen julkaisemisen jälkeen. Tältä osin on korostettava, etteivät kantajat esitä mitään näyttöä siitä, että
Idromacchinen nykyiset tai mahdolliset asiakkaat olisivat riidanalaisen päätöksen julkaisemisen takia luopuneet tilaamasta
siltä riidanalaisessa päätöksessä tarkoitettujen säiliöiden lisäksi muitakin säiliöitä tai että Idromacchine olisi riidanalaisen
päätöksen julkaisemisen seurauksena esimerkiksi poistettu toimittajaluettelosta, johon se oli aiemmin otettu ja josta kantajien
kirjelmissä mainitaan, että jo ”tällaiseen luetteloon pääseminen [takasi] tilausten saamisen”.
Kantajat eivät siis esitä mitään sellaista näyttöä, jonka perusteella voitaisiin ymmärtää, mistä syistä riidanalaisen päätöksen
julkaiseminen olisi johtanut Idromacchinen liikevaihdon laskuun, koska Idromacchine omienkin lausumiensa mukaan saattoi jo
ennen riidanalaisen päätöksen julkaisemista osoittaa nykyisille ja potentiaalisille asiakkailleen, että italialainen sertifiointielin
oli 5.10.2004 myöntänyt todistuksen, jossa säiliöt todettiin voimassa olevien standardien mukaisiksi.
Edellä 108–113 kohdassa esitetyistä toteamuksista ilmenee, etteivät kantajat ole näyttäneet toteen todellisen ja varman vahingon
olemassaoloa eivätkä välitöntä syy-yhteyttä komission virheellisen menettelyn ja niille aiheutuneiden aineellisten vahinkojen
välillä, joiden väitettiin johtuneen ”yksinomaan säiliöiden valmistukseen käytettävien Idromacchinen tuotantotilojen ja -laitteiden
tuottamattomuudesta vuosina 2005–2008”.
Kolmanneksi kantajat vaativat 534 000 euron korvausta Idromacchinen säiliöiden tilauskannan supistumisen seurauksena menettämiksi
väittämistään tuloista. Vaadittu määrä vastaa kokonaisvoittoa, joka Idromacchinelle olisi kertynyt vuosina 2005–2008, jollei
riidanalaista päätöstä olisi julkaistu. Tästä on riittävää todeta, että – kuten edellä 110 kohdassa mainittiin – kantajat
eivät ole esittäneet mitään näyttöä siitä, että komission virheellisen menettelyn ja Idromacchinen liikevaihdon ja kannattavuuden
laskun välillä olisi olemassa syy-yhteys.
Näin ollen kantajien vahingonkorvausvaatimus on hylättävä perusteettomana siltä osin kuin se koskee niille aiheutuneeksi väitettyjä
aineellisia vahinkoja, joiden määräksi ne esittävät yhteensä 5 459 641,28 euroa. Edellä esitetystä seuraa, että kantajien
ensimmäisen vaatimuksensa yhteydessä esittämät korvausvaatimukset, jotka koskevat hyvitys- ja viivästyskorkojen maksamista
kyseisestä määrästä, on samoin hylättävä perusteettomina.
Edellä esitetyn perusteella on asianmukaista todeta, että kanne on hyväksyttävä siltä osin kuin kantajat vaativat korvausta
Idromacchinelle aiheutuneesta aineettomasta vahingosta ja hylättävä muilta osin.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 3 kohdassa määrätään, että jos asiassa osa vaatimuksista ratkaistaan
toisen asianosaisen ja osa toisen asianosaisen hyväksi, unionin yleinen tuomioistuin voi määrätä oikeudenkäyntikulut jaettaviksi
asianosaisten kesken tai määrätä, että kukin vastaa omista kuluistaan.
Koska kanne on osittain hyväksytty, on kohtuullista määrätä komissio vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja velvoittaa
se korvaamaan kaksi kolmasosaa kantajien oikeudenkäyntikuluista, jolloin kantajat vastaavat yhdestä kolmasosasta omia oikeudenkäyntikulujaan.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (neljäs jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Euroopan komissio velvoitetaan maksamaan Idromacchine Srl:lle 20 000 euroa sen kärsimästä aineettomasta vahingosta.
2)
Idromacchinelle maksettavaan korvaukseen lisätään 18.2.2005 alkaen tämän tuomion julistamispäivään saakka hyvityskorkoA, joka
on suuruudeltaan Euroopan keskuspankin perusrahoitusoperaatioille vahvistama korkokanta, jota korotetaan kahdella prosenttiyksiköllä.
3)
Idromacchinelle maksettavaksi määrätylle vahingonkorvaukselle on maksettava tämän tuomion julistamispäivästä siihen saakka,
kunnes korvaus on kokonaisuudessaan suoritettu, viivästyskorkoa, joka on suuruudeltaan Euroopan keskuspankin perusrahoitusoperaatioille
vahvistama korkokanta, jota korotetaan kahdella prosenttiyksiköllä.
4)
Kanne hylätään muilta osin.
5)
Komissio vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan ja se velvoitetaan korvaamaan kaksi kolmasosaa Idromacchinen, Alessandro Capuzzon
ja Roberto Capuzzon oikeudenkäyntikuluista, ja kantajat vastaavat yhdestä kolmasosasta omia oikeudenkäyntikulujaan.
Pelikánová
Jürimäe
Van der Woude
Julistettiin Luxemburgissa 8.11.2011.
Allekirjoitukset
Sisällysluettelo
Asian tausta
Asian käsittely ja asianosaisten vaatimukset
Oikeudellinen arviointi
1.  Aineettomia vahinkoja koskeva korvausvaatimus
Idromacchinelle aiheutunut aineeton vahinko
Komission lainvastaiseksi moitittu toiminta
Vahingon aiheutuminen
Moititun toiminnan ja väitetyn vahingon välinen syy-yhteys
Idromacchinelle aiheutuneen aineettoman vahingon korvaaminen
Capuzzoille aiheutunut henkinen kärsimys
2.  Aineellisia vahinkoja koskeva korvausvaatimus
Oikeudenkäyntikulut
*
Oikeudenkäyntikieli: italia.
Tässä ja jäljempänä tuomiossa esitetyt lainaukset päätöksestä on suomennettu unionin tuomioistuimessa, koska EUVL:ssä ei ole
julkaistu suomenkielistä tekstiä.