CELEX: 62007TJ0144
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Liftu un eskalatoru ierīkošanas un apkopes tirgus
Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums
Manipulācijas ar konkursiem
Tirgu sadale
Cenu noteikšana

Šīs apvienotās lietas ir par prasībām atcelt Komisijas 2007. gada 21. februāra Lēmumu C(2007) 512, galīgā redakcija, par procedūru
saskaņā ar [EKL] 81. pantu (Lieta COMP/E‑1/38.823 – Lifti un eskalatori) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), kura kopsavilkums
ir publicēts 2008. gada 26. marta
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
(OV C 75, 19. lpp.), vai, pakārtoti, samazināt prasītājiem piemēroto naudas sodu apmēru.
Apstrīdētajā lēmumā Eiropas Kopienu Komisija ir uzskatījusi, ka turpmāk minētās sabiedrības ir pārkāpušas EKL 81. pantu:
–
Kone Belgium SA
(turpmāk tekstā – “Beļģijas
Kone
”),
Kone GmbH
(turpmāk tekstā – “Vācijas
Kone
”),
Kone Luxembourg Sàrl
(turpmāk tekstā – “Luksemburgas
Kone
”),
Kone BV Liften en Roltrappen
(turpmāk tekstā – “Nīderlandes
Kone
”) un
Kone Oyj
(turpmāk tekstā – “
KC
”) (turpmāk tekstā kopā vai atsevišķi sauktas “
Kone
”);
–
Otis SA
(turpmāk tekstā – “Beļģijas
Otis
”),
Otis GmbH & Co. OHG
(turpmāk tekstā – “Vācijas
Otis
”),
General Technic‑Otis Sàrl
(turpmāk tekstā – “
GTO
”),
General Technic Sàrl
(turpmāk tekstā – “
GT
”),
Otis BV
(turpmāk tekstā – “Nīderlandes
Otis
”),
Otis Elevator Company
(turpmāk tekstā – “
OEC
”) un
United Technologies Corporation
(turpmāk tekstā – “
UTC
”) (turpmāk tekstā kopā vai atsevišķi sauktas “
Otis
”);
–
Schindler SA
(turpmāk tekstā – “Beļģijas
Schindler
”),
Schindler Deutschland Holding GmbH
(turpmāk tekstā – “Vācijas
Schindler
”),
Schindler Sàrl
(turpmāk tekstā – “Luksemburgas
Schindler
”),
Schindler Liften BV
(turpmāk tekstā – “Nīderlandes
Schindler
”) un
Schindler Holding Ltd
(turpmāk tekstā – “
Schindler Holding
”) (turpmāk tekstā kopā vai atsevišķi sauktas “
Schindler
”);
–
ThyssenKrupp Liften Ascenseurs NV
(turpmāk tekstā – “
TKLA
”),
ThyssenKrupp Aufzüge GmbH
(turpmāk tekstā – “
TKA
”),
ThyssenKrupp Fahrtreppen GmbH
(turpmāk tekstā – “
TKF
”),
ThyssenKrupp Elevator AG
(turpmāk tekstā – “
TKE
”),
ThyssenKrupp AG
(turpmāk tekstā – “
TKAG
”),
ThyssenKrupp Ascenseurs Luxembourg Sàrl
(turpmāk tekstā – “
TKAL
”) un
ThyssenKrupp Liften BV
(turpmāk tekstā – “
TKL
”) (turpmāk tekstā kopā vai atsevišķi sauktas “
ThyssenKrupp
”);
–
Mitsubishi Elevator Europe BV
(turpmāk tekstā – “
MEE
”).
Prasītāji –
TKLA
,
TKA
,
TKF
,
TKAL
,
TKE
,
TKAG
un
TKL
– ietilpst vienā sabiedrību grupā
ThyssenKrupp
, kura darbojas liftu, tērauda, automobiļu ražošanas, tehnoloģiju un pakalpojumu nozarē. Šīs grupas mātessabiedrība ir biržā
kotētā sabiedrība
TKAG
.
TKE
ir meitassabiedrība, kas 100 % apjomā pieder
TKAG
, un tā ir galvenais uzņēmums, kurš atbildīgs par grupu liftu nozarē kā holdinga starpnieksabiedrība (apstrīdētā lēmuma 33.–37. apvērums).

ThyssenKrupp
savu darbību eskalatoru un liftu nozarē veic ar valstu meitassabiedrību starpniecību. Tās, konkrēti, ir Beļģijā –
TKLA
, Vācijā –
TKA
un
TKF
, Luksemburgā –
TKAL
un Nīderlandē –
TKL
(apstrīdētā lēmuma 33.–37. apsvērums). Atšķirībā no
TKL
, kas nav
TKE
meitassabiedrība, pārējās iepriekš minētās meitassabiedrības ir tiešas vai netiešas meitassabiedrības, kas 100 % apjomā pieder
TKE
un
TKAG
.

Administratīvais process
1.
Komisijas izmeklēšana
2003. gada vasarā Komisijai tika nosūtīta informācija par to, ka, iespējams, pastāv aizliegta vienošanās starp četriem vadošajiem
Eiropas liftu un eskalatoru ražotājiem, kuri veic komercdarbību Savienībā, proti,
Kone
,
Otis
,
Schindler
un
ThyssenKrupp
(apstrīdētā lēmuma 3. un 91. apsvērums).

Beļģija
No 2004. gada 28. janvāra, kā arī 2004. gada martā Komisija saskaņā ar 14. panta 2. un 3. punktu Padomes 1962. gada 6. februāra
Regulā Nr. 17[:] Pirmajā Regulā par [EKL 81.] un [82.] panta īstenošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.), konkrēti, veica pārbaudes
Kone
,
Otis
,
Schindler
un
ThyssenKrupp
meitassabiedrību Beļģijā telpās (apstrīdētā lēmuma 92., 93., 95. un 97. apsvērums).

Kone
,
Otis
,
ThyssenKrupp
un
Schindler
cits pēc cita iesniedza pieteikumus atbilstoši Komisijas paziņojumam par atbrīvojumu no sodanaudas un sodanaudas samazināšanu
karteļu gadījumos (OV 2002, C 45, 3. lpp.) (turpmāk tekstā – “2002. gada paziņojums par sadarbību”). Šos pieteikumus papildināja
attiecīgie uzņēmumi (apstrīdētā lēmuma 94., 96., 98. un 103. apsvērums).
2004. gada 29. jūnijā
Kone
tika piešķirts nosacīts atbrīvojums saskaņā ar šī paziņojuma 8. punkta b) apakšpunktu (apstrīdētā lēmuma 99. apsvērums).
No 2004. gada septembra līdz decembrim Komisija arī nosūtīja informācijas pieprasījumus saskaņā ar 18. pantu Padomes 2002. gada
16. decembra Regulā (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā (OV 2003,
L 1, 1. lpp.), uzņēmumiem, kuri bija piedalījušies pārkāpumā Beļģijā, vairākiem klientiem šajā dalībvalstī un Beļģijas apvienībai
Agoria
(apstrīdētā lēmuma 101. un 102. apsvērums).

Vācija
No 2004. gada 28. janvāra, kā arī 2004. gada martā Komisija saskaņā ar Regulas Nr. 17 14. panta 3. punktu, konkrēti, veica
pārbaudes
Otis
un
ThyssenKrupp
meitassabiedrību Vācijā telpās (apstrīdētā lēmuma 104. un 106. apsvērums).
2004. gada 12. un 18. februārī
Kone
savu 2004. gada 2. februāra pieteikumu atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību attiecībā uz Beļģiju papildināja ar
ziņām attiecībā uz Vāciju. Arī
Otis
no 2004. gada marta līdz 2005. gada februārim savu pieteikumu attiecībā uz Beļģiju papildināja ar ziņām attiecībā uz Vāciju.
Schindler
2004. gada 25. novembrī iesniedza pieteikumu atbilstoši minētajam paziņojumam, kurā bija ietverta informācija attiecībā uz
Vāciju, kas tika papildināts no 2004. gada decembra līdz 2005. gada februārim. Visbeidzot, 2005. gada decembrī
ThyssenKrupp
, tāpat saskaņā ar šo paziņojumu, nosūtīja Komisijai pieteikumu attiecībā uz Vāciju (apstrīdētā lēmuma 105., 107., 112. un
114. apsvērums).
No 2004. gada septembra līdz novembrim Komisija arī nosūtīja informācijas pieprasījumus saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 18. pantu
uzņēmumiem, kuri bija piedalījušies pārkāpumā Vācijā, vairākiem klientiem šajā dalībvalstī un apvienībām
VDMA
,
VFA
un
VMA
(apstrīdētā lēmuma 110., 111. un 113. apsvērums).

Luksemburga
2004. gada 5. februārī
Kone
savu 2004. gada 2. februāra pieteikumu attiecībā uz Beļģiju papildināja ar ziņām attiecībā uz Luksemburgu.
Otis
un
ThyssenKrupp
mutvārdos sniedza pieteikumu atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību attiecībā uz Luksemburgu. Atbilstoši tam pašam
paziņojumam pieteikumu attiecībā uz Luksemburgu iesniedza
Schindler
(apstrīdētā lēmuma 115., 118., 119. un 124. apsvērums).
No 2004. gada 9. marta Komisija saskaņā ar Regulas Nr. 17 14. panta 3. punktu, konkrēti, veica pārbaudes
Schindler
un
ThyssenKrupp
meitassabiedrību Luksemburgā telpās (apstrīdētā lēmuma 116. apsvērums).
2004. gada 29. jūnijā
Kone
tika piešķirts nosacīts atbrīvojums saskaņā ar 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta b) apakšpunktu attiecībā uz
tā pieteikuma daļu par Luksemburgu (apstrīdētā lēmuma 120. apsvērums).
2004. gada septembrī un oktobrī Komisija nosūtīja informācijas pieprasījumus saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 18. pantu uzņēmumiem,
kuri bija piedalījušies pārkāpumā Luksemburgā, vairākiem klientiem šajā dalībvalstī un
Fédération luxembourgeoise des ascensoristes
[Luksemburgas Liftu nozares uzņēmumu federācijai] (apstrīdētā lēmuma 122. un 123. apsvērums).

Nīderlande
2004. gada martā
Otis
iesniedza pieteikumu atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību attiecībā uz Nīderlandi, kas vēlāk tika papildināts.
2004. gada aprīlī pieteikumu atbilstoši šim paziņojumam iesniedza
ThyssenKrupp
; arī tas vēlāk tika vairākkārt papildināts. Visbeidzot, 2004. gada 19. jūlijā
Kone
savu 2004. gada 2. februāra pieteikumu attiecībā uz Beļģiju papildināja ar informāciju attiecībā uz Nīderlandi (apstrīdētā
lēmuma 127., 129. un 130. apsvērums).
2004. gada 27. jūlijā
Otis
tika piešķirts nosacīts atbrīvojums saskaņā ar minētā paziņojuma 8. punkta a) apakšpunktu (apstrīdētā lēmuma 131. apsvērums).
No 2004. gada 28. aprīļa Komisija saskaņā ar Regulas Nr. 17 14. panta 3. punktu, konkrēti, veica pārbaudes
Kone
,
Schindler
,
ThyssenKrupp
un
MEE
meitassabiedrību Nīderlandē telpās, kā arī apvienības
Boschduin
telpās (apstrīdētā lēmuma 128. apsvērums).
2004. gada septembrī Komisija nosūtīja informācijas pieprasījumus saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 18. pantu uzņēmumiem, kuri
bija piedalījušies pārkāpumā Nīderlandē, vairākiem klientiem šajā dalībvalstī un apvienībām
VLR
un
Boschduin
(apstrīdētā lēmuma 133. un 134. apsvērums).
2.
Paziņojums par iebildumiem
2005. gada 7. oktobrī Komisija pieņēma paziņojumu par iebildumiem, kas bija adresēts šī sprieduma 2. punktā minētajām sabiedrībām.
Visi paziņojuma par iebildumiem adresāti nosūtīja rakstveida apsvērumus, atbildot uz Komisijas izvirzītajiem iebildumiem (apstrīdētā
lēmuma 135. un 137. apsvērums).
Mutiska uzklausīšana nenotika, jo neviens no paziņojuma par iebildumiem adresātiem to nebija lūdzis (apstrīdētā lēmuma 138. apsvērums).
3.
Apstrīdētais lēmums
2007. gada 21. februārī Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu, kurā konstatēja, ka sabiedrības, kam tas adresēts, ir piedalījušās
četros vienotos, saliktos un turpinātos EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumos četrās dalībvalstīs, savstarpēji sadalot tirgus,
noslēdzot nolīgumus vai saskaņoti darbojoties attiecībā uz konkursu piešķiršanu un līgumu piešķiršanu saistībā ar liftu un
eskalatoru pārdošanu, ierīkošanu, apkopi un modernizāciju (apstrīdētā lēmuma 2. apsvērums).
Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma adresātiem Komisija uzskatīja, ka līdzās attiecīgo uzņēmumu meitassabiedrībām Beļģijā, Vācijā,
Luksemburgā un Nīderlandē pie solidāras atbildības par attiecīgo meitassabiedrību izdarītajiem EKL 81. panta pārkāpumiem ir
jāsauc minēto meitassabiedrību mātessabiedrības tāpēc, ka šīs mātessabiedrības ir varējušas īstenot izšķirošu ietekmi uz meitassabiedrību
komercdarbības politiku pārkāpuma laikā, un tāpēc, ka var prezumēt, ka tās šo varu ir izmantojušas (apstrīdētā lēmuma 608.,
615., 622., 627. un 634.–641. apsvērums).
MEE
mātessabiedrības nav sauktas pie solidāras atbildības par to meitassabiedrības rīcību tāpēc, ka nebija iespējams pierādīt,
ka tās būtu īstenojušas izšķirošu ietekmi uz meitassabiedrības rīcību (apstrīdētā lēmuma 643. apsvērums).
Lai aprēķinātu naudas sodu apmēru, Komisija apstrīdētajā lēmumā piemēroja metodiku, kura izklāstīta Pamatnostādnēs sodanaudas
noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un [EOTKL] 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.; turpmāk
tekstā – “1998. gada pamatnostādnes”). Tā arī pārbaudīja, vai un kādā mērā attiecīgie uzņēmumi atbilst 2002. gada paziņojumā
par sadarbību izvirzītajām prasībām.
Komisija kvalificēja pārkāpumus kā “sevišķi smagus”, ņemot vērā to raksturu un faktu, ka katrs pārkāpums attiecās uz visu
dalībvalsts (Beļģijas, Vācijas, Luksemburgas vai Nīderlandes) teritoriju, lai gan pārkāpumu reālo ietekmes apjomu nevarēja
noteikt (apstrīdētā lēmuma 671. apsvērums).
Lai ņemtu vērā attiecīgo uzņēmumu faktisko ekonomisko spēju nodarīt būtisku kaitējumu konkurencei, Komisija attiecībā uz katru
valsti iedalīja uzņēmumus vairākās kategorijās pēc apgrozījuma, kas gūts liftu un/vai eskalatoru tirgū, tostarp – attiecīgā
gadījumā – sniedzot apkopes un modernizācijas pakalpojumus (apstrīdētā lēmuma 672. un 673. apsvērums).
Saistībā ar aizliegto vienošanos Beļģijā
Kone
un
Schindler
tika iekļauti pirmajā kategorijā ar naudas soda sākumsummu, kas atbilstoši pārkāpuma smagumam noteikta EUR 40 000 000 apmērā.
Otis
tika iekļauts otrajā kategorijā ar naudas soda sākumsummu EUR 27 000 000 apmērā.
ThyssenKrupp
tika iekļauts trešajā kategorijā ar naudas soda sākumsummu EUR 16 500 000 apmērā (apstrīdētā lēmuma 674. un 675. apsvērums).
Naudas soda, kas jāpiemēro
Otis
, sākumsummai tika piemērots reizināšanas koeficients 1,7 un
ThyssenKrupp
piemērojamā naudas soda sākumsummai tika piemērots reizināšanas koeficients 2, lai ņemtu vērā [šo uzņēmumu] lielumu un visus
resursus; tādējādi tiem piemērojamo naudas sodu sākumsummas tika noteiktas, attiecīgi, EUR 45 900 000 un EUR 33 000 000 apmērā
(apstrīdētā lēmuma 690. un 691. apsvērums). Tā kā pārkāpums bija ildzis septiņus gadus un astoņus mēnešus (no 1996. gada 9. maija
līdz 2004. gada 29. janvārim), Komisija naudas soda sākumsummu attiecīgajiem uzņēmumiem palielināja par 75 %. Tādējādi naudas
soda pamatsumma tika noteikta EUR 70 000 000 apmērā attiecībā uz
Kone
, EUR 80 325 000 apmērā attiecībā uz
Otis
, EUR 70 000 000 apmērā attiecībā uz
Schindler
un EUR 57 750 000 apmērā attiecībā uz
ThyssenKrupp
(apstrīdētā lēmuma 692. un 696. apsvērums). Komisija atzina, ka
ThyssenKrupp
ir uzskatāms par pārkāpuma atkārtotu izdarītāju, un šī atbildību pastiprinošā apstākļa dēļ palielināja tā naudas soda apmēru
par 50 % (apstrīdētā lēmuma 697., 698. un 708.–710. apsvērums). Par labu attiecīgajiem uzņēmumiem netika apstiprināts neviens
atbildību mīkstinošs apstāklis (apstrīdētā lēmuma 733., 734., 749., 750. un 753.–755. apsvērums). Saskaņā ar 2002. gada paziņojumu
par sadarbību
Kone
tika piemērots pilnīgs atbrīvojums no naudas sodiem.
Otis
tika piemērots, pirmkārt, naudas soda apmēra samazinājums par 40 % kategorijā, kas paredzēta minētā paziņojuma 23. punkta
b) apakšpunkta pirmās daļas pirmajā ievilkumā, un, otrkārt, naudas soda apmēra samazinājums par 1 % par faktu neapstrīdēšanu.
ThyssenKrupp
tika piemērots, pirmkārt, naudas soda apmēra samazinājums par 20 % kategorijā, kas paredzēta šī paziņojuma 23. punkta b) apakšpunkta
pirmās daļas otrajā ievilkumā, un, otrkārt, naudas soda apmēra samazinājums par 1 % par faktu neapstrīdēšanu.
Schindler
tika piemērots naudas soda apmēra samazinājums par 1 % par faktu neapstrīdēšanu (apstrīdētā lēmuma 760.–777. apsvērums).
Saistībā ar aizliegto vienošanos Vācijā
Kone
,
Otis
un
ThyssenKrupp
tika iekļauti pirmajā kategorijā ar naudas soda sākumsummu EUR 70 000 000 apmērā.
Schindler
tika iekļauts otrajā kategorijā ar naudas soda sākumsummu EUR 17 000 000 apmērā (apstrīdētā lēmuma 676.–679. apsvērums).
Naudas soda, kas jāpiemēro
Otis
, sākumsummai tika piemērots reizināšanas koeficients 1,7 un
ThyssenKrupp
piemērojamā naudas soda sākumsummai tika piemērots reizināšanas koeficients 2, lai ņemtu vērā [šo uzņēmumu] lielumu un visus
resursus; tādējādi tiem piemērojamo naudas sodu sākumsummas tika noteiktas, attiecīgi, EUR 119 000 000 un EUR 140 000 000
apmērā (apstrīdētā lēmuma 690. un 691. apsvērums). Tā kā
Kone
,
Otis
un
ThyssenKrupp
izdarītais pārkāpums bija ildzis astoņus gadus un četrus mēnešus (no 1995. gada 1. augusta līdz 2003. gada 5. decembrim),
Komisija naudas soda sākumsummu šiem uzņēmumiem palielināja par 80 %. Tā kā
Schindler
izdarītais pārkāpums bija ildzis piecus gadus un četrus mēnešus (no 1995. gada 1. augusta līdz 2000. gada 6. decembrim),
Komisija naudas soda sākumsummu šim uzņēmumam palielināja par 50 %. Tādējādi naudas soda pamatsumma tika noteikta EUR 126 000 000
apmērā attiecībā uz
Kone
, EUR 214 200 000 apmērā attiecībā uz
Otis
, EUR 25 500 000 apmērā attiecībā uz
Schindler
un EUR 252 000 000 apmērā attiecībā uz
ThyssenKrupp
(apstrīdētā lēmuma 693. un 696. apsvērums). Komisija atzina, ka
ThyssenKrupp
ir uzskatāms par pārkāpuma atkārtotu izdarītāju, un šī atbildību pastiprinošā apstākļa dēļ palielināja tā naudas soda apmēru
par 50 % (apstrīdētā lēmuma 697.–707. apsvērums). Par labu attiecīgajiem uzņēmumiem netika apstiprināts neviens atbildību
mīkstinošs apstāklis (apstrīdētā lēmuma 727.–729., 735., 736., 742.–744., 749., 750. un 753.–755. apsvērums).
Kone
tika piemērots, pirmkārt, maksimālais naudas soda apmēra samazinājums par 50 %, kas paredzēts 2002. gada paziņojuma par sadarbību
23. punkta b) apakšpunkta pirmās daļas pirmajā ievilkumā, un, otrkārt, naudas soda apmēra samazinājums par 1 % par faktu neapstrīdēšanu.
Otis
tika piemērots, pirmkārt, naudas soda apmēra samazinājums par 25 % kategorijā, kas paredzēta minētā paziņojuma 23. punkta
b) apakšpunkta pirmās daļas otrajā ievilkumā, un, otrkārt, naudas soda apmēra samazinājums par 1 % par faktu neapstrīdēšanu.
Schindler
tika piemērots, pirmkārt, naudas soda apmēra samazinājums par 15 % kategorijā, kas paredzēta šī paziņojuma 23. punkta b) apakšpunkta
pirmās daļas trešajā ievilkumā, un, otrkārt, naudas soda apmēra samazinājums par 1 % par faktu neapstrīdēšanu.
ThyssenKrupp
tika piemērots naudas soda apmēra samazinājums par 1 % par faktu neapstrīdēšanu (apstrīdētā lēmuma 778.–813. apsvērums).
Saistībā ar aizliegto vienošanos Luksemburgā
Otis
un
Schindler
tika iekļauti pirmajā kategorijā ar naudas soda sākumsummu EUR 10 000 000 apmērā.
Kone
un
ThyssenKrupp
tika iekļauti otrajā kategorijā ar naudas soda sākumsummu EUR 2 500 000 apmērā (apstrīdētā lēmuma 680.–683. apsvērums). Naudas
soda, kas jāpiemēro
Otis
, sākumsummai tika piemērots reizināšanas koeficients 1,7 un
ThyssenKrupp
piemērojamā naudas soda sākumsummai tika piemērots reizināšanas koeficients 2, lai ņemtu vērā [šo uzņēmumu] lielumu un visus
resursus; tādējādi tiem piemērojamo naudas sodu sākumsummas tika noteiktas, attiecīgi, EUR 17 000 000 un EUR 5 000 000 apmērā
(apstrīdētā lēmuma 690. un 691. apsvērums). Tā kā pārkāpums bija ildzis astoņus gadus un trīs mēnešus (no 1995. gada 7. decembra
līdz 2004. gada 9. martam), Komisija naudas soda sākumsummu attiecīgajiem uzņēmumiem palielināja par 80 %. Tādējādi naudas
soda pamatsumma tika noteikta EUR 4 500 000 apmērā attiecībā uz
Kone
, EUR 30 600 000 apmērā attiecībā uz
Otis
, EUR 18 000 000 apmērā attiecībā uz
Schindler
un EUR 9 000 000 apmērā attiecībā uz
ThyssenKrupp
(apstrīdētā lēmuma 694. un 696. apsvērums). Komisija atzina, ka
ThyssenKrupp
ir uzskatāms par pārkāpuma atkārtotu izdarītāju, un šī atbildību pastiprinošā apstākļa dēļ palielināja tā naudas soda apmēru
par 50 % (apstrīdētā lēmuma 697., 698. un 711.–714. apsvērums). Par labu attiecīgajiem uzņēmumiem netika apstiprināts neviens
atbildību mīkstinošs apstāklis (apstrīdētā lēmuma 730., 749., 750. un 753.–755. apsvērums). Saskaņā ar 2002. gada paziņojumu
par sadarbību
Kone
tika piemērots pilnīgs atbrīvojums no naudas sodiem.
Otis
tika piemērots, pirmkārt, naudas soda apmēra samazinājums par 40 % kategorijā, kas paredzēta minētā paziņojuma 23. punkta
b) apakšpunkta pirmās daļas pirmajā ievilkumā, un, otrkārt, naudas soda apmēra samazinājums par 1 % par faktu neapstrīdēšanu.
Schindler
un
ThyssenKrupp
tika piemērots vienīgi naudas soda apmēra samazinājums par 1 % par faktu neapstrīdēšanu (apstrīdētā lēmuma 814.–835. apsvērums).
Saistībā ar aizliegto vienošanos Nīderlandē
Kone
tika iekļauts pirmajā kategorijā ar naudas soda sākumsummu EUR 55 000 000 apmērā.
Otis
tika iekļauts otrajā kategorijā ar naudas soda sākumsummu EUR 41 000 000 apmērā.
Schindler
tika iekļauts trešajā kategorijā ar naudas soda sākumsummu EUR 24 500 000 apmērā.
ThyssenKrupp
un
MEE
tika iekļauti ceturtajā kategorijā ar naudas soda sākumsummu EUR 8 500 000 apmērā (apstrīdētā lēmuma 684. un 685. apsvērums).
Naudas soda, kas jāpiemēro
Otis
, sākumsummai tika piemērots reizināšanas koeficients 1,7 un
ThyssenKrupp
piemērojamā naudas soda sākumsummai tika piemērots reizināšanas koeficients 2, lai ņemtu vērā [šo uzņēmumu] lielumu un visus
resursus; tādējādi tiem piemērojamo naudas sodu sākumsummas tika noteiktas, attiecīgi, EUR 69 700 000 un EUR 17 000 000 apmērā
(apstrīdētā lēmuma 690. un 691. apsvērums). Tā kā
Otis
un
ThyssenKrupp
izdarītais pārkāpums bija ildzis piecus gadus un desmit mēnešus (no 1998. gada 15. aprīļa līdz 2004. gada 5. martam), Komisija
naudas soda sākumsummu šiem uzņēmumiem palielināja par 55 %. Tā kā
Kone
un
Schindler
izdarītais pārkāpums bija ildzis četrus gadus un deviņus mēnešus (no 1999. gada 1. jūnija līdz 2004. gada 5. martam), Komisija
naudas soda sākumsummu šiem uzņēmumiem palielināja par 45 %. Tā kā
MEE
izdarītais pārkāpums bija ildzis četrus gadus un vienu mēnesi (no 2000. gada 11. janvāra līdz 2004. gada 5. martam), Komisija
naudas soda sākumsummu šim uzņēmumam palielināja par 40 %. Tādējādi naudas soda pamatsumma tika noteikta EUR 79 750 000 apmērā
attiecībā uz
Kone
, EUR 108 035 000 apmērā attiecībā uz
Otis
, EUR 35 525 000 apmērā attiecībā uz
Schindler
, EUR 26 350 000 apmērā attiecībā uz
ThyssenKrupp
un EUR 11 900 000 apmērā attiecībā uz
MEE
(apstrīdētā lēmuma 695. un 696. apsvērums). Komisija atzina, ka
ThyssenKrupp
ir uzskatāms par pārkāpuma atkārtotu izdarītāju, un šī atbildību pastiprinošā apstākļa dēļ palielināja tā naudas soda apmēru
par 50 % (apstrīdētā lēmuma 697., 698. un 715.–720. apsvērums). Par labu attiecīgajiem uzņēmumiem netika apstiprināts neviens
atbildību mīkstinošs apstāklis (apstrīdētā lēmuma 724.–726., 731., 732., 737., 739.–741., 745.–748. un 751.–755. apsvērums).
Saskaņā ar 2002. gada paziņojumu par sadarbību
Otis
tika piemērots pilnīgs atbrīvojums no naudas sodiem.
ThyssenKrupp
tika piemērots, pirmkārt, naudas soda apmēra samazinājums par 40 % kategorijā, kas paredzēta minētā paziņojuma 23. punkta
b) apakšpunkta pirmās daļas pirmajā ievilkumā, un, otrkārt, naudas soda apmēra samazinājums par 1 % par faktu neapstrīdēšanu.
Schindler
un
MEE
tika piemērots naudas soda apmēra samazinājums par 1 % par faktu neapstrīdēšanu (apstrīdētā lēmuma 836.–855. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma rezolutīvā daļa ir izteikta šādā redakcijā:
“
1. pants
1.      Attiecībā uz Beļģiju turpmāk uzskaitītie uzņēmumi ir pārkāpuši [EKL] 81. pantu, norādītajos laika posmos regulāri un kolektīvi
vienojoties ar valsts mēroga nolīgumiem un saskaņotām darbībām attiecībā uz liftu un eskalatoru pārdošanu, lai savstarpēji
sadalītu tirgus, savstarpēji sadalītu valsts un privātos konkursus un citus līgumus atbilstoši daļām, par kādām iepriekš notikusi
vienošanās attiecībā uz pārdošanu un ierīkošanu, un lai nekonkurētu attiecībā uz līgumiem par apkopi un modernizāciju:
–
Kone
: [
KC
] un [Beļģijas
Kone
]: no 1996. gada 9. maija līdz 2004. gada 29. janvārim;
–
Otis
: [
UTC
], [
OEC
] un [Beļģijas
Otis
]: no 1996. gada 9. maija līdz 2004. gada 29. janvārim;
–
Schindler
:
Schindler Holding
[..] un [Beļģijas
Schindler
]: no 1996. gada 9. maija līdz 2004. gada 29. janvārim; un
–
ThyssenKrupp
: [
TKAG
], [
TKE
] un [
TKLA
]: no 1996. gada 9. maija līdz 2004. gada 29. janvārim.
2.      Attiecībā uz Vāciju turpmāk uzskaitītie uzņēmumi ir pārkāpuši [EKL] 81. pantu, norādītajos laika posmos regulāri un kolektīvi
vienojoties ar valsts mēroga nolīgumiem un saskaņotām darbībām attiecībā uz liftu un eskalatoru pārdošanu, lai savstarpēji
sadalītu tirgus, savstarpēji sadalītu valsts un privātos konkursus un citus līgumus atbilstoši daļām, par kādām iepriekš notikusi
vienošanās attiecībā uz pārdošanu un ierīkošanu:
–
Kone
: [
KC
] un [Vācijas
Kone
]: no 1995. gada 1. augusta līdz 2003. gada 5. decembrim;
–
Otis
: [
UTC
], [
OEC
] un [Vācijas
Otis
]: no 1995. gada 1. augusta līdz 2003. gada 5. decembrim;
–
Schindler
:
Schindler Holding
[..] un [Vācijas
Schindler
]: no 1995. gada 1. augusta līdz 2000. gada 6. decembrim; un
–
ThyssenKrupp
: [
TKAG
], [
TKE
], [
TKA
] un [
TKF
]: no 1995. gada 1. augusta līdz 2003. gada 5. decembrim.
3.      Attiecībā uz Luksemburgu turpmāk uzskaitītie uzņēmumi ir pārkāpuši [EKL] 81. pantu, norādītajos laika posmos regulāri un kolektīvi
vienojoties ar valsts mēroga nolīgumiem un saskaņotām darbībām attiecībā uz liftu un eskalatoru pārdošanu, lai savstarpēji
sadalītu tirgus, savstarpēji sadalītu valsts un privātos konkursus un citus līgumus atbilstoši daļām, par kādām iepriekš notikusi
vienošanās attiecībā uz pārdošanu un ierīkošanu, un lai nekonkurētu attiecībā uz līgumiem par apkopi un modernizāciju:
–
Kone
: [
KC
] un [Luksemburgas
Kone
]: no 1995. gada 7. decembra līdz 2004. gada 29. janvārim;
–
Otis
: [
UTC
], [
OEC
], [Beļģijas
Otis
], [
GTO
] un [
GT
]: no 1995. gada 7. decembra līdz 2004. gada 9. martam;
–
Schindler
:
Schindler Holding
[..] un [Luksemburgas
Schindler
]: no 1995. gada 7. decembra līdz 2004. gada 9. martam; un
–
ThyssenKrupp
: [
TKAG
], [
TKE
] un [
TKAL
]: no 1995. gada 7. decembra līdz 2004. gada 9. martam.
4.      Attiecībā uz Nīderlandi turpmāk uzskaitītie uzņēmumi ir pārkāpuši [EKL] 81. pantu, norādītajos laika posmos regulāri un kolektīvi
vienojoties ar valsts mēroga nolīgumiem un saskaņotām darbībām attiecībā uz liftu un eskalatoru pārdošanu, lai savstarpēji
sadalītu tirgus, savstarpēji sadalītu valsts un privātos konkursus un citus līgumus atbilstoši daļām, par kādām iepriekš notikusi
vienošanās attiecībā uz pārdošanu un ierīkošanu, un lai nekonkurētu attiecībā uz līgumiem par apkopi un modernizāciju:
–
Kone
: [
KC
] un [Nīderlandes
Kone
]: no 1999. gada 1. jūnija līdz 2004. gada 5. martam;
–
Otis
: [
UTC
], [
OEC
] un [Nīderlandes
Otis
]: no 1998. gada 15. aprīļa līdz 2004. gada 5. martam;
–
Schindler
:
Schindler Holding
[..] un [Nīderlandes
Schindler
]: no 1999. gada 1. jūnija līdz 2004. gada 5. martam;
–
ThyssenKrupp
: [
TKAG
] un [
TKL
]: no 1998. gada 15. aprīļa līdz 2004. gada 5. martam; un
–        [
MEE
]: no 2000. gada 11. janvāra līdz 2004. gada 5. martam.
2. pants
1.      Par pārkāpumiem Beļģijā, kas norādīti 1. panta 1. punktā, tiek piemēroti šādi naudas sodi:
–
Kone
: [
KC
] un [Beļģijas
Kone
], solidāri: EUR 0;
–
Otis
: [
UTC
], [
OEC
] un [Beļģijas
Otis
], solidāri: EUR 47 713 050;
–
Schindler
:
Schindler Holding
[..] un [Beļģijas
Schindler
], solidāri: EUR 69 300 000; un
–
ThyssenKrupp
: [
TKAG
], [
TKE
] un [
TKLA
], solidāri: EUR 68 607 000.
2.      Par pārkāpumiem Vācijā, kas norādīti 1. panta 2. punktā, tiek piemēroti šādi naudas sodi:
–
Kone
: [
KC
] un [Vācijas
Kone
], solidāri: EUR 62 370 000;
–
Otis
: [
UTC
], [
OEC
] un [Vācijas
Otis
], solidāri: EUR 159 043 500;
–
Schindler
:
Schindler Holding
[..] un [Vācijas
Schindler
], solidāri: EUR 21 458 250; un
–
ThyssenKrupp
: [
TKAG
], [
TKE
], [
TKA
] un [
TKF
], solidāri: EUR 374 220 000.
3.      Par pārkāpumiem Luksemburgā, kas norādīti 1. panta 3. punktā, tiek piemēroti šādi naudas sodi:
–
Kone
: [
KC
] un [Luksemburgas
Kone
], solidāri: EUR 0;
–
Otis
: [
UTC
], [
OEC
], [Beļģijas
Otis
], [
GTO
] un [
GT
], solidāri: EUR 18 176 400;
–
Schindler
:
Schindler Holding
[..] un [Luksemburgas
Schindler
], solidāri: EUR 17 820 000; un
–
ThyssenKrupp
: [
TKAG
], [
TKE
] un [
TKAL
], solidāri: EUR 13 365 000.
4.      Par pārkāpumiem Nīderlandē, kas norādīti 1. panta 4. punktā, tiek piemēroti šādi naudas sodi:
–
Kone
: [
KC
] un [Nīderlandes
Kone
], solidāri: EUR 79 750 000;
–
Otis
: [
UTC
], [
OEC
] un [Nīderlandes
Otis
], solidāri: EUR 0;
–
Schindler
:
Schindler Holding
[..] un [Nīderlandes
Schindler
], solidāri: EUR 35 169 750;
–
ThyssenKrupp
: [
TKAG
] un [
TKL
], solidāri: EUR 23 477 850; un
–        [
MEE
]: EUR 1 841 400.
[..]”

Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumiem, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegti 2007. gada 7. maijā (lietās T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07,
T‑149/07 un T‑150/07) un 2007. gada 8. maijā (lietā T‑154/07), prasītāji cēla šīs prasības.
Pēc tiesneša referenta ziņojuma uzklausīšanas Vispārējā tiesa (astotā palāta) nolēma sākt mutvārdu procesu šajās lietās un,
veicot tās reglamenta 64. pantā paredzētos procesa organizatoriskos pasākumus, rakstveidā uzdeva lietas dalībniekiem jautājumus
un lūdza tos iesniegt dokumentus. Lietas dalībnieki veica šīs darbības noteiktajā termiņā.
Lietas dalībnieku lietās T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 un T‑154/07 mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes
uz Vispārējās tiesas uzdotajiem mutvārdu jautājumiem tika uzklausītas 2009. gada 3., 7. un 10. septembra tiesas sēdēs. Tad
mutvārdu process lietās T‑144/07 un T‑148/07 tika pabeigts.
Pēc Vispārējās tiesas lūgumiem, kas izteikti tiesas sēdēs, prasītāji lietās T‑147/07, T‑149/07, T‑150/07 un T‑154/07 iesniedza
atsevišķus dokumentus.
Ar 2009. gada 14. un 15. septembra vēstulēm prasītāji lietās T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 un T‑154/07
iesniedza kancelejā “labojumu” par savu izvirzīto pamatu, kas attiecas uz kļūdaino konstatējumu par recidīvu.
Ar 2009. gada 20. oktobra rīkojumiem tika atkārtoti sākts mutvārdu process lietās T‑144/07 un T‑148/07.
Prasītāju “labojumi” tika pievienoti lietas materiāliem šī sprieduma 37. punktā minētajās lietās. Komisija sniedza apsvērumus
par šiem labojumiem un, konkrēti, norādīja uz to nepieņemamību. Prasītāji sniedza par to apsvērumus, un tad mutvārdu process
šajās lietās tika pabeigts.
Pēc lietas dalībnieku uzklausīšanas tiesas sēdē šajā jautājumā Vispārējā tiesa nolēma apvienot šīs lietas sprieduma taisīšanai
saskaņā ar Reglamenta 50. pantu.
Prasītāju lietās T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 un T‑154/07 prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        atcelt apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz prasītājiem;
–        pakārtoti, samazināt piemērotā naudas soda apmēru;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Katrā no lietām Komisija lūdz Vispārējo tiesu:
–        noraidīt prasību;
–        piespriest prasītājiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Par lietas būtību
1.
Ievada apsvērumi
Prasībām, ko prasītāji cēluši lietās T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 un T‑154/07, ir divējāds priekšmets
– proti, galvenokārt, prasības atcelt apstrīdēto lēmumu un, pakārtoti, prasības atcelt prasītājiem piemērotos naudas sodus
vai samazināt to apmēru.
Prasību pamatojumam prasītāji ir norādījuši desmit prasības pamatus. Pirmie divi pamati, kas saistīti, attiecīgi, ar Komisijas
kompetences neesamību un ar solidāras atbildības par pārkāpumu ļaunprātīgu pierādīšanu, ietilpst prasībās atcelt apstrīdēto
lēmumu.
Pārējie astoņi prasītāju norādītie pamati attiecas uz naudas sodu apmēra noteikšanu un tādējādi tie ietilpst prasībās atcelt
vai samazināt naudas sodus. Pirmais pamats, ko norādījuši prasītāji lietās T‑144/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 un T‑154/07,
attiecas uz principa
non bis in idem
pārkāpumu. Otrais pamats, ko norādījuši prasītāji lietās T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 un T‑154/07, attiecas uz
1998. gada pamatnostādņu pārkāpumu, samērīguma principa pārkāpumu, vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, kā arī tiesību
uz aizstāvību pārkāpumu, nosakot naudas sodu sākumsummu atkarībā no pārkāpumu smaguma. Trešais pamats, ko norādījuši visi
prasītāji, attiecas uz 1998. gada pamatnostādņu pārkāpumu, samērīguma principa pārkāpumu, EKL 253. panta pārkāpumu un vienlīdzīgas
attieksmes principa pārkāpumu, piemērojot grupas reizināšanas koeficientu, lai, nosakot naudas sodu sākumsummu, ņemtu vērā
preventīvo mērķi. Ceturtais pamats, ko norādījuši visi prasītāji, attiecas uz 1998. gada pamatnostādņu pārkāpumu, samērīguma
principa pārkāpumu un tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, par 50 % palielinot naudas sodu pamatsummu par recidīvu. Piektais pamats,
ko norādījuši visi prasītāji, attiecas uz 2002. gada paziņojuma par sadarbību pārkāpumu un tiesiskās paļāvības aizsardzības
principa pārkāpumu, kā arī vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, izvērtējot to sadarbību. Sestais pamats, ko norādījuši
visi prasītāji, attiecas uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principa, vienlīdzīgas attieksmes principa, samērīguma principa
un labas pārvaldības principa pārkāpumu, nosakot naudas sodu samazinājuma apjomu, kas piešķirts par sadarbību ārpus 2002. gada
paziņojuma par sadarbību noteikumiem. Septītais pamats, ko norādījuši visi prasītāji, attiecas uz Regulas Nr. 1/2003 23. panta
2. punkta pārkāpumu. Visbeidzot, astotais pamats, ko norādījuši prasītāji lietās T‑144/07, T‑149/07, T‑150/07 un T‑154/07,
attiecas uz samērīguma principa pārkāpumu, aprēķinot naudas sodu galīgo summu.
2.
Par prasībām atcelt apstrīdēto lēmumu

Par pamatu, kas attiecas uz Komisijas kompetences neesamību
Šis pamats tiks analizēts divās daļās. Pirmā daļa attiecas uz EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu, jo attiecīgās aizliegtās
vienošanās neietekmējot tirdzniecību starp dalībvalstīm. Otrā daļa, kas izvirzīta pakārtoti, attiecas uz to, ka ir pārkāpta
Regula Nr. 1/2003, Komisijas paziņojums par sadarbību konkurences iestāžu tīklā (OV 2004, C 101, 43. lpp.) (turpmāk tekstā
– “paziņojums par sadarbību tīklā”) un vienlīdzīgas attieksmes un tiesiskās paļāvības aizsardzības principi, jo Komisijai
vajadzējis ļaut attiecīgajām valsts iestādēm gādāt par pārkāpumu izmeklēšanu.
Par pirmo daļu, kas attiecas uz EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu, jo attiecīgās aizliegtās vienošanās neietekmējot tirdzniecību
starp dalībvalstīm
Apstrīdētā lēmuma 602. apsvērumā Komisija apgalvo, ka “projektu piešķiršanas sistēmas piemērošana un īstenošana, ko katrā
attiecīgajā dalībvalstī veica četri vadošie liftu un eskalatoru ražotāji (tostarp arī [
MEE
] attiecībā uz Nīderlandi), ņemot vērā to atsaukšanas politiku, varēja izraisīt tirdzniecības plūsmu novirzīšanos no virziena,
kāds tām būtu [šādas politikas] neesamības gadījumā”. Šajā ziņā tā pamatojas uz turpmāk minētajiem elementiem.
Pirmām kārtām, Komisija konstatē, ka “Savienībā notiek atsevišķi pārrobežu darījumi attiecībā uz liftu un eskalatoru pārdošanu
un ierīkošanu, kā arī apkopes un modernizācijas pakalpojumu sniegšanu” (apstrīdētā lēmuma 86. apsvērums; skat. arī apstrīdētā
lēmuma 596. apsvērumu).
Kā norāda Komisija, tās lietas materiālos “ir vairāki piemēri pārrobežu tirdzniecībai, kurā galvenokārt iesaistīti MVU, bet
arī vismaz viens liels uzņēmums – [
MEE
– kurš] no savas meitassabiedrības Nīderlandē apgādā arī Beļģijas tirgu” (apstrīdētā lēmuma 87. apsvērums). Turklāt Komisija
konstatē, ka “četri vadošie ražotāji dažkārt atbild arī uz pārrobežu konkursiem Savienībā”, un min vairākus piemērus, kuri
pamato šo apgalvojumu (apstrīdētā lēmuma 88. apsvērums; skat. arī apstrīdētā lēmuma 78. apsvērumu). Pēc Komisijas uzskatiem,
“klienti aizvien vairāk ir tendēti uz iegādi ārpus valsts robežām” (apstrīdētā lēmuma 596. apsvērums).
Turklāt, kā norāda Komisija, pastāv “tendence, saskaņā ar kuru lielie (multinacionālie) uzņēmumi un uzņēmumu grupas, kas atrodas
vairākās dalībvalstīs, piemēram, starptautiskās viesnīcu ķēdes, labprātāk noslēdz līgumus, kuri attiecas uz vairākām dalībvalstīm”
(apstrīdētā lēmuma 89. apsvērums).
Otrām kārtām, Komisija norāda uz atsaukšanas politiku, kādu piekopuši četri lielākie liftu un eskalatoru ražotāji Eiropā.
Pēc Komisijas uzskatiem, “pārrobežu darījumu skaits būtu lielāks, ja [šie] [..] ražotāji [..] nepiemērotu tīšu politiku, kura
vērsta uz atteikšanos no gandrīz visiem pārrobežu cenu pieprasījumiem un klientu novirzīšanu uz attiecīgo valsts meitassabiedrību”
(apstrīdētā lēmuma 90. apsvērums; skat. arī apstrīdētā lēmuma 596. apsvērumu).
Trešām kārtām, saistībā ar juridisko vērtējumu Komisija uzsver – “fakts, ka horizontāla aizliegtā vienošanās attiecas tikai
uz vienu dalībvalsti, nenozīmē, ka prettiesiskie nolīgumi nevar ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm” (apstrīdētā lēmuma
595. apsvērums). Turklāt tā atgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru “ietekme, kāda nolīgumam var būt uz tirdzniecību
starp dalībvalstīm, tiek izvērtēta, konkrēti, ņemot vērā [nolīguma] pušu stāvokli un nozīmīgumu attiecīgo preču tirgū [Tiesas
1998. gada 28. aprīļa spriedums lietā C‑306/96
Javico
,
Recueil
, I‑1983. lpp., 17. punkts]” (apstrīdētā lēmuma 600. apsvērums). Tā arī apgalvo, ka, “[ņemot vērā] to, cik nozīmīgu daļu no
apgrozījuma, ko četri vadošie liftu un eskalatoru ražotāji gūst liftu un eskalatoru pārdošanas, ierīkošanas, apkopes un modernizācijas
jomā, un ievērojot to, ka tie kopā ar atsaukšanas politiku ir izveidojuši un piemērojuši projektu piešķiršanas sistēmu, kura
aptvēra, attiecīgi, visu Beļģijas, Luksemburgas, Vācijas un Nīderlandes teritoriju, ir jāpieņem, ka bija radīti šķēršļi ārvalstu
uzņēmumu spējai pārdot savas preces un pakalpojumus attiecīgajās valstīs, jo tiem šajās valstīs nāktos nostāties pret grupu
ražotāju, kuri kopā pārstāvēja lielāko daļu piedāvājuma tirgū” (apstrīdētā lēmuma 600. apsvērums).
Prasītāji lietās T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 un T‑154/07 būtībā apgalvo, ka pārkāpumi nav ievērojami
ietekmējuši tirdzniecību starp dalībvalstīm, tādējādi tie neesot EKL 81. panta pārkāpums.
Kā izriet jau no EKL 81. un 82. panta formulējuma, lai uz aizliegtu vienošanos vai ļaunprātīgu rīcību attiektos Savienības
konkurences noteikumi, tai jāvar iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm (Tiesas 2006. gada 13. jūlija spriedums apvienotajās
lietās no C‑295/04 līdz C‑298/04
Manfredi
u.c., Krājums, I‑6619. lpp., 40. punkts).
Par šī nosacījuma par ietekmi uz tirdzniecību starp dalībvalstīm interpretācijas un piemērošanas sākumpunktu ir jāuzskata
šī nosacījuma mērķis – jautājumā par konkurences tiesisko regulējumu noteikt robežu starp jomām, uz kurām attiecas Savienības
tiesības, attiecībā pret jomām, uz kurām attiecas dalībvalstu tiesības. Tādējādi Savienības tiesību jomā ietilpst jebkura
aizliegta vienošanās vai prakse, kas var apdraudēt tirdzniecības brīvību starp dalībvalstīm tādā nozīmē, ka tā var traucēt
vienota tirgus starp dalībvalstīm mērķu īstenošanu, it īpaši nodalot valstu tirgus vai mainot konkurences struktūru kopējā
tirgū (šī sprieduma 54. punktā minētais Tiesas spriedums apvienotajās lietās
Manfredi
u.c., 41. punkts; Tiesas 2006. gada 23. novembra spriedums lietā C‑238/05
Asnef‑Equifax
un
Administración del Estado
, Krājums, I‑11125. lpp., 33. punkts, un 2007. gada 25. janvāra spriedums lietā C‑407/04 P
Dalmine
/Komisija, Krājums, I‑829. lpp., 89. punkts).
Lēmums, vienošanās vai prakse var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm tikai tad, ja, ņemot vērā faktisko un juridisko
apstākļu kopumu, var ar pietiekamu iespējamības pakāpi paredzēt, ka tie tieši vai netieši, faktiski vai potenciāli var ietekmēt
tirdzniecības plūsmas starp dalībvalstīm tādējādi, ka tas var negatīvi ietekmēt vienotā, starp dalībvalstīm izveidotā tirgus
mērķu īstenošanu. Turklāt šāda ietekme nevar būt maznozīmīga (šī sprieduma 52. punktā minētais spriedums lietā
Javico
, 16. punkts; 1999. gada 21. janvāra spriedums apvienotajās lietās C‑215/96 un C‑216/96
Bagnasco
u.c.,
Recueil
, I‑135. lpp., 47. punkts; šī sprieduma 54. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Manfredi
u.c., 42. punkts; šī sprieduma 55. punktā minētais spriedums lietā
Asnef‑Equifax
un
Administración del Estado
, 34. punkts, un šī sprieduma 55. punktā minētais spriedums lietā
Dalmine
/Komisija, 90. punkts).
Tādējādi ietekme uz Kopienas iekšējo tirdzniecību parasti izriet no vairāku apstākļu apvienojuma, kuriem, katram atsevišķi
ņemtam, nav noteikti jābūt noteicošiem (šī sprieduma 56. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Bagnasco
u.c., 47. punkts; šī sprieduma 54. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Manfredi
u.c., 43. punkts, un šī sprieduma 55. punktā minētais spriedums lietā
Asnef‑Equifax
un
Administración del Estado
, 35. punkts).
Pēc prasītāju uzskatiem, apstrīdētā lēmuma 1. pantā minētie pārkāpumi neietekmē tirdzniecību starp dalībvalstīm, jo darbība
liftu un eskalatoru nozarē tiek organizēta valsts mērogā [un] pat vietējā mērogā, it īpaši ņemot vērā faktu, ka liftu un eskalatoru
ierīkošana un apkope ir pieredzējušu profesionāļu darbi, kas var tikt veikti vienīgi vietējā mērogā, pamatojoties uz ekonomiskās
efektivitātes apsvērumiem, nepieciešamību saglabāt īsus reaģēšanas termiņus un valstu tiesiskā regulējuma esamību. Turklāt
starpvalstu darījumi notiekot izņēmuma gadījumos. Komisija pati uzskatot, ka aizliegtajām vienošanām bija valsts mērogs.
Jākonstatē, ka prasītāji neapstrīd, ka apstrīdētā lēmuma 1. pantā konstatētās četras aizliegtās vienošanās aptvēra visu Beļģijas,
Vācijas, Luksemburgas un Nīderlandes teritoriju (apstrīdētā lēmuma 595. un 600. apsvērums).
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka aizliegta vienošanās, kas attiecas uz visu dalībvalsts teritoriju, būtībā nostiprina
valsts mēroga tirgu sadalījumu, tādējādi kavējot Līgumā paredzēto ekonomisko mijiedarbību (Tiesas 1972. gada 17. oktobra spriedums
lietā 8/72
Vereeniging van Cementhandelaren
/Komisija,
Recueil
, 977. lpp., 29. punkts; 2002. gada 19. februāra spriedums lietā C‑309/99
Wouters
u.c.,
Recueil
, I‑1577. lpp., 95. punkts; šī sprieduma 54. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Manfredi
u.c., 45. punkts, un šī sprieduma 55. punktā minētais spriedums lietā
Asnef‑Equifax
un
Administración del Estado
, 37. punkts; Vispārējās tiesas 1997. gada 22. oktobra spriedums apvienotajās lietās T‑213/95 un T‑18/96
SCK
un
FNK
/Komisija,
Recueil
, II‑1739. lpp., 179. punkts, un 2006. gada 14. decembra spriedums apvienotajās lietās no T‑259/02 līdz T‑264/02 un T‑271/02
Raiffeisen Zentralbank Österreich
u.c./Komisija, Krājums, II‑5169. lpp., 180. punkts).
No minētās judikatūras izriet, ka pastāv vismaz ļoti ticams pieņēmums, ka konkurenci ierobežojošas darbības, kas tiek īstenotas
visā dalībvalsts teritorijā, var veicināt tirgu nodalīšanu un ietekmēt tirdzniecību Kopienā. Šo pieņēmumu var atspēkot tikai
tad, ja, analizējot nolīguma īpašības un ekonomisko situāciju, kādā tas ir noslēgts un darbojies, tiek pierādīts pretējais
(šī sprieduma 60. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Raiffeisen Zentralbank Österreich
u.c./Komisija, 181. punkts).
Vispirms, pretēji tam, ko apgalvo prasītāji lietās T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 un T‑154/07, Komisija
nav pamatojusies vienīgi uz šo judikatūru, apstrīdētajā lēmumā secinādama, ka aizliegtās vienošanās var ietekmēt tirdzniecību
starp dalībvalstīm EKL 81. panta 1. punkta izpratnē. Proti, no šī sprieduma 47.–52. punkta izriet, ka Komisija minētajā lēmumā
ir pamatojusies arī uz to, ka pastāv atsevišķi pārrobežu darījumi attiecībā uz liftu un eskalatoru pārdošanu un ierīkošanu,
kā arī apkopes un modernizācijas pakalpojumu sniegšanu, kuros, konkrēti, ir piedalījušies četri vadošie ražotāji, kuri minēti
apstrīdētajā lēmumā (apstrīdētā lēmuma 87., 88. un 596. apsvērums).
Tāpat jākonstatē, ka prasītāju argumenti par attiecīgā tirgus īpatnībām, kas pierādot, ka tam ir valsts mēroga [un] pat vietējs
raksturs, nevar ietekmēt pierādījuma spēku, kāds piemīt apstrīdētajā lēmumā norādītajiem dokumentārajiem pierādījumiem (apstrīdētā
lēmuma 88. un 90. apsvērums), kuri apliecina tirdzniecības starp dalībvalstīm esamību tirgū, kas minēts apstrīdētajā lēmumā.
Tāpat ir ar argumentiem par starpvalstu darījumu izņēmuma raksturu; šajos argumentos esot vienīgi apstrīdēts, ka ietekme uz
tirdzniecību starp dalībvalstīm būtu bijusi ievērojama, nevis pašas šīs tirdzniecības esamība.
Visbeidzot, kā izriet no apstrīdētā lēmuma,
Kone
,
Otis
,
Schindler
un
ThyssenKrupp
atsaukšanas politika “pati par sevi norāda, ka klientiem ir zināma interese vērsties pie piegādātājiem ārpus valsts robežām”
(apstrīdētā lēmuma 596. apsvērums). Turklāt Komisija, konkrēti, ir norādījusi uz ārvalstu uzņēmumu dalību valstu konkursos
(apstrīdētā lēmuma 78. apsvērums) vai, tāpat arī, uz starpvalstu konkursu esamību (apstrīdētā lēmuma 89. apsvērums). Ir atļauts
uzskatīt – kā Komisija ir minējusi apstrīdētā lēmuma 90. apsvērumā –, ka pārrobežu darījumu skaits būtu lielāks, ja četri
iepriekš minētie lielie ražotāji nepiemērotu tīšu politiku, kura vērsta uz atteikšanos no gandrīz visiem pārrobežu pieprasījumiem
un klientu novirzīšanu uz attiecīgo valsts meitassabiedrību.
Šajā ziņā prasītāju arguments, ka atsaukšanas politiku nosakot attiecīgās darbības raksturs, ir jānoraida. Proti, tam ir pretrunā
jau pati atsevišķu pārrobežu darījumu esamība attiecīgajā tirgū.
Tādējādi jākonstatē, ka Komisija, pamatojoties uz faktu konstatējumiem, kas uzsvērti iepriekšējos punktos, un piemērojot pastāvīgo
judikatūru (skat. šī sprieduma 60. punktu), varēja pamatoti uzskatīt, ka apstrīdētā lēmuma 1. pantā minētās aizliegtās vienošanās
var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm.
Attiecībā uz jautājumu par to, vai šī ietekme var tikt kvalificēta kā ievērojama, ir jāatgādina, ka ietekme, kāda nolīgumam
vai saskaņotai darbībai var būt uz tirdzniecību starp dalībvalstīm, tiek izvērtēta, konkrēti, ņemot vērā [nolīguma] pušu stāvokli
un nozīmīgumu attiecīgo preču tirgū (Tiesas 1980. gada 10. jūlija spriedums lietā 99/79
Lancôme
un
Cosparfrance Nederland
,
Recueil
, 2511. lpp., 24. punkts, un šī sprieduma 52. punktā minētais spriedums lietā
Javico
, 17. punkts; Vispārējās tiesas 1994. gada 14. jūlija spriedums lietā T‑77/92
Parker Pen
/Komisija,
Recueil
, II‑549. lpp., 40. punkts).
Apstrīdētajā lēmumā minētie ražotāji “kopā pārstāvēja lielāko daļu piedāvājuma tirgū” (apstrīdētā lēmuma 600. apsvērums),
proti, aptuveni 81 % no liftu un eskalatoru pārdošanas apjoma Eiropā (dati par 2004. gadu, kas izteikti pēc apjoma) (apstrīdētā
lēmuma 83. apsvērums). Tādējādi šie ražotāji bija pietiekami lieli un ar pietiekami nozīmīgu ekonomisko varu, lai to darbības,
kas minētas apstrīdētajā lēmumā, varētu ievērojami ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm (šajā ziņā skat. Tiesas 1978. gada
1. februāra spriedumu lietā 19/77
Miller International Schallplatten
/Komisija,
Recueil
, 131. lpp., 10. punkts, un šī sprieduma 60. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
SCK
un
FNK
/Komisija, 181. punkts).
Turklāt un pretēji prasītāju apgalvojumiem, Komisijai nebija pienākuma pierādīt, ka apstrīdētajiem nolīgumiem praksē ir bijusi
ievērojama iedarbība uz tirdzniecību starp dalībvalstīm vai arī ka pēc pārkāpumu beigām būtu pieaugusi starpvalstu tirdzniecība.
EKL 81. panta 1. punktā ir tikai prasīts, lai nolīgumi un saskaņotās darbības, kas ierobežo konkurenci, varētu ietekmēt tirdzniecību
starp dalībvalstīm (šī sprieduma 55. punktā minētais spriedums lietā
Asnef‑Equifax
un
Administración del Estado
, 43. punkts, un Vispārējās tiesas 2006. gada 13. decembra spriedums apvienotajās lietās T‑217/03 un T‑245/03
FNCBV
u.c./Komisija, Krājums, II‑4987. lpp., 68. punkts).
No visa iepriekš izklāstītā izriet, ka Komisija varēja pamatoti uzskatīt, ka apstrīdētā lēmuma 1. pantā minētās aizliegtās
vienošanās ir ievērojami ietekmējušas tirdzniecību starp dalībvalstīm EKL 81. panta 1. punkta izpratnē.
Tātad pirmā daļa ir jānoraida.
Par otro daļu, kas attiecas uz to, ka ir pārkāpta Regula Nr. 1/2003, paziņojums par sadarbību tīklā un vienlīdzīgas attieksmes
un tiesiskās paļāvības aizsardzības principi, jo Komisijai vajadzējis ļaut attiecīgajām valsts iestādēm gādāt par pārkāpumu
izmeklēšanu
Apstrīdētā lēmuma 543. apsvērumā Komisija savu kompetenci piemērot EKL 81. pantu attiecībā uz minētajā lēmumā norādītajām
aizliegtajām vienošanām pamato šādi:
“[..] Regulā Nr. 1/2003 ir saglabāta Kopienu paralēlās kompetences sistēma [EKL] 81. panta 1. punkta piemērošanai. Ar to,
konkrēti, nav grozīta Komisijas kompetence izmeklēt jebkuru iespējamo pārkāpumu un pieņemt lēmumus atbilstoši [EKL] 81. pantam,
tostarp par pārkāpumiem, kuru galvenās sekas iestājas vienā dalībvalstī. Paziņojumā [par sadarbību tīklā] ir noteiktas pamatnostādnes
uzdevumu sadalījumam starp Komisiju un dalībvalstu konkurences iestādēm. Nedz ar Regulu Nr. 1/2003, nedz paziņojumu [par sadarbību
tīklā] uzņēmumam netiek radītas ne tiesības, ne cerības attiecībā uz to, ka tā lietu izskatīs konkrēta konkurences iestāde,
turklāt nekas neliedz Komisijai iejaukties attiecībā uz iespējamu [EKL] 81. panta pārkāpumu, tostarp saistībā ar lietām, kas
aprobežojas ar vienas dalībvalsts teritoriju [..].”
Prasītāji lietās T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 un T‑154/07 būtībā norāda, ka, pat ja EKL 81. pants bija
piemērojams, Komisijai nebija kompetences sākt procesu un piemērot naudas sodus. Ar to, ka Komisija sāka procesu, esot pārkāpts
paziņojums par sadarbību tīklā un tiesiskās paļāvības aizsardzības princips. Saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 5. un 35. pantu
un paziņojuma par sadarbību tīklā 8. un 14. punktu attiecīgās valstu konkurences iestādes esot izdevīgākajā situācijā, lai
izmeklētu pārkāpumus. Prasītāji lietās T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07 un T‑150/07 arī apgalvo, ka paziņojumam par sadarbību
tīklā esot saistoša iedarbība attiecībā pret konkurences iestādēm, kas izrietot no tiesiskuma principa administratīvajā pārvaldībā,
vienlīdzīgas attieksmes principa un tiesiskās paļāvības ievērošanas principa. Visbeidzot prasītāji lietās T‑147/07 un T‑149/07
uzsver, ka lietu par pārkāpumiem izskatīšana valstu konkurences iestādēs būtu bijusi efektīvāka, ņemot vērā Komisijas ierēdņu,
kuri bija atbildīgi par lietu, “valodu zināšanu trūkumu”.
Pēc minēto prasītāju uzskatiem, fakts, ka Komisija ir ļāvusi Austrijas konkurences iestādei izskatīt lietu par paralēlu EKL
81. panta pārkāpumu liftu un eskalatoru tirgū Austrijā, ilustrē to, ka paziņojumā par sadarbību tīklā paredzētie kompetences
noteikšanas principi ir piemēroti patvaļīgi. Prasītāji lietās T‑144/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 un T‑154/07 šajā ziņā
apgalvo, ka attieksme pret tiem bijusi mazāk labvēlīga nekā tad, ja būtu notikusi vēršanās kompetentajās iestādēs atbilstoši
paziņojumam par sadarbību tīklā, jo Beļģijas, Luksemburgas un Nīderlandes konkurences iestādes attiecībā uz tiem būtu pieņēmušas
lēmumus par atbrīvojumu.
Pirmām kārtām, jāatgādina, ka attiecībā uz pilnvaru sadalījumu starp Komisiju un valstu konkurences iestādēm ar Regulu Nr. 1/2003
ir izbeigta agrākā centralizētā sistēma un atbilstoši subsidiaritātes principam ir izveidota plašāka valstu konkurences iestāžu
apvienība. Tādējādi saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 35. pantu dalībvalstīm ir jāizraugās konkurences iestāde vai iestādes, kas
ir atbildīgas par EKL 81. un 82. panta piemērošanu, un Regulas Nr. 1/2003 5. pantā minētās iestādes ir pilnvarotas īstenot
Savienības konkurences tiesības (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2007. gada 8. marta spriedumu lietā T‑339/04
France Télécom
/Komisija, Krājums, II‑521. lpp., 79. punkts).
Tomēr ar Regulu Nr. 1/2003 ieviestā sadarbība starp Komisiju un valstu konkurences iestādēm neļauj uzskatīt, ka šajā gadījumā
Komisijai būtu bijis pienākums ļaut attiecīgajām valstu konkurences iestādēm gādāt par dažādo pārkāpumu izmeklēšanu. Gluži
pretēji, no Regulas Nr. 1/2003 normām izriet, ka Komisija saglabā dominējošu lomu Savienības konkurences noteikumu pārkāpumu
izmeklēšanā un konstatēšanā; to neietekmē paralēlā kompetence, kāda valstu konkurences iestādēm piemīt atbilstoši minētajai
regulai. Proti, saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 11. panta 6. punktu Komisija ir tiesīga – pēc konsultēšanās ar valsts iestādi
– sākt procesu, lai pieņemtu lēmumu, pat ja valsts iestāde jau izskata lietu. Turklāt saskaņā ar minēto normu tas, ka Komisija
sāk procesu, atbrīvo valstu konkurences iestādes no to kompetences piemērot Savienības konkurences noteikumus šādā lietā.
Attiecībā uz paziņojumu par sadarbību tīklā, kas saskaņā ar prasītāju viedokli šajā gadījumā esot pārkāpts, ir jānorāda, ka
saskaņā ar tā 31. punktu tas iesaistītajiem uzņēmumiem nepiešķir individuālas tiesības uz to, lai attiecīgo lietu izskatītu
konkrēta iestāde. Tādējādi prasītājiem nav pamata apgalvot, ka saskaņā ar šo paziņojumu tiem bija tiesības vai likumīgas cerības
uz to, lai apstrīdētajā lēmumā konstatētos pārkāpumus izmeklētu valstu konkurences iestādes (šajā ziņā skat. šī sprieduma
75. punktā minēto spriedumu lietā
France Télécom
/Komisija, 83. punkts).
Tādējādi Komisija apstrīdētā lēmuma 543. apsvērumā ir pamatoti paudusi uzskatu, ka “nedz ar Regulu Nr. 1/2003, nedz paziņojumu
[par sadarbību tīklā] uzņēmumam netiek radītas ne tiesības, ne cerības attiecībā uz to, ka tā lietu izskatīs konkrēta konkurences
iestāde”.
Turklāt, pat ja pieņemtu, ka paziņojums par sadarbību tīklā var radīt tiesības vai izraisīt uzņēmumiem tiesisko paļāvību uz
to, ka lietu izskatīs konkrēta iestāde, prasītāju argumentiem, kuri pamatoti ar minētā paziņojuma 8. un 14. punktu, nevar
piekrist.
Šajā ziņā jānorāda, pirmkārt, ka paziņojuma par sadarbību tīklā 8. punktam – kurā izklāstīti nosacījumi, ar kādiem “var uzskatīt,
ka iestāde ir izdevīgākā situācijā, lai izskatītu [lietu]” – nav saistošas iedarbības. Darbības vārda “varēt” [“pouvoir”]
lietojums rāda, ka tas attiecas tikai uz iespēju sadalīt uzdevumus, ko nevar uzskatīt par tādu, kas radītu Komisijai pienākumu
neizskatīt lietu vai neveikt pārbaudi attiecībā uz lietu, ja izpildīti 8. punktā izvirzītie nosacījumi (skat. šī sprieduma
75. punktā minēto spriedumu lietā
France Télécom
/Komisija, 84. punkts).
Otrkārt, – tiktāl, ciktāl paziņojuma par sadarbību tīklā 14. punkts var radīt tiesības vai likumīgas cerības, jo tajā ir apliecināts,
ka Komisija “ir” īpaši izdevīgā situācijā, ja ir izpildīti atsevišķi tajā izvirzītie nosacījumi – ar to esot apstiprināta
Komisijas kompetence izskatīt šo lietu. Proti, saskaņā ar paziņojuma par sadarbību tīklā 14. punktu ir uzskatāms, ka Komisija
ir īpaši izdevīgā situācijā, “ja viens vai vairāki nolīgumi vai darbības [..] ietekmē konkurenci vairāk nekā trijās dalībvalstīs”;
apstrīdētajā lēmumā konstatētajiem pārkāpumiem ir šāda ietekme.
Treškārt, attiecībā uz paziņojuma par sadarbību tīklā 15. punktu, kurš tad, ja nebūtu vienota pārkāpuma, pēc prasītāju uzskatiem,
būtu vienīgais Komisijas kompetences pamats un kurā izvirzītie nosacījumi šajā lietā neesot izpildīti, pietiek norādīt – tāpat
kā norāda Komisija –, ka minētajai normai nav nozīmes šajā lietā, jo šajā normā ir minēts gadījums, kad Komisija ir īpaši
izdevīgā situācijā, lai izskatītu lietu.
Šajā lietā paziņojums par sadarbību tīklā nav pārkāpts, tāpēc nav jālemj par iespējamo tiesiskuma principa administratīvajā
pārvaldībā un vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, kuri ir pamatā minētā paziņojuma saistošajai iedarbībai.
Otrām kārtām, arī tas, ka lēmumu attiecībā uz paralēlu valsts mēroga pārkāpumu pieņēma Austrijas konkurences iestāde, nepierāda,
ka Komisijai būtu bijis pienākums ļaut lietas par pārkāpumiem Beļģijā, Vācijā, Luksemburgā un Nīderlandē izskatīt attiecīgajām
valstu konkurences iestādēm. Konkrēti, kā izriet no šī sprieduma 75.–78. punktā veiktās analīzes, nevienā Savienības tiesību
normā Komisijai nav noteikts šāds pienākums. Turklāt no Komisijas paskaidrojumiem izriet, ka izraudzītā pieeja katrā ziņā
nav bijusi patvaļīga. Proti, nav apstrīdēts, ka izmeklēšanas procesi par četrām aizliegtajām vienošanām, kas minētas apstrīdētajā
lēmumā, tika sākti 32 mēnešus pirms tam, kad tika sākta izmeklēšana attiecībā uz aizliegto vienošanos Austrijā, un ka brīdī,
kad tika iesniegts pirmais pieteikums atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību attiecībā uz aizliegto vienošanos Austrijā,
izmeklēšanas procesi par aizliegtajām vienošanām, kas minētas apstrīdētajā lēmumā, jau bija pabeigti un ka jau bija sagatavots
lēmuma projekts. Tādējādi tas, ka Komisijas izmeklēšana aprobežojās ar četrām aizliegtajām vienošanām, kas minētas apstrīdētajā
lēmumā, bija pamatots ar risku saistībā ar novēlošanos šo lietu izskatīšanā.
Trešām kārtām, prasītāji lietās T‑144/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 un T‑154/07 nevarot atsaukties uz iespējamiem lēmumiem
par atbrīvojumu, kādus attiecībā uz tiem esot pieņēmušas Beļģijas, Luksemburgas un Nīderlandes konkurences iestādes, atbalstīdamas
to argumentus, ka Komisijai esot bijis pienākums ļaut minētajām valstu iestādēm gādāt par pārkāpumu izmeklēšanu. Proti, šie
valstu lēmumi bija provizoriski (skat. šī sprieduma 167.–174. punktu) un turklāt iekļāvās valsts procesā. Saskaņā ar Regulas
Nr. 1/2003 11. panta 6. punktu Komisija ir tiesīga jebkurā brīdī sākt procesu un tādējādi atbrīvot dalībvalstu konkurences
iestādes no to kompetences.
Ceturtām kārtām, prasītāju lietās T‑147/07 un T‑149/07 arguments, kas attiecas uz Komisijas ierēdņu, kuri bija atbildīgi par
lietu, iespējamo “valodu zināšanu trūkumu”, ir jānoraida, jo Komisija ir daudzvalodu iestāde, kura uzskatāma par spējīgu strādāt
visās Kopienas oficiālajās valodās (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2000. gada 15. marta spriedumu apvienotajās lietās T‑25/95,
T‑26/95, no T‑30/95 līdz T‑32/95, no T‑34/95 līdz T‑39/95, no T‑42/95 līdz T‑46/95, T‑48/95, no T‑50/95 līdz T‑65/95, no T‑68/95
līdz T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 un T‑104/95
Cimenteries CBR
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑491. lpp., 640. punkts). Prasītāji arī nevar apgalvot, ka paziņojuma par iebildumiem un apstrīdētā lēmuma paziņošana
angļu valodā, lai gan prasītāji administratīvajā procesā esot lietojuši vācu valodu vai holandiešu valodu, būtu traucējusi
tiem izmantot tiesības uz aizstāvību, jo tie atzina, ka ir piekrituši, ka dokumenti tiek paziņoti angļu valodā, un to apgalvojumi
katrā ziņā nav pamatoti.
No visa iepriekš izklāstītā izriet, ka arī šī pamata otrajai daļai nevar piekrist.
Tātad pamats, kas attiecas uz Komisijas kompetences neesamību, ir pilnībā jānoraida.

Par pamatu, kas attiecas uz to, ka ir pārkāpti principi, kuri reglamentē saukšanu pie atbildības par EKL 81. panta pārkāpumiem,
nevainīguma prezumpcijas princips, sodu individualitātes princips un vienlīdzīgas attieksmes princips, un tiesības uz aizstāvību,
kā arī EKL 253. pants, vainojot mātessabiedrības pārkāpumos, kurus izdarījušas to meitassabiedrības
Ievada apsvērumi
Ar šo pamatu, kas skar, no vienas puses, pret attiecīgajām mātessabiedrībām vērstā apstrīdētā lēmuma 1. pantā ietvertā konstatējuma
par pārkāpumu tiesiskumu un, no otras puses, naudas sodu tiesiskumu, kuri minētajām sabiedrībām noteikti apstrīdētā lēmuma
2. pantā, prasītāji lietās T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 un T‑154/07 apstrīd
TKE
un
TKAG
solidāro atbildību par to meitassabiedrību Beļģijā, Vācijā, Luksemburgā un Nīderlandē pret konkurenci vērsto rīcību.
Attiecībā uz mātessabiedrības solidāro atbildību par tās meitassabiedrības rīcību ir jāatgādina – apstāklis, ka meitassabiedrībai
ir atsevišķas juridiskas personas statuss, nav pietiekams, lai liegtu iespēju tās rīcībā vainot mātessabiedrību (Tiesas 1972. gada
14. jūlija spriedums lietā 48/69
Imperial Chemical Industries
/Komisija,
Recueil
, 619. lpp., 132. punkts).
Savienības konkurences tiesības attiecas uz uzņēmumu darbību, un uzņēmuma jēdziens ietver jebkuru vienību, kas veic saimniecisku
darbību, neatkarīgi no šīs vienības juridiskā statusa un tās finansēšanas veida (skat. Tiesas 2009. gada 10. septembra spriedumu
lietā C‑97/08 P
Akzo Nobel
u.c./Komisija, Krājums, I‑8237. lpp., 54. punkts un tajā minētā judikatūra).
Savienības tiesa arī ir precizējusi, ka uzņēmuma jēdziens, aplūkojot to no šī viedokļa, ir jāsaprot kā tāds, kas apzīmē ekonomisku
vienību pat tad, ja no juridiskā viedokļa šo ekonomisko vienību veido vairākas fiziskas vai juridiskas personas (skat. Tiesas
1984. gada 12. jūlija spriedumu lietā 170/83
Hydrotherm Gerätebau
,
Recueil
, 2999. lpp., 11. punkts, un šī sprieduma 91. punktā minēto spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 55. punkts un tajā minētā judikatūra; Vispārējās tiesas 2000. gada 29. jūnija spriedumu lietā T‑234/95
DSG
/Komisija,
Recueil
, II‑2603. lpp., 124. punkts). Tādējādi tā ir uzsvērusi, ka konkurences noteikumu piemērošanai formāla divu sabiedrību nošķiršana,
kas rodas to atsevišķo juridisko personību dēļ, nav izšķiroša un ka svarīgi ir, vai tās izturas tirgū kā viena vienība vai
neizturas. Tāpēc var izrādīties, ka ir jānosaka, vai divas sabiedrības, kurām ir atsevišķa juridiskā personība, veido vai
attiecas uz vienu un to pašu uzņēmumu vai ekonomisku vienību, kam ir viena un tā pati izturēšanās tirgū (šī sprieduma 90. punktā
minētais spriedums lietā
Imperial Chemical Industries
/Komisija, 140. punkts, un Vispārējās tiesas 2005. gada 15. septembra spriedums lietā T‑325/01
DaimlerChrysler
/Komisija, Krājums, II‑3319. lpp., 85. punkts).
Ja šāda ekonomiska vienība pārkāpj konkurences noteikumus, tai saskaņā ar personiskās atbildības principu ir jāatbild par
pārkāpumu (skat. šī sprieduma 91. punktā minēto spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 56. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi meitassabiedrības rīcībā var vainot mātessabiedrību it īpaši tad, ja – lai gan tā ir atsevišķa juridiska persona
– šī meitassabiedrība savu rīcību tirgū nenosaka patstāvīgi, bet galvenokārt pilda mātessabiedrības dotus norādījumus, ievērojot
īpaši ekonomiskās, organizatoriskās un juridiskās saites, kas apvieno šīs abas juridiskās vienības (skat. Tiesas 2000. gada
16. novembra spriedumu lietā C‑294/98 P
Metsä
‑
Serla
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑10065. lpp., 27. punkts; 2005. gada 28. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz
C‑208/02 P un C‑213/02 P
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, Krājums, I‑5425. lpp., 117. punkts, un šī sprieduma 91. punktā minēto spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 58. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šādā situācijā mātessabiedrība un tās meitassabiedrība ir vienas ekonomiskas vienības daļas un tātad veido vienu uzņēmumu
šī sprieduma 91. punktā minētās judikatūras izpratnē. Tādējādi tas, ka mātessabiedrība un tās meitassabiedrība ir viens uzņēmums
EKL 81. panta izpratnē, ļauj Komisijai adresēt mātessabiedrībai lēmumu, ar kuru tiek uzlikti naudas sodi, un netiek prasīts
pierādīt pēdējās personisku līdzdalību šajā pārkāpumā (šī sprieduma 91. punktā minētais spriedums lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 59. punkts).
Īpašajā gadījumā, kad mātessabiedrībai pieder 100 % tās meitassabiedrības, kas ir izdarījusi Savienības konkurences noteikumu
pārkāpumu, kapitāla, no vienas puses, šī mātessabiedrība var īstenot izšķirošu ietekmi uz šīs meitassabiedrības rīcību un,
no otras puses, pastāv atspēkojama prezumpcija, ka minētā mātessabiedrība faktiski īsteno izšķirošu ietekmi uz tās meitassabiedrības
rīcību (skat. šī sprieduma 91. punktā minēto spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 60. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šādos apstākļos pietiek ar to, ka Komisija pierāda, ka viss meitassabiedrības kapitāls pieder tās mātessabiedrībai, lai prezumētu,
ka pēdējā minētā īsteno izšķirošu ietekmi uz šīs meitassabiedrības komercdarbības politiku. Tādējādi Komisija varēs uzskatīt
mātessabiedrību par solidāri atbildīgu par tās meitassabiedrībai piemērotā naudas soda samaksu, ja vien šī mātessabiedrība,
kurai ir jāatspēko šī prezumpcija, neiesniedz pietiekamus pierādījumus, lai pierādītu, ka tās meitassabiedrība rīkojas tirgū
patstāvīgi (skat. šī sprieduma 91. punktā minēto spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 61. punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt, lai gan Tiesa 2000. gada 16. novembra sprieduma lietā C‑286/98 P
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija (
Recueil
, I‑9925. lpp.) 28. un 29. punktā papildus īpašumtiesībām uz 100 % meitassabiedrības kapitāla tik tiešām ir minējusi citus
apstākļus, piemēram, mātessabiedrības ietekmes uz meitassabiedrības komercdarbības politiku neapstrīdēšanu un kopējo abu sabiedrību
pārstāvību administratīvā procesa laikā, minētie apstākļi tik un tā ir minēti tikai tādēļ, lai izklāstītu visus pierādījumus,
uz kuriem Vispārējā tiesa ir balstījusi savu pamatojumu, nevis tādēļ, lai šī sprieduma 96. punktā minētās prezumpcijas īstenošanai
izvirzītu nosacījumu par papildu netiešu norāžu sniegšanu par to, ka mātessabiedrība faktiski ir īstenojusi savu ietekmi (šī
sprieduma 91. punktā minētais spriedums lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 62. punkts).
Tas, ka
TKLA
,
TKA
,
TKF
un
TKAL
izdarītajos pārkāpumos tiek vainoti
TKE
un
TKAG
, kā arī tas, ka
TKL
izdarītajā pārkāpumā tiek vainots
TKAG
, ir jāaplūko, ņemot vērā iepriekš atgādinātos principus.
Par
TKE
un
TKAG
vainošanu apstrīdētā lēmuma 1. pantā konstatētajos pārkāpumos
Apstrīdētā lēmuma 634., 635., 636. un 641. apsvērumā Komisija ir paudusi viedokli, ka
TKE
kā mātes starpnieksabiedrība, kurai 100 % apjomā pieder [attiecīgās meitassabiedrības], ir jāsauc pie solidāras atbildības
par pārkāpumiem, ko izdarījušas tā meitassabiedrības
TKLA
,
TKAL
,
TKA
un
TKF
, attiecīgi, Beļģijā, Luksemburgā un Vācijā. Komisija arī ir uzskatījusi, ka
TKAG
kā gala mātessabiedrība, kurai 100 % apjomā pieder [attiecīgās meitassabiedrības], ir jāsauc pie solidāras atbildības par
pārkāpumiem, ko šīs pašas meitassabiedrības, kā arī
TKL
izdarījuši Nīderlandē (apstrīdētā lēmuma 634., 635., 636., 637. un 641. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 639. apsvērumā Komisija skaidro:
“[..] [K]ā izklāstīts [apstrīdētā lēmuma] 619. [apsvērumā], Komisija uzskata par nepamatotu
TKE
argumentu, saskaņā ar kuru tas, ka pārkāpumu laikposmā
TKE
un tā meitassabiedrību valdes nepārklājās, izslēdzot
TKE
atbildību. Turklāt, kā izklāstīts 626. [apsvērumā], lai sauktu pie atbildības mātessabiedrību, nav nepieciešams, lai abu uzņēmumu
darbība pārklātos. Tāpēc Komisija atzīst par nepietiekamu
TKE
argumentu, saskaņā ar kuru “
TKE
ir vienkārša holdinga starpnieksabiedrība, kas nepārvalda tai piederošo sabiedrību ikdienas darbību”, un ka tādējādi
TKE
nevarēja īstenot ietekmi uz savām meitassabiedrībām. Konkrēti, vienā un tajā pašā ekonomiskajā vienībā var prezumēt, ka meitassabiedrība
galvenokārt pilda mātessabiedrības norādījumus, un, lai īstenotu izšķirošu ietekmi uz meitassabiedrības komercdarbības politiku,
nav nepieciešams, ka mātessabiedrība tieši pārvalda meitassabiedrības ikdienas darbību. Fakts, ka
TKE
ir devis grupai iekšēju norādījumu, uzdodot savām meitassabiedrībām koncentrēties savos iekšējos tirgos, un ka meitassabiedrības
šo norādījumu ir pildījušas, pierāda to, ka
TKE
ir izmantojis iespēju īstenot izšķirošu ietekmi uz savu meitassabiedrību komercdarbību. [..]”
Apstrīdētā lēmuma 640. apsvērumā Komisija arī norāda, ka “savās atbildēs uz paziņojumu par iebildumiem
TKE
un tā attiecīgās meitassabiedrības nav sniegušas nekādu informāciju, kurā skaidri izklāstītu savas savstarpējās iekšējās attiecības,
hierarhisko struktūru un ziņošanas pienākumus, lai atspēkotu prezumpciju, ka šīs meitassabiedrības savu rīcību tirgū nenoteica
patstāvīgi”, un secina, ka “
TKAG
un tam 100 % apjomā piederošā meitassabiedrība
TKE
, nav atspēkojuši prezumpciju attiecībā uz atbildību par Beļģijā, Vācijā, Luksemburgā un Nīderlandē izdarītajiem pārkāpumiem”.
Prasītāji lietās T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 un T‑154/07 būtībā apgalvo, ka principi attiecībā uz mātessabiedrību
vainojamību to meitassabiedrību nodarījumā ir pārkāpti. Turklāt tie izvirza vairākus argumentus, lai pierādītu, ka grupas
ThyssenKrupp
meitassabiedrības, kas minētas šī sprieduma 99. punktā (turpmāk tekstā – “
ThyssenKrupp
meitassabiedrības”), savu komercdarbības politiku tirgū nosaka patstāvīgi, bez mātessabiedrību ietekmes. Visbeidzot prasītāji
apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi sodu individualitātes principu, nevainīguma prezumpcijas principu, to tiesības uz aizstāvību,
kā arī savu pienākumu norādīt pamatojumu.
–       Par prezumpciju saistībā ar
TKAG
un
TKE
atbildību par savu meitassabiedrību rīcību
Jānorāda, ka, pirmām kārtām, nav strīda par to, ka pārkāpumu laikposmā
TKAG
tieši piederēja 100 %
TKE
kapitāla, kuram savukārt tieši piederēja 100 %
TKA
kapitāla un netieši – 100 %
TKAL
,
TKLA
un
TKF
kapitāla. Turklāt
TKAG
bija arī
TKL
gala mātessabiedrība. Tāpēc, ņemot vērā šī sprieduma 96. punktā minēto judikatūru, pastāv prezumpcija, ka
TKAG
un
TKE
ir īstenojuši izšķirošu ietekmi uz savu attiecīgo meitassabiedrību rīcību. Tādējādi prasītāji lietās T‑149/07 un T‑150/07
nevar apgalvot, ka Komisija nebūtu ievērojusi principus saistībā ar to, kā jāsadala pienākums pierādīt meitassabiedrību atkarību
no mātessabiedrības.
Prasītāji lietās T‑149/07 un T‑150/07 turklāt apgalvo, ka mātessabiedrību nav iespējams vainot tās meitassabiedrību rīcībā,
ja mātessabiedrība nav reāli piedalījusies pārkāpumā saskaņā ar sodu individualitātes principu, kurš arī izrietot no Komisijas
lēmumu pieņemšanas prakses.
Šajā ziņā jānorāda, ka atbilstoši sodu un sankciju individualitātes principam, kas ir piemērojams ikvienā administratīvajā
procesā, kura rezultātā atbilstoši Savienības konkurences noteikumiem var tikt piemērotas sankcijas, uzņēmums drīkst tikt
sodīts tikai par faktiem, kuri tam ir individuāli inkriminēti (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2001. gada 13. decembra spriedumu
apvienotajās lietās T‑45/98 un T‑47/98
Krupp Thyssen Stainless
un
Acciai speciali Terni
/Komisija,
Recueil
, II‑3757. lpp., 63. punkts).
Tomēr šis princips ir jāsaskaņo ar uzņēmuma jēdzienu. Komisijas tiesības adresēt sabiedrību grupas mātessabiedrībai lēmumu,
ar kuru nosaka naudas sodus, neizriet ne no tā, ka mātessabiedrība būtu pamudinājusi savu meitassabiedrību izdarīt pārkāpumu,
ne – vēl jo vairāk – no mātessabiedrības dalības minētajā pārkāpumā, bet gan no fakta, ka tās veido vienotu uzņēmumu EKL 81. panta
izpratnē (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2003. gada 30. septembra spriedumu lietā T‑203/01
Michelin
/Komisija,
Recueil
, II‑4071. lpp., 290. punkts). Konkrēti, ir jākonstatē, ka
TKAG
un
TKE
ir personiski sodīti par pārkāpumiem, kurus, kā tiek uzskatīts, tie ir izdarījuši paši, jo tos ar meitassabiedrībām vieno
ciešas ekonomiskas un juridiskas saites (šajā ziņā skat. šī sprieduma 94. punktā minēto spriedumu lietā
Metsä‑Serla
u.c./Komisija, 34. punkts).
Turklāt attiecībā uz prasītāju norādīto Komisijas lēmumu pieņemšanas praksi ir jānorāda, ka Komisijas vērtējumus faktiskajiem
apstākļiem agrākās lietās nevar pārņemt šajā lietā (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2007. gada 9. jūlija spriedumu lietā
T‑282/06
Sun Chemical Group
u.c./Komisija, Krājums, II‑2149. lpp., 88. punkts) un ka lēmumi attiecībā uz citām lietām var būt tikai orientējoši, jo lietu
faktiskie apstākļi nav identiski (šajā ziņā skat. Tiesas 2006. gada 21. septembra spriedumu lietā C‑167/04 P
JCB Service
/Komisija, Krājums, I‑8935. lpp., 201. un 205. punkts, un 2007. gada 7. jūnija spriedumu lietā C‑76/06 P
Britannia Alloys

& Chemicals
/Komisija, Krājums, I‑4405. lpp., 60. punkts). No tā izriet, ka sodu individualitātes princips šajā lietā nav pārkāpts.
Otrām kārtām, prasītāji lietās T‑149/07 un T‑150/07 norāda, ka mātessabiedrības vainošana tās meitassabiedrības rīcībā var
tikt apsvērta tikai tad, ja tas ir objektīvi nepieciešams, lai nodrošinātu konkurences noteikumu praktisko efektivitāti.
Šis apgalvojums izriet no kļūdainas šī sprieduma 90.–98. punktā minētās judikatūras interpretācijas un tādējādi ir jānoraida.
Proti, tiktāl, ciktāl Komisija varēja pamatoti uzskatīt, ka
TKAG
,
TKE
un
ThyssenKrupp
meitassabiedrības saistībā ar EKL 81. panta piemērošanu veido vienotu uzņēmumu un ka tātad šis uzņēmums ir personiski sodīts
par pārkāpumiem, kurus, kā tiek uzskatīts, tas ir izdarījis pats, Komisijai, aplūkojot mātessabiedrības vainojamību tās meitassabiedrības
pārkāpumā, nav pienākuma pārbaudīt, vai šī [mātessabiedrības] vainošana ir nepieciešama, lai nodrošinātu Savienības konkurences
tiesību “praktisko efektivitāti”.
Trešām kārtām, prasītāji lietās T‑144/07, T‑149/07, T‑150/07 un T‑154/07 uzskata, ka ar šī sprieduma 96. punktā izklāstīto
atbildības prezumpciju ir pārkāpta nevainīguma prezumpcija un ka atbildības prezumpcija neatbilst 6. panta 2. punktam Eiropas
Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijā, kas parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī (turpmāk tekstā – “ECPAK”),
un 48. panta 1. punktam Eiropas Savienības Pamattiesību hartā, kura pasludināta Nicā 2000. gada 7. decembrī (OV C 364, 1. lpp.)
(turpmāk tekstā – “Harta”).
Jāatgādina, ka nevainīguma prezumpcijas princips, kas it īpaši izriet no ECPAK 6. panta 2. punkta, ir daļa no pamattiesībām,
kuras saskaņā ar Tiesas judikatūru – kas turklāt apstiprināta LES 6. panta 2. punktā, kā arī Hartas 48. pantā – ir atzītas
Savienības tiesību sistēmā. Ņemot vērā attiecīgo pārkāpumu raksturu, kā arī ar tiem saistīto sodu raksturu un smagumu, nevainīguma
prezumpcijas princips it īpaši ir piemērojams procesos par uzņēmumiem piemērojamu konkurences tiesību normu pārkāpumiem, kuru
rezultātā var tikt noteikts naudas sods vai kavējuma nauda (skat. Vispārējās tiesas 2006. gada 5. aprīļa spriedumu lietā T‑279/02
Degussa
/Komisija, Krājums, II‑897. lpp., 115. punkts un tajā minētā judikatūra).
Nevainīguma prezumpcijas princips nozīmē, ka ikvienu apsūdzēto uzskata par nevainīgu, kamēr viņa vaina nav pierādīta saskaņā
ar likumu (Vispārējās tiesas 2005. gada 6. oktobra spriedums apvienotajās lietās T‑22/02 un T‑23/02
Sumitomo Chemical
un
Sumika Fine Chemicals
/Komisija, Krājums, II‑4065. lpp., 106. punkts).
Jautājumā par to, vai norma attiecībā uz vainojamību pārkāpumā, kāda paredzēta šī sprieduma 96. punktā minētajā judikatūrā,
atbilst ECPAK 6. panta 2. punktam, ir jāuzsver, ka Eiropas Cilvēktiesību tiesa (turpmāk tekstā – “ECT tiesa”) ir uzskatījusi,
ka šī norma pieļauj faktu vai tiesību prezumpcijas, kas atrodamas represīvo tiesību likumos, bet liek tās iekļaut saprātīgās
robežās, ņemot vērā izskatāmās lietas smagumu un saglabājot tiesības uz aizstāvību (skat. ECT 1988. gada 7. oktobra spriedumu
lietā
Salabiaku
pret Franciju, A sērija, Nr. 141‑A, 28. punkts; šajā ziņā skat. arī ECT 2008. gada 23. septembra spriedumu lietā
Grayson
un
Barnham
pret Apvienoto Karalisti,
Recueil des arrêts et décisions
, 2008, 40. punkts). Tādējādi nevar pastāvēt nevainīguma prezumpcijas pārkāpums, ja konkurences procesos no tipiskās notikumu
gaitas tiek izdarīti zināmi secinājumi, kas balstīti uz konstatējumiem, kuri izriet no pieredzes, ar nosacījumu, ka attiecīgajiem
uzņēmumiem saglabājas iespēja šos secinājumus atspēkot (pēc analoģijas skat. ģenerāladvokātes J. Kokotes [
J. Kokott
] secinājumus lietā, kurā pieņemts Tiesas 2009. gada 4. jūnija spriedums lietā C‑8/08
T‑Mobile Netherlands
u.c., Krājums, I‑4529. lpp., I‑4533. lpp., 93. punkts).
Šajā lietā Komisija apstrīdētajā lēmumā, neizmantojot nekādas faktu vai tiesību prezumpcijas, vispirms ir pierādījusi, ka
ThyssenKrupp
meitassabiedrības ir izdarījušas EKL 81. panta pārkāpumus Beļģijā, Vācijā, Luksemburgā un Nīderlandē.
Ņemot vērā faktu, ka EKL 81. pants attiecas uz uzņēmumu rīcību, Komisija pēc tam ir aplūkojusi to, vai ekonomiskā vienība,
kura izdarījusi šos pārkāpumus, aptver arī
ThyssenKrupp
meitassabiedrību mātessabiedrības. Tā ir pierādījusi, ka
TKAG
un
TKE
ir īstenojuši izšķirošu ietekmi uz savu meitassabiedrību rīcību, pamatodamies uz atbildības prezumpciju, kas it īpaši izriet
no šī sprieduma 96. punktā minētās judikatūras. Visbeidzot, ievērojot tiesības uz aizstāvību, šīm mātessabiedrībām, kas bija
paziņojuma par iebildumiem adresātes, ir bijusi iespēja atspēkot šo prezumpciju, iesniedzot pierādījumus, ar kuriem var pierādīt
to meitassabiedrību patstāvību. Komisija apstrīdētā lēmuma 641. apsvērumā tomēr ir paudusi uzskatu, ka šī prezumpcija nav
tikusi atspēkota.
Tā kā šī sprieduma 96. punktā norādītā prezumpcija ir atspēkojama tikai saistībā ar mātessabiedrības vainošanu jau pierādītā
pārkāpumā attiecībā uz tās meitassabiedrību un tā kā šī prezumpcija turklāt iekļaujas procesā, kurā tiek ievērotas tiesības
uz aizstāvību, iebildums, kas attiecas uz nevainīguma prezumpcijas principa pārkāpumu, tādējādi ir jānoraida.
Ceturtām kārtām, prasītājs lietā T‑149/07 apgalvo, ka naudas soda piemērošanai
TKE
nav objektīva iemesla un ka tā ir pretrunā faktam, ka Komisija nav piemērojusi naudas sodu citām starpnieksabiedrībām.
Arī šis arguments ir jānoraida. Proti, iespēja piemērot gala mātessabiedrībai sankciju par tās meitassabiedrības nodarījumu
neliedz sankciju piemērot holdinga starpnieksabiedrībai vai pašai meitassabiedrībai, ja vien Komisija ir varējusi uzskatīt,
ka minētās sabiedrības veido vienu uzņēmumu. Līdzīgi gadījumā, kad ir izpildīti nosacījumi attiecībā uz vainojamību, Komisijai
ir izvēle – piemērot sankciju meitassabiedrībai, kura piedalījusies pārkāpumā, mātes starpnieksabiedrībai, kura to šajā laikposmā
kontrolējusi, un [sabiedrību] grupas gala mātessabiedrībai (šajā ziņā skat. šī sprieduma 60. punktā minēto spriedumu apvienotajās
lietās
Raiffeisen Zentralbank Österreich
u.c./Komisija, 331. punkts).
No visa iepriekš izklāstītā izriet, ka visi iebildumi par to, ka šajā lietā tiek piemērota prezumpcija saistībā ar
TKAG
un
TKE
atbildību par savu meitassabiedrību rīcību, ir jānoraida.
–       Par elementiem, ko prasītāji izvirzījuši, lai atspēkotu prezumpciju saistībā ar
TKAG
un
TKE
atbildību par savu attiecīgo meitassabiedrību rīcību
Prasītāji lietās T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 un T‑154/07 būtībā apgalvo, ka, pat ja pastāvētu prezumpcija
saistībā ar
TKAG
un
TKE
atbildību par savu meitassabiedrību rīcību, šī prezumpcija būtu atspēkota, jo Komisijai administratīvā procesa laikā un it
īpaši divās sanāksmēs 2005. gada 1. martā un 2006. gada 20. septembrī esot ticis pierādīts, ka
ThyssenKrupp
meitassabiedrības ir rīkojušās un rīkojoties ekonomiski un juridiski patstāvīgi.
Pirmkārt, prasītāji lietās T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07 un T‑150/07 norāda, ka
TKAG
esot tikai holdinga sabiedrība, kurai kapitāldaļas vietējās sabiedrībās, kas bijušas aizliegto vienošanos dalībnieces, piederot
vienīgi ar citu holdinga sabiedrību starpniecību, un ka
TKE
esot tikai holdinga starpnieksabiedrība, kura nepiedaloties apsaimniekošanas darbībās liftu un eskalatoru nozarē. Šie argumenti
ir jānoraida, jo vienkāršs holdinga sabiedrības vai holdinga starpnieksabiedrības statuss pats par sevi neatspēko prezumpciju
saistībā ar mātessabiedrības atbildību par tās meitassabiedrību rīcību. Šajā ziņā tieši ir jāatgādina, ka saistībā ar sabiedrību
grupu, kā tas ir šajā gadījumā, holdings ir sabiedrība, kuras mērķis ir apvienot kapitāldaļas dažādās sabiedrībās un kuras
uzdevums ir nodrošināt šo sabiedrību vienotu vadību (Vispārējās tiesas 2008. gada 8. oktobra spriedums lietā T‑69/04
Schunk
un
Schunk Kohlenstoff‑Technik
/Komisija, Krājums, II‑2567. lpp., 60. un 63. punkts).
Otrkārt, prasītāji lietās T‑147/07, T‑149/07, T‑150/07 un T‑154/07 apgalvo, ka
ThyssenKrupp
segmenta “Lifti” decentralizētās darbības struktūras dēļ
ThyssenKrupp
meitassabiedrības, kurām esot pašām savi cilvēkresursi un materiālie resursi, pārkāpumos esot piedalījušās bez
TKE
un
TKAG
ietekmes.
Ar šiem apgalvojumiem netiek atspēkota prezumpcija saistībā ar
TKAG
un
TKE
atbildību par
ThyssenKrupp
meitassabiedrību rīcību, jo šie apgalvojumi nav tikuši pamatoti. Katrā ziņā ir jākonstatē, ka
TKAG
meitassabiedrību iedalījums segmentos – piemēram, segmentā “Lifti”, par kuru atbildīgs
TKE
[un] kurā apvienotas visas
ThyssenKrupp
meitassabiedrības, ieskaitot
TKL
, kas tomēr nav
TKE
meitassabiedrība – drīzāk ir norāde uz to, ka attiecīgās mātessabiedrības ir īstenojušas izšķirošu ietekmi uz iepriekš minētajām
meitassabiedrībām.
Treškārt, arī prasītāju lietās T‑147/07, T‑149/07, T‑150/07 un T‑154/07 argumentam, ka
TKE
un
TKAG
vadības struktūrvienības un to attiecīgo meitassabiedrību vadības struktūrvienības nekādi nepārklājās, nevar piekrist. Jāuzsver,
ka šie apgalvojumi nav pamatoti ne ar vienu dokumentāro pierādījumu, kaut gan šādi pierādījumi varēja tikt iesniegti, konkrēti,
iesniedzot sarakstu, kurā būtu norādīts minēto uzņēmumu lēmējinstitūciju sastāvs pārkāpuma laikā (šajā ziņā skat. šī sprieduma
122. punktā minēto spriedumu lietā
Schunk
un
Schunk Kohlenstoff‑Technik
/Komisija, 69. punkts). Turklāt organizatoriskās, ekonomiskās un juridiskās saites, kādas pastāv starp
TKAG
,
TKE
un
ThyssenKrupp
meitassabiedrībām, var parādīt, ka pastāv
TKAG
un
TKE
ietekme uz minēto meitassabiedrību stratēģiju, un tādējādi attaisnot to, ka tās tiek uzskatītas par vienotu ekonomisku vienību
(šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2007. gada 12. decembra spriedumu lietā T‑112/05
Akzo Nobel
u.c./Komisija, Krājums, II‑5049. lpp., 83. punkts).
Ceturtkārt, prasītāji lietās T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 un T‑154/07 uzsver, ka tie ir patstāvīgi piedalījušies
procesā un ir snieguši individuālu atbildi uz paziņojumu par iebildumiem.
Ar šiem argumentiem arī netiek atspēkota prezumpcija saistībā ar
TKAG
un
TKE
atbildību par to meitassabiedrību rīcību. Protams, Tiesa ir uzskatījusi – fakts, ka mātessabiedrība uzstājas kā vienīgā Komisijas
sarunu biedre jautājumā par attiecīgo pārkāpumu, var liecināt par to, ka tiek faktiski īstenota izšķiroša ietekme uz meitassabiedrības
rīcību (šī sprieduma 98. punktā minētais spriedums lietā
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija, 29. punkts). Tomēr tas vien, ka grupas meitassabiedrības savas atbildes uz paziņojumu par iebildumiem sniedz atsevišķi,
nevar būt pierādījums tam, ka minētās meitassabiedrības ir patstāvīgas.
Piektkārt, prasītāji lietās T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07 un T‑150/07 apgalvo, ka apstrīdētā lēmuma 639. apsvērums
esot neprecīzs tiktāl, ciktāl Komisija esot uzskatījusi, ka
TKE
izšķirošā ietekme uz savu meitassabiedrību rīcību izrietot no tā, ka
TKE
devis grupai iekšēju norādījumu, uzdodams savām meitassabiedrībām koncentrēties savos iekšējos tirgos, lai gan šī pavēle tikai
atspoguļojot valstu meitassabiedrību īstenoto komercdarbības politiku. Koncentrācija valstu tirgos izrietot no uzdevumu sadalījuma
starp meitassabiedrībām, kas radies no īpašajiem tirgus apstākļiem.
Šis arguments ir radies no kļūdainas apstrīdētā lēmuma 634.–639. apsvēruma interpretācijas. Proti, no minētajiem apsvērumiem
ir secināms – to, ka
TKE
ir jāsauc pie atbildības par tā meitassabiedrību izdarītajiem pārkāpumiem, Komisija ir uzskatījusi, pamatodamās uz
TKE
īpašumtiesībām uz 100 % no savu meitassabiedrības kapitāla un no tām izrietošo neatspēkoto prezumpciju par izšķirošo ietekmi
uz to komercdarbības politiku. Komisija apstrīdētā lēmuma 639. apsvērumā tiešām arī ir norādījusi – fakts, ka
TKE
ir devis grupai iekšēju norādījumu, uzdodot savām meitassabiedrībām koncentrēties savos iekšējos tirgos, un ka meitassabiedrības
šo norādījumu ir pildījušas, pierāda, ka
TKE
ir izmantojis iespēju īstenot izšķirošu ietekmi uz savu meitassabiedrību komercdarbību. Tomēr šis iemesls [tika norādīts],
atbildot uz argumentu – kas izvirzīts
TKE
atbildē uz paziņojumu par iebildumiem –, saskaņā ar kuru
TKE
esot tikai vienkārša holdinga starpnieksabiedrība, kas nepārvaldot tai piederošo sabiedrību ikdienas darbību (skat. šī sprieduma
122. punktu).
Katrā ziņā un pretēji prasītāju apgalvojumiem, tas, ka
TKE
[tām] grupas meitassabiedrībām, kuras ietilpst segmentā “Lifti”, deva norādījumu koncentrēties savos valstu tirgos – kā uzsvērusi
Komisija –, liecina par
TKE
izšķirošo ietekmi ne vien uz savu meitassabiedrību rīcību, bet arī uz
TKL
rīcību; kā tiesas sēdē apliecinājis prasītājs lietā T‑149/07, arī
TKL
ietilpst minētajā segmentā.
No visa iepriekš izklāstītā izriet, ka Komisija apstrīdētā lēmuma 641. apsvērumā ir pamatoti paudusi uzskatu, ka prasītāji
lietās T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 un T‑154/07 nav atspēkojuši prezumpciju saistībā ar
TKAG
un
TKE
atbildību par pārkāpumiem, ko
ThyssenKrupp
meitassabiedrības izdarījušas Beļģijā, Vācijā, Luksemburgā un Nīderlandē.
Par pienākuma norādīt pamatojumu un tiesību uz aizstāvību pārkāpumu
Prasītāji lietās T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 un T‑154/07 būtībā apgalvo, ka Komisija ir no vairākiem
viedokļiem pārkāpusi pienākumu norādīt pamatojumu. Vispirms, apstrīdētajā lēmumā neesot sniegts pamatojums attiecībā uz konstatējumu
par ekonomisku vienību starp
TKAG
,
TKE
un
ThyssenKrupp
meitassabiedrībām un neesot norādīts, kādā ziņā grupas
ThyssenKrupp
meitassabiedrību iesniegtie elementi nav bijuši pietiekami, lai atspēkotu atbildības prezumpciju. Tāpat Komisija esot ignorējusi
vairākus elementus, ko prasītāji lietās T‑149/07 un T‑150/07 iesnieguši, atbildot uz paziņojumu par iebildumiem. Visbeidzot,
apstrīdētā lēmuma 639. apsvērumā esot pieļautas argumentācijas kļūdas un turklāt tajā esot norādīts uz Komisijas izdarītajiem
konstatējumiem attiecībā uz
Otis
grupu.
Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, kaut gan Komisijai nav pienākuma tāda lēmuma pamatojumā, kurš
pieņemts, lai nodrošinātu konkurences noteikumu piemērošanu, izklāstīt visus faktiskos un tiesību jautājumus, kā arī apsvērumus,
kas tai likuši pieņemt šādu lēmumu, tomēr saskaņā ar EKL 253. pantu tai vismaz ir jāmin fakti un apsvērumi, kuriem ir būtiska
nozīme tās lēmuma struktūrā, lai šādā veidā dotu iespēju Savienības tiesai un ieinteresētajām personām uzzināt Līguma piemērošanas
apstākļus (skat. Vispārējās tiesas 1998. gada 15. septembra spriedumu apvienotajās lietās T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 un
T‑388/94
European Night Services
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑3141. lpp., 95. punkts un tajā minētā judikatūra).
Pirmkārt, ir jānoraida prasītāju lietās T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 un T‑154/07 argumenti, kas attiecas
uz pamatojuma nesniegšanu saistībā ar konstatējumu par ekonomisku vienību starp grupas
ThyssenKrupp
sabiedrībām, kuras ir apstrīdētā lēmuma adresātes. Proti, jākonstatē, ka no apstrīdētā lēmuma 633.–641. apsvēruma izriet,
ka Komisija ir juridiski pietiekami izklāstījusi iemeslus, kuru dēļ
ThyssenKrupp
meitassabiedrību rīcībā ir vainojamas to attiecīgās mātessabiedrības
TKE
un/vai
TKAG
. Proti, šajos apsvērumos Komisija ir atsaukusies uz šī sprieduma 96. punktā minēto judikatūru, pauzdama uzskatu, ka
TKAG
un
TKE
ir jāsauc pie atbildības par to meitassabiedrību, kuras piedalījušās EKL 81. panta pārkāpumos, rīcību. Turklāt tā ir uzskatījusi,
ka prasītājiem nav izdevies atspēkot atbildības prezumpciju.
Otrkārt, prasītāju lietās T‑149/07 un T‑150/07 argumentiem – ka Komisija nav ne vārda minējusi par dažiem argumentiem, kuri
izvirzīti, atbildot uz paziņojumu par iebildumiem – nevar piekrist.
Tādējādi, attiecībā uz
TKE
atbildē uz paziņojumu par iebildumiem ietverto norādi par pārnacionālu pavēļu neesamību un par
TKE
darbību administratīvajā procesā nošķirti no tā meitassabiedrībām, ir jāmin, ka apstrīdētā lēmuma 639. apsvērumā Komisija
ir uzskatījusi – “fakts, ka
TKE
ir devis grupai iekšēju norādījumu, uzdodot savām meitassabiedrībām koncentrēties savos iekšējos tirgos, un ka meitassabiedrības
šo norādījumu ir pildījušas, pierāda, ka
TKE
ir izmantojis iespēju īstenot izšķirošu ietekmi uz savu meitassabiedrību komercdarbību”. Turklāt – lai gan apstrīdētajā lēmumā
Komisija, protams, nav atbildējusi uz argumentu, kas attiecas uz
TKE
un tā meitassabiedrību nošķirto darbību administratīvajā procesā –, ir jākonstatē, ka šim argumentam nevar būt svarīga nozīme
apstrīdētā lēmuma struktūrā, un tādējādi, ņemot vērā šī sprieduma 133. punktā minēto judikatūru, Komisijai uz šo argumentu
nav jāsniedz tieša atbilde.
Turklāt Komisija arī ir atbildējusi uz argumentiem, ko
TKAG
izvirzījis atbildē uz paziņojumu par iebildumiem.
TKAG
tajā faktiski bija apgalvojis, ka pieteikuma atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību iesniegšana nevar pamatot
TKAG
atbildību pēc būtības, ka
TKAG
nav nedz tieši, nedz netieši piedalījies pārkāpumā, ka liftu un eskalatoru nozare ir organizēta decentralizēti un to patstāvīgi
pārvalda valstu meitassabiedrības, ka
TKAG
ir vienkārša holdinga sabiedrība, kas nav iejaukusies meitassabiedrību, kuras darbojas liftu un eskalatoru nozarē, operatīvajā
darbībā, ka operatīvās sabiedrības nav ievērojušas direktīvas likumu ievērošanas jomā, ko
TKE
tām bija iesniedzis, aicinot izbeigt pārkāpumu, ka Komisijas lietas materiālos nebija elementu, kas pierādītu, ka
TKAG
īstenojis faktisku ietekmi uz operatīvajām sabiedrībām, un ka
TKAG
vienmēr ir iesaistījies administratīvajā procesā nošķirti no pārējām sabiedrībām. Kā pareizi norāda Komisija,
TKAG
atbildes uz paziņojumu par iebildumiem 74.–87. punktā galvenokārt ir ietverti apsvērumi par juridisko kritēriju, kas piemērojams
saistībā ar mātessabiedrības vainojamību tās meitassabiedrību rīcībā; Komisija par šiem apsvērumiem ir paudusi nostāju apstrīdētā
lēmuma 603.–605. apsvērumā un 639. apsvērumā. Attiecībā uz tajā izvirzītajiem apgalvojumiem par faktiem
TKAG
nesniedz nevienu pierādījumu, aprobežodamies ar norādi uz direktīvām par konkurences tiesību ievērošanu, kuras turklāt nav
pievienotas
TKAG
atbildei uz paziņojumu par iebildumiem. Visbeidzot, saistībā ar argumentu, kas attiecas uz
TKAG
un tā meitassabiedrību nošķirto darbību administratīvajā procesā, Komisijai, ņemot vērā šī sprieduma 133. punktā minēto judikatūru,
arī uz šo argumentu nav jāsniedz tieša atbilde.
Tādējādi iebildums, kas attiecas uz pamatojuma nesniegšanu, ir jānoraida.
Treškārt, prasītāji lietās T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07 un T‑149/07 norāda, ka apstrīdētā lēmuma 639. apsvērumā neesot sniegts
pamatojums, un tas veido “loģikas kļūdu” tiktāl, ciktāl Komisija esot uzskatījusi, ka vienā un tajā pašā ekonomiskajā vienībā
varot prezumēt, ka meitassabiedrība galvenokārt pilda mātessabiedrības norādījumus; tādējādi no vēlamā analīzes secinājuma
(šajā gadījumā – ekonomiskas vienības esamības) esot atvasināts pats šī secinājuma nosacījums (šajā gadījumā – norāžu par
meitassabiedrību komerciālo neatkarību no
ThyssenKrupp
neesamība). Turklāt neesot loģiski noraidīt pamatu, kas ļauj atspēkot prezumpciju – šajā gadījumā, personisku saišu starp
TKE
un tā meitassabiedrību valdēm neesamību –, apgalvojot, ka vadības struktūrvienību pārklāšanās neesot nosacījums šīs prezumpcijas
pastāvēšanai.
Arī šiem argumentiem nevar piekrist. No vienas puses, tajos nav ievērota atbildības prezumpcijas sistēma, kas izriet no šī
sprieduma 96. un 97. punktā minētās judikatūras, un, konkrēti, fakts, ka norādīto prezumpciju var atspēkot mātessabiedrība,
iesniedzot pierādījumus, ar kuriem var pierādīt savu meitassabiedrību patstāvību. No otras puses, Komisija nav noraidījusi
prasītāju argumentu par
TKE
un tā meitassabiedrību nepārklāšanos, apgalvodama, ka vadības struktūrvienību pārklāšanās nav nosacījums prezumpcijas par
mātessabiedrības atbildību pastāvēšanai. Gluži pretēji, no norādes uz apstrīdētā lēmuma 619. apsvērumu, kā arī no minētā lēmuma
640. apsvēruma izriet, ka Komisija ir noraidījusi šo argumentu tādēļ, ka
TKE
tā pamatojumam nav sniedzis nevienu pierādījumu. Šajā ziņā jāuzsver, ka pat tiesvedības gaitā Vispārējā tiesā prasītāju apgalvojumi
par to, ka
TKE
un
TKAG
vadības struktūrvienības un to attiecīgo meitassabiedrību vadības struktūrvienības nepārklājās, netika pamatoti ne ar vienu
dokumentāro pierādījumu (skat. šī sprieduma 125. punktu).
Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma 639. apsvērumu prasītāji lietās T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07 un T‑150/07 arī apgalvo,
ka to tiesības uz aizstāvību esot pārkāptas tādēļ, ka minētajā apsvērumā izklāstītajā pamatojumā esot norāde uz apstrīdētā
lēmuma 626. apsvērumu par ekonomiskas vienības esamību starp grupas
Otis
sabiedrībām, un tādēļ, ka apstrīdētā lēmuma 622.–625. apsvēruma noteicošās daļas Komisija neesot izpaudusi
ThyssenKrupp
.
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka prasītāji nepaskaidro, kādā ziņā apstrīdētā lēmuma 639. apsvērumā ietvertā norāde uz minētā lēmuma
626. apsvērumu ir skārusi tiesības uz aizstāvību administratīvā procesa laikā.
Tiktāl, ciktāl šī sprieduma 141. punktā paustais iebildums ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to ir izvirzīta sūdzība par pamatojuma
nesniegšanu, jākonstatē, ka attiecībā uz apstrīdētā lēmuma 639. apsvērumā ietverto norādi uz minētā lēmuma 626. apsvērumu
Komisija ir vienīgi uzskatījusi – “kā izklāstīts 626. [apsvērumā], lai sauktu pie atbildības mātessabiedrību, nav nepieciešams,
lai abu uzņēmumu darbība pārklātos”. Ir jākonstatē, ka paskaidrojumi, uz kuriem norādīts 639. apsvērumā, nav atrodami apstrīdētā
lēmuma 626. apsvērumā, kurš netika slēpts no grupas
ThyssenKrupp
sabiedrībām, bet gan ir ietverti iepriekšējā apsvērumā un, konkrēti, šādā 625. apsvēruma daļā, kura tāpat netika slēpta no
grupas
ThyssenKrupp
sabiedrībām:
“[..] [L]ai sauktu pie atbildības par meitassabiedrības rīcību tirgū, nav nepieciešams, lai tās darbība pārklātos ar mātessabiedrības
komercdarbību, tāpat nav nepieciešama cieša saistība ar meitassabiedrības darbību. Ir pilnīgi normāli, ka dažādās darbības
un specializācija tiek piešķirtas dažādām uzņēmumu grupas vienībām.”
Tādējādi prasītāji nevar juridiski korekti apgalvot, ka juridiskie principi, uz kādiem Komisija pamatojusies apstrīdētā lēmuma
639. apsvērumā, ir saglabājušies neskaidri. Tādējādi šādos apstākļos arī šī sprieduma 141. punktā paustais iebildums ir jānoraida.
Ceturtkārt, prasītāji lietās T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 un T‑154/07 norāda, ka Komisija savos iebildumu
rakstos ir sniegusi virkni jaunu argumentu, kuri nevar kompensēt pamatojuma nesniegšanu apstrīdētajā lēmumā. Šie argumenti
esot novēloti un neesot pieņemami, un tie katrā ziņā neesot pamatoti.
Kā atgādināts šī sprieduma 133. punktā, Komisijai saskaņā ar EKL 253. pantu vismaz ir jāmin fakti un apsvērumi, kuriem ir
būtiska nozīme tās lēmuma struktūrā, lai šādā veidā dotu iespēju Savienības tiesai un ieinteresētajām personām uzzināt Līguma
piemērošanas apstākļus. Turklāt no pastāvīgās judikatūras izriet – ja vien nepastāv īpaši apstākļi, lēmuma galvenajā daļā
ir jāietver pamatojums un to nedrīkst pirmo reizi izskaidrot tikai
a posteriori
tiesā (skat. šī sprieduma 133. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
European Night Services
u.c./Komisija, 95. punkts un tajā minētā judikatūra). Tādējādi pamatojums ieinteresētajai personai principā ir jāpaziņo vienlaicīgi
ar tai nelabvēlīgo lēmumu (skat. šī sprieduma 94. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 463. punkts un tajā minētā judikatūra).
Kā jau konstatēts šī sprieduma 134. punktā, no apstrīdētā lēmuma 633.–641. apsvēruma izriet, ka Komisija ir juridiski pietiekami
izklāstījusi iemeslus, kuru dēļ
ThyssenKrupp
meitassabiedrību rīcībā ir vainojamas to attiecīgās mātessabiedrības
TKE
un/vai
TKAG
. Šajā ziņā ir jānorāda, ka Komisijas iebildumu rakstos ietverto argumentu mērķis ir vienīgi atbildēt uz prasītāju procesuālajos
rakstos ietvertajiem argumentiem, nevis kompensēt iespējamo pamatojuma nesniegšanu apstrīdētajā lēmumā.
No tā izriet, ka arī pēdējam minētajam iebildumam nevar piekrist.
Tādējādi visi prasītāju lietās T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 un T‑154/07 iebildumi par EKL 253. panta pārkāpumu
un tiesību uz aizstāvību pārkāpumu saistībā ar
TKAG
un
TKE
vainošanu
ThyssenKrupp
meitassabiedrību izdarītajos pārkāpumos ir jānoraida.
Par pieteikumiem par pierādījumu savākšanas pasākumiem
Pamatodami savu argumentu, ka grupas
ThyssenKrupp
sabiedrības esot sniegušas sīku skaidrojumu par darbības segmentu, uz kuriem attiecas apstrīdētais lēmums, decentralizēto
organizāciju minētajā grupā, prasītāji lietās T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07 un T‑150/07 saskaņā ar Reglamenta 65. panta c) punktu
ierosina nopratināt administratoru, kurš strādāja ar lietas materiāliem Komisijā, Komisijas ierēdni, kurš 2004. gada 28. un
29. janvārī vadīja pārbaudes Vācijā, kā arī kādu
TKE
vadības locekli. Turklāt prasītāji lietās T‑147/07, T‑149/07 un T‑150/07 ierosina nopratināt kādu
TKAG
amatpersonu. Prasītājs lietā T‑149/07 arī lūdz Vispārējo tiesu noteikt Komisijai pienākumu iesniegt savu 2005. gada 30. novembra
Lēmumu C(2005) 4634 par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu (Lieta COMP/38.354 – Rūpnieciskie maisi), kura kopsavilkums ir
publicēts 2007. gada 26. oktobra
Oficiālajā Vēstnesī
(L 282, 41. lpp.), no kura izrietot, ka nav objektīva iemesla solidāri piemērot naudas sodu holdinga starpniek[sabiedrībai],
ja naudas sods jau ir piemērots pārkāpumu izdarītājām meitassabiedrībām un holdinga sabiedrībai, kura atrodas grupas priekšgalā.
Attiecībā uz lietas dalībnieka iesniegta pieteikuma par pierādījumu savākšanas pasākumiem vērtējumu ir jāatgādina, ka vienīgi
Vispārējā tiesa var spriest par iespējamo nepieciešamību papildināt informāciju, kas ir tās rīcībā par lietām, kuras tā izskata
(skat. Tiesas 2007. gada 22. novembra spriedumu lietā C‑260/05 P
Sniace
/Komisija, Krājums, I‑10005. lpp., 77. punkts un tajā minētā judikatūra).
No vienas puses, saistībā ar pieteikumiem par liecinieku nopratināšanu, kas ļautu pierādīt, ka grupas
ThyssenKrupp
meitassabiedrības ir sīki izskaidrojušas darbības segmentu, uz kuriem attiecas apstrīdētais lēmums, decentralizēto organizāciju
minētajā grupā, ir jānorāda – Komisija neapstrīd, ka grupas
ThyssenKrupp
meitassabiedrības ir sniegušas mutvārdu paskaidrojumus par iespējamo šīs grupas decentralizēto organizāciju. Tomēr Komisija
ir uzskatījusi, ka grupas
ThyssenKrupp
meitassabiedrību argumenti netika pamatoti ar dokumentāriem pierādījumiem un pat bija pretrunā atsevišķiem lietas materiālos
ietvertiem elementiem.
No otras puses, attiecībā uz lūgumu iesniegt Komisijas Lēmumu C(2005) 4634 nevar uzskatīt, ka [minētā lēmuma] iesniegšana
būtu nepieciešama lietas atrisināšanai, jo Komisijas lēmumu pieņemšanas prakse nevar tikt izmantota kā naudas sodu tiesiskais
regulējums konkurences jomā (šī sprieduma 108. punktā minētais spriedums lietā
JCB Service
/Komisija, 201. un 205. punkts, un šī sprieduma 108. punktā minētais spriedums lietā
Britannia Alloys

& Chemicals
/Komisija, 60. punkts; Vispārējās tiesas 2008. gada 8. oktobra spriedums lietā T‑73/04
Carbone‑Lorraine
/Komisija, Krājums, II‑2661. lpp., 92. punkts).
Tādējādi pieteikumi par pierādījumu savākšanas pasākumiem ir jānoraida, jo lietas materiālos ietvertie elementi ir pietiekami,
lai ļautu Vispārējai tiesai lemt par šo pamatu.
No visa iepriekš izklāstītā izriet, ka šis pamats ir jānoraida.
3.
Par prasībām atcelt vai samazināt piemēroto naudas sodu apmēru

Par pamatu, kas attiecas uz principa
non bis in idem
pārkāpumu

ThyssenKrupp
argumentu, ka ar jebkuru naudas sodu, kas tam piemērots, esot pārkāpts princips
non bis in idem
, ņemot vērā iespējamos valstu konkurences iestāžu Beļģijā, Luksemburgā un Nīderlandē pieņemtos amnestijas lēmumus, Komisija
noraida apstrīdētā lēmuma 655. apsvērumā, norādīdama:
“Principa [
non bis in idem
] piemērošanā tiek iepriekš prezumēts [..], ka ir pieņemts lēmums jautājumā par to, vai pārkāpums ir faktiski izdarīts, vai
arī ir atkārtoti pārbaudīts minētās rīcības tiesiskums. Šajā gadījumā neviena no
ThyssenKrupp
minētajām valstu konkurences iestādēm nav nedz izskatījusi lietu, nedz pieņēmusi galīgu lēmumu pēc būtības. Princips
non bis in idem
neliedz Komisijai īstenot savas pilnvaras, ja valsts mērogā ir pieņemts pagaidu lēmums jautājumā par amnestiju. Turklāt šajā
lietā visi iespējamie valstu [iestāžu] lēmumi, ko minējis
ThyssenKrupp
, ir pieņemti pēc tam, kad Komisija bija sākusi procesu saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 11. panta 6. punkta izpratnē. Atbilstoši
minētajai normai šajos apstākļos visas valstu konkurences iestādes ir atbrīvotas no to kompetences piemērot [EKL] 81. pantu
[..].”
Prasītāji lietās T‑144/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 un T‑154/07 apgalvo, ka ar apstrīdēto lēmumu esot pārkāpts princips
non bis in idem
. Tie šajā ziņā norāda, ka Komisija nedrīkstēja piemērot tiem naudas sodus par pārkāpumiem, ko
ThyssenKrupp
izdarījis Beļģijā, Luksemburgā un Nīderlandē, jo par minētajiem pārkāpumiem Beļģijas, Luksemburgas un Nīderlandes konkurences
iestādes attiecībā uz šiem prasītājiem esot pieņēmušas galīgo tiesas spriedumu saskaņā ar 54. pantu Konvencijā, ar ko īsteno
1985. gada 14. jūnija Šengenas nolīgumu starp Beniluksa Ekonomikas savienības valstu valdībām, Vācijas Federatīvās Republikas
valdību un Francijas Republikas valdību par pakāpenisku kontroles atcelšanu pie kopīgām robežām (OV 2000, L 239, 19. lpp.)
(turpmāk tekstā – “Īstenošanas konvencija”). Prasītāji šajā ziņā atsaucas uz Beļģijas ziņotāju kolēģijas lēmumu [
konfidenciāli
] (
), uz Luksemburgas konkurences iestādes atzinumu par amnestiju [
konfidenciāli
] un uz Nīderlandes konkurences iestādes piekrišanu attiecībā uz amnestiju (
clementietoezegging
) [
konfidenciāli
]. Tāpat tie uzsver, ka valstu konkurences iestāžu lēmumi ir pieņemti, pirms Komisija 2005. gada 7. oktobrī sāka procesu,
tādējādi nevarot uzskatīt, ka brīdī, kad valstu konkurences iestādes pieņēma lēmumus, tās būtu bijušas atbrīvotas no to kompetences
atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 11. panta 6. punktam.
Jāatgādina, ka princips
non bis in idem
, kas ir nostiprināts arī ECPAK 7. protokola 4. pantā, ir vispārējs Savienības tiesību princips, kura ievērošanu nodrošina
tiesa (Tiesas 2006. gada 29. jūnija spriedums lietā C‑308/04 P
SGL Carbon
/Komisija, Krājums, I‑5977. lpp., 26. punkts, un Vispārējās tiesas 2008. gada 18. jūnija spriedums lietā T‑410/03
Hoechst
/Komisija, Krājums, II‑881. lpp., 598. punkts).
Savienības konkurences tiesību jomā šis princips aizliedz Komisijai kādu uzņēmumu atkārtoti sodīt vai vērsties tiesā par rīcību,
kas vērsta pret konkurenci, par kuru tas ir sodīts vai par kuru atbildība ir atcelta ar agrāku Komisijas lēmumu, kas vairs
nav pārsūdzams (Tiesas 2002. gada 15. oktobra spriedums apvienotajās lietās C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P,
no C‑250/99 P līdz C‑252/99 P un C‑254/99 P
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑8375. lpp., 59. punkts; Vispārējās tiesas 2003. gada 9. jūlija spriedums lietā T‑224/00
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija,
Recueil
, II‑2597. lpp., 85. un 86. punkts; 2004. gada 29. aprīļa spriedums apvienotajās lietās T‑236/01, T‑239/01, no T‑244/01 līdz
T‑246/01, T‑251/01 un T‑252/01
Tokai Carbon
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑1181. lpp., 130. un 131. punkts, un šī sprieduma 69. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
FNCBV
u.c./Komisija, 340. punkts).
Tādējādi nosacījums principa
non bis in idem
piemērošanai ir tāds, ka ir lemts par pārkāpuma faktu vai ir pārbaudīts par to sniegtā vērtējuma tiesiskums (šī sprieduma
159. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija, 60. punkts). Tādējādi saskaņā ar principu
non bis in idem
ir aizliegts tikai pēc būtības sniegt jaunu vērtējumu par pārkāpuma faktu, kā rezultātā tiktu vai nu piemērota otra sankcija,
kas papildinātu pirmo gadījumā, ja notiktu jauna saukšana pie atbildības, vai arī tiktu piemērota pirmā sankcija gadījumā,
ja ar otro lēmumu tiktu nolemts saukt pie atbildības, kura pirmajā lēmumā nav atzīta (šī sprieduma 159. punktā minētais spriedums
apvienotajās lietās
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija, 61. punkts).
Jautājumā par to, vai valsts konkurences iestādes lēmums var liegt Komisijai kādu uzņēmumu atkārtoti sodīt vai pret to vērsties
tiesā, ir jāatgādina, ka principa
non bis in idem
piemērošanai ir izvirzīti trīs nosacījumi: fakti ir vienādi, likumpārkāpējs ir viens un tas pats un aizsargātās tiesiskās
intereses ir vienas un tās pašas. Šis princips tādējādi aizliedz sodīt vienu un to pašu personu vairāk nekā vienu reizi par
vienu un to pašu prettiesisko rīcību, lai aizsargātu vienu un to pašu tiesisko interesi (Tiesas 2004. gada 7. janvāra spriedums
apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P
Aalborg Portland
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑123. lpp., 338. punkts; šī sprieduma 69. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
FNCBV
u.c./Komisija, 340. punkts, un šī sprieduma 158. punktā minētais spriedums lietā
Hoechst
/Komisija, 600. punkts).
Tā kā, no vienas puses, dalībvalstu konkurences iestāžu un, no otras puses, Komisijas darbība, vēršoties tiesā un sodot uzņēmumus
par EKL 81. un 82. panta pārkāpumiem, pamatojoties uz pilnvarām, kas tām piešķirtas, attiecīgi, ar Regulas Nr. 1/2003 5. un
14. pantu, ir vērsta uz to, lai aizsargātu vienu un to pašu tiesisko interesi, proti, lai aizsargātu brīvu konkurenci kopējā
tirgū, kas saskaņā ar EKL 3. panta 1. punkta g) apakšpunktu ir Kopienas pamatmērķis (šajā ziņā skat. šī sprieduma 158. punktā
minēto spriedumu lietā
SGL Carbon
/Komisija, 31. punkts), ir jāuzskata, ka princips
non bis in idem
aizliedz Komisijai vienu uzņēmumu atkārtoti sodīt vai vērsties tiesā par EKL 81. vai 82. panta pārkāpuma faktu, par kuru
tas ir sodīts vai par kuru tā atbildība ir atcelta ar agrāku valsts konkurences iestādes lēmumu, kurš pieņemts atbilstoši
Regulas Nr. 1/2003 5. pantam un kurš kļuvis galīgs.
Tādējādi ir jāpārbauda, pirmām kārtām, vai šī sprieduma 157. punktā norādītie tiesību akti ir valstu konkurences iestāžu lēmumi,
ar ko prasītāji ir sodīti vai ar ko to atbildība par Beļģijā, Luksemburgā un Nīderlandē izdarītajiem un apstrīdētajā lēmumā
konstatētajiem pārkāpumiem ir galīgi atcelta.
Jākonstatē, ka attiecīgo valstu konkurences iestāžu tiesību aktos ir norādīts uz atbrīvojumu, kas attiecīgā gadījumā varētu
tikt piešķirts grupā
ThyssenKrupp
ietilpstošajām sabiedrībām attiecībā uz tiem pārkāpumiem Beļģijā, Luksemburgā un Nīderlandē, kuri vēlāk ir konstatēti un
par kuriem piemēroti sodi apstrīdētajā lēmumā. Tomēr, kā Komisija pareizi uzsver apstrīdētā lēmuma 655. apsvērumā, “neviena
no
ThyssenKrupp
minētajām valstu konkurences iestādēm nav [..] pieņēmusi galīgu lēmumu pēc būtības”. Prasītāju norādītajos valstu konkurences
iestāžu tiesību aktos nav lemts par Beļģijā, Luksemburgā un Nīderlandē izdarīto pārkāpumu faktu, tāpēc saskaņā ar šī sprieduma
160. punktā minēto judikatūru šie tiesību akti nevar liegt Komisijai apstrīdētajā lēmumā konstatēt minētos pārkāpumus un sodīt
par tiem.
Kā norāda prasītāji lietās T‑144/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 un T‑154/07, īsa valsts konkurences iestādes veikta pārbaude
attiecībā uz pārkāpumu tomēr esot pietiekama, lai piemērotu principu
non bis in idem
. Šajā ziņā tie atsaucas uz Īstenošanas konvencijas 54. pantu un uz Tiesas 2003. gada 11. februāra spriedumu apvienotajās
lietās C‑187/01 un C‑385/01
Gözütok
un
Brügge
(
Recueil
, I‑1345. lpp., 30. punkts), ar ko esot padarīts par nederīgu spriedums apvienotajās lietās
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija, kurš minēts šī sprieduma 159. punktā (60. punkts). Valstu konkurences iestāžu lēmumi par atbrīvojumu atbilstot
Īstenošanas konvencijas 54. pantā paredzētajiem nosacījumiem.
Šajā ziņā jānorāda – Īstenošanas konvencijas 54. pantā ir noteikts, ka “personu, kuras sakarā vienā Līgumslēdzējā Pusē ir
pieņemts galīgais tiesas spriedums, nedrīkst par to pašu nodarījumu saukt pie atbildības [vērsties tiesā] citā Līgumslēdzējā
Pusē [..]”. Saskaņā ar šī sprieduma 165. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Gözütok
un
Brügge
(30. un 31. punkts) par personu ir pieņemts galīgais tiesas spriedums, ja pēc valsts procedūras publisko tiesību process
ir galīgi beidzies, arī tad, ja šajā procedūrā neiesaistās neviena tiesa.
Pat ja pieņemtu, ka uz Īstenošanas konvencijas 54. pantu tiktāl, ciktāl ar to ir pausts Savienības tiesību vispārējs princips,
proti, princips
non bis in idem
, var atsaukties Savienības konkurences tiesību jomā, būtu jākonstatē – katrā ziņā nevar uzskatīt, ka uz pagaidu lēmumu par
amnestiju, ko pieņēmusi valsts konkurences iestāde, attiektos šī tiesību norma. Konkrēti, pagaidu atbrīvojuma piešķiršana
neatbilst nosacījumam par publisko tiesību procesa izbeigšanas galīgo raksturu, kas prasīts Īstenošanas konvencijas 54. pantā.
Pirmkārt, attiecībā uz iespējamo Beļģijas konkurences iestādes lēmumu ir jākonstatē, ka to [
konfidenciāli
] ir izdevusi Beļģijas ziņotāju kolēģija. Tādējādi saskaņā ar konkurences padomes un ziņotāju kolēģijas kopējo paziņojumu
par atbrīvojumu no naudas sodiem un to apmēra samazināšanu lietās par aizliegtām vienošanām (turpmāk tekstā – “Beļģijas paziņojums
par amnestiju”) pieteikumus par atbrīvojumu, kas iesniegti Beļģijas konkurences iestādē, vispirms izskata ziņotāju kolēģija
(Beļģijas paziņojuma par amnestiju 7. un 8. punkts). Tomēr, tā kā “[..] konkurences padome [..] ir tiesa, kura ir pilnvarota
pieņemt lēmumus” (Beļģijas paziņojuma par amnestiju 7. punkts), tikai šai iestādei “izmeklēšanas beigās [..], pamatojoties
uz ziņotāja [sniegtu] izmeklēšanas ziņojumu [..]” (Beļģijas paziņojuma par amnestiju 8. punkts; skat. arī Beļģijas paziņojuma
par amnestiju 21. un 22. punktu), ir jāpieņem galīgi lēmumi par atbrīvojumu. Tādējādi, ņemot vērā atbilstošās Beļģijas tiesību
normas, ziņotāju kolēģijas vēstulei attiecībā uz pieteikumu par atbrīvojumu joprojām ir pagaidu raksturs.
Ziņotāju kolēģijas vēstules pagaidu raksturs [
konfidenciāli
] turklāt izriet no šīs vēstules satura, jo tajā ir apstiprināts, ka pieteikumi “[..]
prima facie
atbilst nosacījumiem atbrīvojuma saņemšanai [..]”.
Tādējādi nevar uzskatīt, ka ar ziņotāju kolēģijas vēstuli [
konfidenciāli
] tiek galīgi izbeigts publisko tiesību process attiecībā uz
ThyssenKrupp
dalību pārkāpumā Beļģijā. Tā kā Beļģijas konkurences iestāde par
ThyssenKrupp
nav “pieņēmusi galīgo tiesas spriedumu” Īstenošanas konvencijas 54. panta izpratnē, Komisijai šajā gadījumā nebija liegts
konstatēt šī uzņēmuma dalību pārkāpumā Beļģijā un sodīt par to, attiecīgi, apstrīdētā lēmuma 1. panta 1. punktā un 2. panta
1. punktā.
Otrkārt, saistībā ar Luksemburgas Konkurences padomes atzinumu par amnestiju [
konfidenciāli
] ir jākonstatē, ka minētajā atzinumā ir apstiprināta
TKAL
un
TKE
pieteikuma par amnestiju attiecībā uz pārkāpumu Luksemburgā saņemšana un ir apstiprināts, ka šim pieteikumam ir juridisks
spēks saistībā ar procesu Luksemburgā (atzinuma par amnestiju 1. un 2. pants). Tomēr, tāpat kā ar Beļģijas ziņotāju kolēģijas
vēstuli, nav pieņemts nekāds galīgs lēmums attiecībā uz minēto pieteikumu par atbrīvojumu. Konkrēti, Luksemburgas Konkurences
padome ir uzskatījusi par “piemērotu apturēt lēmuma pieņemšanu pēc būtības attiecībā uz pieteikumu par amnestiju, gaidot Komisijas
veiktās izmeklēšanas iznākumu [..]” (atzinuma par amnestiju 6. punkts un 3. pants).
Šādos apstākļos arī ar Luksemburgas Konkurences padomes atzinumu par amnestiju [
konfidenciāli
] attiecībā uz
ThyssenKrupp
nav “pieņemts galīgais tiesas spriedums” Īstenošanas konvencijas 54. panta izpratnē. Tādējādi šis atzinums par amnestiju
neliedza Komisijai konstatēt šī uzņēmuma dalību pārkāpumā Luksemburgā un sodīt par to, attiecīgi, apstrīdētā lēmuma 1. panta
3. punktā un 2. panta 3. punktā.
Treškārt, saistībā ar Nīderlandes konkurences iestādes piekrišanu attiecībā uz amnestiju [
konfidenciāli
] ir jākonstatē, ka arī tā nav galīga. Proti, tajā atbrīvojums
TKAG
un
TKL
ir piešķirts tikai gadījumā, ja Nīderlandes konkurences iestāde pati izskatītu un vērstos tiesā par pārkāpumu Nīderlandē
vai nu pēc Komisijas lūguma, vai arī pēc savas ierosmes (piekrišanas attiecībā uz amnestiju 7. punkts). Tā kā šajā lietā tas
nav noticis, minētajai piekrišanai attiecībā uz amnestiju joprojām ir saglabājies pagaidu raksturs un ar to nav galīgi izbeigts
publisko tiesību process attiecībā uz
ThyssenKrupp
par tā dalību pārkāpumā Nīderlandē.
Šādos apstākļos piekrišana attiecībā uz amnestiju neliedza Komisijai konstatēt šī uzņēmuma dalību pārkāpumā Nīderlandē un
sodīt par to, attiecīgi, apstrīdētā lēmuma 1. panta 4. punktā un 2. panta 4. punktā.
Tādējādi Komisija apstrīdētā lēmuma 655. apsvērumā ir pamatoti paudusi uzskatu, ka šī sprieduma 157. punktā minētie valstu
konkurences iestāžu tiesību akti bija pagaidu lēmumi par amnestiju, kas neliedza tai īstenot savas pilnvaras.
Otrām kārtām, ņemot vērā iepriekš izklāstītos konstatējumus, prasītāju arguments, ka Komisija apstrīdētā lēmuma 655. apsvērumā
ir kļūdaini uzskatījusi, ka attiecīgās valstu konkurences iestādes brīdī, kad tās pieņēma šī sprieduma 157. punktā minētos
tiesību aktus, bija atbrīvotas no to kompetences saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 11. panta 6. punktu, ir nesekmīgs. Proti, pat
pieņemot, ka minētās iestādes brīdī, kad tās pieņēma šī sprieduma 157. punktā minētos tiesību aktus, vēl bija pilnvarotas
pieņemt amnestijas lēmumus, ir jākonstatē, ka minētie tiesību akti šajā lietā nav pietiekami, lai varētu piemērot principu
non bis in idem
, jo tajos nav lemts par pārkāpuma faktu un tiem katrā ziņā ir pagaidu raksturs.
Tāpat ir saistībā ar argumentiem, kas attiecas uz principa
non bis in idem
pārākumu pār Savienības atvasinātajām tiesībām, jo šajā lietā nosacījumi minētā principa piemērošanai katrā ziņā nav izpildīti.
Trešām kārtām, prasītāji lietās T‑144/07, T‑149/07 un T‑150/07 apgalvo, ka tiem bija tiesiskā paļāvība uz to, ka ar šī sprieduma
157. punktā minētajiem valstu konkurences iestāžu tiesību aktiem tie ir pasargāti no tā, ka Komisija atkārtoti vēršas tiesā.
Tiesības atsaukties uz tiesiskās paļāvības aizsardzību ir ikvienai privātpersonai, kas atrodas situācijā, no kuras izriet,
ka Savienības administrācija, dodot precīzus solījumus, tai ir radījusi pamatotas cerības (Tiesas 2004. gada 15. jūlija spriedums
apvienotajās lietās C‑37/02 un C‑38/02
Di Lenardo
un
Dilexport
, Krājums, I‑6911. lpp., 70. punkts; Vispārējās tiesas 1998. gada 17. decembra spriedums lietā T‑203/96
Embassy Limousines & Services
/Parlaments,
Recueil
, II‑4239. lpp., 74. punkts, un 2007. gada 15. novembra spriedums lietā T‑71/06
Enercon
/ITSB (Vēja turbīnas daļa), Krājumā nav publicēts, 36. punkts).
Turpretī persona nevar atsaukties uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu, ja nepastāv precīzi solījumi, ko
tai sniegusi administrācija (Vispārējās tiesas 1995. gada 14. septembra spriedums lietā T‑571/93
Lefebvre
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑2379. lpp., 72. punkts, un 1998. gada 29. janvāra spriedums lietā T‑113/96
Dubois et Fils
/Padome un Komisija,
Recueil
, II‑125. lpp., 68. punkts). Par šādiem solījumiem uzskata jebkādā veidā paziņotas precīzas, beznosacījuma un saskanīgas ziņas,
ko snieguši pilnvaroti un uzticami avoti (Vispārējās tiesas 1998. gada 21. jūlija spriedums apvienotajās lietās T‑66/96 un
T‑221/97
Mellett
/Tiesa,
Recueil

FP
, I‑A‑449. un II‑1305. lpp., 104. un 107. punkts).
Jākonstatē, ka prasītāji neizvirza nevienu elementu, no kura izrietētu, ka Komisija tiem būtu devusi precīzus solījumus, ka
ar šī sprieduma 157. punktā minētajiem valstu konkurences iestāžu tiesību aktiem tie būtu pasargāti no jebkādas vēršanās tiesā
un jebkāda soda par pārkāpumiem Beļģijā, Luksemburgā un Nīderlandē, kuri ir konstatēti un par kuriem piemēroti sodi apstrīdētajā
lēmumā. Tāpat un neatkarīgi no tā, vai valstu konkurences iestāžu rīcība var radīt attiecīgajām personām tiesisko paļāvību,
kura var ietekmēt Komisijas lēmuma tiesiskumu, prasītāji neizvirza nevienu elementu, kas pierādītu, ka tie būtu no valstu
konkurences iestādēm saņēmuši precīzus solījumus, ka šī sprieduma 157. punktā minētie tiesību akti liegs Komisijai konstatēt
minētos pārkāpumus un sodīt par tiem. Visbeidzot, kā jau ir norādīts šī sprieduma 168.–175. punktā, no minēto tiesību aktu
satura izriet, ka tiem bija pagaidu raksturs un tādējādi tie nevarēja radīt nekādas likumīgas cerības, ka pret
ThyssenKrupp
nenotiks vēršanās tiesā un ka tas netiks sodīts par apstrīdētajā lēmumā konstatētajiem pārkāpumiem.
Tādējādi arguments, kas attiecas uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu, ir jānoraida.
Ceturtām kārtām, pakārtoti, prasītāji lietās T‑144/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 un T‑154/07 apgalvo – pat ja princips
non bis in idem
nebūtu piemērojams, tas, ka apstrīdētajā lēmumā nav ņemti vērā attiecībā uz tiem pieņemtie valstu [iestāžu] lēmumi par atbrīvojumu,
veidojot acīmredzamu kļūdu vērtējumā un labas pārvaldības principa un tiesiskās drošības principa pārkāpumu.
Vispirms, kā izriet no šī sprieduma 158.–175. punkta, valstu konkurences iestāžu tiesību akti, uz kuriem atsaucas prasītāji,
ir pagaidu lēmumi par amnestiju, kas neliedz Komisijai īstenot savas pilnvaras.
Tāpat no judikatūras, uz ko prasītāji norādījuši, pamatodami savu argumentu, izriet, ka, nosakot naudas soda apmēru, Komisijai
saskaņā ar taisnīguma principu ir pienākums ņemt vērā sankcijas, kuras jau tikušas piemērotas šim pašam uzņēmumam par šo pašu
faktu, ja jautājums ir par sankcijām, kas noteiktas par vienas dalībvalsts aizliegtās vienošanās reglamentējošo tiesību pārkāpumu,
kurš tādējādi izdarīts Savienības teritorijā (Tiesas 1969. gada 13. februāra spriedums lietā 14/68
Wilhelm
u.c.,
Recueil
, 1. lpp., 11. punkts, un 1972. gada 14. decembra spriedums lietā 7/72
Boehringer Mannheim
/Komisija,
Recueil
, 1281. lpp., 3. punkts; šī sprieduma 159. punktā minētais spriedums lietā
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija, 87. punkts; šajā ziņā skat. arī Vispārējās tiesas 2006. gada 27. septembra spriedumu lietā T‑322/01
Roquette Frères
/Komisija, Krājums, II‑3137. lpp., 279. punkts).
Tomēr šajā lietā ir acīmredzams, ka šādas situācijas nav, jo nav strīda par to, ka ar šī sprieduma 157. punktā minētajiem
valstu konkurences iestāžu tiesību aktiem prasītājiem netika piemērotas nekādas sankcijas.
Visbeidzot šī sprieduma 185. punktā minētā judikatūra katrā ziņā bija attiecināma uz lēmumiem, ko valstu konkurences iestādes
pieņēma laikā, kad Regula Nr. 1/2003 nebija spēkā, un šī judikatūra attiecās uz risku, ka pārkāpums var būt par pamatu paralēlām
sankcijām atbilstoši valsts tiesībām un Savienības konkurences tiesībām. Kā pareizi uzsver Komisija, šis risks pašlaik ir
novērsts, pateicoties Eiropas konkurences tīklam, kurš izveidots ar Regulu Nr. 1/2003, tiesību normām par sadarbību starp
Komisiju un dalībvalstu konkurences iestādēm, kuras ietvertas minētajā regulā, un paziņojumam par sadarbību tīklā.
Šajā lietā, ievērojot iepriekš izklāstīto, neviens Savienības tiesību princips nerada Komisijai pienākumu, apstrīdētajā lēmumā
nosakot naudas sodus, ņemt vērā šī sprieduma 157. punktā minētos pagaidu lēmumus par amnestiju.
Ir jānoraida arī pakārtotais arguments, ko izvirzījuši prasītāji lietās T‑144/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 un T‑154/07.
Šādos apstākļos pamats, kas attiecas uz principa
non bis in idem
pārkāpumu, ir pilnībā jānoraida.

Par pamatu, kas attiecas uz 1998. gada pamatnostādņu pārkāpumu, samērīguma principa pārkāpumu, vienlīdzīgas attieksmes principa
pārkāpumu un tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, nosakot naudas sodu sākumsummu atkarībā no pārkāpumu smaguma
Ievada apsvērumi
Saistībā ar šo pamatu prasītāji lietās T‑147/07, T‑148/08, T‑149/07, T‑150/07 un T‑154/07 apstrīd to, kādā veidā Komisija
ir noteikusi naudas sodu sākumsummu.
Vispirms jāatgādina – no pastāvīgās judikatūras izriet, ka Komisijai ir plaša rīcības brīvība attiecībā uz naudas sodu aprēķina
metodi. Šajā aprēķina metodē, kas ir aprakstīta 1998. gada pamatnostādnēs, ir iekļauti dažādi elastīgi elementi, kas Komisijai
ļauj izmantot tai piešķirto rīcības brīvību atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktam (šajā ziņā skat. Tiesas 2009. gada
3. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑322/07 P, C‑327/07 P un C‑338/07 P
Papierfabrik August Koehler
u.c./Komisija, Krājums, I‑7191. lpp., 112. punkts un tajā minētā judikatūra).
Savienības konkurences tiesību pārkāpumu smagums jānoskaidro, pamatojoties uz ļoti daudziem apstākļiem, tostarp, piemēram,
konkrētajiem lietas apstākļiem, tās kontekstu un naudas sodu preventīvo piemērojamību, kaut arī nav izstrādāts saistošs vai
izsmeļošs to kritēriju saraksts, kuri būtu obligāti jāņem vērā (Tiesas 2009. gada 19. marta spriedums lietā C‑510/06 P
Archer Daniels Midland
/Komisija, Krājums, I‑1843. lpp., 72. punkts, un 2009. gada 3. septembra spriedums lietā C‑534/07 P
Prym
un
Prym Consumer
/Komisija, Krājums, I‑7415. lpp., 54. punkts).
Kā izklāstīts šī sprieduma 25. punktā, Komisija šajā gadījumā naudas sodu apmēru noteica, piemērojot 1998. gada pamatnostādnēs
noteikto metodi.
Lai gan 1998. gada pamatnostādnes nevar kvalificēt kā tiesību normas, kas pārvaldes iestādei jebkurā gadījumā ir jāievēro,
tajās tomēr ir paredzēta uzvedības norma, kurā norādīta prakse, kas jāievēro un no kuras katrā atsevišķā gadījumā pārvaldes
iestāde nevar atkāpties, nenorādīdama iemeslus, kuri būtu saderīgi ar vienlīdzīgas attieksmes principu (skat. šī sprieduma
94. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 209. punkts un tajā minētā judikatūra, un šī sprieduma 153. punktā minēto spriedumu lietā
Carbone‑Lorraine
/Komisija, 70. punkts).
Pieņemot šādas uzvedības normas un ar to publikāciju paziņojot, ka turpmāk tā šīs normas piemēros gadījumos, uz kuriem tās
attiecas, Komisija pati ierobežo savas rīcības brīvības īstenošanu un nedrīkst atteikties no šīm normām, citādi tā attiecīgā
gadījumā varētu tikt sodīta par tādu vispārējo tiesību principu, kādi ir vienlīdzīgas attieksmes princips un tiesiskās drošības
princips, pārkāpumu (skat. šī sprieduma 94. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 211. punkts un tajā minētā judikatūra; šī sprieduma 153. punktā minēto spriedumu lietā
Carbone‑Lorraine
/Komisija, 71. punkts).
Turklāt 1998. gada pamatnostādnēs vispārīgi un abstrakti ir noteikta metodika, kuru Komisija atzinusi sev par saistošu attiecībā
uz naudas sodu apmēra noteikšanu, un tādējādi šīs pamatnostādnes nodrošina uzņēmumu tiesisko drošību (šī sprieduma 94. punktā
minētais spriedums apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 211. un 213. punkts).
Visbeidzot jāatgādina, ka 1998. gada pamatnostādnēs, pirmām kārtām, ir paredzēts, ka tiek novērtēts pats pārkāpuma smagums,
pamatojoties uz kuru var tikt noteikta vispārīga sākumsumma (1.A punkta otrā daļa). Otrām kārtām, smagums tiek analizēts attiecībā
pret izdarīto pārkāpumu raksturu un attiecīgā uzņēmuma īpašībām, proti, tā lielumu un stāvokli konkrētajā tirgū, atbilstoši
kuram ir iespējams izsvērt sākumsummu, iedalīt uzņēmumus kategorijās un noteikt konkrētu sākumsummu (1.A punkts, no trešās
līdz septītajai daļai).
Apstrīdētais lēmums
Pirmām kārtām, apstrīdētā lēmuma iedaļā, kas veltīta pārkāpumu smagumam (13.6.1. iedaļa), Komisija vienlaikus aplūko visus
četrus [apstrīdētā lēmuma] 1. pantā konstatētos pārkāpumus, jo tiem “ir kopējas īpašības” (apstrīdētā lēmuma 657. apsvērums).
Šī iedaļa ir sadalīta trijās apakšiedaļās; pirmās apakšiedaļas nosaukums ir “Pārkāpumu raksturs” (13.6.1.1. apakšiedaļa),
otrās apakšiedaļas nosaukums ir “Attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus apjoms” (13.6.1.2. apakšiedaļa) un trešās apakšiedaļas nosaukums
ir “Secinājumi par pārkāpuma smagumu” (13.6.1.3. apakšiedaļa).
Apakšiedaļā ar nosaukumu “Pārkāpumu raksturs” Komisija apstrīdētā lēmuma 658. un 659. apsvērumā paskaidro:
“658      Pārkāpumi, kas ir šī lēmuma priekšmets, galvenokārt sastāvēja no slepenas norunas starp konkurentiem, lai savstarpēji sadalītu
tirgus vai iesaldētu tirgus daļas, savstarpēji sadalot jaunu liftu un/vai eskalatoru pārdošanas un ierīkošanas projektus,
un lai nekonkurētu attiecībā uz liftu un eskalatoru apkopi un modernizāciju (izņemot Vāciju, kur aizliegtās vienošanās dalībnieki
par apkopi un modernizāciju nav diskutējuši). Šādi horizontāli ierobežojumi jau paša to rakstura dēļ ietilpst smagākajos [EKL]
81. panta pārkāpumos. Šajā lietā pārkāpumi ir mākslīgi lieguši klientiem priekšrocības, kādas tie būtu varējuši cerēt iegūt
no konkurencei atbilstoša piedāvājuma procesa. Tāpat ir interesanti vērst uzmanību uz to, ka daži no projektiem, ar ko veiktas
manipulācijas, bija publiskā iepirkuma līgumi, kuri tika finansēti no nodokļiem un īstenoti tieši ar mērķi saņemt konkurējošus
piedāvājumus, tostarp piedāvājumus ar labu kvalitātes un cenas attiecību.
659      Lai novērtētu pārkāpuma smagumu, elementi, kas saistīti ar tā priekšmetu, parasti ir būtiskāki par elementiem, kas saistīti
ar tā sekām, it īpaši, ja – kā tas ir šajā lietā – nolīgumi attiecas uz sevišķi smagiem pārkāpumiem, piemēram, cenu noteikšanu
un tirgus sadali. Nolīguma sekas parasti nav noslēdzošais kritērijs pārkāpuma smaguma novērtēšanā.”
Komisija apliecina, ka tā “nav mēģinājusi pierādīt pārkāpuma precīzās sekas, jo, [nebija] iespējams ar pietiekamu pārliecību
noteikt piemērojamos konkurences parametrus (cenu, komercnosacījumus, kvalitāti, jauninājumu un citus), ja nebija pārkāpumu”
(apstrīdētā lēmuma 660. apsvērums). Tomēr tā uzskata, ka “ir [..] acīmredzams, ka pārkāpumiem ir bijusi reāla ietekme”, un
šajā ziņā paskaidro – “pats fakts, ka aizliegtās vienošanās dalībnieki ir īstenojuši dažādos pret konkurenci vērstos nolīgumus,
liek domāt par ietekmi uz tirgu, lai gan reālo ietekmes apjomu ir grūti noteikt, jo tostarp nav zināms, vai un uz cik citiem
projektiem attiecās manipulācijas ar piedāvājumiem, tāpat arī tas, cik projektu aizliegtās vienošanās dalībnieki varēja sadalīt
bez nepieciešamības savstarpēji sazināties” (apstrīdētā lēmuma 660. apsvērums). Tajā pašā apsvērumā Komisija piebilst, ka
“lielās konkurentu kopējās tirgus daļas norāda uz iespējamu pret konkurenci vērstu iedarbību un [ka] šo tirgus daļu relatīvā
stabilitāte visu pārkāpumu laiku apstiprinot šo iedarbību”.
Apstrīdētā lēmuma 661.–669. apsvērumā Komisija atbild uz argumentiem, ko prasītāji administratīvā procesa laikā izvirzījuši,
lai pierādītu, ka pārkāpumu ietekme uz tirgu bijusi neliela.
Apakšiedaļā ar nosaukumu “Attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus apjoms” Komisija apstrīdētā lēmuma 670. apsvērumā apgalvo, ka “aizliegtās
vienošanās, kas ir [apstrīdētā] lēmuma priekšmets, attiecās uz visu, attiecīgi, Beļģijas, Vācijas, Luksemburgas vai Nīderlandes
teritoriju” un ka “no judikatūras skaidri izriet, ka valsts ģeogrāfisks tirgus, kas aptver visu dalībvalsti, jau pats par
sevi ir kopējā tirgus būtiska daļa”.
Apakšiedaļā ar nosaukumu “Secinājumi par pārkāpuma smagumu” Komisija apstrīdētā lēmuma 671. apsvērumā norāda – katrs adresāts
ir izdarījis vienu vai vairākus sevišķi smagus EKL 81. panta pārkāpumus, “ņemot vērā pārkāpumu raksturu un faktu, ka katrs
pārkāpums attiecās uz visu dalībvalsts (Beļģijas, Vācijas, Luksemburgas vai Nīderlandes) teritoriju”. Tā secina, ka “šie faktori
ir tādi, ka pārkāpumi ir jāuzskata par sevišķi smagiem, lai gan to reālo ietekmes apjomu nevar noteikt”.
Otrām kārtām, apstrīdētā lēmuma iedaļā ar nosaukumu “Atšķirīga attieksme” (13.6.2. iedaļa) Komisija nosaka naudas soda apmēru
katram uzņēmumam, kas bijis dažādo aizliegto vienošanos dalībnieks (skat. šī sprieduma 28.–31. punktu); [naudas soda apmērā]
saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 672. apsvērumu ir ņemta vērā “pārkāpumu izdarītāju faktiskā ekonomiskā spēja nodarīt būtisku
kaitējumu konkurencei”. Komisija apstrīdētā lēmuma 673. apsvērumā skaidro, ka “šajā ziņā uzņēmumi [tika] iedalīti vairākās
kategorijās atkarībā no apgrozījuma, kas gūts no liftiem un/vai eskalatoriem, tostarp – attiecīgā gadījumā – sniedzot apkopes
un modernizācijas pakalpojumus”.
Par iespējamo naudas sodu vispārīgo sākumsummu prettiesiskumu
Pirmām kārtām, attiecībā uz pārkāpumu Vācijā prasītāji lietās T‑147/07, T‑149/07 un T‑150/07 norāda, ka Komisija, noteikdama
naudas soda sākumsummu, ir pārkāpusi samērīguma principu un pati savu lēmumu pieņemšanas praksi. Proti, tā esot noteikusi
naudas soda sākumsummu, pamatodamās uz liftu un eskalatoru tirgus lielumu, kas atbilstot vairāk nekā EUR 500 miljoniem (apstrīdētā
lēmuma 664. apsvērums). Aizliegtās vienošanās esot skārušas tikai eskalatoru pārdošanas apjomu un mazu daļu liftu pārdošanas
apjoma Vācijā, kas atbilstot vērienīgiem jeb prestiža projektiem. Tādējādi tirgus – uz kuru attiekušies nolīgumi – lielums
nepārsniedzot EUR 170 miljonus. Vērienīgo projektu tirgus veidojot no pārējiem tirgiem liftu nozarē nošķirtu tirgu, kurā darbojoties
tikai
Otis
,
Schindler
,
Kone
un
ThyssenKrupp
un kurā konkurences nosacījumi esot tik īpaši, ka aizliegtās vienošanās saistībā ar minēto tirgu neesot varējušas ievērojami
ietekmēt standarta liftu tirgu; tas izrietot no ekspertīzes atzinuma, ko iesnieguši prasītāji lietās T‑147/07, T‑149/07 un
T‑150/07 (turpmāk tekstā – “ekspertīzes atzinums”). Kā norāda prasītāji lietās T‑149/07 un T‑150/07, spekulācijas saistībā
par lielāku ietekmi katrā ziņā nevarot tikt ņemtas vērā, jo tās neesot bijušas ietvertas paziņojumā par iebildumiem, tādējādi
pārkāpjot šo prasītāju tiesības uz aizstāvību.
Pirmkārt, ir jāuzsver, ka prasītāji lietās T‑147/07, T‑149/07 un T‑150/07 neapstrīd 1998. gada pamatnostādņu 1.A punktā izklāstītās
metodikas tiesiskumu, kura attiecas uz vispārīgo naudas sodu sākumsummu noteikšanu. Minētā metodika atbilst vienotas likmes
loģikai, saskaņā ar kuru vispārīgā naudas soda sākumsumma, kas tiek noteikta atkarībā no pārkāpuma smaguma, tiek aprēķināta
atkarībā no pārkāpuma rakstura un ģeogrāfiskā apjoma, kā arī no pārkāpuma konkrētās ietekmes uz tirgu, ja to ir iespējams
noteikt (Vispārējās tiesas 2006. gada 15. marta spriedums lietā T‑15/02
BASF
/Komisija, Krājums, II‑497. lpp., 134. punkts, un 2009. gada 6. maija spriedums lietā T‑116/04
Wieland‑Werke
/Komisija, Krājums, II‑1087. lpp., 62. punkts).
Pretēji tam, ko apgalvo prasītāji lietās T‑147/07, T‑149/07 un T‑150/07, Komisija nav noteikusi vispārīgo sākumsummu naudas
sodam par pārkāpumu Vācijā, pamatodamās uz, iespējams, skartā tirgus lielumu. Kā izriet no apstrīdētā lēmuma 657.–671. apsvēruma,
Komisija savus secinājumus attiecībā uz pārkāpumu smaguma vērtējumu ir pamatojusi ar minēto pārkāpumu raksturu un to ģeogrāfisko
apjomu.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka attiecīgā tirgus lielums principā nav obligāts elements, bet ir tikai būtisks elements citu elementu
vidū pārkāpuma smaguma noteikšanai, turklāt Komisijai saskaņā ar judikatūru nav pienākuma norobežot attiecīgo tirgu vai izvērtēt
tā lielumu, ja attiecīgajam pārkāpumam ir pret konkurenci vērsts mērķis (šajā ziņā skat. šī sprieduma 193. punktā minēto spriedumu
lietā
Prym
un
Prym Consumer
/Komisija, 55. un 64. punkts).
Tādējādi, lai noteiktu vispārīgo naudas soda sākumsummu, Komisija var ņemt vērā tirgus – uz ko attiecas pārkāpums – vērtību,
bet tai nav pienākuma to darīt (šajā ziņā skat. šī sprieduma 207. punktā minēto spriedumu lietā
BASF
/Komisija, 134. punkts, un šī sprieduma 207. punktā minēto spriedumu lietā
Wieland‑Werke
/Komisija 63. punkts). 1998. gada pamatnostādnēs nav paredzēts, ka naudas sodu apmērs tiktu aprēķināts atkarībā no kopējā
apgrozījuma vai apgrozījuma, ko uzņēmumi guvuši attiecīgajā tirgū. Tomēr minētās pamatnostādnes naudas soda apmēra noteikšanā
arī neliedz ņemt vērā šādu apgrozījumu, lai tiktu ievēroti vispārējie Savienības tiesību principi un ja to prasa [lietas]
apstākļi (šī sprieduma 159. punktā minētais spriedums lietā
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija, 187. punkts). Tādēļ prasītāju arguments, ka vispārīgajai naudas soda sākumsummai, kas noteikta par aizliegto vienošanos
Vācijā, esot jāatspoguļo attiecīgā tirgus, iespējams, ierobežotais lielums, ir pamatots ar kļūdainu pieņēmumu un ir jānoraida.
Tādējādi ir jānoraida prasītāju arguments, ka Komisija esot pārkāpusi samērīguma principu, neņemdama vērā faktu, ka saistībā
ar liftu tirgu aizliegtās vienošanās esot skārušas tikai vērienīgos jeb prestiža projektus un ka tātad tirgus – uz kuru attiekušās
aizliegtās vienošanās – lielums neesot pārsniedzis EUR 170 miljonus. Turklāt arguments, kas attiecas uz Komisijas lēmumu pieņemšanas
prakses pārkāpumu, nav atbalstāms, jo, kā atgādināts šī sprieduma 153. punktā, šī prakse nevar tikt izmantota kā naudas sodu
tiesiskais regulējums konkurences jomā.
Katrā ziņā jākonstatē, ka, pat pamatojoties uz prasītāju izvirzīto vērtējumu, saskaņā ar kuru attiecīgā tirgus vērtība neesot
pārsniegusi EUR 170 miljonus, naudas soda sākumsumma EUR 70 miljonu apmērā atbilstot aptuveni 41 % no šī tirgus. Jau ir atzīts,
ka sākumsummas, kas atbilst tik lielai procentuālajai daļai, sevišķi smagu pārkāpumu gadījumā var būt pamatotas (šajā ziņā
skat. šī sprieduma 210. punktā minēto spriedumu lietā
BASF
/Komisija, 130. un 133.–137. punkts).
Šādos apstākļos arī argumentam, kas attiecas uz prasītāju lietās T‑149/07 un T‑150/07 tiesību uz aizstāvību iespējamo pārkāpumu,
nevar piekrist. Papildus faktam, ka, pretēji minēto prasītāju apgalvojumiem, Komisija nav noteikusi pārkāpuma smagumu, nedz
pamatodamās uz tirgus, kuru skārusi aizliegtā vienošanās, apjomu, nedz arī uz aizliegtās vienošanās ietekmi, ir jākonstatē,
ka paziņojumā par iebildumiem un, konkrēti, tā 77.–83. punktā, kā arī 579. un 583. punktā Komisija uzskatīja, ka aizliegtā
vienošanās Vācijā ir attiekusies uz visām liftu un eskalatoru nozarēm. Turklāt attiecībā uz katra pārkāpuma smaguma vērtējumu,
lai noteiktu naudas soda apmēru, Komisija paziņojuma par iebildumiem 617. punkta b) apakšpunktā ir norādījusi, ka, novērtējot
pārkāpumu smagumu, ņems vērā faktu, ka “nolīgumi izplatījās visās liftu un eskalatoru nozarēs”.
Otrkārt, attiecībā uz prasītāju lietās T‑147/07, T‑149/07 un T‑150/07 argumentu, ka aizliegtās vienošanās nav ietekmējušas
iespējamo nošķirto standarta liftu tirgu, ir jāatgādina, ka saistībā ar pārkāpuma smaguma novērtējumu 1998. gada pamatnostādņu
1.A punkta pirmajā un otrajā daļā ir noteikts:
“Novērtējot pārkāpuma smagumu, jāņem vērā tā raksturs, tā konkrētā ietekme uz tirgu gadījumos, kad to iespējams noteikt, un
attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus apjoms.
Tādējādi pārkāpumi tiek iedalīti vienā no trijām pārkāpumu kategorijām: sīkāki [mazāk smagi] pārkāpumi, smagi pārkāpumi un
sevišķi smagi pārkāpumi.”
Tāpēc saskaņā ar 1998. gada pamatnostādņu 1.A punkta pirmo daļu Komisijai, novērtējot pārkāpuma smagumu, pārbaude par pārkāpuma
konkrēto ietekmi uz tirgu ir jāveic tikai tad, ja šķiet, ka šo ietekmi ir iespējams noteikt (šajā ziņā skat. šī sprieduma
193. punktā minēto spriedumu lietā
Prym
un
Prym Consumer
/Komisija, 74. punkts; šī sprieduma 159. punktā minēto spriedumu lietā
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija, 143. punkts, un šī sprieduma 112. punktā minēto spriedumu lietā
Degussa
/Komisija, 216. punkts).
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai novērtētu pārkāpuma konkrēto ietekmi uz tirgu, Komisijai par atskaites punktu jāpieņem
konkurence, kāda parastos apstākļos būtu pastāvējusi, ja pārkāpuma nebūtu bijis (šajā ziņā skat. Tiesas 1975. gada 16. decembra
spriedumu apvienotajās lietās no 40/73 līdz 48/73, 50/73, no 54/73 līdz 56/73, 111/73, 113/73 un 114/73
Suiker Unie
u.c./Komisija,
Recueil
, 1663. lpp., 619. un 620. punkts; Vispārējās tiesas 1998. gada 14. maija spriedumu lietā T‑347/94
Mayr Melnhof
/Komisija,
Recueil
, II‑1751. lpp., 235. punkts; šī sprieduma 159. punktā minēto spriedumu lietā
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija, 150. punkts, un šī sprieduma 153. punktā minēto spriedumu lietā
Carbone‑Lorraine
/Komisija, 83. punkts).
Komisija apstrīdētā lēmuma 660. apsvērumā apliecina, ka “[tā] nav mēģinājusi pierādīt precīzās sekas, jo, [nebija] iespējams
ar pietiekamu pārliecību noteikt piemērojamos konkurences parametrus (cenu, komercnosacījumus, kvalitāti, jauninājumu un citus),
ja nebija pārkāpumu”. Lai gan Komisija apstrīdētā lēmuma 660. apsvērumā pauž uzskatu, ka ir acīmredzams, ka aizliegto vienošanos
ietekme ir bijusi reāla, jo tās ir īstenotas, kas [jau] liek domāt par ietekmi uz tirgu, un lai gan Komisija apstrīdētā lēmuma
661.–669. apsvērumā ir noraidījusi attiecīgo uzņēmumu argumentus, kas izvirzīti, lai pierādītu, ka aizliegto vienošanos sekas
ir bijušas nelielas, ir jākonstatē, ka apstrīdētajā lēmumā, novērtējot pārkāpumu smagumu, nav ņemta vērā to iespējamā ietekme
uz tirgu.
Tādējādi Komisija apstrīdētā lēmuma 671. apsvērumā savu secinājumu par pārkāpumu smaguma novērtējumu pamato tikai ar to, ka
ir ņemts vērā minēto pārkāpumu raksturs un to ģeogrāfiskais apjoms. Minētajā apsvērumā Komisija secina, ka, “ņemot vērā pārkāpumu
raksturu un faktu, ka katrs pārkāpums attiecās uz visu dalībvalsts (Beļģijas, Vācijas, Luksemburgas vai Nīderlandes) teritoriju,
[..] [ir jāuzskata –] katrs adresāts ir izdarījis vienu vai vairākus sevišķi smagus EKL 81. panta pārkāpumus”.
It īpaši attiecībā uz pārkāpumu Vācijā no apstrīdētā lēmuma 664. apsvēruma – kurā Komisija turklāt atbild uz
Otis
un
Kone
apgalvojumu par pārkāpuma, iespējams, ierobežoto ietekmi – izriet, ka bija “neiespējami pierādīt pārkāpuma precīzās sekas”
un ka nolīgumi Vācijā skāra ne tikai eskalatorus un dārgu liftu projektus, jo Komisija uzskatīja – ir ticams, “ka aizliegtās
vienošanās darbības attiecībā uz liftu projektiem vairāk nekā viena miljona euro apmērā, kas ietver ātrgaitas liftus ar lielu
vērtību, ir ietekmējušas pārējā liftu tirgus darbību”. Minētajā apsvērumā Komisija arī ir norādījusi, ka projekta kopējā vērtība
bija svarīgāka par liftu skaitu un veidu, ka nebija iespējams pierādīt pārkāpuma precīzās sekas un ka fakti skaidri pierādīja,
ka lietas dalībnieku nodoms nebija vis neiekļaut atsevišķus preču veidus, bet gan – vienoties par projektiem, kuros varēja
vieglāk likvidēt konkurenci.
Šajā gadījumā jākonstatē, ka prasītāji lietās T‑147/07, T‑149/07 un T‑150/07 neapgalvo, ka pārkāpuma Vācijā ietekmi bija iespējams
noteikt, bet vienīgi apgalvo, ka pārkāpums ir attiecies uz, iespējams, nelielu tirgu un ka aizliegtās vienošanās neesot varējušas
ievērojami ietekmēt standarta liftu tirgu. Šādos apstākļos prasītāji nav pierādījuši, ka Komisijai saskaņā ar 1998. gada pamatnostādnēm
un šī sprieduma 215. punktā minēto judikatūru bija pienākums, novērtējot pārkāpumu smagumu, ņemt vērā to konkrēto ietekmi;
tādējādi šis prasītāju arguments nav atbalstāms.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, nav jālemj par ekspertīzes atzinuma – ar kuru ir paredzēts pierādīt, ka aizliegtā vienošanās
Vācijā ir attiekusies tikai uz daļu no liftu tirgus – pieņemamību, ko apstrīdējusi Komisija; tāpat nav jāapmierina pieteikumi
par pierādījumu savākšanas pasākumiem, ko šajā ziņā ierosinājuši prasītāji lietās T‑147/07, T‑149/07 un T‑150/07 un ar ko
paredzēts pierādīt ekspertīzes atzinuma pieņemamību.
Attiecībā uz minēto atzinumu katrā ziņā ir jānorāda – lai gan, kā uzskatījuši prasītāji lietās T‑147/07, T‑149/07 un T‑150/07,
tirgus, kuru, iespējams, skāruši nolīgumi, nepārsniedz EUR 170 miljonus un tas nav varējis ievērojami ietekmēt standarta liftu
tirgu – ekspertīzes atzinumā ir norādīts, no vienas puses, ka ātrgaitas lifti (
High‑Tech
/
Premium
) 2003. gadā atbilda no EUR 11,5 līdz 13,04 miljoniem un, no otras puses, ka vērienīgie projekti ietver gan ātrgaitas liftus,
gan standarta liftus. Tādējādi, pat pieņemot, ka bija uzskatāms, ka aizliegtā vienošanās attiecās vienīgi uz iespējamiem vērienīgajiem
projektiem, jāpieļauj, ka tie varēja ietekmēt iespējamo standarta liftu tirgu, jo vērienīgie projekti acīmredzami ietver lielu
daudzumu standarta liftu.
Starp citu, ir jāuzsver – pat ja pieņemtu, ka Komisija bija nodomājusi ņemt vērā šo fakultatīvo elementu – pārkāpuma ietekmi
uz tirgu – un ka tai tādējādi vajadzēja apstrīdētajā lēmumā sniegt konkrētas, ticamas un pietiekamas norādes, kuras ļauj novērtēt,
kāda faktiskā ietekme pārkāpumam varēja būt uz konkurenci minētajā tirgū (šī sprieduma 193. punktā minētais spriedums lietā
Prym
un
Prym Consumer
/Komisija, 82. punkts), ir uzskatāms, ka tā katrā ziņā būtu izpildījusi šo pienākumu.
Attiecībā uz pārkāpumu Vācijā Komisija, konkrēti, ir norādījusi, ka
Kone
,
Otis
,
Schindler
un
ThyssenKrupp
vērtības ziņā piederēja vairāk nekā 60 % no liftu pārdošanas apjoma un gandrīz 100 % no eskalatoru tirgus (apstrīdētā lēmuma
51. un 232. apsvērums). Turklāt pēc 2000. gada šiem trijiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem kopā piederēja aptuveni 75 %
no eskalatoru tirgus un gandrīz 50 % no liftu tirgus (apstrīdētā lēmuma 278. un 280. apsvērums). Tāpat aizliegtās vienošanās
mērķis bija iesaldēt minēto uzņēmumu attiecīgās tirgus daļas (apstrīdētā lēmuma 236. un nākamie apsvērumi). Komisija arī ir
uzsvērusi sanāksmju biežumu (apstrīdētā lēmuma 217. un 218. apsvērums) un piesardzību, kādu dalībnieki ievēroja, lai slēptu
savu saziņu (apstrīdētā lēmuma 219.–221. apsvērums).
Tādējādi – kā norādīts šī sprieduma 217. punktā – Komisija apstrīdētā lēmuma 660. apsvērumā ir secinājusi – pats fakts, ka
dažādie pret konkurenci vērstie nolīgumi bija īstenoti, liekot domāt par ietekmi uz tirgu, lai gan reālo ietekmes apjomu bija
grūti noteikt, jo, it īpaši, nebija iespējams pierādīt, vai un uz cik citiem projektiem attiecās manipulācijas ar piedāvājumiem,
tāpat arī to, cik projektu aizliegtās vienošanās dalībnieki varēja sadalīt bez nepieciešamības savstarpēji sazināties. Komisija
ir piebildusi, ka lielās konkurentu kopējās tirgus daļas norāda uz iespējamu pret konkurenci vērstu iedarbību un ka šo tirgus
daļu relatīvā stabilitāte visu pārkāpumu laiku apstiprinot šo iedarbību.
No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka sākumsumma EUR 70 miljonu apmērā, kas noteikta par pārkāpumu Vācijā, nav
nesamērīga, ņemot vērā pārkāpuma sevišķo smagumu, pat ja – kā apgalvo prasītāji lietās T‑147/07, T‑149/07 un T‑150/07 – bija
jāpierāda, ka saistībā ar liftiem šī aizliegtā vienošanās ir skārusi tikai vērienīgos projektus.
Treškārt, prasītāji lietās T‑147/07, T‑149/07 un T‑150/07 norāda, ka aizliegtā vienošanās ir ietekmējusi vienīgi Vāciju un
tikai niecīgu tirgus daļu, tāpēc sākumsumma EUR 70 miljonu apmērā, kas noteikta par pārkāpumu Vācijā, esot jāsamazina, ņemot
vērā attiecīgo ģeogrāfisko tirgu.
Šajā ziņā jāatgādina, ka vispārīgā naudas soda sākumsumma, konkrēti, tiek noteikta atkarībā no pārkāpuma ģeogrāfiskā apjoma.
Turklāt pastāvīgajā judikatūrā ir noteikts, ka ģeogrāfiskais tirgus, kas aptver kādu valsti, veido kopējā tirgus būtisku daļu
(Tiesas 1983. gada 9. novembra spriedums lietā 322/81
Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin
/Komisija,
Recueil
, 3461. lpp., 28. punkts, un Vispārējās tiesas 2005. gada 27. jūlija spriedums apvienotajās lietās no T‑49/02 līdz T‑51/02
Brasserie nationale
u.c./Komisija, Krājums, II‑3033. lpp., 176. punkts). Tā kā nav apstrīdēts, ka aizliegtā vienošanās Vācijā bija saistīta ar
visu šīs dalībvalsts teritoriju, ir jāuzskata, ka tā attiecās uz būtisku kopējā tirgus daļu.
Ņemot vērā, no vienas puses, aizliegtās vienošanās sevišķo smagumu un, no otras puses, faktu, ka tā attiecās uz kopējā tirgus
būtisku daļu, ir uzskatāms – Komisija, naudas sodam par pārkāpumu Vācijā nosakot sākumsummu EUR 70 miljonu apmērā, nepārkāpj
samērīguma principu.
Pakārtoti, prasītāji lietās T‑147/07, T‑149/07 un T‑150/07 apgalvo – pat pamatojoties uz liftu tirgus kopējo apjomu, sākumsumma
EUR 70 miljonu apmērā, kas noteikta par pārkāpumu Vācijā, ir pārmērīga, jo uzņēmumi, kuri piedalījušies procesā, esot pārstāvējuši
mazāk nekā 50 % no Vācijas liftu tirgus kopējā apjoma (apstrīdētā lēmuma 280. apsvērums). Tomēr šis arguments ir jānoraida,
jo, kā norādīts šī sprieduma 208.–210. punktā, Komisijai nebija pienākuma noteikt – un tā šajā lietā arī nenoteica – vispārīgo
sākumsummu naudas sodam par pārkāpumu Vācijā, pamatojoties uz, iespējams, skartā tirgus lielumu.
Katrā ziņā prasītāji neapstrīd, ka 2003. gadā uzņēmumi, kas bija aizliegtās vienošanās Vācijā dalībnieki, pārstāvēja 48 %
no kopējā liftu tirgus, kas tiek lēsts EUR 506 miljonu apmērā (apstrīdētā lēmuma 280. apsvērums), un 75 % no eskalatoru tirgus,
kas tiek lēsts EUR 70 miljonu apmērā (apstrīdētā lēmuma 82. un 278. apsvērums). Tādējādi sākumsumma EUR 70 miljonu apmērā
atbilstot 23,7 % no apgrozījuma, ko guvuši uzņēmumi, kuri bija aizliegtās vienošanās Vācijā dalībnieki. Šī procentuālā daļa
nevar tikt uzskatīta par pārmērīgu, ņemot vērā, no vienas puses, pārkāpuma sevišķo smagumu un, no otras puses, tā ģeogrāfisko
apjomu.
Pakārtoti tam, prasītāji lietās T‑147/07, T‑149/07 un T‑150/07 apgalvo, ka, nosakot sākumsummu naudas sodam par pārkāpumu
Vācijā, Komisija ir atkāpusies no apstrīdētajā lēmumā piemērotā naudas soda apmēra aprēķina veida. Tā kā Komisija ir atzinusi,
ka aizliegto vienošanos Vācijā apjoms esot ierobežotāks nekā trijās Beniluksa valstīs, tā nevarot piemērot tos pašus kritērijus,
aprēķinot apmēru naudas sodam, kas piemērojams par Vācijā izdarīto pārkāpumu.
Šajā ziņā ir jāievēro – lai gan Komisija nav mēģinājusi pierādīt pārkāpuma precīzās sekas (apstrīdētā lēmuma 660. apsvērums),
attiecībā uz pārkāpumu Vācijā tā tomēr ir noteikusi samazinātu sākumsummu, lai par labu attiecīgajiem uzņēmumiem ņemtu vērā
iespējamību, ka aizliegtās vienošanās nav tieši skārušas visu liftu tirgu. Tādējādi, kā Komisija norāda apstrīdētā lēmuma
664. apsvērumā – noteikdama naudas soda sākumsummu, tā ir faktiski ņēmusi “vērā faktu, ka aizliegtās vienošanās [Vācijā] darbības
varbūt nav tieši skārušas visu liftu tirgu”. Šķiet, ka par aizliegto vienošanos Vācijā ir noteikta mazāka sākumsumma nekā
sākumsummas, kas piemērotas par pārējām aizliegtajām vienošanām, kuras minētas apstrīdētajā lēmumā, ņemot vērā attiecīgo tirgu
lielumu.
Pat pieņemot, ka tad, ja Komisija vienā lēmumā konstatē vairākus sevišķi smagus pārkāpumus, tai ir jāievēro zināma saskaņotība
starp vispārīgajām sākumsummām un dažādo skarto tirgu lielumu, šajā lietā nekas neliecina par to, ka vispārīgās sākumsummas,
kas noteiktas par pārkāpumiem Beļģijā, Vācijā, Luksemburgā un Nīderlandē, nebūtu saskaņotas vai ka tajās būtu veikta atkāpe
no iespējamā aprēķina veida, kāds piemērots apstrīdētajā lēmumā.
Atbilstošo datu pārbaude liecina, ka Komisija, ņemot vērā skarto tirgu lielumu, ir saskaņoti noteikusi naudas sodu vispārīgās
sākumsummas. Tādējādi Komisija ir noteikusi lielākas vispārīgās sākumsummas atbilstoši tam, cik ievērojams bija tirgus lielums,
neizmantodama precīzu matemātisku formulu, kas tai katrā ziņā arī nebija jādara (skat. šī sprieduma 207.–210. punktu). Tādējādi
attiecībā uz nepārprotami lielāko tirgu – Vācijas tirgu, kas atbilst EUR 576 miljoniem – vispārīgā sākumsumma tika noteikta
EUR 70 miljonu apmērā; attiecībā uz nākamajiem diviem lielākajiem tirgiem – Nīderlandes tirgu un Beļģijas tirgu, kas atbilst,
attiecīgi, EUR 363 miljoniem un EUR 254 miljoniem – vispārīgā sākumsumma tika noteikta, attiecīgi, EUR 55 miljonu un EUR 40 miljonu
apmērā; visbeidzot, saistībā ar Luksemburgas tirgu, kas ir acīmredzami mazāks [un] atbilst EUR 32 miljoniem, Komisija – lai
gan 1998. gada pamatnostādnēs par sevišķi smagiem pārkāpumiem smaguma dēļ ir paredzēts noteikt summu, kas “pārsniedz [EUR] 20 miljonus”
– ir uzskatījusi par lietderīgu noteikt šo summu EUR 10 miljonu apmērā (šajā ziņā skat. šī sprieduma 207. punktā minēto spriedumu
lietā
BASF
/Komisija, 136. punkts). Tādējādi prasītāju iebildums ir jānoraida.
No tā izriet, ka visi iebildumi attiecībā uz sākumsummas par pārkāpumu Vācijā noteikšanu ir jānoraida.
Otrām kārtām, attiecībā uz pārkāpumu Luksemburgā prasītāji lietās T‑148/07, T‑149/07 un T‑150/07 norāda uz nesamērīgumu starp
vispārīgo naudas soda sākumsummu un tirgus – uz kuru attiecas pārkāpums – lielumu.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka prasītājs lietā T‑148/07 neapstrīd arī 1998. gada pamatnostādņu 1.A punktā izklāstītās metodikas
tiesiskumu, kura attiecas uz naudas soda sākumsummas noteikšanu, kas – kā atgādināts šī sprieduma 207. punktā – atbilst vienotas
likmes loģikai. Turklāt saskaņā ar šī sprieduma 209. punktā minēto judikatūru attiecīgā tirgus lielums ir tikai būtisks elements
citu elementu vidū pārkāpuma smaguma noteikšanai, kuru Komisijai nav pienākuma ņemt vērā, nosakot naudas soda sākumsummu.
Šī sprieduma 208. punktā ir atgādināts, ka šajā lietā, kā izriet no apstrīdētā lēmuma 657.–671. apsvēruma, Komisija savus
secinājumus attiecībā uz pārkāpumu smaguma vērtējumu ir pamatojusi ar minēto pārkāpumu raksturu un to ģeogrāfisko apjomu.
Tādējādi ir jānoraida prasītāju arguments, kas attiecas uz naudas soda sākumsummas – kura par pārkāpumu Luksemburgā noteikta,
ņemot vērā attiecīgā, ar šo pārkāpumu skartā tirgus lielumu – pārmērīgumu.
Katrā ziņā ir jāuzsver, ka Komisija ir noteikusi vispārīgo sākumsummu naudas sodam par pārkāpumu Luksemburgā EUR 10 miljonu
apmērā. Tādējādi, lai gan Komisija ir noteikusi pārkāpuma smagumu atkarībā no tā rakstura un ģeogrāfiskā apjoma, tā ir uzskatījusi
par lietderīgu noteikt naudas sodam vispārīgu sākumsummu, kas atbilst pusei no minimālās robežas EUR 20 miljonu apmērā, kura
šajās pamatnostādnēs parasti ir paredzēta par šāda veida sevišķi smagu pārkāpumu (skat. 1998. gada pamatnostādņu 1.A punkta
otrās daļas trešo ievilkumu).
No tā izriet, ka prasītāju lietās T‑148/07, T‑149/07 un T‑150/07 arguments ir jānoraida.
Trešām kārtām, attiecībā uz pārkāpumu Nīderlandē prasītāji lietās T‑150/07 un T‑154/07 apgalvo, ka Komisija ir ignorējusi
pārkāpuma ierobežoto ietekmi tirgū, jo aizliegtā vienošanās esot skārusi mazāk nekā 10–15 % no tirgus; to esot apstiprinājuši
visi uzņēmumi, kuri piedalījušies pārkāpumā Nīderlandē. Turklāt, pat ja Komisijai nebija pienākuma konstatēt precīzas sekas,
kādas pārkāpumam bijušas Nīderlandes tirgū, tai vajadzējis ņemt vērā tirgus, ko skārusi aizliegtā vienošanās, ļoti mazo apjomu.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka prasītājs lietā T‑154/07 neapstrīd arī 1998. gada pamatnostādņu 1.A punktā izklāstītās metodikas
tiesiskumu, kura attiecas uz naudas soda sākumsummas noteikšanu, kas – kā atgādināts šī sprieduma 207. punktā – atbilst vienotas
likmes loģikai. Turklāt saskaņā ar šī sprieduma 209. punktā minēto judikatūru attiecīgā tirgus lielums ir tikai būtisks elements
citu elementu vidū pārkāpuma smaguma noteikšanai, kuru Komisijai nav pienākuma ņemt vērā, nosakot naudas soda sākumsummu.
Šī sprieduma 208. punktā ir atgādināts, ka šajā lietā, kā izriet no apstrīdētā lēmuma 657.–671. apsvēruma, Komisija savus
secinājumus attiecībā uz pārkāpumu smaguma vērtējumu ir pamatojusi ar minēto pārkāpumu raksturu un to ģeogrāfisko apjomu.
Tādējādi ir jānoraida prasītāju arguments, kas attiecas uz naudas soda sākumsummas – kura par pārkāpumu Nīderlandē noteikta,
ņemot vērā attiecīgā ar šo pārkāpumu skartā tirgus lielumu – pārmērīgumu.
Starp citu, kā Komisija pareizi norāda, no vienas puses, aizliegtās vienošanās Nīderlandē dalībnieku paziņojumi jautājumā
par projektiem, ko, iespējams, esot skārusi aizliegtā vienošanās, ir balstīti vienīgi uz projektu skaitu, saistībā ar kuriem
minētie dalībnieki ir skaidri atzinuši aizliegtas vienošanās esamību. Šajā ziņā, kā Komisija ir norādījusi apstrīdētā lēmuma
384. apsvērumā, nebija nekādas vajadzības savstarpēji sadalīt visus projektus saistībā ar aizliegto vienošanos Nīderlandē,
jo attiecīgajiem uzņēmumiem bija jādiskutē tikai par projektiem, kuri kādam no tiem netika piešķirti automātiski pastāvīgu
attiecību ar esošu klientu dēļ. No otras puses, katrā ziņā – ja, protams,
Otis
un
ThyssenKrupp
ir apgalvojuši, ka kopējais skaits tiem projektiem, par kuru piešķiršanu notikušas diskusijas, attiecās tikai uz ierobežotu
proporcionālo daļu no visiem projektiem, kas jāpilda (apstrīdētā lēmuma 492. apsvērums) – aprēķini, ko [
Otis
un
ThyssenKrupp
] šajā ziņā ir iesnieguši, būtiski atšķiras (apstrīdētā lēmuma 494., 495., 496., 497. un 499. apsvērums).
No tā izriet, ka argumenti, kas attiecas uz sākumsummas par pārkāpumu Nīderlandē pārmērīgumu, ir jānoraida.
Tāpēc visi iebildumi attiecībā uz naudas sodu vispārīgajām sākumsummām ir jānoraida.
Par iespējamo konkrēto naudas sodu sākumsummu prettiesiskumu
Jāatgādina, ka, aprēķinot atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktam piemēroto naudas sodu apmēru, atšķirīga attieksme
pret attiecīgajiem uzņēmumiem raksturo to pilnvaru izmantošanu, kas Komisijai ir piešķirtas saskaņā ar šo normu. Saistībā
ar savu rīcības brīvību Komisijai ir jāindividualizē sods atkarībā no attiecīgo uzņēmumu rīcības un raksturīgajām īpašībām,
lai katrā atsevišķā gadījumā nodrošinātu, ka tiek pilnībā piemēroti Savienības konkurences noteikumi (šajā ziņā skat. Tiesas
1983. gada 7. jūnija spriedumu apvienotajās lietās no 100/80 līdz 103/80
Musique Diffusion française
u.c./Komisija,
Recueil
, 1825. lpp., 109. punkts, un šī sprieduma 108. punktā minēto spriedumu lietā
Britannia Alloys & Chemicals
/Komisija, 44. punkts).
Tādējādi 1998. gada pamatnostādnēs ir noteikts, ka par atsevišķa smaguma pārkāpumiem, ja pārkāpumā iesaistīti vairāki uzņēmumi
– piemēram, karteļi –, atsevišķos gadījumos var būt nepieciešams izsvērt vispārīgo sākumsummu, lai noteiktu konkrētu sākumsummu,
ņemot vērā nodarījuma īpašo nozīmi un tādējādi katra uzņēmuma izdarītā nodarījuma reālo ietekmi uz konkurenci, it īpaši gadījumos,
kad uzņēmumi, kuri izdarījuši vienāda rakstura pārkāpumus, būtiski atšķiras pēc mēroga (1.A punkta sestā daļa). It īpaši jāņem
vērā pārkāpuma izdarītāju faktiskā ekonomiskā spēja radīt būtisku kaitējumu pārējiem tirgus dalībniekiem, tostarp patērētājiem
(1.A punkta ceturtā daļa).
1998. gada pamatnostādnēs arī ir precizēts – ja apstākļi prasa, līdzvērtīgas rīcības gadījumā vienlīdzīga soda principu var
īstenot, piemērojot attiecīgajiem uzņēmumiem atšķirīgus naudas sodus, šo diferenciāciju neveicot ar aritmētisku aprēķinu palīdzību
(1.A punkta septītā daļa).
Kā norādīts šī sprieduma 210. punktā, no judikatūras izriet, ka 1998. gada pamatnostādnēs nav paredzēts, ka naudas sodu apmērs
tiek aprēķināts atkarībā no apgrozījuma, ko uzņēmumi guvuši attiecīgajā tirgū. Tādējādi, lai novērtētu uzņēmuma ietekmi tirgū
jeb, runājot pamatnostādņu vārdiem, tā faktisko ekonomisko spēju radīt būtisku kaitējumu pārējiem tirgus dalībniekiem, Komisijai
nav pienākuma iepriekš norobežot tirgu, kā arī novērtēt tā lielumu (šī sprieduma 193. punktā minētais spriedums lietā
Prym
un
Prym Consumer
/Komisija, 63. punkts). Tomēr 1998. gada pamatnostādnes naudas soda apmēra noteikšanā arī neliedz ņemt vērā šādu apgrozījumu,
lai tiktu ievēroti vispārējie Savienības tiesību principi un ja to prasa [lietas] apstākļi (Vispārējās tiesas 2002. gada 20. marta
spriedums lietā T‑23/99
LR AF 1998
/Komisija,
Recueil
, II‑1705. lpp., 283. un 284. punkts; 2003. gada 9. jūlija spriedums lietā T‑220/00
Cheil Jedang
/Komisija,
Recueil
, II‑2473. lpp., 82. punkts, un 2005. gada 25. oktobra spriedums lietā T‑38/02
Groupe Danone
/Komisija, Krājums, II‑4407. lpp., 157. punkts).
Šajā lietā no apstrīdētā lēmuma 672.–685. apsvēruma izriet, ka Komisija attiecībā uz katru pārkāpumu, kas konstatēts apstrīdētā
lēmuma 1. pantā, ir piemērojusi “atšķirīgu attieksmi pret uzņēmumiem, lai ņemtu vērā pārkāpumu izdarītāju faktisko ekonomisko
spēju nodarīt būtisku kaitējumu konkurencei” (apstrīdētā lēmuma 672. apsvērums). Attiecībā uz katru pārkāpumu tā ir iedalījusi
uzņēmumus kategorijās, nosakot konkrētas naudas soda sākumsummas atkarībā no apgrozījuma, ko tie guvuši katrā attiecīgo preču
valsts tirgū (apstrīdētā lēmuma 673.–685. apsvērums). Izņemot konkrētās sākumsummas noteikšanu attiecībā uz
Schindler
tādēļ, ka tas bija aizliegtās vienošanās Vācijā dalībnieks, Komisija, nosakot pārējiem uzņēmumiem konkrētās sākumsummas par
katru pārkāpumu, ir pamatojusies uz 2003. gada apgrozījumu, kas, pēc Komisijas uzskatiem, ir nesenākais gads, kurā minētie
uzņēmumi bija aktīvi attiecīgo aizliegto vienošanos dalībnieki (apstrīdētā lēmuma 674., 676., 680. un 684. apsvērums).
Pirmām kārtām, attiecībā uz pārkāpumu Beļģijā prasītāji lietās T‑149/07 un T‑150/07 savos argumentos par naudas sodu sākumsummu
norāda, ka
ThyssenKrupp
pārkāpuma Beļģijā laikposmā piederēja daudz mazāka tirgus daļa nekā
Kone
un
Schindler
, tādējādi naudas soda apmērs esot jāsamazina.
Saskaņā ar 1998. gada pamatnostādņu 1.A punkta septīto daļu diferenciācijā starp uzņēmumiem, kuri piedalījušies vienā pārkāpumā,
nav jāievēro aritmētisks aprēķins. No samērīguma principa un vienlīdzīgas attieksmes principa neizriet prasība, lai naudas
soda sākumsumma visiem aizliegtas vienošanās dalībniekiem atbilstu vienādai procentuālai daļai no to individuālā apgrozījuma
(šī sprieduma 210. punktā minētais spriedums lietā
BASF
/Komisija, 149. punkts).
Tādējādi, lai pārbaudītu, vai aizliegtās vienošanās dalībnieku iedalījums kategorijās atbilst vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma
principiem, Vispārējai tiesai, pārbaudot Komisijai šajā jautājumā piešķirtās rīcības brīvības izmantošanas tiesiskumu, ir
vienīgi jāpārbauda, vai šis iedalījums ir viendabīgs un objektīvi pamatots (Vispārējās tiesas 2003. gada 19. marta spriedums
lietā T‑213/00
CMA CGM
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑913. lpp., 406. un 416. punkts; šī sprieduma 159. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Tokai Carbon
u.c./Komisija, 220. un 222. punkts; šī sprieduma 210. punktā minētais spriedums lietā
BASF
/Komisija, 157. punkts, un šī sprieduma 122. punktā minētais spriedums lietā
Schunk
un
Schunk Kohlenstoff‑Technik
/Komisija, 184. punkts).
Šajā lietā, pretēji tam, ko apgalvo prasītāji lietās T‑149/07 un T‑150/07, Komisija ir ņēmusi vērā
TKLA
salīdzinoši vājāko stāvokli Beļģijas tirgū, iedalīdama to atsevišķā kategorijā ar sākumsummu, kas ir acīmredzami mazāka par
sākumsummām, kuras noteiktas pārējiem aizliegtās vienošanās Beļģijā dalībniekiem. Tādējādi – pretēji
Kone
un
Schindler
, kuri ir iedalīti pirmajā kategorijā ar sākumsummu EUR 40 miljonu apmērā, un pretēji
Otis
, kurš ir iekļauts otrajā kategorijā ar sākumsummu EUR 27 miljonu apmērā –
ThyssenKrupp
ir iekļauts trešajā kategorijā ar sākumsummu EUR 16,5 miljonu apmērā, kas turklāt ir mazāka par minimālo robežu EUR 20 miljonu
apmērā, kura šajās pamatnostādnēs parasti ir paredzēta par šāda veida sevišķi smagu pārkāpumu (skat. 1.A punkta otrās daļas
trešo ievilkumu) (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2003. gada 9. jūlija spriedumu lietā T‑230/00
Daesang
un
Sewon Europe
/Komisija,
Recueil
, II‑2733. lpp., 58. punkts).
Šādos apstākļos prasītāju lietās T‑149/07 un T‑150/07 argumenti, kas attiecas uz naudas soda – kurš tiem piemērots tādēļ,
ka
TKLA
ir bijis aizliegtās vienošanās Beļģijā dalībnieks – konkrētās sākumsummas iespējamo prettiesiskumu, ir jānoraida.
Otrām kārtām, attiecībā uz pārkāpumu Vācijā prasītāji lietās T‑147/07, T‑149/07 un T‑150/07, pirmkārt, norāda uz iespējamu
diskriminējošu attieksmi tiktāl, ciktāl tiem noteiktā naudas soda sākumsumma esot aprēķināta, pamatojoties tikai uz nodarījumu
raksturu un ģeogrāfisko apjomu, bet sākumsummā naudas sodam, kas noteikts
Schindler
, esot ņemts vērā fakts, ka minētie nodarījumi attiekušies vienīgi uz daļu no attiecīgā preču tirgus. Piemērojot pieeju, ko
Komisija izraudzījusies saistībā ar
Schindler
, tajā situācijā, kādā ir prasītāji lietās T‑147/07, T‑149/07 un T‑150/07, esot jāsamazina tiem piemērojamā naudas soda sākumsumma.
Vispirms jākonstatē, ka no apstrīdētā lēmuma un, konkrēti, tā 676.–679. apsvēruma nepārprotami izriet, ka, iedalot kategorijās
uzņēmumus, kuri bijuši aizliegtās vienošanās Vācijā dalībnieki, Komisija gan attiecībā uz
Schindler
, gan pārējiem aizliegtās vienošanās Vācijā dalībniekiem ir pamatojusies uz apgrozījumu, ko attiecīgie uzņēmumi guvuši tirgū,
kuru skārusi aizliegtā vienošanās.
Tāpat ir jānorāda, ka attiecībā uz aizliegto vienošanos Vācijā
Schindler
situācija atšķiras no
ThyssenKrupp
situācijas. Nav apstrīdēts, ka visā laikā, kamēr Vācijā aizliegtās vienošanās dalībnieks bija
Schindler
– no 1995. gada augusta līdz 2000. gada decembrim –, šī aizliegtā vienošanās attiecās tikai uz eskalatoriem (apstrīdētā lēmuma
213. apsvērums un 1. panta 2. punkts). Tādējādi
Schindler
ir piedalījies tikai apstrīdētā lēmuma 1. panta 2. punktā konstatētā pārkāpuma daļā attiecībā uz eskalatoriem. Savukārt
ThyssenKrupp
ir piedalījies abās pārkāpuma daļās, proti, no 1995. gada augusta līdz 2003. gada decembrim daļā attiecībā uz eskalatoriem
un no 2000. gada decembra līdz 2003. gada decembrim – daļā attiecībā uz liftiem (apstrīdētā lēmuma 212. un 213. apsvērums
un 1. panta 2. punkts). Atšķirīgas attieksmes piemērošana ir paredzēta tieši tāpēc, lai ņemtu vērā atšķirības starp uzņēmumiem
pēc to spējas nodarīt būtisku kaitējumu konkurencei, kura saistībā ar
Schindler
noteikti bija mazāka, jo tas nepiedalījās aizliegtās vienošanās daļā attiecībā uz liftiem.
Šādos apstākļos prasītāji lietās T‑147/07, T‑149/07 un T‑150/07 nevar juridiski korekti secināt, ka attieksme pret tiem būtu
diskriminējoša, kas izrietot no tā, ka attiecībā uz
Schindler
, nosakot konkrēto naudas soda sākumsummu, ir ņemts vērā tikai apgrozījums, kas gūts eskalatoru tirgū. Gluži pretēji, tieši
ņemot vērā atšķirības starp, pirmkārt,
Schindler
situāciju un, otrkārt, pārējo aizliegtās vienošanās dalībnieku situāciju, Komisija, ievērojot vienlīdzīgas attieksmes principu,
ir ņēmusi vērā atšķirīgu apgrozījumu attiecībā uz abām attiecīgo uzņēmumu kategorijām.
Otrkārt, prasītāji lietās T‑147/07, T‑149/07 un T‑150/07 apgalvo, ka ir kļūdaini iedalīti pirmajā kategorijā, jo saskaņā ar
to rīcībā esošajiem datiem Komisija neesot ievērojusi reālo situāciju no tirgus daļu viedokļa. Lai pamatotu savu argumentu,
minētie prasītāji atsaucas, no vienas puses, uz
Schindler
tirgus daļām liftu un eskalatoru tirgū 2003. gadā, kas esot atskaites gads. No otras puses, prasītāji norāda, ka tiem nepieder
tirgus daļas, kas būtu līdzvērtīgas
Kone
un
Otis
tirgus daļām Vācijas tirgū attiecībā uz eskalatoriem un vērienīgiem liftu projektiem. Šajā ziņā Komisija neesot izpaudusi
aprēķinus, pamatojoties uz kuriem ir noteiktas kategorijas no tirgus daļu viedokļa, arī pēc tam, kad prasītāji Komisiju aicinājuši
minētos aprēķinus izpaust.
Vispirms jāatgādina, ka, nosakot konkrētas naudas soda sākumsummas, Komisija ir iedalījusi uzņēmumus kategorijās atkarībā
no apgrozījuma, ko tie guvuši katrā attiecīgo preču valsts tirgū (apstrīdētā lēmuma 673. apsvērums) (skat. šī sprieduma 251. punktu).
Šajā ziņā apstrīdētā lēmuma 678. apsvērumā Komisija ir paudusi uzskatu, ka, “ņemot vērā to, cik līdzīgas ir
Kone
,
Otis
un
ThyssenKrupp
tirgus daļas un ekonomiskā spēja, aprēķinot naudas sodu, pret tiem nav jāpiemēro atšķirīga attieksme.”
Turklāt ir jānorāda – tas, ka naudas soda sākumsumma ne vienmēr visiem aizliegtas vienošanās dalībniekiem atbilst vienādai
procentuālai daļai no to attiecīgā apgrozījuma, ir raksturīgs metodei, saskaņā ar kuru uzņēmumi tiek iedalīti kategorijās,
un tādējādi visiem vienā kategorijā ietilpstošiem uzņēmumiem tiek piemērota vienota sākumsummas likme. Vispārējā tiesa jau
ir atzinusi, ka tādu metodi nevar aizliegt izmantot, lai arī tās rezultātā netiek ņemtas vērā atšķirības starp vienā kategorijā
ietilpstošu uzņēmumu lielumu (šī sprieduma 254. punktā minētais spriedums lietā
CMA CGM
u.c./Komisija, 385. punkts; šī sprieduma 159. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Tokai Carbon
u.c./Komisija, 217. punkts, un šī sprieduma 210. punktā minētais spriedums lietā
BASF
/Komisija, 150. punkts).
Šajā gadījumā prasītāji lietās T‑147/07, T‑149/07 un T‑150/07 neapstrīd apgalvojumus, kas ietverti apstrīdētā lēmuma 673.–678. apsvērumā.
No vienas puses, tā kā aizliegtā vienošanās, kurā piedalījās
Schindler
, attiecās vienīgi uz eskalatoriem, Komisija, noteikdama šim uzņēmumam konkrēto naudas soda sākumsummu, ir pamatoti ņēmusi
vērā tikai apgrozījumu, ko tas guvis šajā nozarē. Tādējādi prasītāju arguments, kas attiecas uz salīdzinājumu starp
Schindler
tirgus daļām liftu un eskalatoru tirgū 2003. gadā, nav atbalstāms.
No otras puses – tā kā prasītāji neapstrīd, ka Komisija ir iedalījusi uzņēmumus kategorijās, pamatodamās uz apgrozījumu, ko
tie guvuši katrā attiecīgo preču valsts tirgū (apstrīdētā lēmuma 673. apsvērums), un ievērojot, ka, lai novērtētu uzņēmuma
ietekmi tirgū jeb, runājot 1998. gada pamatnostādņu vārdiem, tā faktisko ekonomisko spēju radīt būtisku kaitējumu pārējiem
tirgus dalībniekiem, Komisijai nav pienākuma iepriekš norobežot tirgu, kā arī novērtēt tā lielumu (šī sprieduma 193. punktā
minētais spriedums lietā
Prym
un
Prym Consumer
/Komisija, 63. punkts) – prasītāju argumenti par attiecīgo uzņēmumu tirgus daļām attiecībā uz eskalatoriem un – liftu nozarē
– vērienīgiem projektiem katrā ziņā nav atbalstāmi.
No tā izriet, ka prasītāju arguments, ka tie esot kļūdaini iedalīti pirmajā kategorijā, ir jānoraida. Šādos apstākļos nav
jāapmierina prasītāju lietās T‑147/07, T‑149/07 un T‑150/07 pieteikums par procesa organizatoriskajiem pasākumiem, kura mērķis
ir noteikt Komisijai pienākumu paziņot tās aprēķinus attiecībā uz tirgus daļām Vācijas tirgū.
Trešām kārtām, attiecībā uz pārkāpumu Luksemburgā prasītāji lietās T‑148/07, T‑149/07 un T‑150/07 norāda, ka
ThyssenKrupp
sava mazā izmēra un nelielās tirgus daļas dēļ neesot bijis spējīgs radīt kaitējumu pārējiem tirgus dalībniekiem un patērētājiem
(1998. gada pamatnostādņu 1.A punkts).
Pirmkārt, Komisija esot iekļāvusi
ThyssenKrupp
un
Kone
otrajā kategorijā, lai gan
Kone
esot piederējusi daudz lielāka tirgus daļa, kas atbilda pat divkāršai
ThyssenKrupp
tirgus daļai (apstrīdētā lēmuma 680. apsvērums).
Šajā ziņā ir jākonstatē – kā izriet no apstrīdētā lēmuma 680. apsvēruma – 2003. gadā
Kone
un
ThyssenKrupp
apgrozījums Luksemburgas tirgū bija relatīvi līdzīgs un abiem uzņēmumiem apgrozījums bija trīs līdz četras reizes mazāks
par
Otis
un
Schindler
apgrozījumu šajā tirgū. Tātad Komisija nav acīmredzami pārsniegusi tai piešķirto rīcības brīvību, iekļaudama
Schindler
un
Otis
pirmajā kategorijā un
Kone
un
ThyssenKrupp
– otrajā kategorijā, jo šī klasifikācija šķiet viendabīga un objektīvi pamatota.
Otrkārt,
ThyssenKrupp
tirgus daļu salīdzinājums ar
Otis
un
Schindler
tirgus daļām pierādot, ka objektīvi esot bijis kļūdaini iekļaut
ThyssenKrupp
otrajā kategorijā. Proti,
Otis
un
Schindler
esot iedalīti pirmajā kategorijā un tiem 2003. gadā esot piederējušas aptuveni piecas reizes lielākas tirgus daļas nekā
ThyssenKrupp
.
ThyssenKrupp
naudas soda sākumsumma atbilstot vienai ceturtdaļai no sākumsummas, kas noteikta attiecībā uz
Otis
un
Schindler
, lai gan
ThyssenKrupp
tirgus daļa atbilstot tikai aptuveni piektajai daļai no šo abu uzņēmumu tirgus daļām un tikai aptuveni pusei no
Kone
tirgus daļas. Šis nesamērīgums esot pretrunā Komisijas lēmumu pieņemšanas praksei, saskaņā ar kuru pamatsummas zemākajām
kategorijām vienmēr tiekot samazinātas proporcionāli attiecībā pret summu, kas noteikta pirmajai kategorijai.
Arī šis arguments ir jānoraida. Lielā atšķirība starp tirgus daļām, kādas piederēja
Otis
un
Schindler
, no vienas puses, un
Kone
un
ThyssenKrupp
, no otras puses, bija pamats dalībnieku diferenciācijai divās kategorijās. Tomēr – papildus faktam, ka, nosakot sākumsummu
katrai kategorijai, netiek ievērots aritmētisks aprēķins, kam visa konstatētā diferenciācija starp uzņēmumiem būtu jāizsaka
tirgus daļās, lai tie ietilptu pirmajā vai otrajā kategorijā – ir jākonstatē, ka, tā kā šajā lietā apgrozījums, ko guvis viens
no pirmās kategorijas uzņēmumiem, atbilst aptuveni četrkāršam otrajā kategorijā ietilpstošā
ThyssenKrupp
apgrozījumam, tas, ka attiecībā uz
ThyssenKrupp
ir noteikta sākumsumma, kas atbilst 25 % no sākumsummas, kāda piemērota pirmās kategorijas uzņēmumiem, katrā ziņā šķiet viendabīgi
un objektīvi pamatoti.
Treškārt, Luksemburgā Komisija kategoriju sistēmu esot piemērojusi kļūdaini, jo, salīdzinājumā ar
TKLA
un
TKL
klasifikāciju saistībā ar pārkāpumiem Beļģijā un Nīderlandē, Komisijai vajadzējis ņemt vērā
ThyssenKrupp
nelielo tirgus daļu Luksemburgā, klasificēt to zemākā kategorijā nekā
Kone
un tādējādi noteikt
ThyssenKrupp
mazāku pamatsummu.
Šajā ziņā šī sprieduma 270. punktā jau ir konstatēts, ka Komisija nav acīmredzami pārsniegusi tai piešķirto rīcības brīvību,
iekļaudama
Kone
un
ThyssenKrupp
otrajā kategorijā, jo šī klasifikācija šķiet viendabīga un objektīvi pamatota. Turklāt argumentam, kas attiecas uz Komisijas
atšķirīgo attieksmi pret citām grupas
ThyssenKrupp
sabiedrībām saistībā ar citiem pārkāpumiem, nav nozīmes, jo atšķirīgas attieksmes pierādīšana tieši nozīmē saistībā ar katru
pārkāpumu pienācīgi ņemt vērā attiecīgo uzņēmumu relatīvo nozīmīgumu attiecīgajos tirgos. Tādējādi prasītāju argumenti ir
jānoraida.
Ceturtkārt, prasītāji lietās T‑148/07, T‑149/07 un T‑150/07 norāda uz iespējamo samērīguma principa pārkāpumu, kas saistīts
ar attiecību starp šo prasītāju apgrozījumu, ko tie guvuši konkrētajā tirgū, un tiem piemēroto naudas soda sākumsummu. Tādējādi
prasītāji lietās T‑148/07, T‑149/07 un T‑150/07 norāda, ka tiem piešķirtā sākumsumma ir [
konfidenciāli
] no apgrozījuma, ko tie guvuši Luksemburgas tirgū 2003. gadā.
No vienas puses, kā izriet no šī sprieduma 218. punkta, naudas sodu vispārīgā sākumsumma ir noteikta, ņemot vērā pārkāpumu
raksturu un attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus apjomu. No otras puses, apgrozījumu, ko attiecīgie uzņēmumi guvuši Luksemburgas tirgū,
Komisija ir ņēmusi vērā, vienīgi piemērojot atšķirīgu attieksmi pret attiecīgajiem uzņēmumiem, lai ņemtu vērā to relatīvo
nozīmīgumu attiecīgajā tirgū un to faktisko ekonomisko spēju nodarīt būtisku kaitējumu konkurencei (apstrīdētā lēmuma 672. apsvērums),
kas turklāt atbilst šī sprieduma 247. un 250. punktā minētajai judikatūrai. Tādējādi prasītāju veiktais salīdzinājums starp
apgrozījumu, ko tie guvuši attiecīgajā tirgū, un tiem noteiktā naudas soda sākumsummu nav atbalstāms.
Tāpēc un tā kā Savienības tiesībās katrā ziņā nav vispārpiemērojama principa, saskaņā ar kuru sankcijai ir jābūt samērīgai
ar uzņēmuma nozīmīgumu preču, uz kurām attiecas pārkāpums, tirgū (šī sprieduma 193. punktā minētais spriedums lietā
Archer Daniels Midland
/Komisija, 75. punkts), arguments, kas attiecas uz konkrētās sākumsummas, kura noteikta
ThyssenKrupp
par pārkāpumu Luksemburgā, pārmērīgumu, ir jānoraida.
No visa iepriekš izklāstītā izriet, ka visi iebildumi attiecībā uz naudas sodu vispārīgajām sākumsummām ir jānoraida.
Tādējādi šis pamats ir pilnībā jānoraida.

Par pamatu, kas attiecas uz 1998. gada pamatnostādņu pārkāpumu, samērīguma principa pārkāpumu, EKL 253. panta pārkāpumu un
vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, piemērojot grupas reizināšanas koeficientu, lai, nosakot naudas sodu sākumsummu,
ņemtu vērā preventīvo mērķi
Apstrīdētajā lēmumā Komisija atgādina nepieciešamību noteikt naudas sodus “tādā apmērā, kas tiem nodrošina pietiekamu preventīvo
iedarbību, ņemot vērā katra uzņēmuma lielumu” (apstrīdētā lēmuma 686. apsvērums). Tādējādi pēc tam, kad Komisija bija konstatējusi,
ka “ar pasaules apgrozījumu, attiecīgi, EUR 47 100 000 000 apmērā un EUR 34 300 000 000 apmērā
ThyssenKrupp
un
UTC
/
Otis
ir daudz lielāki tirgus dalībnieki par pārējiem adresātiem”, tā uzskatīja, ka “[naudas soda] sākumsumma ir jāpielāgo, palielinot
to, lai ņemtu vērā [šo uzņēmumu] lielumu un visus resursus”, un ka “[bija] norādīts, ka naudas soda, kas jāpiemēro
ThyssenKrupp
, sākumsummai tiek piemērots reizināšanas koeficients 2 (palielinājums par 100 %) un
UTC
/
Otis
piemērojamā naudas soda sākumsummai tiek piemērots reizināšanas koeficients 1,7 (palielinājums par 70 %)” (apstrīdētā lēmuma
690. apsvērums).
Prasītāji lietās T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 un T‑154/07 norāda, ka Komisija esot pārkāpusi 1998. gada
pamatnostādnes, samērīguma principu un vienlīdzīgas attieksmes principu, naudas sodu, kuri piemēroti grupas
ThyssenKrupp
sabiedrībām četrās attiecīgajās dalībvalstīs, sākumsummām piemērodama reizināšanas koeficientu 2, lai nodrošinātu minētajiem
naudas sodiem pietiekamu preventīvo iedarbību. Prasītājs lietā T‑154/07 norāda arī uz pamatojuma nesniegšanu attiecībā uz
apstrīdētajā lēmumā izraudzīto reizināšanas koeficientu.
Pirmām kārtām, prasītāja lietā T‑154/07 izvirzītais iebildums, kas attiecas uz EKL 253. panta pārkāpumu, ir jānoraida. Proti,
apstrīdētā lēmuma 689. un 690. apsvērumā Komisija ir sniegusi pamatojumu reizināšanas koeficienta 2 piemērošanai, atsaukdamās
uz nozīmīgo ekonomisko un finanšu varu, kāda piemīt
ThyssenKrupp
, kura pasaules apgrozījums – tāpat kā
Otis
apgrozījums – ievērojami pārsniedz
Kone
un
Schindler
apgrozījumu.
Otrām kārtām, šī sprieduma 281. punktā minētie prasītāji apstrīd, ka, nosakot reizināšanas koeficientu, tiek ņemts vērā grupas
ThyssenKrupp
pasaules apgrozījums. Šajā ziņā tie uzsver, ka nepastāv ekonomiska vienība starp meitassabiedrībām, kuras izdarījušas pārkāpumus,
un to mātessabiedrībām. Prasītājs lietā T‑154/07 piebilst, ka
ThyssenKrupp
ir izveidota decentralizēta organizācija, kurā
TKL
darbojas patstāvīgi un neatkarīgi. Prasītāji lietās T‑147/07 un T‑148/07 arī norāda, ka vienīgi grupas
ThyssenKrupp
apgrozījumam “liftu” segmentā varētu būt nozīme, nosakot minēto koeficientu. Visbeidzot, prasītājs lietā T‑144/07 uzskata,
ka grupas reizināšanas koeficienta piemērošana prevencijas nolūkos nav nepieciešama, lai nodrošinātu konkurences tiesību ievērošanu,
jo, ja šāda koeficienta nebūtu, naudas sods, kas jāpiemēro
TKLA
, būtu atbildis [
konfidenciāli
] % no apgrozījuma, ko šī sabiedrība guvusi Beļģijā attiecīgajā laikposmā.
Vispirms ir jāatgādina, ka Komisija ir pamatoti uzskatījusi, ka prasītāji lietās T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07
un T‑154/07 veido ekonomisku vienību (skat. šī sprieduma 100.–131. punktu).
Tad jāuzsver, ka nepieciešamības dēļ naudas sodam nodrošināt pietiekamu preventīvo iedarbību, ja tā nav pamats palielināt
naudas sodu vispārīgo apmēru saistībā ar konkurences politikas īstenošanu, naudas soda apmērs ir jāpielāgo, lai ņemtu vērā
iecerēto ietekmi uz uzņēmumu, kuram tas tiek piemērots, un tas tiek darīts, lai netiktu noteikts niecīgs vai, gluži pretēji,
pārmērīgs naudas sods, it īpaši saistībā ar attiecīgā uzņēmuma finansiālo stāvokli atbilstoši prasībām, kas attiecas, pirmkārt,
uz nepieciešamību nodrošināt naudas soda efektivitāti un, otrkārt, uz samērīguma principa ievērošanu (Vispārējās tiesas 2008. gada
8. jūlija spriedums lietā T‑54/03
Lafarge
/Komisija, Krājumā nav publicēts, 670. punkts).
Protams, attiecībā uz to, kādā veidā ņemt vērā prevencijas mērķi, Komisija 1998. gada pamatnostādnēs nav noteikusi metodiku
vai individuālus kritērijus, kuriem, ja tie būtu speciāli paredzēti, būtu saistošs spēks. Attiecībā uz norādēm par to, kādā
veidā novērtēt pārkāpuma smagumu, pamatnostādņu 1.A punkta ceturtajā daļā ir minēta tikai nepieciešamība noteikt tādu naudas
soda apmēru, kas padara to pietiekami preventīvu (šī sprieduma 122. punktā minētais spriedums lietā
Schunk
un
Schunk Kohlenstoff‑Technik
/Komisija, 193. punkts).
Tomēr no judikatūras izriet, ka Komisija ir tiesīga pieņemt katra uzņēmuma, kas bijis aizliegtās vienošanās dalībnieks, kopējo
apgrozījumu par atbilstošo kritēriju, nosakot preventīvo reizināšanas koeficientu (šajā ziņā skat. Tiesas 2006. gada 29. jūnija
spriedumu lietā C‑289/04 P
Showa Denko
/Komisija, Krājums, I‑5859. lpp., 17. un 18. punkts). Tādējādi uzņēmuma lielums un visi resursi ir atbilstošie kritēriji,
ievērojot izvirzīto mērķi, proti, nodrošināt naudas soda efektivitāti, pielāgojot tā apmēru, ņemot vērā uzņēmuma visus resursus
un tā spēju mobilizēt līdzekļus, kas nepieciešami minētā naudas soda samaksai. Naudas soda sākumsummas palielinājuma koeficienta
noteikšana, lai naudas sodam nodrošinātu pietiekamu preventīvo iedarbību, vairāk ir vērsta uz to, lai garantētu naudas soda
efektivitāti, nevis uz to, lai liktu apzināties pārkāpuma kaitīgumu normālai konkurencei un tātad minētā pārkāpuma smagumu
(šī sprieduma 285. punktā minētais spriedums lietā
Lafarge
/Komisija, 672. punkts).
Tādējādi Komisija, prevencijas faktora piemērošanā pamatodamās uz grupas
ThyssenKrupp
kopējo apgrozījumu, nav pārkāpusi nedz 1998. gada pamatnostādnes, nedz samērīguma principu. Tādējādi arī prasītāja lietā
T‑144/07 arguments, kas vērsts uz salīdzinājumu starp
TKLA
apgrozījumu Beļģijā un naudas soda apmēru, lai pierādītu, ka nav nepieciešams attiecībā uz to piemērot prevencijas faktoru,
nav atbalstāms.
Trešām kārtām, attiecībā uz reizināšanas koeficientu 2, kas noteikts naudas sodiem, kuri piemēroti grupai
ThyssenKrupp
, prasītāji lietās T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07 un T‑150/07 – pamatodamies uz Komisijas lēmumu pieņemšanas praksi
un it īpaši uz tās 2006. gada 13. septembra Lēmumu 2007/534/EK par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu (Lieta COMP/F/38.456
– Bitumens (Nīderlande)) (OV L 196, 40. lpp.; turpmāk tekstā – “lēmums par ceļu seguma bitumenu”) – apgalvo, ka attiecībā
uz faktiem, kuri norisinājušies tikai valsts mērogā, minēto koeficientu vajadzēja noteikt mazāku. Prasītāji lietās T‑147/07,
T‑148/07, T‑149/07 un T‑150/07 šajā ziņā lūdz, lai Vispārējā tiesa saskaņā ar Reglamenta 65. panta b) punktu uzdotu Komisijai
iesniegt lēmumu par ceļu seguma bitumenu.
Attiecībā uz šajā lietā piemērotā reizināšanas koeficienta pārmērīgumu ir jānorāda, ka naudas soda palielināšanas preventīvos
nolūkos mērķis ir nodrošināt naudas soda efektivitāti, pielāgojot tā apmēru, ņemot vērā uzņēmuma visus resursus un tā spēju
mobilizēt līdzekļus, kas nepieciešami minētā naudas soda samaksai (šī sprieduma 285. punktā minētais spriedums lietā
Lafarge
/Komisija, 671. punkts)
.
Tādējādi arguments attiecībā uz to, ka Komisijas konstatētajiem pārkāpumiem ir tikai valsts mēroga raksturs, nav atbalstāms.
Arī argumentam, kas attiecas uz lēmumu par ceļu seguma bitumenu nevar piekrist. Proti, saskaņā ar šī sprieduma 153. punktā
minēto judikatūru iepriekšējiem Komisijas lēmumiem nav nozīmes, jo, kā atgādināts šī sprieduma 108. punktā, iepriekšējā Komisijas
lēmumu pieņemšanas prakse netiek izmantota kā naudas sodu tiesiskais regulējums konkurences jomā. Tāpēc ir jānoraida arī prasītāju
lietās T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07 un T‑150/07 iesniegtais pieteikums par pierādījumu savākšanas pasākumu ar mērķi uzdot
Komisijai iesniegt lēmumu par ceļu seguma bitumenu.
Katrā ziņā, ņemot vērā
ThyssenKrupp
kopējo apgrozījumu, kas atbilst EUR 47,1 miljardam (apstrīdētā lēmuma 689. apsvērums), reizināšanas koeficienta 2 piemērošana
naudas sodu, kas noteikti
ThyssenKrupp
, sākumsummām šķiet atbilstoša, lai nodrošinātu naudas sodu efektivitāti saistībā ar šī uzņēmuma finansiālo stāvokli un tātad
lai nodrošinātu naudas sodiem, kas tam tiek piemēroti, pietiekamu preventīvo iedarbību.
Ceturtām kārtām, prasītāji lietās T‑144/07 un T‑154/07 ir atsaukušies uz to, ka reizināšanas koeficienta piemērošanai šo prasītāju
attiecīgajiem naudas sodiem, iespējams, bijis diskriminējošs raksturs, jo Komisija neesot piemērojusi reizināšanas koeficientu
prevencijas nolūkos attiecībā uz
Kone
un
Schindler
, lai gan šie uzņēmumi ietilpstot multinacionālās grupās, kurām Savienībā ir lielāks apgrozījums. Turklāt
Kone
un
Schindler
meitassabiedrību stāvoklis attiecīgajā tirgū Nīderlandē esot vairākas reizes spēcīgāks nekā
ThyssenKrupp
stāvoklis.
Šim argumentam nevar piekrist. Palielinot sākumsummu, lai sasniegtu naudas soda preventīvo mērķi, Komisija faktiski vienkārši
piemēro atšķirīgu attieksmi pret aizliegtas vienošanās dalībniekiem, lai tādējādi ņemtu vērā to, kā tos reāli ietekmē naudas
sods (šī sprieduma 210. punktā minētais spriedums lietā
BASF
/Komisija, 241. punkts).
Komisija nav izdarījusi vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, šajā gadījumā atsaukdamās uz dalībnieku kopējo apgrozījumu,
nevis uz apgrozījumu, kas gūts Savienībā vai arī attiecīgajā valsts tirgū, izvērtējot nepieciešamību palielināt naudas sodu
apmēru, lai nodrošinātu to preventīvo iedarbību. Proti, ņemot vērā
ThyssenKrupp
kopējo apgrozījumu, ir atļauts uzskatīt, ka šo uzņēmumu piemērotie naudas sodi būtu ietekmējuši mazākā mērā nekā
Kone
un
Schindler
, kuru apgrozījums ir, attiecīgi, EUR 3,2 miljardi un EUR 5,73 miljardi (apstrīdētā lēmuma 689. apsvērums), ja nebūtu piemērots
nekāds palielinājums prevencijas nolūkos.
Tādējādi šajā lietā reizināšanas koeficienta 2 piemērošana
ThyssenKrupp
naudas sodiem izrādās pamatota, lai nodrošinātu naudas sodu efektivitāti, ņemot vērā
ThyssenKrupp
finansiālo stāvokli.
No visa iepriekš izklāstītā izriet, ka šis pamats ir jānoraida.

Par pamatu, kas attiecas uz 1998. gada pamatnostādņu pārkāpumu, samērīguma principa pārkāpumu un tiesību uz aizstāvību pārkāpumu,
par 50 % palielinot naudas sodu pamatsummu par recidīvu
Apstrīdētajā lēmumā Komisija pauž uzskatu, ka
TKAG
,
TKE
un
ThyssenKrupp
meitassabiedrībām piemērojamo naudas sodu pamatsumma ir jāpalielina par 50 % recidīva dēļ (apstrīdētā lēmuma 707., 710.,
714. un 720. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 697. apsvērumā Komisija šajā ziņā atgādina:
“[..] Recidīvs ir tad, ja uzņēmums, kurš ar agrāku Komisijas lēmumu saukts pie atbildības, pēc tam tiek atzīts par atbildīgu
tāda paša veida pārkāpumā, pat ja pēdējais minētais pārkāpums ir izdarīts citā darbības nozarē vai attiecībā uz citām precēm.
[1998. gada pamatnostādņu] [2. punktā] ir atzīts, ka viena un tā paša uzņēmuma vai vienu un to pašu uzņēmumu izdarīti recidīvi
veido atbildību pastiprinošu apstākli. Jēdziens “uzņēmums” aptver visas juridiskās vienības, kas ietilpst vienā grupā, kuras
savu rīcību tirgū nenosaka patstāvīgi. Lietā
Michelin
[šī sprieduma 107. punktā minētais spriedums lietā
Michelin
/Komisija, 290. punkts] Pirmās instances tiesa ir apstiprinājusi, ka recidīvs var attiekties arī uz vienību, kas 100 % apjomā
pieder (mātes)sabiedrībai, kura kontrolē citu vienību, kas ir sodīta par agrāku pārkāpumu.”
Lai konstatētu recidīvu šajā lietā, Komisija apstrīdētā lēmuma 698. apsvērumā pamatojas uz savu 1998. gada 21. janvāra Lēmumu 98/247/EOTK
par procedūru saskaņā ar [EOTKL] 65. pantu (Lieta IV/35.814 – Sakausējuma piemaksa) (OV L 100, 55. lpp.) (turpmāk tekstā –
“lēmums “Sakausējuma piemaksa””). Minētajā apsvērumā tā norāda, ka:
“1998. gadā [tās lēmumā] “Sakausējuma piemaksa” tika piemēroti naudas sodi attiecībā uz aizliegtu vienošanos, kuras mērķis
un sekas bija konkurences ierobežošana un izkropļošana. Citu [uzņēmumu] vidū naudas sods tika piemērots
ThyssenKrupp Stainless

GmbH
(
TKS
) – uzņēmumam, kas dibināts saskaņā ar Vācijas tiesībām, kurš izveidots 1995. gada 1. janvārī pēc tam, kad tika apvienotas
Krupp
un
Thyssen
darbības ar nerūsējošo tēraudu. Naudas sods tika piemērots arī
Acciai Speciali Terni SpA
(
AST
) – uzņēmumam, kas dibināts saskaņā ar Itālijas tiesībām, kurš izveidots 1994. gada 1. janvārī, kura pamatdarbības ietver
plakano velvējumu ražošanu no nerūsējošā tērauda. 1994. gada decembrī vairāki uzņēmumi, tostarp
Krupp
un
Thyssen
, kopīgi izpirka
AST
. 1995. gada decembrī
Krupp
palielināja savu dalību
AST
no 50 % līdz 75 %, pēc tam, 1996. gada maijā, – līdz 100 %. Tad
Krupp
nodeva [uzņēmumam]
TKS
visas akcijas, kas tam piederēja [uzņēmumā]
AST
[..].”
Apstrīdētajā lēmumā (apstrīdētā lēmuma 700., 704., 709., 713. un 717. apsvērumā) Komisija arī precizē, ka lēmumā “Sakausējuma
piemaksa” konstatētā aizliegtā vienošanās ir ilgusi no 1993. gada 16. decembra – dienas, kad notika sanāksme, kuras gaitā
uzņēmumi, kuri tajā piedalījās, pieņēma norunu – līdz 1998. gada 21. janvārim – dienai, kad tika pieņemts lēmums, kurā konstatēts
pārkāpums; tādējādi pārkāpumi, ko izdarījušas grupas
ThyssenKrupp
sabiedrības, bija ne tikai atkārtoti, bet arī pārklājās un tika izdarīti vienlaikus.
Prasītāji lietās T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 un T‑154/07 uzskata, ka apstrīdētā lēmuma 699.–707. apsvērumā
(lietas T‑147/07 un T‑150/07), 708.–710. apsvērumā (lietas T‑144/07 un T‑150/07), 711.–714. apsvērumā (lietas T‑148/07 un
T‑149/07), 717. apsvērumā (lieta T‑150/07) un 720. apsvērumā (lietas T‑150/07 un T‑154/07) Komisija ir kļūdaini palielinājusi
tiem naudas soda apmēru par 50 % par recidīvu. Komisija neesot varējusi uzskatīt, ka pārkāpums, par ko
ThyssenKrupp Stainless

AG
, kura nosaukums līdz 1997. gada septembrim bija
KruppThyssen Nirosta GmbH
(apstrīdētā lēmuma 882. zemsvītras piezīme) (turpmāk tekstā saukts – “
TKS
” attiecībā uz laikposmiem pirms un pēc 1997. gada septembra), un
Acciai Speciali Terni

SpA
(turpmāk tekstā – “
AST
”) tika sodīti lēmumā “Sakausējuma piemaksa”, ir agrāks pārkāpums, kas līdzīgs to izdarītajam pārkāpumam.
Vispirms jāatgādina, ka lēmuma “Sakausējuma piemaksa” 1. pantā, uz kuru Komisija atsaucas apstrīdētajā lēmumā, lai šajā lietā
konstatētu recidīvu, Komisija ir uzskatījusi, ka vairākas sabiedrības, tostarp
Krupp Hoesch Stahl AG
(turpmāk tekstā – “
KHS
”) (no 1995. gada 1. janvāra –
TKS
),
Thyssen Stahl AG
(turpmāk tekstā – “
TS
”) (no 1995. gada 1. janvāra –
TKS
) un
AST
, ir pārkāpušas EOTKL 65. panta 1. punktu laikposmā, kas attiecībā uz šīm sabiedrībām ildzis no 1993. gada decembra līdz 1998. gada
21. janvārim, saskaņoti grozot un piemērojot sakausējuma piemaksas aprēķina metodes atsauces vērtības. Komisija uzskata, ka
šādas darbības mērķis un sekas bija normālas konkurences ierobežošana un izkropļošana kopējā tirgū.
No lēmuma “Sakausējuma piemaksa” izriet, ka
KHS
un
TS
tieši piedalījās pārkāpumā līdz 1994. gada 31. decembrim un tāpēc šie uzņēmumi par to bija jāsauc pie dalītas atbildības.
Tomēr naudas sods, ko Komisijai vajadzēja tiem piemērot, tika noteikts vienīgi
TKS
, kurš 1997. gada 23. jūlija vēstulē bija informējis Komisiju, ka uzņemas atbildību par
TS
un
KHS
darbībām kopš 1993. gada (lēmuma “Sakausējuma piemaksa” 14. un 102. apsvērums).

TKS
un
AST
, attiecīgi, 1998. gada 11. un 13. martā cēla prasību Vispārējā tiesā, prasot atcelt lēmumu “Sakausējuma piemaksa” tiktāl,
ciktāl tas attiecas uz [
TKS
un
AST
], un, pakārtoti, būtiski samazināt apmēru naudas sodiem, kas tiem piemēroti ar šo lēmumu. Spriedumā apvienotajās lietās
Krupp Thyssen Stainless
un
Acciai speciali Terni
/Komisija, kas minēts šī sprieduma 106. punktā, Vispārējā tiesa atcēla lēmuma “Sakausējuma piemaksa” 1. pantu tiktāl, ciktāl
tajā
TKS
bija saukts pie atbildības par pārkāpumu, ko izdarījis
TS
, tādēļ, ka bija pārkāptas
TKS
tiesības uz aizstāvību, jo pēdējam minētajam uzņēmumam nebija dota iespēja iesniegt savus apsvērumus par faktu, kuros vainots
TS
, patiesumu un nozīmīgumu. Par iepriekš minēto spriedumu tika iesniegtas divas apelācijas sūdzības, ko Tiesa noraidīja ar
2005. gada 14. jūlija spriedumu apvienotajās lietās C‑65/02 P un C‑73/02 P
ThyssenKrupp
/Komisija (Krājums, I‑6773. lpp.).
Saistībā ar spriedumu apvienotajās lietās
Krupp Thyssen Stainless
un
Acciai speciali Terni
/Komisija, kas minēts šī sprieduma 106. punktā, Komisija 2006. gada 20. decembrī pieņēma Lēmumu C(2006) 6765, galīgā redakcija,
par procedūru saskaņā ar [EOTKL] 65. pantu (Lieta COMP/F/39.234 – Papildmaksa par sakausējumiem – atkārtota pieņemšana). Šajā
lēmumā Komisija konstatēja, ka
TS
ir pārkāpis EOTKL 65. pantu 1. punktu no 1993. gada 16. decembra līdz 1994. gada 31. decembrim, un sauca
TKS
pie atbildības par
TS
rīcību, pamatojoties uz
TKS
1997. gada 23. jūlija vēstuli.
Šajā pamatā prasītāji apstrīd, ka tie veidotu ekonomisku vienību EKL 81. un 82. panta izpratnē ar uzņēmumiem, kuri sodīti
lēmumā “Sakausējuma piemaksa”. Šajā ziņā tie norāda, ka Komisija no sprieduma lietā
Michelin
/Komisija – kas minēts šī sprieduma 107. punktā – ir kļūdaini secinājusi, ka mātessabiedrības dalība meitassabiedrības kapitālā
100 % apjomā ir pietiekama, lai šīs meitassabiedrības agrākā pārkāpumā būtu vainojama tās mātessabiedrība, turklāt nerodas
jautājums par meitassabiedrības faktisko patstāvību. Tādējādi, pēc prasītāju uzskatiem, pretēji Komisijas apgalvojumiem, tā
– arī ja vēlējās – nevarēja abos lēmumos piemērot naudas sodu vienai un tai pašai mātessabiedrībai, kā esot prasīts šī sprieduma
107. punktā minētajā spriedumā lietā
Michelin
(290. punkts).
Jānorāda, ka vairākās valstu tiesību sistēmās iekļautais recidīva jēdziens nozīmē, ka persona ir izdarījusi jaunus pārkāpumus
pēc tam, kad ir bijusi sodīta par līdzīgiem pārkāpumiem (Vispārējās tiesas 1999. gada 11. marta spriedums lietā T‑141/94
Thyssen Stahl
/Komisija,
Recueil
, II‑347. lpp., 617. punkts; šī sprieduma 107. punktā minētais spriedums lietā
Michelin
/Komisija, 284. punkts; šī sprieduma 250. punktā minētais spriedums lietā
Groupe Danone
/Komisija, 362. punkts, un šī sprieduma 158. punktā minētais spriedums lietā
Hoechst
/Komisija, 450. punkts). Turklāt 1998. gada pamatnostādņu 2. punktā “recidīvs, ko izdarījis viens un tas pats uzņēmums vai
vieni un tie paši uzņēmumi attiecībā uz viena un tā paša veida pārkāpumu”, ir konkrēti minēts paraugam sniegtajā sarakstā
ar atbildību pastiprinošiem apstākļiem, kas var būt pamats naudas soda pamatsummas palielinājumam.
Kā atgādināts šī sprieduma 92. punktā, uzņēmuma jēdziens, aplūkojot to no konkurences tiesību viedokļa, ir jāsaprot kā tāds,
kas saistībā ar attiecīgā nolīguma mērķi apzīmē ekonomisku vienību pat tad, ja no juridiskā viedokļa šo ekonomisko vienību
veido vairākas fiziskas vai juridiskas personas.
Tādējādi viena uzņēmuma pret konkurenci vērstā rīcībā var vainot citu uzņēmumu, ja pirmais no minētajiem savu rīcību tirgū
nav noteicis patstāvīgi, bet galvenokārt ir pildījis otra uzņēmuma dotos norādījumus, it īpaši ņemot vērā ekonomiskās un juridiskās
saites, kas tos apvieno (šī sprieduma 94. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 117. punkts; šī sprieduma 94. punktā minētais spriedums lietā
Metsä‑Serla
u.c./Komisija, 27. punkts, un šī sprieduma 91. punktā minētais 2009. gada 10. septembra spriedums lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 58. punkts; Vispārējās tiesas 2006. gada 27. septembra spriedums lietā T‑314/01
Avebe
/Komisija, Krājums, II‑3085. lpp., 135. punkts).
Šajā ziņā jāprecizē, ka Komisija nevar pamatoties tikai uz konstatējumu, ka kāds uzņēmums “varēja” īstenot šādu izšķirošu
ietekmi uz kādu citu uzņēmumu, bez pienākuma pārbaudīt, vai šī ietekme ir faktiski īstenota. Tieši pretēji, Komisijai principā
ir pienākums pierādīt šādu izšķirošu ietekmi, pamatojoties uz faktisko apstākļu kopumu, tostarp, it īpaši, varbūtējas viena
no uzņēmumiem vadības pilnvaras pār citu uzņēmumu (šajā ziņā skat. Tiesas 2003. gada 2. oktobra spriedumu lietā C‑196/99 P
Aristrain
/Komisija,
Recueil
, I–11005. lpp., 95.–99. punkts, un šī sprieduma 94. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 118.–122. punkts; Vispārējās tiesas 2002. gada 20. marta spriedumu lietā T‑9/99
HFB
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑1487. lpp., 527. punkts, un šī sprieduma 310. punktā minēto spriedumu lietā
Avebe
/Komisija, 136. punkts).
Protams, kā norāda Komisija, spriedumā lietā
Michelin
/Komisija, kas minēts šī sprieduma 107. punktā (290. punkts), Vispārējā tiesa ir uzskatījusi, ka, ja divas meitassabiedrības
vairāk nekā 99 % apjomā tieši vai netieši pieder vienai un tai pašai mātessabiedrībai, ir atļauts pamatoti secināt, ka šīs
meitassabiedrības savu rīcību tirgū nenosaka patstāvīgi. Minētajā spriedumā Vispārējā tiesa ir piebildusi, ka dažādas sabiedrības,
kas ietilpst vienā grupā, veido ekonomisku vienību un tātad uzņēmumu EKL 81. un 82. panta izpratnē, ja attiecīgās sabiedrības
savu rīcību tirgū nenosaka patstāvīgi.
Tomēr, kā minēts šī sprieduma 96. un 97. punktā, Tiesa nesen ir atgādinājusi, ka īpašajā gadījumā, kad mātessabiedrībai pieder
100 % tās meitassabiedrības, kas ir izdarījusi Savienības konkurences noteikumu pārkāpumu, kapitāla – ja pastāv prezumpcija,
ka minētā mātessabiedrība faktiski īsteno izšķirošu ietekmi uz tās meitassabiedrības rīcību –, tad šī prezumpcija ir atspēkojama
(šajā ziņā skat. šī sprieduma 91. punktā minēto 2009. gada 10. septembra spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 60. un 61. punkts un tajos minētā judikatūra). Turklāt, kā Tiesa ir atgādinājusi spriedumā lietā
Aristrain
/Komisija, kas minēts šī sprieduma 311. punktā (99. punkts), ar vienkāršu faktu, ka divu nošķirtu komercsabiedrību kapitāls
pieder vienai un tai pašai personai, vien nepietiek, lai pierādītu, ka starp šīm abām sabiedrībām pastāv ekonomiska vienība,
kā rezultātā atbilstoši Savienības konkurences tiesībām vienas sabiedrības darbībās varētu tikt vainota otra sabiedrība.
Šajā lietā ir jākonstatē, no vienas puses, ka saistībā ar lietu “Sakausējuma piemaksa” Komisija nav uzskatījusi, ka
KHS
,
TS
,
TKS
un
AST
mātessabiedrības, kuru ekonomiskais un juridiskais pēctecis esot
TKAG
, saistībā ar EKL 81. un 82. panta piemērošanu veidoja ekonomisku vienību ar tām, un tādējādi nav apgalvojusi, ka
KHS
,
TS
,
TKS
un
AST
savu rīcību tirgū nenoteica patstāvīgi. Konkrēti, no lēmuma “Sakausējuma piemaksa” izriet, ka attiecībā uz sabiedrībām, kas
ietilpst grupā
ThyssenKrupp
, Komisija ir konstatējusi pārkāpumu vienīgi attiecībā uz
KHS
,
TS
,
TKS
un
AST
, izņemot to attiecīgās mātessabiedrības, kuras, kā norādījuši prasītāji – Komisijai nepaužot iebildumus –, nav tikušas uzklausītas
administratīvajā procesā, kura rezultātā pieņemts minētais lēmums.
No otras puses, no apstrīdētā lēmuma neizriet, ka Komisija saistībā ar šo lietu būtu uzskatījusi, ka
KHS
,
TS
,
TKS
un
AST
ir to uzņēmumu vidū, attiecībā uz kuriem tā 1. pantā ir konstatēti pārkāpumi.
Tādējādi apstrīdētā lēmuma 1. pantā ir konstatētie pārkāpumi nevar tikt uzskatīti par recidīvu, ko izdarījis tas pats uzņēmums
vai tie paši uzņēmumi, attiecībā uz kuriem pārkāpumi ir konstatēti lietā “Sakausējuma piemaksa”.
Šajā ziņā – vispirms – Komisijas argumentam, ka
ThyssenKrupp
saistībā ar administratīvo procesu, kura rezultātā pieņemts apstrīdētais lēmums, un saistībā ar šo prasību esot bijusi iespēja
apstrīdēt, ka pastāv ekonomiska vienība starp
ThyssenKrupp
un uzņēmumiem, kuri sodīti lietā “Sakausējuma piemaksa”, nevar piekrist.
Jānorāda, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru, no vienas puses, tiesību uz aizstāvību ievērošanas princips nepieļauj, ka lēmums,
ar kuru Komisija piemēro uzņēmumam naudas sodu konkurences jomā, varētu tikt uzskatīts par likumīgu, ja pirms tam uzņēmumam
nav paziņoti pret to vērstie iebildumi, un, no otras puses, paziņojumā par iebildumiem, ņemot vērā tā nozīmi, ir nepārprotami
jāprecizē juridiskā persona, kurai tiks piemēroti naudas sodi, un tam ir jābūt adresētam šai personai (skat. šī sprieduma
192. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Papierfabrik August Koehler
u.c./Komisija, 37. un 38. punkts, un šī sprieduma 91. punktā minēto 2009. gada 10. septembra spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 57. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi nevar atzīt, ka Komisija saistībā ar recidīva kā atbildību pastiprinošā apstākļa pierādīšanu varētu uzskatīt, ka
uzņēmums ir jāsauc pie atbildības par agrāku pārkāpumu, par kuru tas nav sodīts ar Komisijas lēmumu un kuru pierādot šim uzņēmumam
nav bijis adresēts paziņojums par iebildumiem, jo procesā, kura rezultātā pieņemts lēmums, kurā konstatēts agrākais pārkāpums,
šim uzņēmumam nav dota iespēja sniegt savus argumentus, lai – tiktāl, ciktāl tas attiecas uz šo uzņēmumu – apstrīdētu, ka,
iespējams, pastāv ekonomiska vienība ar citiem uzņēmumiem.
Šāds secinājums vēl jo vairāk ir jāizdara tāpēc, ka, lai gan saskaņā ar samērīguma principu laiks, kāds pagājis no iepriekšējās
konkurences tiesību neievērošanas līdz attiecīgajam pārkāpumam, ir jāņem vērā, izvērtējot uzņēmuma tendenci neievērot šos
noteikumus, Tiesa jau ir uzsvērusi, ka Komisijai nevar būt saistošs iespējamais noilguma termiņš konstatējuma par recidīvu
izdarīšanai (Tiesas 2007. gada 8. februāra spriedums lietā C‑3/06 P
Groupe Danone
/Komisija, Krājums, I‑1331. lpp., 38. punkts, un šī sprieduma 158. punktā minētais spriedums lietā
Hoechst
/Komisija, 462. punkts; skat. arī šī sprieduma 250. punktā minēto 2005. gada 25. oktobra spriedumu lietā
Groupe Danone
/Komisija, 353. punkts) un ka tāpēc šādu konstatējumu var izdarīt daudzus gadus pēc pārkāpuma konstatējuma, brīdī, kad attiecīgajam
uzņēmumam katrā ziņā nav iespējas apstrīdēt šādas ekonomiskas vienības esamību, it īpaši, ja tiek piemērota šī sprieduma 313. punktā
atgādinātā prezumpcija.
Tāpat nevar piekrist arī Komisijas argumentam, ka naudas soda apmēra palielinājums par recidīvu arī esot pamatots, ņemot vērā
pārkāpumus, kas konstatēti Komisijas 1990. gada 18. jūlija Lēmumā 90/417/EOTK par procedūru atbilstoši [EOTKL] 65. pantam
attiecībā uz Eiropas nerūsējošā tērauda auksti velmētu plakano velvējumu ražotāju nolīgumu un sasakņotām darbībām (OV L 220,
28. lpp.) un Komisijas 1994. gada 16. februāra Lēmumā 94/215/EOTK par procedūru saskaņā ar [EOTKL] 65. pantu attiecībā uz
nolīgumiem un sasakņotām darbībām, kurās iesaistīti Eiropas siju ražotāji (OV L 116, 1. lpp.). Šie lēmumi nav minēti nedz
paziņojumā par iebildumiem, nedz apstrīdētajā lēmumā, turklāt ir jākonstatē, ka uzņēmumi, kuri sodīti minētajos lēmumos –
tāpat kā uzņēmumi, kuri sodīti lietā “Sakausējuma piemaksa” –, EKL 81. un 82. panta izpratnē nav tie paši uzņēmumi kā tie,
kuri sodīti apstrīdētajā lēmumā.
Visbeidzot, arī Komisijas argumentam, ka gadījumā, ja mātessabiedrībai pieder gandrīz viss meitassabiedrības kapitāls, arī
mātessabiedrība ir adresāte meitassabiedrībai adresētajam brīdinājumam, kurš izriet no iepriekšēja Komisijas lēmuma, ar ko
meitassabiedrība sodīta par konkurences tiesību pārkāpumu, nevar piekrist. Proti, lai gan, protams, ir atļauts pamatoti uzskatīt,
ka mātessabiedrība faktiski zina par iepriekšējo lēmumu, ko Komisija adresējusi tās meitassabiedrībai, kurā šai mātessabiedrībai
pieder gandrīz viss kapitāls, šāda zināšana nevar labot to, ka iepriekšējā lēmumā nav konstatēta ekonomiska vienība starp
šo mātessabiedrību un tās meitassabiedrību, lai sauktu minēto mātessabiedrību pie atbildības par agrāko pārkāpumu un palielinātu
tai piemērojamo naudas sodu apmēru recidīva dēļ.
Šis pamats tādējādi ir pamatots un ir jāgroza apstrīdētais lēmums; nav nepieciešams izskatīt pārējos argumentus, ko prasītāji
izvirzījuši saistībā ar šo pamatu. Šī grozījuma sekas ir izklāstītas šī sprieduma 461. un 462. punktā.

Par pamatu, kas attiecas uz 2002. gada paziņojuma par sadarbību pārkāpumu un tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu
un vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, izvērtējot sadarbību
Prasītāji lietās T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07 un T‑150/07 atgādina, ka ir iesnieguši pieteikumus, lai panāktu, ka
tiem tiek piešķirts atbrīvojums no naudas sodiem vai būtisks to apmēra samazinājums atbilstoši 2002. gada paziņojumam par
sadarbību. Tomēr Komisija esot pārkāpusi minētā paziņojuma normas, vērtēdama prasītāju sadarbības kvalitāti un noderīgumu.
Kā norāda prasītāji lietās T‑147/07, T‑149/07 un T‑150/07, Komisija turklāt esot pārkāpusi to likumīgās cerības, vērtēdama
to sadarbību pārkāpuma Vācijā pierādīšanā. Visbeidzot, prasītāji lietās T‑144/07, T‑149/07 un T‑150/07 norāda uz vienlīdzīgas
attieksmes principa pārkāpumu saistībā ar 2002. gada paziņojuma par sadarbību piemērošanu attiecībā uz pārkāpumu Beļģijā.
Par 2002. gada paziņojumu par sadarbību
Jānorāda, ka 2002. gada paziņojumā par sadarbību Komisija ir paredzējusi nosacījumus, ar kādiem uzņēmumi, kas ar to sadarbojas
saistībā ar aizliegtas vienošanās pierādīšanu, var tikt atbrīvoti no naudas soda vai tiem var tikt samazināts tā naudas soda
apmērs, kas tiem citādi būtu jāmaksā.
Vispirms 2002. gada paziņojuma par sadarbību A sadaļas 8. punktā ir noteikts:
“Komisija atbrīvo uzņēmumu no sodanaudas, kas tam citādi būtu jāmaksā, ja:
a)      uzņēmums pirmais iesniedz pierādījumus, kas pēc Komisijas ieskatiem var dot tai iespēju pieņemt lēmumu par izmeklēšanas veikšanu
Regulas Nr. 17 14. panta 3. punkta nozīmē saistībā ar iespējamo karteli [aizliegto vienošanos], kas ietekmē Kopienu; [vai]
b)      uzņēmums pirmais iesniedz pierādījumus, kas pēc Komisijas ieskatiem var dot tai iespēju konstatēt [EKL] 81. panta pārkāpumu
saistībā ar iespējamo karteli [aizliegto vienošanos], kas ietekmē Kopienu.”
Tāpat 2002. gada paziņojuma par sadarbību B sadaļas 20. punktā ir paredzēts, ka “uzņēmumi, kas neatbilst iepriekšminētajā
A sadaļā izklāstītajiem noteikumiem [nosacījumiem] [par atbrīvojumu no naudas soda], var pretendēt uz tās sodanaudas samazinājumu,
kas tiem citādi būtu uzlikta”, un 21. punktā – ka, “lai varētu pretendēt uz sodanaudas samazinājumu, uzņēmumam ir jāiesniedz
Komisijai pierādījumi par iespējamo pārkāpumu, kas būtiski papildina pierādījumus, kas jau ir Komisijas rīcībā, un tiem jāpārtrauc
dalība iespējamajā pārkāpumā ne vēlāk kā pierādījumu iesniegšanas laikā”.
Attiecībā uz pievienotās vērtības jēdzienu 2002. gada paziņojuma par sadarbību 22. punktā ir paskaidrots:
““Pievienotās vērtības” jēdziens attiecas uz to, ciktāl iesniegtie pierādījumi pēc sava rakstura un detalizētības pakāpes
stiprina Komisijas spēju pierādīt attiecīgos faktus. Veicot šādu vērtējumu, Komisija parasti uzskata, ka lielāka vērtība ir
rakstiskiem pierādījumiem, kas iegūti laikposmā, uz kuru attiecas fakti, nevis vēlāk iegūtiem pierādījumiem. Tāpat arī uzskata,
ka lielāka vērtība ir pierādījumiem, kas tieši attiecas uz attiecīgajiem faktiem, nevis pierādījumiem, kam [ar šiem faktiem]
ir netieša saistība.”
2002. gada paziņojuma par sadarbību 23. punkta b) apakšpunkta pirmajā daļā ir paredzēta klasifikācija trijās kategorijās saistībā
ar naudas sodu samazinājumiem:
“–      pirmais uzņēmums, kas atbilst 21. punkta nosacījumiem: 30–50 % samazinājums,
–      otrais uzņēmums, kas atbilst 21. punkta nosacījumiem: 20–30 % samazinājums,
–      turpmākie uzņēmumi, kas atbilst 21. punkta nosacījumiem: samazinājums līdz 20 %.”
2002. gada paziņojuma par sadarbību 23. punkta b) apakšpunkta otrajā daļā ir noteikts:
“Lai noteiktu samazinājuma līmeni katrā no minētajām kategorijām, Komisija ņem vērā laiku, kad ir iesniegti pierādījumi, kas
atbilst 21. punkta nosacījumiem, un šo pierādījumu pievienoto vērtību. Tā var ņemt vērā arī uzņēmuma sadarbošanās apjomu un
nepārtrauktību pēc pierādījumu iesniegšanas dienas.”
Visbeidzot, 2002. gada paziņojuma par sadarbību 23. punkta b) apakšpunkta pēdējā daļā ir noteikts:
“[J]a uzņēmums iesniedz pierādījumus, kas attiecas uz Komisijai iepriekš nezināmiem faktiem, kuri tieši attiecas uz iespējamā
karteļa [aizliegtās vienošanās] nopietnumu [smagumu] vai ilgumu, Komisija neņem tos vērā, nosakot sodanaudu uzņēmumam, kas
iesniedzis šos pierādījumus.”
Par Komisijas rīcības brīvību un Savienības tiesas kontroli
Jāatgādina, ka Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā, kas ir juridiskais pamats naudas sodu piemērošanai par Savienības konkurences
noteikumu pārkāpumiem, Komisijai ir piešķirta rīcības brīvība naudas sodu noteikšanā (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 1997. gada
21. oktobra spriedumu lietā T‑229/94
Deutsche Bahn
/Komisija,
Recueil
, II‑1689. lpp., 127. punkts), kas ir tās vispārējās politikas konkurences jomā funkcija (šajā ziņā skat. šī sprieduma 247. punktā
minēto spriedumu apvienotajās lietās
Musique Diffusion française
u.c./Komisija, 105. un 109. punkts). Šajā ziņā Komisija, vēloties nodrošināt pārskatāmību un objektivitāti naudas sodu lēmumos,
2002. gadā pieņēma un publicēja paziņojumu par sadarbību. Tas ir instruments, kura mērķis, ievērojot tiesību aktus ar augstāku
spēku, ir precizēt kritērijus, kurus Komisija paredz piemērot, īstenojot savu rīcības brīvību. No tā izriet pašas izvēlēts
šo pilnvaru ierobežojums (pēc analoģijas skat. Vispārējās tiesas 1998. gada 30. aprīļa spriedumu lietā T‑214/95
Vlaams Gewest
/Komisija,
Recueil
, II‑717. lpp., 89. punkts) tiktāl, ciktāl Komisijai ir jāievēro pamatnostādnes, kuras tā atzinusi sev par saistošām (pēc
analoģijas skat. Vispārējās tiesas 1996. gada 12. decembra spriedumu lietā T‑380/94
AIUFFASS
un
AKT
/Komisija,
Recueil
, II‑2169. lpp., 57. punkts).
Tas, ka, pieņemot 2002. gada paziņojumu par sadarbību, Komisija pati ir ierobežojusi savu rīcības brīvību, tomēr nav pretrunā
tam, ka Komisijai ir saglabājusies būtiska rīcības brīvība (pēc analoģijas skat. šī sprieduma 60. punktā minēto spriedumu
apvienotajās lietās
Raiffeisen Zentralbank Österreich
u.c./Komisija, 224. punkts).
2002. gada paziņojumā par sadarbību ir iekļauti dažādi elastīgi elementi, kas Komisijai ļauj īstenot diskrecionāro varu atbilstoši
Regulas Nr. 1/2003 23. pantam saskaņā ar Tiesas interpretāciju (pēc analoģijas skat. šī sprieduma 60. punktā minēto spriedumu
apvienotajās lietās
Raiffeisen Zentralbank Österreich
u.c./Komisija, 224. punkts).
Tādējādi jānorāda, ka Komisijai ir plaša rīcības brīvība, izvērtējot, vai pierādījumi, ko sniedzis uzņēmums, kurš paudis vēlmi,
lai tam tiktu piemērots 2002. gada paziņojums par sadarbību, rada būtisku pievienoto vērtību minētā paziņojuma 21. punkta
izpratnē (šajā ziņā skat. Tiesas 2007. gada 10. maija spriedumu lietā C‑328/05 P
SGL Carbon
/Komisija, Krājums, I‑3921. lpp., 88. punkts, un šī sprieduma 158. punktā minēto spriedumu lietā
Hoechst
/Komisija, 555. punkts). Attiecībā uz 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta a) un b) apakšpunktu ir jākonstatē, ka
šī būtiskā rīcības brīvība izriet no paša šīs normas formulējuma, kurā skaidri norādīts uz tādu pierādījumu sniegšanu, kuri
“pēc Komisijas ieskatiem” var, attiecīgi, dot tai iespēju pieņemt lēmumu par izmeklēšanas veikšanu vai dot tai iespēju konstatēt
pārkāpumu. Uzņēmuma sadarbības kvalitātes un noderīguma novērtējums ietver kompleksu novērtējumu par faktiem (šajā ziņā skat.
iepriekš minēto Tiesas 2007. gada 10. maija spriedumu lietā
SGL Carbon
/Komisija, 81. punkts, un šī sprieduma 153. punktā minēto spriedumu lietā
Carbone‑Lorraine
/Komisija, 271. punkts).
Komisijai, pēc tam, kad tā konstatējusi, ka pierādījumiem ir būtiska pievienotā vērtība 2002. gada paziņojuma par sadarbību
21. punkta izpratnē, tāpat ir rīcības brīvība, nosakot precīzu naudas soda apmēra samazinājuma līmeni, kāds piešķirams attiecīgajam
uzņēmumam. 2002. gada paziņojuma par sadarbību 23. punkta b) apakšpunkta pirmajā daļā ir paredzētas kategorijas saistībā ar
naudas soda samazinājumu dažādajām norādīto uzņēmumu kategorijām, turpretim minētā punkta otrajā daļā ir noteikti kritēriji,
kas Komisijai jāņem vērā, lai noteiktu samazinājuma līmeni šajās kategorijās.
Ņemot vērā rīcības brīvību, kāda Komisijai piemīt, izvērtējot uzņēmuma sadarbību atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību,
Vispārējā tiesa novērtējumu var aizliegt tikai tad, ja šī rīcības brīvība ir acīmredzami pārsniegta (šajā ziņā skat. šī sprieduma
335. punktā minēto 2007. gada 10. maija spriedumu lietā
SGL Carbon
/Komisija, 81., 88. un 89. punkts, un šī sprieduma 158. punktā minēto spriedumu lietā
Hoechst
/Komisija, 555. punkts).
Par
ThyssenKrupp
sadarbību, lai pierādītu pārkāpumu Beļģijā
Komisija apstrīdētā lēmuma 773. apsvērumā ir nolēmusi “piešķirt
ThyssenKrupp
[naudas soda] samazinājumu par 20 % kategorijā, kas paredzēta [2002. gada] paziņojuma par sadarbību 23. punkta b) [apakšpunkta]
otrajā [ievilkumā]”.
Apstrīdētā lēmuma 769. apsvērumā Komisija šajā ziņā paskaidro, ka tad, “kad
ThyssenKrupp
iesniedza pieteikumu [atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību], Komisija jau bija veikusi trīs pārbaudes Beļģijā un
bija saņēmusi divus pieteikumus [atbilstoši tam pašam paziņojumam] no
Kone
un
Otis
attiecībā uz karteļa darbību Beļģijā”.
Apstrīdētā lēmuma 770. apsvērumā norādījusi, ka “jaunajā informācijā, ko sniedzis
ThyssenKrupp
, galvenokārt bija apkopoti mutvārdu paskaidrojumi par atsevišķiem liftu un eskalatoru projektiem”, Komisija apstrīdētā lēmuma
771. apsvērumā atzīst, ka “
ThyssenKrupp
pieteikums [atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību] rada būtisku pievienoto vērtību, jo tajā ir sniegta papildinformācija
par [
konfidenciāli
]”. Komisija 771. apsvērumā piebilst, ka “turklāt ar
ThyssenKrupp
apsvērumiem ir apstiprināti Komisijas rīcībā jau esošie pierādījumi par iesaistītajām sabiedrībām, par attiecīgajām precēm
un pakalpojumiem, par laikposmu, uz kuru attiecas izmeklēšana, par aizliegtās vienošanās sanāksmju vietu un loģistiku, kā
arī par aizliegtās vienošanās darbību un īstenošanu”.
Apstrīdētā lēmuma 772. apsvērumā Komisija secina, ka
ThyssenKrupp
“ir sniedzis pierādījumus, kuri ir ievērojami palielinājuši Komisijas spēju pierādīt pārkāpumu”, precizēdama, ka “nosūtītie
pierādījumi tomēr neattiecas uz Komisijai iepriekš nezināmiem faktiem un tajos nav arī aktuālu elementu”.
Pirmkārt, prasītāji lietās T‑144/07, T‑149/07 un T‑150/07 norāda, ka apstrīdētajā lēmumā esot radīts sajukums attiecībā uz
naudas soda samazinājuma procentuālo daļu, kādu Komisija esot nodomājusi piemērot
ThyssenKrupp
par tā sadarbību, lai pierādītu pārkāpumu Beļģijā. Komisija apstrīdētā lēmuma 773. apsvērumā norādot uz samazinājumu par
20 %, lai gan apstrīdētā lēmuma 856. apsvērumā šis samazinājums esot [noteikts] 25 % apjomā. Pēc minēto prasītāju uzskatiem,
ThyssenKrupp
saskaņā ar principu
in dubio pro reo
esot tiesības uz labvēlīgāko apstrīdētā lēmuma interpretāciju attiecībā uz tam piemērotās sankcijas apmēru. Tādējādi naudas
sods esot jāsamazina nevis par 20 %, bet drīzāk par 25 %.
Jākonstatē, ka prasītāji lietās T‑144/07, T‑149/07 un T‑150/07 šajā ziņā nevar pamatoties uz principu
in dubio pro reo
, saskaņā ar kuru šaubas tiek interpretētas par labu attiecīgajiem uzņēmumiem, jo šis princips attiecas uz pierādījumu sniegšanu
par pārkāpuma esamību un tā mērķis ir noteikt, vai faktu konstatējumi, ko Komisija veikusi apstrīdētajā lēmumā, ir pamatoti
ar tās sniegtajiem pierādījumiem. Minētie prasītāji neapstrīd pārkāpumu, par kuru tie sodīti apstrīdētajā lēmumā.
Attiecībā uz prasītāju argumentu – ka apmērs naudas sodam, kas
ThyssenKrupp
piemērots par pārkāpumu Beļģijā, esot jāsamazina, jo apstrīdētā lēmuma 856. apsvērumā ir minēts samazinājums par 25 % – ir
jāatgādina, ka apmērs naudas sodam, kas piemērots apstrīdētā lēmuma 1. panta 1. punkta ceturtajā ievilkumā, ietver samazinājumu
par 20 % par
ThyssenKrupp
sadarbību saistībā ar 2002. gada paziņojuma par sadarbību piemērošanu.
Protams, tiesību akta rezolutīvā daļa ir nedalāmi saistīta ar tā motīvu daļu tādējādi, ka tā jāinterpretē, vajadzības gadījumā
ņemot vērā pamatojumu, kas novedis pie šī akta pieņemšanas (Tiesas 1997. gada 15. maija spriedums lietā C‑355/95 P
TWD
/Komisija,
Recueil
, I‑2549. lpp., 21. punkts). Tomēr no apstrīdētā lēmuma motīvu daļas ir skaidri redzams Komisijas nodoms piešķirt
ThyssenKrupp
naudas soda samazinājumu par 20 %, nevis par 25 %, atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību.
Proti, no vienas puses, apstrīdētā lēmuma 772. apsvērumā Komisija ir norādījusi, ka “
ThyssenKrupp
ir pilnībā atbildis [2002. gada paziņojuma par sadarbību] 21. punktā izvirzītajiem nosacījumiem [
konfidenciāli
] un ir sniedzis pierādījumus, kuri ir ievērojami palielinājuši Komisijas spēju pierādīt pārkāpumu”. Tā ir precizējusi, ka
“nosūtītie pierādījumi tomēr neattiecas uz Komisijai iepriekš nezināmiem faktiem un tajos nav arī aktuālu elementu”; tas ļāva
paredzēt minimāla samazinājuma piemērošanu attiecībā uz naudas soda apmēru kategorijā, kas paredzēta 2002. gada paziņojuma
par sadarbību 23. punkta b) apakšpunkta pirmās daļas otrajā ievilkumā. No otras puses, apstrīdētā lēmuma 773. apsvērumā ir
skaidri apstiprināts, ka, “ņemot vērā iepriekš izklāstīto, ir atbilstoši piešķirt
ThyssenKrupp
samazinājumu par 20 % [piemērojamajā] kategorijā”.
Procentuālā daļa 25 % apjomā, kas minēta apstrīdētā lēmuma 856. apsvērumā – kurā ir apkopoti visi naudas sodu samazinājumi,
kas piešķirti dažādiem uzņēmumiem par to sadarbību administratīvajā procesā, ņemot vērā apstrīdētā lēmuma 772. un 773. apsvērumu,
kā arī apstrīdētā lēmuma rezolutīvo daļu – ir uzskatāma par drukas kļūdu. Tādējādi prasītāju lietās T‑144/07, T‑149/07 un
T‑150/07 pirmais iebildums ir jānoraida.
Otrkārt, prasītāji lietās T‑144/07, T‑149/07 un T‑150/07 apgalvo, ka saskaņā ar 2002. gada paziņojumu par sadarbību vajadzēja
piemērot
ThyssenKrupp
samazinājumu vismaz par 25 % no naudas soda, kas tam noteikts par pārkāpumu Beļģijā, apmēra. Proti,
ThyssenKrupp
esot sniedzis pierādījumus par Komisijai iepriekš nezināmiem faktiem un apstākļiem. Turklāt tie neesot bijuši pārkāpuma galvenie
elementi.
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka prasītāji lietās T‑144/07, T‑149/07 un T‑150/07 neapstrīd, ka uz
ThyssenKrupp
sadarbību attiecas 2002. gada paziņojuma par sadarbību 23. punkta b) apakšpunkta pirmās daļas otrais ievilkums un ka šajā
ziņā minētajam uzņēmumam bija tiesības uz naudas soda samazinājumu par 20–30 %. Tādējādi naudas soda samazinājums par 20 %,
kas piešķirts
ThyssenKrupp
par tā sadarbību (apstrīdētā lēmuma 773. apsvērums), atrodas kategorijā, kas šajā saistībā paredzēta minētajā paziņojumā.
Tāpat ir jāatgādina, ka Komisijai ir rīcības brīvība, nosakot precīzu naudas soda samazinājuma līmeni, kāds piešķirams 2002. gada
paziņojuma par sadarbību 23. punkta b) apakšpunkta pirmajā daļā paredzētajās kategorijās, un ka Vispārējā tiesa novērtējumu
var aizliegt tikai tad, ja šī rīcības brīvība ir acīmredzami pārsniegta (šajā ziņā skat. šī sprieduma 335. punktā minēto 2007. gada
10. maija spriedumu lietā
SGL Carbon
/Komisija, 81., 88. un 89. punkts).
Apstrīdētajā lēmumā pēc tam, kad Komisija bija atzinusi, ka
ThyssenKrupp
ir tiesības uz naudas soda apmēra samazinājumu tiktāl, ciktāl “sniegtie pierādījum[i] [..] [ir] ievērojami palielinājuši [tās]
[..] spēju pierādīt pārkāpumu”, tā nolēma piešķirt naudas soda apmēra samazinājumu par 20 %, jo “nosūtītie pierādījumi tomēr
[neattiecās] uz Komisijai iepriekš nezināmiem faktiem un tajos [nebija] arī aktuālu elementu” (apstrīdētā lēmuma 772. apsvērums).
Prasītāji lietās T‑144/07, T‑149/07 un T‑150/07 tomēr apstrīd apstrīdētā lēmuma 772. apsvērumā izdarīto konstatējumu saturisko
pareizību.
Vispirms tie apgalvo, ka pārkāpums Beļģijā neesot sastāvējis no diviem posmiem, proti, no vienas puses, no aizliegtas vienošanās
attiecībā uz tirgus daļām vai tirgus daļu iesaldēšanu un, no otras puses, no aizliegtas vienošanās attiecībā uz valsts un
privātu konkursu savstarpēju sadali, lai sasniegtu tirgus daļas, par kādām notikusi vienošanās. Apstrīdētā lēmuma 158. un
159. apsvērumā konstatēdama attiecīgo uzņēmumu tirgus daļu iesaldēšanu, Komisija esot pamatojusies vienīgi uz pierādījumiem,
ko iesniedzis
ThyssenKrupp
. Tādējādi
ThyssenKrupp
esot sniedzis Komisijai iepriekš nezināmu informāciju par pārkāpuma Beļģijā būtisku aspektu, proti, par aizliegto vienošanos
attiecībā uz liftu un eskalatoru pārdošanas un ierīkošanas nozares sadali Beļģijā.
Šajā ziņā jākonstatē, ka abi pārkāpuma aspekti, kas raksturoti apstrīdētā lēmuma 158. apsvērumā, ir būtībā saistīti. Proti,
saistībā ar valsts un privātu konkursu un citu līgumu sadali – kā minēts apstrīdētā lēmuma 158. apsvēruma trešajā teikumā
– “atbilstoši daļai, par kādu iepriekš notikusi vienošanās”, tiek iepriekš pieņemts, ka pastāv aizliegta vienošanās attiecībā
uz tirgus sadali, kas minēta 158. apsvēruma pirmajā teikumā, kā arī apstrīdētā lēmuma 159. apsvērumā. Tā kā prasītāji neapstrīd,
ka
Kone
un
Otis
iesniegtie pierādījumi bija pietiekami, lai pierādītu 158. apsvēruma trešajā teikumā norādītās aizliegtās vienošanās esamību,
ir jāuzskata – aizliegtas vienošanās par tirgus daļām pastāvēšana starp četriem attiecīgajiem ražotājiem Komisijai noteikti
bija zināma brīdī, kad
ThyssenKrupp
iesniedza pieteikumu.
Katrā ziņā no Komisijas lietas materiāliem izriet, ka
Kone
jau 2004. gada februārī ir informējis Komisiju par pielāgošanas mehānisma esamību starp pārkāpuma Beļģijā dalībniekiem, jo
reālās tirgus daļas atšķīrās no tirgus daļām, par kādām notikusi vienošanās; tas bija iespējams tikai saistībā ar aizliegtu
vienošanos par tirgus daļām. Šajā ziņā apstāklis, ka apstrīdētā lēmuma 159. apsvērumā ir norādīts vienīgi uz
ThyssenKrupp
iesniegtajiem pierādījumiem, lai pierādītu, ka pastāv aizliegtā vienošanās par tirgus daļām, protams, pierāda, ka šie elementi
ir palielinājuši Komisijas spēju pierādīt pārkāpumu, bet tomēr nenozīmē, ka ar tiem Komisija būtu tikusi informēta par tai
iepriekš nezināmiem faktiem.
Turklāt fakts, ka
Kone
pārstāvji, atbildot uz Komisijas jautājumu, ko tā uzdevusi [
konfidenciāli
] sanāksmes gaitā un kas attiecas uz “izmantoto tirgus daļu avotu”, ir paziņojuši, ka tiem šis avots nav zināms, ņemot vērā
faktu, ka tirgus daļas jau bija noteiktas brīdī, kad minētie pārstāvji stājās amatos
Kone
– nekādi nenozīmē, ka Komisija nebūtu zinājusi, ka pastāv aizliegtā vienošanās par tirgus daļām, pirms [
konfidenciāli
] – dienas, kad Komisijā tika saņemts
ThyssenKrupp
pieteikums. Gluži pretēji, vienkāršs fakts, ka Komisija ir iztaujājusi
Kone
pārstāvjus par veidu, kādā tika noteiktas uzņēmumu, kas bija [aizliegtās vienošanās] dalībnieki, tirgus daļas, pietiekami
pierāda, ka Komisija to, ka pastāv aizliegta vienošanās par tirgus daļām, zināja jau pirms [
konfidenciāli
].
Kā izriet no lietas materiāliem, ņemot vērā elementus, kas Komisijai jau bija zināmi brīdī, kad
ThyssenKrupp
iesniedza pieteikumu atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību – proti, to, ka pastāv aizliegta vienošanās par tirgus
daļām, un tirgus daļas, par kādām aizliegtās vienošanās dalībnieki faktiski vienojušies –, ir uzskatāms, ka informācija, ko
šis uzņēmums darīja zināmu Komisijai, neattiecās uz tai iepriekš nezināmiem faktiem. Turklāt attiecībā uz apgalvojumu, ka
tirgus daļas tika iesaldētas, pamatojoties uz tirgus statistiku, ko sagatavojusi nozares apvienība
Agoria
, agrāk –
Fabrimetal
, ir jākonstatē, ka šis apgalvojums radīja tikai nelielu pievienoto vērtību saistībā ar pārkāpuma Beļģijā pierādīšanu.
Tāpat prasītāji lietās T‑144/07, T‑149/07 un T‑150/07 norāda, ka
ThyssenKrupp
ir iesniedzis noteicošus pierādījumus, lai tiktu konstatēts pārkāpums saistībā ar liftu un eskalatoru apkopi un modernizāciju
Beļģijā (apstrīdētā lēmuma 771. apsvērums) tiktāl, ciktāl
ThyssenKrupp
esot bijis pirmais uzņēmums, kas sniedzis pierādījumus tam, ka iesaistītie uzņēmumi esot izmantojuši [
konfidenciāli
], kas padarīja pārkāpumu smagāku – tas skaidri izrietot no salīdzinājuma starp paziņojumu par iebildumiem un apstrīdēto lēmumu
(apstrīdētā lēmuma 189.–196. apsvērums).
Prasītāji paskaidro, ka ir iesnieguši Komisijai
Schindler
faksa kopiju kā pierādījumu saviem apgalvojumiem [
konfidenciāli
]. Tādējādi Komisija apstrīdētā lēmuma 772. apsvērumā esot kļūdaini apliecinājusi, ka
ThyssenKrupp
nav sniedzis nevienu pierādījumu, kas būtu no pārkāpuma laika. Pat ja šī faksa kopija tika nokopēta, kad Komisija veica pārbaudes
pie
Schindler
un
Kone
, Komisija šī dokumenta jēgu esot sapratusi, tikai pateicoties informācijai no
ThyssenKrupp
. Pievienotā vērtība slēpjoties tieši papildu paskaidrojumā, ko sniedzis
ThyssenKrupp
– jo vairāk, pierādījumos, kas bijuši Komisijas rīcībā, un, konkrēti,
Kone
2004. gada 11. februāra paziņojumā esot norādīts, ka nav izmantots neviens [
konfidenciāli
].
Šajā ziņā jākonstatē, ka
Schindler
faksa kopija, uz kuru atsaucas minētie prasītāji, jau bija Komisijas rīcībā brīdī, kad
ThyssenKrupp
iesniedza pieteikumu, [
konfidenciāli
]. Proti, no neapstrīdētiem konstatējumiem, kas ietverti apstrīdētā lēmuma 196. apsvērumā, un no tā 224. zemsvītras piezīmē
minētajiem dokumentiem izriet, ka
Schindler
faksa kopija jau bija izņemta
Kone
un
Schindler
telpās 2004. gada janvārī. Šādos apstākļos, lai gan šī faksa kopija ir aktuāls pierādījums par pārkāpumu, tomēr nevar uzskatīt,
ka šis dokuments, ko nodevis
ThyssenKrupp
, būtu radījis būtisku pievienoto vērtību attiecībā pret pierādījumiem, kas jau bija Komisijas rīcībā brīdī, kad šis uzņēmums
iesniedza savu pieteikumu. Ņemot vērā faktu, ka tādējādi minētais dokuments neatbilst 2002. gada paziņojuma par sadarbību
21. punktā izvirzītajiem nosacījumiem, Komisijai tas nebija jāņem vērā, nosakot naudas soda samazinājuma apjomu, kurš piešķirts
ThyssenKrupp
par sadarbību saistībā ar šī paziņojuma piemērošanu. Konkrēti, vienīgi pierādījumi, kas atbilst minētā paziņojuma 21. punktā
izvirzītajiem nosacījumiem, dod tiesības uz naudas soda samazinājumu atbilstoši minētajam paziņojumam.
Protams,
ThyssenKrupp
, nododams
Schindler
faksa kopiju [Komisijai], sniedza papildinformāciju attiecībā uz [
konfidenciāli
]. Lai gan šī informācija atbilst 2002. gada paziņojuma par sadarbību 21. punktā izvirzītajiem nosacījumiem, tā tomēr neveidoja
aktuālus pierādījumus un tā attiecās uz vienu faktu, proti, [
konfidenciāli
], kas jau bija norādīts paskaidrojumos, ko sniedzis
Otis
, 2004. gada martā (apstrīdētā lēmuma 194. apsvērums un 222. zemsvītras piezīme). Katrā ziņā no apstrīdētā lēmuma 189. un
193.–196. apsvēruma izriet, ka [
konfidenciāli
], uz kuru norāda prasītāji, attiecās vienīgi uz aizliegtās vienošanās darbību un īstenošanu attiecībā uz līgumiem par apkopi
un ka tas vien nebija izšķirošs elements, lai konstatētu apstrīdētā lēmuma 1. panta 1. punktā minēto pārkāpumu.
Visbeidzot, prasītāji lietās T‑144/07, T‑149/07 un T‑150/07 nevar apgalvot, ka no salīdzinājuma starp paziņojumu par iebildumiem
un apstrīdēto lēmumu izrietētu, ka Komisija varēja konstatēt smagāku pārkāpumu pēc tam, kad saņēma informāciju, ko tai darīja
zināmu
ThyssenKrupp
. Konkrēti, salīdzinājums starp paziņojuma par iebildumiem 195.–200. punktu un apstrīdētā lēmuma 189.–196. apsvērumu, ko minējuši
šie prasītāji, nekādi neliecina par to, ka fakti, kas radušies laikā no paziņojuma par iebildumiem līdz apstrīdētā lēmuma
pieņemšanai, būtu tikuši kvalificēti kā smagāki. Katrā ziņā iespējamā kvalifikācija par smagāku pārkāpumu, kas veikta pēc
paziņojuma par iebildumiem, neesot varējusi būt rezultāts
Schindler
faksa kopijai un paskaidrojumiem, ko savā pieteikumā sniedzis
ThyssenKrupp
, jo [
ThyssenKrupp
] pieteikums ir agrāks par paziņojumu par iebildumiem un
Schindler
faksa kopija un
ThyssenKrupp
izklāstītie paskaidrojumi jau bija
in extenso
analizēti paziņojuma par iebildumiem 196.–200. punktā.
Ņemot vērā visu iepriekš izklāstīto, ir jākonstatē, ka Komisija, acīmredzami nepārsniegdama savu rīcības brīvību, varēja
ThyssenKrupp
naudas soda apmēra samazinājumu par tā sadarbību, lai pierādītu pārkāpumu Beļģijā, noteikt 2002. gada paziņojuma par sadarbību
23. punkta b) apakšpunkta pirmās daļas otrajā ievilkumā paredzētās kategorijas minimālajā līmenī.
Treškārt, prasītāji lietās T‑144/07, T‑149/07 un T‑150/07 norāda, ka Komisija esot pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu,
piešķirdama
ThyssenKrupp
naudas soda apmēra samazinājumu par 20 %, lai gan tā esot piešķīrusi naudas soda apmēra samazinājumu par 40 % attiecībā uz
Otis
, kura sadarbība esot bijusi līdzīga sadarbībai, kādu sniedzis
ThyssenKrupp
.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Komisija, izvērtējot aizliegtās vienošanās dalībnieku sadarbību, nedrīkst neievērot vienlīdzīgas
attieksmes principu (skat. šī sprieduma 106. punktā minēto Vispārējās tiesas spriedumu apvienotajās lietās
Krupp Thyssen Stainless
un
Acciai speciali Terni
/Komisija, 237. punkts, un 2002. gada 20. marta spriedumu lietā T‑31/99
ABB Asea Brown Boveri
/Komisija,
Recueil
, II‑1881. lpp., 240. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr argumentam, kas atkārtots šī sprieduma 364. punktā un kura mērķis ir pierādīt vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu,
nevar piekrist.
Konkrēti, no vienas puses, pieteikuma atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību pievienotā vērtība tiek izvērtēta atkarībā
no pierādījumiem, kas jau ir Komisijas rīcībā. Proti, tā kā
Otis
sadarbība notika agrāk par
ThyssenKrupp
sadarbību (apstrīdētā lēmuma 96. un 98. apsvērums), Komisijas rīcībā brīdī, kad
ThyssenKrupp
iesniedza pieteikumu atbilstoši minētajam paziņojumam, jau bija vairāk pierādījumu nekā brīdī, kad pieteikumu iesniedza
Otis
.
No otras puses,
Otis
ir sniedzis aktuālus dokumentāros pierādījumus, kam ir būtiska pievienotā vērtība (apstrīdētā lēmuma 766. apsvērums), turpretim
ThyssenKrupp
ir sniedzis tikai vienu aktuālu pierādījumu, proti, šī sprieduma 360. punktā minēto
Schindler
faksa kopiju, kura tomēr neatbilda 2002. gada paziņojuma par sadarbību 21. punktā izvirzītajiem nosacījumiem, jo tā jau bija
Komisijas rīcībā brīdī, kad
ThyssenKrupp
iesniedza savu pieteikumu atbilstoši šim paziņojumam.
Šādos apstākļos, tā kā
Otis
un
ThyssenKrupp
neatradās salīdzināmā situācijā, Komisija nav izdarījusi vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, piešķirdama
ThyssenKrupp
naudas soda apmēra samazinājumu par 20 % saskaņā ar minētās tiesību normas otro ievilkumu.
No visa iepriekš izklāstītā izriet, ka visi
ThyssenKrupp
iebildumi par 2002. gada paziņojuma par sadarbību piemērošanu attiecībā uz tā sadarbību, lai pierādītu pārkāpumu Beļģijā,
ir jānoraida.
Par
ThyssenKrupp
sadarbību, lai pierādītu pārkāpumu Vācijā
Komisija apstrīdētā lēmuma 812. apsvērumā ir nolēmusi nepiešķirt
ThyssenKrupp
nedz atbrīvojumu no naudas soda, nedz naudas soda apmēra samazinājumu par tā sadarbību, lai pierādītu pārkāpumu Vācijā, [
konfidenciāli
] (apstrīdētā lēmuma 807. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 808. apsvērumā Komisija norāda, ka “
ThyssenKrupp
izvirza dažus apgalvojumus attiecībā uz [
konfidenciāli
]”. Tomēr “šie apgalvojumi nav pamatoti ne ar vienu aktuālu pierādījumu, un Komisija nav atradusi nevienu pierādījumu, kas
tos apstiprinātu”.
Tāpat apstrīdētā lēmuma 809. apsvērumā Komisija apgalvo, ka “pārējā informācija, ko sniedzis
ThyssenKrupp
[
konfidenciāli
], tikai apstiprina paziņojumā par iebildumiem [ietvertos] pierādījumus, kas nav nedz izšķirošu pierādījumu iesniegšana, nedz
būtisks ieguldījums ar pievienoto vērtību”.
Visbeidzot Komisija apstrīdētā lēmuma 810. un 811. apsvērumā, konkrēti, paskaidro turpmāko:
“810 [..]
ThyssenKrupp
apsvērumi nav bijuši izšķiroši, Komisijai konstatējot pārkāpumu, jo Komisijas rīcībā jau bija pietiekami pierādījumi – tas
ir pierādīts paziņojumā par iebildumiem. [..]
ThyssenKrupp
nav nosūtījis pierādījumus no laikposma, uz kuru attiecas izmeklēšana. Savukārt ar paziņojumiem, kurus tas paudis pēc tam,
kad paziņojums par iebildumiem bija paziņots, un pēc tam, kad šim uzņēmums bija piekļuvis lietas materiāliem, ir tikai apstiprināti
pierādījumi, kas jau bija Komisijas rīcībā. [..] [N]eapstiprinātie vienpusējie paziņojumi attiecībā uz [
konfidenciāli
], paliek nepamatoti.
811      Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, informāciju, ko sniedzis
ThyssenKrupp
, nevar uzskatīt par tādu, kas rada būtisku pievienoto vērtību atbilstoši [2002. gada] paziņojumam par sadarbību. [
konfidenciāli
] Pat tobrīd
ThyssenKrupp
sadarbība [
konfidenciāli
] aprobežojās ar to, ka tika vienkārši apstiprināti paziņojumi, kurus jau bija snieguši visi pārējie aizliegtās vienošanās
dalībnieki. [
konfidenciāli
]”
Prasītāji lietās T‑147/07, T‑149/07 un T‑150/07 apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi 2002. gada paziņojumu par sadarbību tiktāl,
ciktāl tā neesot uzskatījusi, ka
ThyssenKrupp
sniegtajiem pierādījumiem attiecībā uz Vācijā izdarītajiem pārkāpumiem būtu bijusi būtiska pievienotā vērtība.
Pirmkārt,
ThyssenKrupp
neesot apstrīdējis paziņojumā par iebildumiem norādītos faktus un esot tos apstiprinājis un papildinājis. Tāpēc
ThyssenKrupp
esot palielinājis Komisijas spēju pierādīt pārkāpumu saskaņā ar 2002. gada paziņojuma par sadarbību 22. punkta pirmo teikumu.
ThyssenKrupp
esot nekavējoties nodevis Komisijas rīcībā savu iekšējo izmeklēšanu rezultātus pēc tam, kad [tam] bija izdevies atklāt Vācijā
izdarītos pārkāpumus.
Otrkārt,
ThyssenKrupp
, sniegdams informāciju [
konfidenciāli
], esot nodrošinājis Komisijai pierādījumus, kuriem ir būtiska pievienotā vērtība, kas pamato naudas soda, kas tam piemērots
par pārkāpumu Vācijā, samazinājumu par 20 %. Pierādījumiem [
konfidenciāli
] esot būtiska pievienotā vērtība, neraugoties uz faktu, ka Komisija ņem vērā šos pierādījumus. Neņemdama šos pierādījumus
vērā, Komisija turklāt esot pārkāpusi minēto prasītāju tiesisko paļāvību, jo no paziņojuma par iebildumiem 617. punkta izrietot,
ka [
konfidenciāli
] esot ņemts vērā, novērtējot katra pārkāpuma smagumu.
Šajā ziņā jāatgādina, ka, pretēji D punkta 2. apakšpunkta otrajam ievilkumam paziņojumā par naudas sodu nepiemērošanu vai
to apmēra samazināšanu lietās par aizliegtām vienošanām (OV 1996, C 207, 4. lpp.) (turpmāk tekstā – “1996. gada paziņojums
par sadarbību”), 2002. gada paziņojumā par sadarbību nav paredzēts nekāds naudas soda apmēra samazinājums par labu uzņēmumam,
kurš pēc tam, kad saņēmis paziņojumu par iebildumiem, pēc būtības neapstrīd faktus, ar kuriem Komisija pamato savu apsūdzību.
Saistībā ar 2002. gada paziņojumu par sadarbību, lai varētu pretendēt uz naudas soda apmēra samazinājumu, uzņēmumam ir jāiesniedz
Komisijai tādi pierādījumi par iespējamo pārkāpumu, kas rada būtisku pievienoto vērtību attiecībā pret pierādījumiem, kas
jau ir Komisijas rīcībā (skat. minētā paziņojuma 21. punktu).
Ņemot vērā rīcības brīvību, kāda Komisijai piemīt, izvērtējot uzņēmuma sadarbību atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību,
un, konkrēti, nosakot, vai pierādījumiem ir būtiska pievienotā vērtība, Vispārējā tiesa novērtējumu var aizliegt tikai tad,
ja šī rīcības brīvība ir acīmredzami pārsniegta (skat. šī sprieduma 350. punktu).
Tādējādi ir jāpārbauda, vai Komisija ir acīmredzami pārsniegusi savu rīcības brīvību, konstatēdama, ka pierādījumiem, ko sniedzis
ThyssenKrupp
, nav būtiskas pievienotās vērtības šī paziņojuma izpratnē.
Saskaņā ar minētā paziņojuma 21. un 22. punktu Komisija, novērtējot uzņēmuma sniegto pierādījumu pievienoto vērtību, ņem vērā
ne tikai pierādījumu raksturu un/vai detalizētības pakāpi, bet arī pierādījumus, kas jau ir tās rīcībā brīdī, kad attiecīgais
uzņēmums iesniedzis pieteikumu.
Šajā ziņā jākonstatē, ka brīdī, kad
ThyssenKrupp
iesniedza pieteikumu, [
konfidenciāli
], Komisija ne vien jau bija saņēmusi pieteikumus atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību no
Kone
,
Otis
un
Schindler
par pārkāpumu Vācijā, bet arī bija sarīkojusi divas pārbaužu sērijas atbilstoši Regulas Nr. 17 14. panta 3. punktam (apstrīdētā
lēmuma 104. un 106. apsvērums) un saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 18. pantu bija adresējusi informācijas pieprasījumus uzņēmumiem,
kas piedalījās pārkāpumā Vācijā, apvienībām
VDMA
,
VFA
un
VMA
un vairākiem klientiem Vācijā (apstrīdētā lēmuma 110., 111. un 113. apsvērums). Turklāt Komisija jau bija savākusi pietiekamus
pierādījumus, lai paziņotu iebildumus pārkāpuma Vācijā dalībniekiem 2005. gada 7. oktobrī, pirms
ThyssenKrupp
iesniedza savu pieteikumu (apstrīdētā lēmuma 135. apsvērums). Citiem vārdiem sakot, prasītāji lietās T‑147/07, T‑149/07 un
T‑150/07 neapstrīd, ka
ThyssenKrupp
apgalvojumi nebija pamatoti ar aktuāliem dokumentāriem pierādījumiem (apstrīdētā lēmuma 808. un 810. apsvērums).
Attiecībā uz prasītāju lietās T‑147/07, T‑149/07 un T‑150/07 apgalvojumu, ka
ThyssenKrupp
esot “apstiprinājis un papildinājis” faktus par aizliegto vienošanos Vācijā, ir jākonstatē, ka līdzās pierādījumiem attiecībā
uz aizliegtās vienošanās slēpšanu prasītāji nesniedz nevienu precizējumu attiecībā uz pierādījumiem, ko tie snieguši, tāpat
arī neprecizē, kādā ziņā šiem pierādījumiem ir būtiska pievienotā vērtība 2002. gada paziņojuma par sadarbību 21. punkta izpratnē.
Saistībā ar pierādījumiem attiecībā uz [
konfidenciāli
] Vācijā, no dokumentiem, kas minēti paziņojuma par iebildumiem 234.–236. punktā un apstrīdētā lēmuma 219.–221. apsvērumā,
izriet – pierādījumi, kurus
Kone
,
Otis
un
Schindler
iesnieguši pirms
ThyssenKrupp
pieteikuma, jau bija pietiekami, lai pierādītu, ka aizliegtās vienošanās Vācijā dalībnieki bija veikuši dažādus piesardzības
[pasākumus] [
konfidenciāli
].
Tiktāl, ciktāl prasītāju lietās T‑147/07, T‑149/07 un T‑150/07 arguments attiecas uz [
konfidenciāli
], ir jānorāda, ka šie [slēpšanas] mēģinājumi – tiktāl, ciktāl tie ir pierādīti – ir saistīti ar laikposmu pēc apstrīdētā
lēmuma 1. panta 2. punktā konstatētā pārkāpuma. Tādējādi šie pierādījumi nevarēja palielināt Komisijas spēju pierādīt pārkāpumu
un tātad tie nerada būtisku pievienoto vērtību 2002. gada paziņojuma par sadarbību 21. punkta izpratnē.
Tā kā šajā gadījumā pierādījumi, ko sniedzis
ThyssenKrupp
neatbilda šajā tiesību normā paredzētajiem nosacījumiem, Komisija ir pamatoti atteikusies piešķirt
ThyssenKrupp
naudas soda apmēra samazinājumu atbilstoši minētā paziņojuma 23. punkta b) apakšpunkta pēdējai daļai.
Visbeidzot, attiecībā uz iebildumu, kas attiecas uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu, šī sprieduma 179. punktā
ir atgādināts, ka tiesības atsaukties uz tiesiskās paļāvības aizsardzību ir ikvienai privātpersonai, kas atrodas situācijā,
no kuras izriet, ka Savienības administrācija, dodot precīzus solījumus, tai ir radījusi pamatotas cerības.
Tomēr apstāklis, ka Komisija paziņojuma par iebildumiem 617. punktā ir paskaidrojusi, ka, novērtējot pārkāpuma smagumu, konkrēti,
ņems vērā faktu, ka aizliegtās vienošanās dalībnieki bija izturējušies ļoti piesardzīgi, lai aizliegtā vienošanās netiktu
atklāta, nevar tikt uzskatīts par precīzu solījumu tam, ka
ThyssenKrupp
tiks piemērots naudas soda apmēra samazinājums par tā sadarbību atbilstoši 2002. gada paziņojuma par sadarbību 23. punktam.
Konkrēti, naudas soda apmēra samazinājums atbilstoši šai tiesību normai ir atkarīgs no sniegto pierādījumu būtiskas pievienotās
vērtības, par ko paziņojuma par iebildumiem 617. punktā nav nevienas norādes. Turklāt, tā kā brīdī, kad paziņojums par iebildumiem
bija paziņots
ThyssenKrupp
, [minētais uzņēmums] vēl nebija iesniedzis pieteikumu atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību attiecībā uz pārkāpumu
Vācijā, paziņojuma par iebildumiem 617. punkts katrā ziņā nevarēja radīt tiesisko paļāvību attiecībā uz vēl neiesniegto pierādījumu
būtisku pievienoto vērtību. Tādējādi arī pēdējais minētais iebildums ir jānoraida.
No visa iepriekš izklāstītā izriet, ka visi
ThyssenKrupp
iebildumi par 2002. gada paziņojuma par sadarbību piemērošanu attiecībā uz tā sadarbību, lai pierādītu pārkāpumu Vācijā,
ir jānoraida.
Par
ThyssenKrupp
sadarbību, lai pierādītu pārkāpumu Luksemburgā

ThyssenKrupp
, kurš bija trešais uzņēmums, kas iesniedza pieteikumu atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību attiecībā uz aizliegto
vienošanos Luksemburgā (apstrīdētā lēmuma 119. apsvērums), nav piemērots naudas soda apmēra samazinājums atbilstoši šim paziņojumam
attiecībā uz minēto aizliegto vienošanos (apstrīdētā lēmuma 828. apsvērums). Šajā ziņā Komisija apstrīdētā lēmuma 827. apsvērumā
paskaidro:
“Komisija piebilst, ka tā jau bija veikusi pārbaudi Luksemburgā un ka tā bija saņēmusi divus apstiprinošus pieteikumus no
Kone
un
Otis
[atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību] attiecībā uz aizliegtās vienošanās darbībām Luksemburgā, pirms
ThyssenKrupp
iesniedza savu pieteikumu [atbilstoši tam pašam paziņojumam].
ThyssenKrupp
[..] pieteikums sastāv no uzņēmuma īsa mutvārdu paziņojuma, un tajā nav sniegts neviens aktuāls pierādījums, nedz arī jauna
būtiska informācija, [bet], kopumā ņemot, [ar to ir] tikai apstiprināta informācija, kas iepriekš Komisijai bija zināma, piemēram,
attiecībā uz personām, kuras piedalījušās aizliegtajā vienošanās. Tādējādi
ThyssenKrupp
nav sniedzis nekādu jaunu informāciju ar lielu pievienoto vērtību un – salīdzinājumā ar pierādījumiem, kas jau bija Komisijas
rīcībā nosūtīšanas brīdī – nav ievērojami palielinājis Komisijas spēju pierādīt attiecīgos faktus. Pēc sava pieteikuma [..],
ThyssenKrupp
vairs nav sadarbojies, izņemot to, ka ir atbildējis uz Komisijas informācijas pieprasījumu atbilstoši [Regulas Nr. 1/2003]
18. panta 2. punktam.”
Prasītāji lietās T‑148/07, T‑149/07 un T‑150/07 apgalvo, ka Komisija ir juridiski kļūdaini piemērojusi 2002. gada paziņojumu
par sadarbību, jo tā neesot ņēmusi vērā
ThyssenKrupp
sniegto pierādījumu būtisko pievienoto vērtību. Tas, konkrēti, esot sniedzis Komisijai pierādījumus ar būtisku pievienoto
vērtību, neapstrīdēdams faktus, kas izklāstīti paziņojumā par iebildumiem, un pamatodams un papildinādams Komisijas paustos
iebildumus; tādēļ saskaņā ar 2002. gada paziņojuma par sadarbību 23. punkta b) apakšpunkta pirmās daļas otro ievilkumu esot
par 20–30 % jāsamazina naudas soda apmērs, kas tam piemērots par aizliegto vienošanos Luksemburgā.
Kā jau atgādināts šī sprieduma 378. punktā, 2002. gada paziņojumā par sadarbību nav paredzēts nekāds naudas soda apmēra samazinājums
par labu uzņēmumam, kurš pēc tam, kad saņēmis paziņojumu par iebildumiem, pēc būtības neapstrīd faktus, ar kuriem Komisija
pamato savu apsūdzību. Tādējādi šajā ziņā jāpārbauda, vai, ņemot vērā rīcības brīvību, kāda Komisijai piemīt, izvērtējot uzņēmuma
sadarbību atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību, tā ir acīmredzami pārsniegusi šo rīcības brīvību, konstatēdama,
ka pierādījumiem, ko sniedzis
ThyssenKrupp
, nav būtiskas pievienotās vērtības attiecībā pret pierādījumiem, kas jau bija tās rīcībā brīdī, kad minētais uzņēmums iesniedza
pieteikumu atbilstoši šim paziņojumam.
Šajā gadījumā ir jākonstatē, pirmām kārtām, ka prasītāji lietās T‑148/07, T‑149/07 un T‑150/07, kuri nesūdzas par atbrīvojuma
no naudas soda piešķiršanu
Kone
atbilstoši 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta b) apakšpunktam, arī neapstrīd to, ka informācija, ko bija sniedzis
Kone
, jau deva Komisijai iespēju konstatēt pārkāpumu Luksemburgā (apstrīdētā lēmuma 816. apsvērums). Tādējādi brīdī, kad
ThyssenKrupp
iesniedza pieteikumu, Komisija jau bija saņēmusi pietiekamus pierādījumus, lai konstatētu pārkāpumu Luksemburgā. Turklāt
arī pirms
ThyssenKrupp
pieteikuma Komisija 2004. gada martā jau bija saņēmusi
Otis
pieteikumu, kura rezultātā naudas soda apmēram, kas
Otis
bija piemērots par pārkāpumu Luksemburgā, tika piemērots samazinājums par 40 % (apstrīdētā lēmuma 118. un 823. apsvērums).
Otrām kārtām, prasītāji lietās T‑148/07, T‑149/07 un T‑150/07 neapstrīd, ka
ThyssenKrupp
saistībā ar savu pieteikumu [
konfidenciāli
], nav sniedzis Komisijai nevienu aktuālu pierādījumu (apstrīdētā lēmuma 827. apsvērums). Saskaņā ar 2002. gada paziņojuma
par sadarbību 22. punktu lielāka vērtība ir rakstiskiem pierādījumiem, kas iegūti laikposmā, uz kuru attiecas fakti, nevis
vēlāk iegūtiem pierādījumiem.
Prasītāji lietās T‑148/07, T‑149/07 un T‑150/07 tomēr izvirza vairākus elementus, kas, pēc to uzskatiem, pierāda, ka pierādījumi,
ko sniedzis
ThyssenKrupp
, radīja būtisku pievienoto vērtību attiecībā pret pierādījumiem, kas jau bija Komisijas rīcībā.
Pirmkārt, minētie prasītāji, pierādot
ThyssenKrupp
pieteikuma atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību pievienoto vērtību, pamatojas uz to, ka apstrīdētajā lēmumā ir
daudzas reizes norādīts uz šo pieteikumu.
Tomēr tas, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā ir izmantojusi visus tās rīcībā esošos pierādījumus un tātad arī informāciju, ko
savā pieteikumā [
konfidenciāli
] bija sniedzis
ThyssenKrupp
, nepierāda, ka minētajai informācijai bija būtiska pievienotā vērtība attiecībā pret pierādījumiem, kas minētajā dienā jau
bija Komisijas rīcībā. Proti, pievienotā vērtība 2002. gada paziņojuma par sadarbību izpratnē tiek izvērtēta gan pēc sadarbības
kvalitātes, gan pēc tās salīdzinājuma ar pierādījumiem, kas jau ir Komisijas rīcībā.
Šādos apstākļos prasītāji lietās T‑148/07, T‑149/07 un T‑150/07 nevar atsaukties uz to, ka Komisija būtu pārkāpusi savu pienākumu
norādīt pamatojumu, kļūdaini piešķirdama minimālu nozīmi tam, ka uzņēmumiem ir jāsniedz Komisijai sīki pierādījumi. Saskaņā
ar pastāvīgo judikatūru pamatojumam, kura sniegšana noteikta EKL 253. pantā, skaidrā un nepārprotamā veidā ir jāparāda Savienības
iestādes, kas ir apstrīdētā akta autore, pamatojums tādējādi, lai ieinteresētās personas varētu uzzināt veiktā pasākuma iemeslus
un kompetentās tiesas varētu veikt pārbaudi (Tiesas 1998. gada 2. aprīļa spriedums lietā C‑367/95 P Komisija/
Sytraval
un
Brink’s France
,
Recueil
, I‑1719. lpp., 63. punkts, un 2003. gada 30. septembra spriedums lietā C‑301/96 Vācija/Komisija,
Recueil
, I‑9919. lpp., 87. punkts). Šajā lietā Komisija apstrīdētā lēmuma 825.–828. apsvērumā (it īpaši skat. šī sprieduma 391. punktu)
ir skaidri izklāstījusi iemeslus, kuru dēļ nevar tikt piešķirts apmēra samazinājums naudas sodam, kurš piemērots par pārkāpumu
Luksemburgā.
Otrkārt, prasītāji lietās T‑148/07, T‑149/07 un T‑150/07 norāda, ka Komisija pamatojas uz
ThyssenKrupp
paziņojumiem, apstrīdētā lēmuma 307. apsvērumā atsaukdamās uz piesardzību, kādu pārkāpuma dalībnieki ievērojuši, lai slēptu
konkurentu sanāksmes un saziņu.
Jākonstatē, ka
ThyssenKrupp
paziņojumi, kas minēti apstrīdētā lēmuma 307. apsvērumā, liecina, ka tika izmantots otrs
TKAL
mobilais telefons [
konfidenciāli
] ar priekšapmaksas kartēm, lai organizētu pret konkurenci vērstās sanāksmes. Tomēr aizliegtās vienošanās Luksemburgā dalībnieku
pūles, lai slēptu savas sanāksmes un saziņu, jau skaidri izriet no
Kone
2004. gada 5. februāra pieteikuma un it īpaši no tā 3.4.2. un 3.4.5. punkta. Šādos apstākļos Komisija nav acīmredzami pārsniegusi
savu rīcības brīvību, konstatēdama, ka
ThyssenKrupp
paziņojumiem, kas atkārtoti apstrīdētā lēmuma 307. apsvērumā, nebija būtiskas pievienotās vērtības attiecībā pret pierādījumiem,
kas jau bija Komisijas rīcībā.
Treškārt, prasītāji lietās T‑148/07, T‑149/07 un T‑150/07 ir minējuši, ka
ThyssenKrupp
bija pirmais uzņēmums, kurš norādījis Komisijai, ka ir tikušas organizētas prettiesiskas sanāksmes [
konfidenciāli
] (apstrīdētā lēmuma 303. apsvērums). Šajā ziņā no apstrīdētā lēmuma 455. zemsvītras piezīmes izrietot, ka
ThyssenKrupp
esot iesniedzis pierādījumus [
konfidenciāli
] pirms tam, kad pierādījumus iesnieguši tā konkurenti.
Tomēr, kā izriet no lietas materiāliem, ir jākonstatē, ka, pretēji tam, ko apgalvo prasītāji lietās T‑148/07, T‑149/07 un
T‑150/07, [
konfidenciāli
] loma prettiesisko sanāksmju organizēšanā Komisijai bija zināma no
Kone
un
Otis
paziņojumiem 2004. gada februārī un martā, pirms tam, kad pierādījumus iesniedza
ThyssenKrupp
. Šādos apstākļos iepriekšējā punktā minētajiem
ThyssenKrupp
paziņojumiem nevar piešķirt nekādu būtisku pievienoto vērtību 2002. gada paziņojuma par sadarbību 21. punkta izpratnē.
Katrā ziņā, pat ja pieņemtu, ka
ThyssenKrupp
bija pirmais uzņēmums, kurš darījis zināmu šī sprieduma 402. punktā minēto informāciju, Komisija nebūtu acīmredzami pārsniegusi
savu rīcības brīvību, uzskatīdama, ka šie elementi neradīja būtisku pievienoto vērtību minētā paziņojuma 21. punkta izpratnē.
Proti, papildus faktam, ka uzņēmuma, kurš sasaucis prettiesiskās sanāksmes, identitāte nevar tikt uzskatīta par būtisku elementu,
lai pierādītu aizliegtās vienošanās esamību, no apstrīdētā lēmuma 721. apsvēruma izriet, ka Komisija neatzina attiecīgo informāciju
par pietiekami pārliecinošu, lai secinātu, [ka] [
konfidenciāli
] bijis aizliegtās vienošanās Luksemburgā iniciators vai tam bijusi izšķiroša loma šajā aizliegtajā vienošanās.
Ceturtkārt,
ThyssenKrupp
savā pieteikumā [
konfidenciāli
] esot informējis Komisiju par pielāgošanas mehānisma esamību. Ja nebija ievērotas tirgus daļas, par kādām notikusi vienošanās,
esot automātiski notikusi jauna projektu sadale starp aizliegtās vienošanās dalībniekiem (apstrīdētā lēmuma 317. un 336. apsvērums).
Šajā ziņā Komisija apstrīdētajā lēmumā (apstrīdētā lēmuma 484. un 517. zemsvītras piezīmes) esot minējusi
Kone
pierādījumu iesniegšanu 2004. gada 29. oktobrī, kas neesot bijusi brīvprātīga un esot notikusi acīmredzami vēlāk par
ThyssenKrupp
veikto pierādījumu iesniegšanu.
Tomēr, kā izriet no lietas materiāliem, ir jākonstatē, ka savā pieteikumā [
konfidenciāli
]
ThyssenKrupp
ir vienīgi norādījis, ka projektu sadales mērķis bija tirgus daļu iesaldēšana un ka nolīgumu neievērošana bija iegansts labojumiem
attiecībā uz turpmākajiem projektiem. Šī informācija jau bija Komisijas rīcībā brīdī, kad
ThyssenKrupp
iesniedza pieteikumu. Tādējādi
ThyssenKrupp
sniegtajai informācijai par pielāgošanas mehānismu nevar piešķirt nekādu būtisku pievienoto vērtību 2002. gada paziņojuma
par sadarbību 21. punkta izpratnē.
Piektkārt,
ThyssenKrupp
, iesniegdams pierādījumus [
konfidenciāli
], esot norādījis, ka projektu sarakstos ir ietverti projektu nosaukumi, liftu daudzumi un cenas. Komisija izmantojot šo informāciju
apstrīdētā lēmuma 321. apsvēruma a), c) un d) punktā, tomēr neatzīdama, ka jautājums ir par pierādījumiem, ko iesniedzis
ThyssenKrupp
.
Tomēr, kā izriet no lietas materiāliem, ir jākonstatē, ka iepriekšējā punktā minētā informācija jau bija Komisijas rīcībā
brīdī, kad
ThyssenKrupp
iesniedza pieteikumu. Tādējādi attiecīgajai informācijai nevar piešķirt nekādu būtisku pievienoto vērtību 2002. gada paziņojuma
par sadarbību 21. punkta izpratnē.
Sestkārt, prasītāji lietās T‑148/07, T‑149/07 un T‑150/07 apgalvo, ka Komisija izmanto informāciju par apkopes līgumu saturu
un šajā ziņā pamatojas uz
Kone
2004. gada 5. februārī iesniegtajiem pierādījumiem un
ThyssenKrupp
[
konfidenciāli
] iesniegtajiem pierādījumiem, jo
Schindler
un
Luxlift
sniedza ziņas tikai vēlāk (apstrīdētā lēmuma 348. apsvērums). Tā kā Komisija ir apstiprinājusi apstrīdētā lēmuma 348. apsvērumā
ietverto informāciju ar četriem konkurentu paziņojumiem, tā acīmredzami neesot varējusi paļauties vienīgi uz
Kone
paziņojumu.
Tomēr, kā izriet no lietas materiāliem, ir jākonstatē, ka pirms
ThyssenKrupp
pieteikuma [
konfidenciāli
]
Kone
2004. gada 5. un 11. februārī par apkopes līgumiem bija sniedzis daudz sīkāku informāciju nekā informācija, kuru sniedzis
ThyssenKrupp
, un ka
Otis
šo informāciju ir mutvārdos apstiprinājis 2004. gada 23. martā. Šādos apstākļos informācijai par apkopes līgumu saturu –
ko
ThyssenKrupp
sniedzis saistībā ar savu pieteikumu atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību – nevar piešķirt nekādu būtisku pievienoto
vērtību.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka prasītāji lietās T‑148/07, T‑149/07 un T‑150/07 nav pierādījuši, ka Komisija būtu acīmredzami
pārsniegusi savu rīcības brīvību, uzskatīdama, ka pierādījumiem, ko sniedzis
ThyssenKrupp
, nav būtiskas pievienotās vērtības 2002. gada paziņojuma par sadarbību 21. punkta izpratnē.
Trešām kārtām, prasītāji lietās T‑148/07, T‑149/07 un T‑150/07 apgalvo, ka Komisija esot pieļāvusi būtisku kļūdu vērtējumā,
ignorēdama Luksemburgas konkurences iestādes lēmumu [
konfidenciāli
], ar ko
ThyssenKrupp
esot piešķirts atbrīvojums, tādējādi rosinot domāt, ka tā sadarbība ir bijusi pietiekama saskaņā ar Luksemburgas tiesībām,
lai piešķirtu atbrīvojumu vai sankcijas samazinājumu, un ka tā sadarbībai tātad ir bijusi pievienotā vērtība.
Šajā ziņā jāatgādina, ka ar Luksemburgas Konkurences padomes atzinumu par amnestiju [
konfidenciāli
] ir apstiprināta
TKAL
un
TKE
pieteikuma par amnestiju attiecībā uz pārkāpumu Luksemburgā saņemšana un ir apstiprināts, ka šim pieteikumam ir juridisks
spēks saistībā ar procesu Luksemburgā (atzinuma par amnestiju 1. un 2. pants). Tomēr šajā atzinumā nav nekāda
ThyssenKrupp
sniegto pierādījumu kvalitatīvā vērtējuma. Konkrēti, Luksemburgas Konkurences padome ir uzskatījusi par “piemērotu apturēt
lēmuma pieņemšanu pēc būtības attiecībā uz pieteikumu par amnestiju, gaidot Komisijas veiktās izmeklēšanas iznākumu [..]”
(atzinuma par amnestiju 6. punkts un 3. pants). Šādos apstākļos prasītāju argumentam nevar piekrist.
Ceturtām kārtām, prasītāji lietās T‑148/07, T‑149/07 un T‑150/07 apgalvo, ka acīmredzamu ar valodām saistītu grūtību dēļ –
ar kādām saskārušies ierēdņi, kuriem uzdota šī lieta –, kas esot izpaudušās atsevišķu pierādījumu kļūdainajā interpretācijā,
Komisija nav pareizi novērtējusi pievienoto vērtību pierādījumiem, kurus
ThyssenKrupp
iesniedzis atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību. Tomēr šis arguments ir jānoraida šī sprieduma 86. punktā minēto
iemeslu dēļ.
No visa iepriekš izklāstītā izriet, ka visi
ThyssenKrupp
iebildumi par 2002. gada paziņojuma par sadarbību piemērošanu attiecībā uz tā sadarbību, lai pierādītu pārkāpumu Luksemburgā,
ir jānoraida.
Tāpēc šis pamats ir pilnībā jānoraida.

Par pamatu, kas attiecas uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principa, vienlīdzīgas attieksmes principa, samērīguma principa
un labas pārvaldības principa pārkāpumu, nosakot naudas sodu samazinājuma apjomu, kas piešķirts par sadarbību ārpus 2002. gada
paziņojuma par sadarbību noteikumiem
Paziņojuma par iebildumiem 614. punktā Komisija bija paziņojusi, ka tā paredz “piešķirt [naudas soda] samazinājumu par sadarbību
ārpus [2002. gada] paziņojuma par sadarbību, it īpaši, ja sabiedrība neapstrīd [faktus] vai ja tā sniedz papildu palīdzību,
kas ļauj noskaidrot vai papildināt Komisijas konstatētos faktus”.
Apstrīdētā lēmuma 758. apsvērumā Komisija ir norādījusi, ka “tiktāl, ciktāl ar paziņojuma par iebildumiem 614. punktu šajā
lietā tika radītas cerības, [tā] [ir] nolēmusi interpretēt šo punktu par labu uzņēmumiem, kuri, pamatojoties uz to, ir veicinājuši
[apstrīdētajā] lēmumā izklāstītā pārkāpuma faktu pierādīšanu, neapstrīdēdami faktus vai sniegdami citu informāciju vai papildu
precizējumus”.
Tādējādi Komisija visiem četru pārkāpumu dalībniekiem – izņemot, pirmkārt, uzņēmumus, kuriem piešķirts atbrīvojums no naudas
sodiem (apstrīdētā lēmuma 762., 817. un 839. apsvērums), un, otrkārt,
Kone
saistībā ar aizliegto vienošanos Nīderlandē (apstrīdētā lēmuma 851. apsvērums) – ir piešķīrusi naudas soda apmēra samazinājumu
par 1 % par to sadarbību ārpus 2002. gada paziņojuma par sadarbību saistībā ar to, ka nav apstrīdēti paziņojumā par iebildumiem
izklāstītie fakti (apstrīdētā lēmuma 768., 774., 777., 794., 801., 806., 813., 824., 829., 835., 845., 854., 855. un 856. apsvērums).
Pirmām kārtām, prasītāji lietās T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 un T‑154/07 uzskata, ka tie var likumīgi
prasīt apmēra samazinājumu vismaz 10 % apjomā attiecībā uz naudas sodiem, kas piemēroti
ThyssenKrupp
par pārkāpumiem Beļģijā, Vācijā, Luksemburgā un Nīderlandē par to, ka nav apstrīdēti paziņojumā par iebildumiem minētie fakti.
Pēc minēto prasītāju uzskatiem, šī tiesiskā paļāvība izrietot no paziņojuma par iebildumiem 614. punkta un no Komisijas lēmumu
pieņemšanas prakses, atbilstoši kurai uzņēmumam, kas neapstrīd paziņojumā par iebildumiem norādītos faktus, tiekot 10 % apjomā
samazināts tā naudas soda apmērs saskaņā ar 1996. gada paziņojumu par sadarbību.
Pirmkārt, šī sprieduma 388. punktā ir atgādināts, ka tiesības atsaukties uz tiesiskās paļāvības aizsardzību ir ikvienai privātpersonai,
kas atrodas situācijā, no kuras izriet, ka Savienības administrācija, dodot precīzus solījumus, tai ir radījusi pamatotas
cerības.
Turpretī, kā jau norādīts šī sprieduma 180. punktā, persona nevar atsaukties uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principa
pārkāpumu, ja nepastāv precīzi solījumi, ko tai sniegusi administrācija. Par šādiem solījumiem uzskata precīzas, beznosacījuma
un saskanīgas ziņas, ko snieguši pilnvaroti un uzticami avoti.
Protams, 2002. gada paziņojumā par sadarbību, pretēji 1996. gada paziņojumam par sadarbību, nav paredzēts nekāds naudas soda
apmēra samazinājums par labu uzņēmumiem, kuri neapstrīd faktus, ar kuriem Komisija paziņojumā par iebildumiem pamato savu
apsūdzību. Tomēr Komisija apstrīdētā lēmuma 758. apsvērumā atzīst, ka ar paziņojuma par iebildumiem 614. punktu uzņēmumiem
esot radītas likumīgas cerības, ka faktu neapstrīdēšana izraisīs naudas soda apmēra samazināšanu ārpus 2002. gada paziņojuma
par sadarbību.
Paziņojuma par iebildumiem 614. punktā Komisija bija paziņojusi, ka tā “paredz piešķirt [naudas soda] samazinājumu par sadarbību
ārpus [2002. gada] paziņojuma par sadarbību, it īpaši, ja sabiedrība neapstrīd [faktus] vai ja tā sniedz papildu palīdzību,
kas ļauj noskaidrot vai papildināt Komisijas konstatētos faktus”. Šo apgalvojumu nevar uzskatīt par tādu, kas veido precīzu
solījumu, kas prasītājiem varēja radīt pamatotas cerības, ka tiem tiks piešķirts naudas sodu apmēra samazinājums, kas pārsniedz
1 %. Proti, paziņojuma par iebildumiem 614. punktā nav norādīts samazinājuma apjoms vai likme, kas attiecīgā gadījumā tiks
piešķirta attiecīgajiem uzņēmumiem, tādējādi tas šajā jautājumā nekādā gadījumā nevarēja radīt nekādu tiesisko paļāvību.
Otrkārt, ir jānoraida prasītāju arguments, ka Komisija ir atkāpusies no savas iepriekšējās prakses, atbilstoši kurai uzņēmumam,
kas neapstrīd paziņojumā par iebildumiem norādītos faktus pēc būtības, tiekot 10 % apjomā samazināts tā naudas soda apmērs,
kas tam būtu piemērots, jo, kā minēts šī sprieduma 153. punktā, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Komisijas lēmumu pieņemšanas
prakse nevar tikt izmantota kā naudas sodu tiesiskais regulējums konkurences jomā.
Turklāt prasītāji neapstrīd, ka uz prasītāju pieteikumiem attiecas tikai 2002. gada paziņojums par sadarbību. Tādējādi Komisijas
lēmumu pieņemšanas prakse vai judikatūra par 1996. gada paziņojuma par sadarbību D punkta 2. apakšpunkta otrā ievilkuma piemērošanu
katrā ziņā nevar radīt prasītājiem tiesisku paļāvību attiecībā uz naudas sodu samazinājuma līmeni, kas piešķirts tādēļ, ka
nav apstrīdēti fakti par aizliegtajām vienošanām Beļģijā, Vācijā, Luksemburgā un Nīderlandē, [un] kas pamatots ar paziņojuma
par iebildumiem 614. punktu.
Otrām kārtām, prasītāji lietās T‑144/07 un T‑154/07 apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi samērīguma principu, nepiešķirdama samazinājumu
10 % apjomā par to, ka nav apstrīdēti fakti. Šajā ziņā tie arī norāda, ka ir pārkāpts labas pārvaldības princips, jo Komisija
esot mudinājusi uzņēmumus neapstrīdēt faktus, bet esot piešķīrusi tiem tikai naudas sodu samazinājumu par 1 %.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka atbilstoši samērīguma principam Savienības iestāžu tiesību akti nedrīkst pārsniegt to, kas ir
atbilstošs un nepieciešams, lai sasniegtu attiecīgā tiesiskā regulējumā noteiktos leģitīmos mērķus, ņemot vērā, ka, ja ir
iespēja izvēlēties starp vairākiem piemērotiem pasākumiem, ir jāizvēlas vismazāk apgrūtinošais un tā radītie traucējumi nedrīkst
būt nesamērīgi ar sasniedzamajiem mērķiem (Tiesas 1998. gada 5. maija spriedums lietā C‑180/96 Apvienotā Karaliste/Komisija,
Recueil
, I‑2265. lpp., 96. punkts, un Vispārējās tiesas 2007. gada 12. septembra spriedums lietā T‑30/05
Prym
un
Prym Consumer
/Komisija, Krājumā nav publicēts, 223. punkts).
Attiecībā uz likmi iespējamajam naudas soda apmēra samazinājumam par to, ka nav apstrīdēti fakti, ir jānorāda, ka no judikatūras
izriet – var tikt uzskatīts, ka uzņēmums, kurš skaidri paziņo, ka neapstrīd faktiskos apgalvojumus, ar kuriem Komisija pamato
savus iebildumus, ir atvieglojis Komisijas uzdevumu konstatēt Savienības konkurences noteikumu pārkāpumus un sodīt par tiem
(Vispārējās tiesas 1998. gada 14. maija spriedums lietā T‑352/94
Mo och Domsjö
/Komisija,
Recueil
, II‑1989. lpp., 395. punkts, un 1998. gada 14. maija spriedums lietā T‑327/94
SCA Holding
/Komisija,
Recueil
, II‑1373. lpp., 157. punkts).
Tomēr apstrīdētā lēmuma 758. apsvērumā Komisija ir norādījusi, ka “samazinājuma apjomā būs jāņem vērā tas, ka sadarbība, kas
sniegta pēc paziņojuma par iebildumiem – kaut gan Komisija jau ir pierādījusi visus pārkāpuma apstākļus brīdī, kad uzņēmums
jau zina visus izmeklēšanas apstākļus un tam ir bijusi piekļuve izmeklēšanas lietas materiāliem –, labākajā gadījumā Komisijai
tās izmeklēšanā var sniegt tikai maznozīmīgu palīdzību”. Tā ir piebildusi, ka “parasti faktu atzīšana šajos apstākļos ir tikai
pierādījums, kas apstiprina faktus, kurus Komisija parasti uzskatītu par pietiekami pierādītiem ar citiem pierādījumiem, kuri
pievienoti lietas materiāliem”.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka 2002. gada paziņojumā par sadarbību ir prasīta augsta sadarbības pakāpe ar Komisiju, kurā turklāt
ir paredzēta “sodanaudas samazinājuma apjoma ciešāka sasaiste ar uzņēmuma ieguldījumu pārkāpuma atklāšanā” (2002. gada paziņojuma
par sadarbību 5. punkts). Tādējādi, no vienas puses – kā jau ir atgādināts šī sprieduma 378. punktā –, atšķirībā no 1996. gada
paziņojuma par sadarbību, 2002. gada paziņojumā par sadarbību nav paredzēts naudas sodu apmēra samazinājums tādēļ, ka nav
apstrīdēti fakti, un, no otras puses, attiecībā uz pieteikumiem, kas Komisijai iesniegti atbilstoši 2002. gada paziņojumam
par sadarbību, maksimālais samazinājums, ko var saņemt uzņēmumi, kuri nav nedz pirmais, nedz otrais uzņēmums, kas atbilst
tā 21. punkta nosacījumiem, bet kuru pierādījumi tomēr rada būtisku pievienoto vērtību attiecībā pret pierādījumiem, kas jau
ir Komisijas rīcībā, atbilst 20 %.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto un ņemot vērā to, ka šajā lietā piešķirtie samazinājumi par to, ka nav apstrīdēti fakti, papildina
naudas sodu samazinājumus, kas jau piešķirti saistībā ar 2002. gada paziņojumu par sadarbību, kā arī ņemot vērā sadarbības,
kas sniegta pēc paziņojuma par iebildumiem, mazo vērtību (apstrīdētā lēmuma 758. apsvērums), Komisija nav pārkāpusi samērīguma
principu, nepiešķirdama
ThyssenKrupp
naudas sodu samazinājumu 10 % apjomā par to, ka nav apstrīdēti fakti par aizliegtajām vienošanām Beļģijā, Vācijā, Luksemburgā
un Nīderlandē. Turklāt prasītāji lietās T‑144/07 un T‑154/07 nesniedz nevienu elementu, lai pierādītu, ka Komisija būtu tos
mudinājusi neapstrīdēt faktus, tādējādi to iebildums, kas attiecas uz labas pārvaldības principa pārkāpumu, katrā ziņā nav
atbalstāms.
Trešām kārtām, prasītāji lietās T‑147/07, T‑149/07 un T‑150/07 norāda, ka pret
ThyssenKrupp
– kurš esot informējis Komisiju par pārkāpuma Vācijā dalībnieku mēģinājumiem, kas vērsti uz Komisijas izmeklēšanas bloķēšanu
– esot bijusi diskriminējoša attieksme salīdzinājumā ar uzņēmumiem, kuri šādas darbības apstrīdējuši, jo šīs abas uzņēmumu
kategorijas ir saņēmušas vienādu naudas soda samazinājumu par to sadarbību ārpus 2002. gada paziņojuma par sadarbību. Prasītājs
lietā T‑144/07 šajā ziņā arī norāda, ka naudas soda apmēra samazinājums par 1 % esot piemērots visiem uzņēmumiem neatkarīgi
no to sadarbības.
Šim iebildumam nevar piekrist. Tā kā
ThyssenKrupp
apgalvojumi attiecībā uz bloķēšanas mēģinājumiem nav varējuši atvieglot Komisijas spēju pierādīt pārkāpumu (skat. šī sprieduma
386. punktu),
ThyssenKrupp
lietderīgā sadarbība ārpus 2002. gada paziņojuma par sadarbību aprobežojas ar faktu neapstrīdēšanu. Tādējādi
ThyssenKrupp
sadarbība ir salīdzināma ar pārējo uzņēmumu sadarbību – kuri attiecībā uz sadarbību ārpus minētā paziņojuma ir aprobežojušies
ar to, ka nav apstrīdējuši faktus, kas izklāstīti paziņojumā par iebildumiem.
Ceturtām kārtām, prasītāji lietās T‑144/07, T‑149/07, T‑150/07 un T‑154/07 apgalvo, ka aprēķina metode samazinājumam par 1 %
par faktu neapstrīdēšanu izraisa finansiālu kaitējumu
ThyssenKrupp
salīdzinājumā ar pārējiem administratīvajā procesā iesaistītajiem uzņēmumiem. Konkrētāk, attiecībā uz
ThyssenKrupp
Komisija piešķirtos naudas sodu samazinājumus esot aprēķinājusi divos posmos, proti, attiecīgi, Beļģijā un Nīderlandē – samazinājumus
par 20 % un 40 % par sadarbību saistībā ar 2002. gada paziņojumu par sadarbību, tad – samazinājumus par 1 % par sadarbību
ārpus minētā paziņojuma noteikumiem. Attiecībā uz citiem uzņēmumiem samazinājums par 1 % esot piemērots tieši Komisijas noteiktajam
naudas sodam. Tādējādi ar savu aprēķina veidu Komisija labvēlīgāk izturoties pret uzņēmumiem, kuri nav saņēmuši naudas soda
apmēra samazinājumu, pamatojoties uz 2002. gada paziņojumu par sadarbību, nekā pret uzņēmumiem, kuri ir sadarbojušies administratīvā
procesa laikā.
Ir atgādināts (skat. šī sprieduma 365. punktu), ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Komisija, izvērtējot aizliegtās vienošanās
dalībnieku sadarbību, nedrīkst neievērot vienlīdzīgas attieksmes principu.
Tomēr papildus tam, ka naudas sodu samazinājumi, kas piešķirti saistībā ar 2002. gada paziņojumu par sadarbību, un samazinājumi,
kas piešķirti ārpus šī paziņojuma noteikumiem, veido divus nošķirtus naudas sodu aprēķināšanas posmus, ir jākonstatē, ka,
no vienas puses, uzņēmumi, kuri ir sadarbojušies gan saistībā ar minēto paziņojumu, gan ārpus šī paziņojuma, un, no otras
puses, uzņēmumi, kuri sadarbojušies vienīgi ārpus minētā paziņojuma, neatrodas salīdzināmā situācijā. Tādējādi iebildums,
kas attiecas uz iespējamo vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, nav atbalstāms.
No tā izriet, ka šis pamats ir pilnībā jānoraida.

Par pamatu, kas attiecas uz Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta pārkāpumu
Prasītāji lietās T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 un T‑154/07 norāda, ka ar naudas sodiem, kas apstrīdētā
lēmuma 2. pantā noteikti par tajā konstatētajiem pārkāpumiem, ir pārkāpts Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts, jo Komisija,
noteikdama augstāko robežu 10 % apjomā no attiecīgo uzņēmumu apgrozījuma, esot pamatojusies uz grupas
ThyssenKrupp
apgrozījumu, nevis uz meitassabiedrību, kuras tieši piedalījušās pārkāpumos, apgrozījumu.
Prasītāji lietās T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 un T‑154/07 norāda, pirmkārt, ka nav iespējams vainot
TKAG
un
TKE
pārkāpumos, ko izdarījušas to attiecīgās meitassabiedrības, un ka tātad Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā noteiktā augstākā
robeža 10 % apjomā no apgrozījuma esot jāaprēķina, pamatojoties uz minēto meitassabiedrību apgrozījumu.
Tomēr ir jākonstatē, ka šis iebildums saplūst ar šī sprieduma 100.–149. punktā izskatītajiem iebildumiem par grupas
ThyssenKrupp
mātessabiedrību vainošanu to meitassabiedrību nodarījumos. No apsvērumiem par to izriet, ka Komisija ir pamatoti uzskatījusi,
ka
TKAG
un
TKE
veido ekonomisku vienību ar savām attiecīgajām meitassabiedrībām. Tādējādi šis iebildums ir jānoraida.
Otrkārt, prasītāji lietās T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 un T‑154/07 apgalvo, ka naudas sodu augstākās robežas
noteikšana, pamatojoties uz mātessabiedrības apgrozījumu, katrā ziņā arī nav iespējama, jo Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā
esot norādīts uz “uzņēmumiem, kas piedalās pārkāpumā”. Tādējādi augstākā robeža 10 % apjomā attiecoties uz pārkāpuma izdarītāja
– kurš tieši piedalījies pārkāpumā – apgrozījumu un nevis uz tā mātessabiedrības – kura ir solidāri atbildīga – apgrozījumu.
Šajā ziņā jānorāda, ka Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā ir noteikts, ka attiecībā uz “katru uzņēmumu un uzņēmumu apvienību,
kas piedalās pārkāpumā, soda nauda nepārsniedz 10 % no tās [tā] kopējā apgrozījuma iepriekšējā uzņēmējdarbības gadā [iepriekšējā
finanšu gadā]”. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ar šajā tiesību normā minēto apgrozījumu tiek saprasts attiecīgā uzņēmuma
kopējais apgrozījums (skat. šī sprieduma 55. punktā minēto spriedumu lietā
Dalmine
/Komisija, 146. punkts, un šī sprieduma 428. punktā minēto 2007. gada 12. septembra spriedumu lietā
Prym
un
Prym Consumer
/Komisija, 177. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā paredzētā augstākā robeža 10 % apjomā ir jāaprēķina, pamatojoties uz visu
sabiedrību, kuras veido ekonomisko vienību, kas rīkojas uzņēmuma statusā EKL 81. panta izpratnē, kumulatīvo apgrozījumu (šī
sprieduma 311. punktā minētais Vispārējās tiesas spriedums lietā
HFB
u.c./Komisija, 528. punkts, un 2005. gada 15. jūnija spriedums apvienotajās lietās T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 un T‑91/03
Tokai Carbon
u.c./Komisija, Krājumā nav publicēts, 390. punkts).
Šajā gadījumā Komisija ir pierādījusi, ka
TKAG
saistībā ar EKL 81. panta piemērošanu veidoja ekonomisku vienību ar savām meitassabiedrībām, kas minētas apstrīdētā lēmuma
1. pantā (skat. šī sprieduma 100.–149. punktu). Ņemot vērā šī sprieduma 443. un 444. punktā minēto judikatūru, Komisija, aprēķinādama
naudas sodus, ko tā piemērojusi apstrīdētā lēmuma 2. pantā, ir pamatoti balstījusies uz mātessabiedrības apgrozījumu, lai
noteiktu naudas sodus pietiekami preventīvā apmērā.
No tā izriet, ka Komisija, naudas sodiem, kas piemērojami par pārkāpumiem, kurus izdarījušas grupā
ThyssenKrupp
ietilpstošās sabiedrības, nosakot augstāko robežu 10 % apjomā no apgrozījuma, pamatodamās uz
TKAG
apgrozījumu, nav pārkāpusi Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu. Tā kā prasītāji lietās T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07,
T‑150/07 un T‑154/07 neapgalvo, ka tiem piemērotais naudas sods pārsniedz robežu 10 % apjomā no minētā apgrozījuma, to iebildumi
ir jānoraida.

Par pamatu, kas attiecas uz samērīguma principa pārkāpumu, aprēķinot naudas sodu galīgo summu
Prasītāji lietās T‑144/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 un T‑154/07 norāda, ka tiem piemēroto naudas sodu galīgā summa ir
nesamērīga.
Lai pierādītu samērīguma principa pārkāpumu, prasītāji lietās T‑144/07, T‑149/07 un T‑150/07 uzsver, pirmkārt, pārkāpumu,
par kuriem apstrīdētajā lēmumā piemēroti sodi, valsts mēroga raksturu. Otrkārt, prasītāji lietās T‑144/07, T‑148/07, T‑149/07
un T‑150/07 norāda, ka naudas sodi, kas piemēroti
ThyssenKrupp
par pārkāpumiem Beļģijā un Luksemburgā, ir pārmērīgi attiecībā pret minēto tirgu lielumu un pareizi neatspoguļo ekonomiskās
varas attiecības, kādas pastāv starp uzņēmumiem, kuri piedalījušies pārkāpumos, [un] kas esot bijušas izšķirošas šo pārkāpumu
izdarīšanā. Prasītāji lietās T‑144/07, T‑149/07, T‑150/07 un T‑154/07 šajā ziņā arī uzsver, ka naudas sodi, kas tiem tika
piemēroti par pārkāpumiem Beļģijā un Nīderlandē, atbilst vairākkārtīgam, attiecīgi,
TKLA
un
TKL
apgrozījumam. Treškārt, prasītājs lietā T‑144/07 apgalvo, ka saskaņā ar samērīguma principu Komisijai ir pienākums noteikt
naudas soda galīgo summu tādējādi, lai tas atspoguļotu visu sadarbības apjomu, kādu sniedzis
TKLA
, un, konkrēti, ņemt vērā amnestijas solījumu, ko izteikusi Beļģijas konkurences iestāde. Prasītājs lietā T‑154/07 šajā ziņā
arī norāda, ka Komisijai vajadzējis ņemt vērā atbrīvojumu, ko
TKL
saņēmis no Nīderlandes konkurences iestādes.
Vispirms ir jāatgādina, ka atbilstoši samērīguma principam Savienības iestāžu tiesību akti nedrīkst pārsniegt to, kas ir atbilstošs
un nepieciešams, lai sasniegtu attiecīgā tiesiskā regulējumā noteiktos leģitīmos mērķus, ņemot vērā to, ka, ja ir iespēja
izvēlēties starp vairākiem piemērotiem pasākumiem, ir jāizvēlas vismazāk apgrūtinošais un tā radītie traucējumi nedrīkst būt
nesamērīgi ar sasniedzamajiem mērķiem (skat. šī sprieduma 428. punktu).
No tā izriet, ka naudas sodi nedrīkst būt nesamērīgi ar sasniedzamajiem mērķiem – proti, ar konkurences noteikumu ievērošanu
– un ka uzņēmumam par pārkāpumu konkurences jomā piemērotā naudas soda apmēram ir jābūt samērīgam ar pārkāpumu, novērtējot
to kopumā un tostarp ņemot vērā tā smagumu (šī sprieduma 428. punktā minētais 2007. gada 12. septembra spriedums lietā
Prym
un
Prym Consumer
/Komisija, 224. punkts). Turklāt, nosakot naudas sodu apmēru, Komisija var pamatoti ņemt vērā nepieciešamību nodrošināt naudas
sodiem pietiekami preventīvu iedarbību (šajā ziņā skat. šī sprieduma 247. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Musique Diffusion française
u.c./Komisija, 108. punkts, un Vispārējās tiesas 1998. gada 14. maija spriedumu lietā T‑304/94
Europa Carton
/Komisija,
Recueil
, II‑869. lpp., 89. punkts).
Jānorāda, pirmkārt, ka aizliegtās vienošanās šajā gadījumā galvenokārt sastāvēja no slepenas norunas starp konkurentiem, lai
savstarpēji sadalītu tirgus vai iesaldētu tirgus daļas, savstarpēji sadalot jaunu liftu un/vai eskalatoru pārdošanas un ierīkošanas
projektus, un lai nekonkurētu attiecībā uz liftu un eskalatoru apkopi un modernizāciju (izņemot Vāciju, kur aizliegtās vienošanās
dalībnieki par apkopi un modernizāciju nav diskutējuši). Šie pārkāpumi jau paša to rakstura dēļ ietilpst smagākajos EKL 81. panta
pārkāpumos (apstrīdētā lēmuma 658. apsvērums).
Šajā ziņā konkrēto preču tirgus salīdzinoši mazajam apjomam, pieņemot, ka tas ir pierādīts, ir tikai neliela nozīme salīdzinājumā
ar citu pārkāpuma smagumu apliecinošo apstākļu kopumu (šajā ziņā skat. šī sprieduma 185. punktā minēto spriedumu lietā
Roquette Frères
/Komisija, 151. punkts). Tādējādi prasītāju argumenti, ka Komisijas piemērotie naudas sodi esot nesamērīgi saistībā ar attiecīgo
tirgu lielumu, ir jānoraida.
Otrkārt, saistībā ar naudas sodu samērīgumu attiecībā pret minēto ekonomisko vienību – kuras rīkojas uzņēmumu statusā EKL
81. panta izpratnē – lielumu un ekonomisko varu ir jāatgādina, ka no iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka šie naudas
sodi nepārsniedz Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā minēto augstāko robežu, kuras mērķis ir novērst to, ka naudas sodi
ir nesamērīgi attiecībā pret uzņēmuma nozīmīgumu (šajā ziņā skat. šī sprieduma 247. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Musique Diffusion française
u.c./Komisija, 129. punkts, un šī sprieduma 428. punktā minēto 2007. gada 12. septembra spriedumu lietā
Prym
un
Prym Consumer
/Komisija, 229. punkts).
Treškārt, atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai, aprēķinot naudas sodus, Komisija it īpaši var ņemt vērā ekonomiskās vienības,
kura rīkojas uzņēmuma statusā EKL 81. panta izpratnē, lielumu un ekonomisko varu. Tomēr attiecīgais uzņēmums, kurš jāņem vērā
šajā lietā, nav katra meitassabiedrība, kas piedalījusies apstrīdētā lēmuma 1. panta 1., 3. un 4. punktā konstatētajos pārkāpumos.
Gluži pretēji, no iepriekš izklāstītās analīzes izriet, ka uzņēmumi, kuri izdarījuši apstrīdētā lēmuma 1. panta 1., 3. un
4. punkta ceturtajā ievilkumā minētos pārkāpumus, ir
TKAG
un visas tā meitassabiedrības, kas norādītas minētajās apstrīdētā lēmuma normās (skat. šī sprieduma 100.–149. punktu). Šādos
apstākļos prasītāju argumenti, kuros tikai pierādīts nesamērīgums starp Komisijas piemēroto naudas sodu apmēru un minēto meitassabiedrību
gūto apgrozījumu – neņemot vērā to mātessabiedrības apgrozījumu –, ir jānoraida.
Ceturtkārt, no judikatūras izriet, ka Komisijai, nosakot naudas sodu apmēru atkarībā no konkrētā pārkāpuma smaguma un ilguma,
nav jānodrošina, lai gadījumā, ja naudas sodi tiek piemēroti vairākiem uzņēmumiem, kas iesaistīti vienā un tajā pašā pārkāpumā,
naudas sodu galīgās summas, kas aprēķinātas attiecīgajiem uzņēmumiem, atspoguļotu visas atšķirības šo uzņēmumu starpā saistībā
ar to kopējo apgrozījumu vai to apgrozījumu tirgū, uz kuru attiecas pārkāpums (šajā ziņā skat. šī sprieduma 94. punktā minēto
spriedumu apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 312. punkts, un Vispārējās tiesas 2006. gada 4. jūlija spriedumu lietā T‑304/02
Hoek Loos
/Komisija, Krājums, II‑1887. lpp., 84. punkts).
Tādējādi Vispārējā tiesa jau ir uzskatījusi, ka naudas soda galīgā summa
a priori
nav piemērots elements, lai novērtētu iespējamo naudas soda nesamērīgumu atbilstoši aizliegtās vienošanās dalībnieku nozīmīgumam.
Proti, minētā galīgā summa, konkrēti, tiek noteikta atbilstoši vairākiem apstākļiem, kas saistīti ar attiecīgā uzņēmuma individuālu
rīcību – piemēram, pārkāpuma ilgumu, atbildību pastiprinošu vai mīkstinošu apstākļu esamību un minētā uzņēmuma sadarbības
pakāpi –, nevis saistībā ar tā tirgus daļu vai tā apgrozījumu (šī sprieduma 455. punktā minētais spriedums lietā
Hoek Loos
/Komisija, 85. un 86. punkts).
Turklāt no apstrīdētā lēmuma 672., 673., 674., 676., 680. un 686. apsvēruma izriet, ka Komisija, nosakot konkrēto naudas sodu
sākumsummu, ir piemērojusi atšķirīgu attieksmi pret attiecīgajiem uzņēmumiem, lai ņemtu vērā to nozīmīgumu tirgos, uz kuriem
attiecas aizliegtās vienošanās. Tādējādi Komisija ir iedalījusi uzņēmumus “vairākās kategorijās atkarībā no apgrozījuma, kas
gūts no liftiem un/vai eskalatoriem, tostarp – attiecīgā gadījumā – sniedzot apkopes un modernizācijas pakalpojumus” (apstrīdētā
lēmuma 673. apsvērums). Tādējādi prasītāju argumentiem, ka piemērotie naudas sodi pareizi neatspoguļojot ekonomiskās varas
attiecības, kādas pastāv starp uzņēmumiem, kuri piedalījušies pārkāpumā, nevar piekrist.
Piektkārt, arī prasītāju lietās T‑144/07 un T‑154/07 argumenti, ka Komisija neesot ņēmusi vērā visu
ThyssenKrupp
sadarbības apjomu Beļģijā un ka tai esot bijis jāņem vērā valstu konkurences iestāžu tiesību akti, ir jānoraida.
Konkrētāk, ir jāatgādina, ka
TKLA
sadarbību, lai pierādītu pārkāpumu Beļģijā, Komisija ir pienācīgi ņēmusi vērā apstrīdētā lēmuma 769.–774. apsvērumā. No iepriekš
izklāstītajiem apsvērumiem (šī sprieduma 338.–370. punkts) arī izriet, ka Komisija šajā ziņā nav pieļāvusi nevienu acīmredzamu
kļūdu vērtējumā. Turklāt no šī sprieduma 156.–190. punkta izriet, ka prasītāji arī nevar atsaukties uz amnestijas solījumiem,
ko tie, iespējams, saņēmuši no Beļģijas un Nīderlandes konkurences iestādēm.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, prasītāju lietās T‑144/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 un T‑154/07 norādītais
pamats, kas attiecas uz samērīguma principa pārkāpumu, aprēķinot naudas soda galīgo summu, ir jānoraida.

Par naudas sodu galīgās summas noteikšanu
Kā izriet no šī sprieduma 303.–323. punkta, ir jāgroza apstrīdētais lēmums tiktāl, ciktāl tajā recidīva dēļ ir noteikts apstrīdētajā
lēmumā
ThyssenKrupp
piemēroto naudas sodu pamatsummas palielinājums par 50 %.
Tādējādi minēto naudas sodu galīgā summa tiek aprēķināta šādi:
–        par pārkāpumu Beļģijā: naudas soda pamatsumma (EUR 57 750 000) tiek samazināta par 20 % par sadarbību saistībā ar 2002. gada
paziņojumu par sadarbību – kas rezultātā atbilst summai EUR 46 200 000 apmērā – un tiek samazināta par 1 % par sadarbību ārpus
2002. gada paziņojuma par sadarbību – kas rezultātā atbilst naudas soda galīgajai summai EUR 45 738 000 apmērā;
–        par pārkāpumu Vācijā: naudas soda pamatsumma (EUR 252 000 000) tiek samazināta par 1 % par sadarbību ārpus 2002. gada paziņojuma
par sadarbību – kas rezultātā atbilst naudas soda galīgajai summai EUR 249 480 000 apmērā;
–        par pārkāpumu Luksemburgā: naudas soda pamatsumma (EUR 9 000 000) tiek samazināta par 1 % par sadarbību ārpus 2002. gada paziņojuma
par sadarbību – kas rezultātā atbilst naudas soda galīgajai summai EUR 8 910 000 apmērā;
–        par pārkāpumu Nīderlandē: naudas soda pamatsumma (EUR 26 350 000) tiek samazināta par 40 % par sadarbību saistībā ar 2002. gada
paziņojumu par sadarbību – kas rezultātā atbilst summai EUR 15 810 000 apmērā – un tiek samazināta par 1 % par sadarbību ārpus
2002. gada paziņojuma par sadarbību – kas rezultātā atbilst naudas soda galīgajai summai EUR 15 651 900 apmērā.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 3. punktam, ja lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, Vispārējā
tiesa var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala vai ka lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši. Šajā gadījumā
ir jānolemj, ka prasītāji sedz trīs ceturtdaļas no saviem tiesāšanās izdevumiem, kā arī atlīdzina trīs ceturtdaļas no Komisijas
tiesāšanās izdevumiem. Komisija sedz vienu ceturtdaļu no saviem tiesāšanās izdevumiem, kā arī atlīdzina vienu ceturtdaļu no
prasītāju tiesāšanās izdevumiem.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (astotā palāta)
nospriež:
1)
apvienot lietas T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 un T‑154/07 šī sprieduma taisīšanai;
2)
atcelt Komisijas 2007. gada 21. februāra Lēmuma C(2007) 512, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu (Lieta
COMP/E‑1/38.823 – Lifti un eskalatori) 2. panta 1. punkta ceturto ievilkumu, 2. panta 2. punkta ceturto ievilkumu, 2. panta
3. punkta ceturto ievilkumu un 2. panta 4. punkta ceturto ievilkumu;
3)
lietās T‑144/07, T‑149/07 un T‑150/07 naudas soda apmērs, kas Lēmuma C(2007) 512 2. panta 1. punkta ceturtajā ievilkumā
ThyssenKrupp Liften Ascenseurs NV
,
ThyssenKrupp Elevator AG
un
ThyssenKrupp AG
piemērots par pārkāpumu Beļģijā, tiek noteikts EUR 45 738 000 apmērā;
4)
lietās T‑147/07, T‑149/07 un T‑150/07 naudas soda apmērs, kas Lēmuma C(2007) 512 2. panta 2. punkta ceturtajā ievilkumā
ThyssenKrupp Aufzüge GmbH
,
ThyssenKrupp Fahrtreppen GmbH
,
ThyssenKrupp Elevator
un
ThyssenKrupp
piemērots par pārkāpumu Vācijā, tiek noteikts EUR 249 480 000 apmērā;
5)
lietās T‑148/07, T‑149/07 un T‑150/07 naudas soda apmērs, kas Lēmuma C(2007) 512 2. panta 3. punkta ceturtajā ievilkumā
ThyssenKrupp Ascenseurs Luxembourg Sàrl
,
ThyssenKrupp Elevator
un
ThyssenKrupp
piemērots par pārkāpumu Luksemburgā, tiek noteikts EUR 8 910 000 apmērā;
6)
lietās T‑150/07 un T‑154/07 naudas soda apmērs, kas Lēmuma C(2007) 512 2. panta 4. punkta ceturtajā ievilkumā
ThyssenKrupp Liften BV
un
ThyssenKrupp
piemērots par pārkāpumu Nīderlandē, tiek noteikts EUR 15 651 900 apmērā;
7)
pārējā daļā prasības noraidīt;
8)
katrā lietā prasītāji sedz trīs ceturtdaļas no saviem tiesāšanās izdevumiem, kā arī atlīdzina trīs ceturtdaļas no Eiropas
Komisijas tiesāšanās izdevumiem. Komisija sedz vienu ceturtdaļu no saviem tiesāšanās izdevumiem, kā arī atlīdzina vienu ceturtdaļu
no prasītāju tiesāšanās izdevumiem.
Martins Ribeiro
Wahl
Dittrich
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2011. gada 13. jūlijā.
[Paraksti]
Satura rādītājs
Administratīvais process
1.  Komisijas izmeklēšana
Beļģija
Vācija
Luksemburga
Nīderlande
2.  Paziņojums par iebildumiem
3.  Apstrīdētais lēmums
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Par lietas būtību
1.  Ievada apsvērumi
2.  Par prasībām atcelt apstrīdēto lēmumu
Par pamatu, kas attiecas uz Komisijas kompetences neesamību
Par pirmo daļu, kas attiecas uz EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu, jo attiecīgās aizliegtās vienošanās neietekmējot tirdzniecību
starp dalībvalstīm
Par otro daļu, kas attiecas uz to, ka ir pārkāpta Regula Nr. 1/2003, paziņojums par sadarbību tīklā un vienlīdzīgas attieksmes
un tiesiskās paļāvības aizsardzības principi, jo Komisijai vajadzējis ļaut attiecīgajām valsts iestādēm gādāt par pārkāpumu
izmeklēšanu
Par pamatu, kas attiecas uz to, ka ir pārkāpti principi, kuri reglamentē saukšanu pie atbildības par EKL 81. panta pārkāpumiem,
nevainīguma prezumpcijas princips, sodu individualitātes princips un vienlīdzīgas attieksmes princips, un tiesības uz aizstāvību,
kā arī EKL 253. pants, vainojot mātessabiedrības pārkāpumos, kurus izdarījušas to meitassabiedrības
Ievada apsvērumi
Par TKE un TKAG vainošanu apstrīdētā lēmuma 1. pantā konstatētajos pārkāpumos
–  Par prezumpciju saistībā ar TKAG un TKE atbildību par savu meitassabiedrību rīcību
–  Par elementiem, ko prasītāji izvirzījuši, lai atspēkotu prezumpciju saistībā ar TKAG un TKE atbildību par savu attiecīgo
meitassabiedrību rīcību
Par pienākuma norādīt pamatojumu un tiesību uz aizstāvību pārkāpumu
Par pieteikumiem par pierādījumu savākšanas pasākumiem
3.  Par prasībām atcelt vai samazināt piemēroto naudas sodu apmēru
Par pamatu, kas attiecas uz principa non bis in idem pārkāpumu
Par pamatu, kas attiecas uz 1998. gada pamatnostādņu pārkāpumu, samērīguma principa pārkāpumu, vienlīdzīgas attieksmes principa
pārkāpumu un tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, nosakot naudas sodu sākumsummu atkarībā no pārkāpumu smaguma
Ievada apsvērumi
Apstrīdētais lēmums
Par iespējamo naudas sodu vispārīgo sākumsummu prettiesiskumu
Par iespējamo konkrēto naudas sodu sākumsummu prettiesiskumu
Par pamatu, kas attiecas uz 1998. gada pamatnostādņu pārkāpumu, samērīguma principa pārkāpumu, EKL 253. panta pārkāpumu un
vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, piemērojot grupas reizināšanas koeficientu, lai, nosakot naudas sodu sākumsummu,
ņemtu vērā preventīvo mērķi
Par pamatu, kas attiecas uz 1998. gada pamatnostādņu pārkāpumu, samērīguma principa pārkāpumu un tiesību uz aizstāvību pārkāpumu,
par 50 % palielinot naudas sodu pamatsummu par recidīvu
Par pamatu, kas attiecas uz 2002. gada paziņojuma par sadarbību pārkāpumu un tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu
un vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, izvērtējot sadarbību
Par 2002. gada paziņojumu par sadarbību
Par Komisijas rīcības brīvību un Savienības tiesas kontroli
Par ThyssenKrupp sadarbību, lai pierādītu pārkāpumu Beļģijā
Par ThyssenKrupp sadarbību, lai pierādītu pārkāpumu Vācijā
Par ThyssenKrupp sadarbību, lai pierādītu pārkāpumu Luksemburgā
Par pamatu, kas attiecas uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principa, vienlīdzīgas attieksmes principa, samērīguma principa
un labas pārvaldības principa pārkāpumu, nosakot naudas sodu samazinājuma apjomu, kas piešķirts par sadarbību ārpus 2002. gada
paziņojuma par sadarbību noteikumiem
Par pamatu, kas attiecas uz Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta pārkāpumu
Par pamatu, kas attiecas uz samērīguma principa pārkāpumu, aprēķinot naudas sodu galīgo summu
Par naudas sodu galīgās summas noteikšanu
Par tiesāšanās izdevumiem
*
Tiesvedības valodas – holandiešu un vācu.
– Konfidenciālie dati ir slēpti.