CELEX: 62009CJ0106
Apelācija
Valsts atbalsts
Materiālā selektivitāte
Nodokļu režīms
Gibraltārs
Ārzonas sabiedrības

Ar savām apelācijas sūdzībām Eiropas Kopienu Komisija un Spānijas Karaliste lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas
[tagad – Vispārējā tiesa] 2008. gada 18. decembra spriedumu apvienotajās lietās T‑211/04 un T‑215/04
Government of Gibraltar
un Apvienotā Karaliste/Komisija (Krājums, II‑3745. lpp.; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru tā atcēla Komisijas
2004. gada 30. marta Lēmumu 2005/261/EK par atbalsta shēmu, kuru Apvienotā Karaliste plāno īstenot attiecībā uz
Government of Gibraltar
uzņēmuma peļņas [sabiedrību ienākuma] nodokļa reformu (OV 2005, L 85, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
I –
Atbilstošās tiesību normas
Padomes 1999. gada 22. marta Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus [EKL 88]. panta piemērošanai
(OV L 83, 1. lpp.), 6. pantā ir noteikts:
“Formāla [oficiāla] izmeklēšanas procedūra
1.      Lēmumā sākt formālu [oficiālu] izmeklēšanas procedūru rezumē attiecīgus faktiskus un tiesiskus jautājumus, tajā ir Komisijas
sākotnējais izvērtējums par to, vai ierosinātajam pasākumam ir atbalsta iezīmes, kā arī izklāstīti iemesli, kas liek šaubīties
par tā saderību ar kopējo tirgu. Lēmums aicina attiecīgo dalībvalsti un citas ieinteresētās personas iesniegt piezīmes [apsvērumus]
noteiktā termiņā, kas parasti nepārsniedz vienu mēnesi. Pienācīgi pamatotos gadījumos Komisija var pagarināt noteikto termiņu.
2.      Saņemtās piezīmes [apsvērumus] iesniedz attiecīgajai dalībvalstij. Attiecīgajai dalībvalstij neizpauž ieinteresētās personas
identitāti, ja ieinteresētā persona to lūdz iespējama kaitējuma dēļ. Attiecīgā dalībvalsts var atbildēt uz iesniegtajām piezīmēm
[apsvērumiem] noteiktā termiņā, kas parasti nepārsniedz vienu mēnesi. Pienācīgi pamatotos gadījumos Komisija var pagarināt
noteikto termiņu.”
II –
Tiesvedības rašanās fakti
A –  Government of Gibraltar
veiktās sabiedrību ienākuma nodokļa reformas priekšvēsture
2001. gada 11. jūlijā Komisija nolēma uzsākt oficiālu izmeklēšanas procedūru saskaņā ar EKL 88. panta 2. punktu attiecībā
uz abiem Gibraltārā piemērotajiem tiesiskajiem regulējumiem par sabiedrību ienākuma nodokli, kuri attiecīgi skar “no nodokļa
atbrīvotās sabiedrības” (OV 2002, C 26, 13. lpp.) un “ar nodokli apliktās sabiedrības” (OV 2002, C 26, 9. lpp.).
Lai saņemtu no nodokļa atbrīvotas sabiedrības statusu, uzņēmumam bija jāatbilst vairākiem nosacījumiem. Šie nosacījumi ietvēra
aizliegumu veikt komerciālu vai cita veida darbību Gibraltārā, izņemot [darbību] ar citām no nodokļa atbrīvotām sabiedrībām
vai ar nodokli apliktām sabiedrībām. No nodokļa atbrīvotā sabiedrība, ar izņēmumiem, bija atbrīvota no ienākuma nodokļa Gibraltārā,
un tai bija jāsamaksā tikai noteikts ikgadējs nodoklis GBP 225 apmērā.
Nosacījumi, lai iegūtu ar nodokli apliktas sabiedrības statusu, būtībā bija identiski nosacījumiem, lai saņemtu no nodokļa
atbrīvotas sabiedrības statusu. Ar nodokli apliktās sabiedrības maksāja nodokli atbilstoši likmei, kas tika noteikta, vienojoties
ar Gibraltāra nodokļu iestādēm, un kas mainījās no 2 līdz 10 % no to peļņas.
Ar 2002. gada 30. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās T‑195/01 un T‑207/01
Government of Gibraltar
/Komisija (
Recueil
, II‑2309. lpp.) Vispārējā tiesa, pirmkārt, atcēla lēmumu par oficiālas izmeklēšanas procedūras uzsākšanu attiecībā uz sabiedrībām,
kas atbrīvotas no nodokļa, jo Komisija šīm sabiedrībām piemērojamo režīmu kopumā kvalificēja kā jaunu atbalstu, un, otrkārt,
noraidīja prasību par tiesību akta atcelšanu, kas vērsta pret lēmumu par procedūras uzsākšanu attiecībā uz ar nodokli apliktajām
sabiedrībām.
Pēc procedūras attiecībā uz sabiedrībām, kas atbrīvotas no nodokļa, tika pieņemts Komisijas 2005. gada 19. janvāra lēmums
par atbilstošu pasākumu ierosināšanu (OV 2005, C 228, 9. lpp.), kam Apvienotā Karaliste piekrita 2005. gada 18. februārī.
Pēc procedūras attiecībā uz sabiedrībām, kas apliktas ar nodokli, Komisija 2004. gada 30. martā pieņēma Lēmumu 2005/77/EK
par atbalsta shēmu, ko Apvienotā Karaliste īsteno Gibraltāra atbilstošo uzņēmumu labā (OV 2005, L 29, 24. lpp.), ar kuru režīmu
saistībā ar šīm sabiedrībām tā atzina par nesaderīgu ar kopējo tirgu.
B –  Government of Gibraltar
veiktā sabiedrību ienākuma nodokļa reforma
2002. gada 27. aprīlī, neaplūkojot jautājumu, vai nodokļu režīmi attiecībā uz sabiedrībām, kas atbrīvotas no nodokļa, un ar
nodokli apliktajām sabiedrībām ir vai nav valsts atbalsts,
Government of Gibraltar
paziņoja par savu nodomu pilnībā atcelt savu tiesisko regulējumu par uzņēmumu aplikšanu ar nodokli un izveidot pilnībā jaunu
nodokļu režīmu visām Gibraltāra sabiedrībām. Šī
Government of Gibraltar
veiktā sabiedrību ienākuma nodokļa reforma ir šīs tiesvedības priekšmets.
Ar 2002. gada 12. augusta vēstuli Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste saskaņā ar EKL 88. panta 3. punktu paziņoja
Komisijai par sabiedrību ienākuma nodokļa reformu projektu (turpmāk tekstā – “nodokļu reformas projekts”), ko gatavojās īstenot
Government of Gibraltar
.
Lai
Government of Gibraltar
nodokļu reformas projektu varētu piemērot, tas vispirms bija jāpieņem Gibraltāra
House of Assembly
. Šīs reformas ietvaros tālaika tiesiskais regulējums par sabiedrībām, kas atbrīvotas no nodokļa, un ar nodokli apliktajām
sabiedrībām bija jāatceļ ar tūlītēju spēku.
Kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 18. punkta, šajā nodokļu reformas projektā ir ietverta sistēma aplikšanai ar nodokli, kas
piemērojama visām Gibraltārā reģistrētām sabiedrībām, un papildnodoklis vai naudas sods (“top‑up tax”), kas ir piemērojams
tikai finanšu pakalpojumu sabiedrībām un labiekārtošanas uzņēmumiem, kuri ietver uzņēmumus, kas darbojas telekomunikāciju,
elektrības un ūdens jomā.
Sistēmas aplikšanai ar nodokli, kas bija jāievieš ar šo projektu, raksturojošās pazīmes pārsūdzētā sprieduma 21.–25. punktā
ir norādītas šādi:
“21      Ar nodokļu reformu ieviesto un visām Gibraltārā reģistrētām sabiedrībām piemērojamo sistēmu aplikšanai ar nodokli veido algu
nodoklis (
payroll tax
), nodoklis par telpu izmantošanu uzņēmējdarbībai (
business property occupation tax
) un reģistrācijas nodeva (
registration fee
):
–        algu nodoklis: visām Gibraltāra sabiedrībām ir jāmaksā algu nodoklis GBP 3000 apmērā par katru darbinieku gadā; katram Gibraltāra
“darba devējam” ir jāmaksā algas nodoklis par visiem tā “algotiem darbiniekiem”, kas strādā pilnu laiku vai nepilnu laiku
un “tiek nodarbināti Gibraltārā”; nodokļu reformas tiesiskajā regulējumā ir sniegta iepriekš minēto jēdzienu definīcija;
–        nodoklis par telpu izmantošanu uzņēmējdarbībai (
Business Property Occupation Tax
, turpmāk tekstā – “
BPOT
”): visām sabiedrībām, kas izmanto telpas Gibraltārā uzņēmējdarbības mērķiem, ir jāmaksā nodoklis par minēto telpu izmantošanu
atbilstoši likmei, kas aprēķināta atbilstoši procentam no tiem noteiktā zemes īpašuma nodokļa Gibraltārā;
–        reģistrācijas nodeva: visām Gibraltāra sabiedrībām ir jāmaksā ikgadējā reģistrācijas nodeva – līdz GBP 150 sabiedrībām, kuras
nav paredzētas peļņas gūšanai, un GBP 300 sabiedrībām, kuras ir paredzētas peļņas gūšanai.
22      Pienākumam maksāt algu nodokli un
BPOT
ir noteikts maksimālais apmērs 15 % no peļņas. No šī maksimuma noteikšanas izriet, ka sabiedrības maksās algu nodokli un
BPOT
tikai tad, ja tām ir peļņa, un nodokļa apmērs nepārsniegs 15 % no šīs peļņas.
[..]
23      Atsevišķām darbībām, proti, finanšu pakalpojumiem un labierīkošanas pakalpojumiem, tiek piemērots papildnodoklis (vai naudas
sods) par šo darbību radīto peļņu. Papildnodoklis attieksies tikai uz peļņu, kas var tikt piedēvēta šīm darbībām.
24      Tādējādi finanšu pakalpojumu sabiedrībām papildus algu nodoklim un
BPOT
būs jāmaksā papildnodoklis (vai naudas sods) par peļņu, ko radījušas finanšu pakalpojumu darbības, atbilstoši likmei no 4 līdz
6 % no peļņas (kas aprēķināta atbilstoši starptautiski pieņemtiem grāmatvedības noteikumiem); kopējais nodokļu apmērs šīm
sabiedrībām (algu nodoklis,
BPOT
un papildnodoklis) tiks noteikts 15 % apmērā no peļņas.
25      Labierīkošanas uzņēmumiem papildus algu nodoklim un
BPOT
būs jāmaksā papildnodoklis (vai naudas sods) par to darbību radīto peļņu 35 % apmērā no peļņas (kas aprēķināta atbilstoši
starptautiski pieņemtiem grāmatvedības noteikumiem). Šādiem uzņēmumiem būs ļauts no to papildnodokļa atskaitīt algu nodokli
un
BPOT
. Lai gan labierīkošanas uzņēmumu ikgadējais nodokļu apmērs (algu nodoklis un
BPOT
) arī atbilst 15 % maksimumam no peļņas, papildnodokļa izmantošana labierīkošanas uzņēmumiem nodrošinās, ka šie uzņēmumi vienmēr
maksā nodokli, kas atbilst 35 % no to peļņas.”
III –
Administratīvais process un apstrīdētais lēmums
Pēc tam, kad Apvienotā Karaliste Komisijai bija paziņojusi par nodokļu reformas projektu, tā ar 2002. gada 16. oktobra vēstuli
informēja šo dalībvalsti par savu lēmumu uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru (turpmāk tekstā – “lēmums sākt
oficiālu izmeklēšanas procedūru”) un aicināja ieinteresētās personas iesniegt savus apsvērumus (OV 2002, C 300, 2. lpp.).
Šajā lēmumā ir atsauce uz 9. punktu Komisijas Paziņojumā par valsts atbalsta noteikumu piemērošanu pasākumiem, kas saistīti
ar tiešajiem nodokļiem uzņēmējdarbībai (OV 1998, C 384, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Paziņojums par valsts atbalstu nodokļu
jomā”). Minētā lēmuma 29.–33. un 37.–44. punktā Komisija norāda četrus nodokļu reformas projekta elementus, ar kuriem, kā
tā uzskata, tiek piešķirtas selektīvas priekšrocības materiālā ziņā, proti, nosacījums par peļņas gūšanu, kas rada priekšrocības
bezpeļņas sabiedrībām, dažādie nodokļu ierobežojumi, kas rada priekšrocības sabiedrībām, kuras izmanto šos ierobežojumus,
atbrīvojums no nodokļa uzņēmumiem, kuri atrodas atsevišķās Gibraltāra daļās, un, visbeidzot, atbrīvojums no procentiem, kas
saņemti par piešķirtajiem aizdevumiem atsevišķu mērķu sasniegšanai. Ārzonas sabiedrības lēmumā nav norādītas kā selektīvu
priekšrocību saņēmējas.
Lēmuma uzsākt oficiālu izmeklēšanas procedūru 60. punkta f) apakšpunktā Komisija lūdz Apvienoto Karalisti tai sniegt šādu
informāciju:
“Paredzētais skaits, lielums un darbības veids:
–        sabiedrībām, kuras negūst peļņu un kurām tādējādi nav jāmaksā algu nodoklis un
BPOT
,
–        sabiedrībām, kuras gūst peļņu, bet kurām nav algotu darbinieku (t.i., nav nevienas algota darbinieka vienības, kas būtu jāapliek
ar nodokli),
–        sabiedrībām, kuras gūst peļņu un kurās ir mazāk par vienu algotu darbinieku (izņemot sabiedrības, kurās nav neviena algota
darbinieka).”
Komisija saņēma Apvienotās Karalistes,
Confederación Española de Organizaciones Empresariales
(Spānijas Uzņēmumu asociāciju konfederācija),
Ålands Landskapsstyrelse
(Olandes salu pārvaldnieks (Somija)), Spānijas Karalistes un
Government of Gibraltar
apsvērumus.
Spānijas Karaliste savu komentāru, kas Komisijai tika iesniegti 2003. gada 3. janvārī, 3. punktā norādīja:
“[..]
Papildus šiem apsvērumiem, kas atbalsta Komisijas iebildumus, ar kuriem pilnīgi pietiek, lai tiktu apstrīdēta reformas, kuru
Apvienotā Karaliste piedāvā
Government of Gibraltar
vārdā, spēkā esamība, mēs uzskatām, ka ir svarīgi, lai režīma atbilstības izvērtējumā pienācīgi tiktu ņemts vērā ekonomiskais
un nodokļu konteksts jurisdikcijā, kura to piedāvā.
Piedāvātajai nodokļu reformai piemīt dažas ļoti dīvainas iezīmes, piemēram:
[..]
c)      tām 28 800 sabiedrībām, uz kurām neattiecas iepriekš a) punktā minētais papildnodoklis, piedāvāto nodokļu režīmu faktiski
veido nevis vispārējs sabiedrību ienākuma nodoklis, bet gan dažādu atsevišķu nodokļu (algu nodokļa, [
BPOT
], reģistrācijas nodevas) apvienojums, kam ir piemērojami ierobežojumi, ar kuriem nodokļu maksāšanas pienākums kļūst sevišķi
mazs vai tāda nav vispār (ir iemesls tam, kādēļ Gibraltārā šo projektu dēvē par “nulles nodokli”).
Jāpatur prātā, ka, tā kā var uzskatīt, ka lielākā daļa no 28 800 reģistrētajām sabiedrībām ir “pastkastītes” sabiedrības vai
aktīvu pārvaldības sabiedrības, ja tās strādātu ar peļņu, tām būtu jāmaksā nodoklis GBP 3000 apmērā par katru darbinieku gadā.
Tā kā lielākajai daļai no tām principā ir tikai viens darbinieks (grāmatvedis vai auditors), kurš parasti strādā uz pusslodzi,
tām nodokļos būtu jāmaksā ne vairāk kā GBP 3000 gadā, ja tās neaizņem telpas (kā tas parasti ir), jo šādā gadījumā tām nebūtu
jāmaksā [
BPOT
].
[..]
d)      divi no jaunajiem nodokļiem nebūtu piemērojami ārzonas sabiedrībām: tādējādi aptuveni 8000 sabiedrību, kuras fiziski neatrodas
Gibraltārā, tiktu atbrīvotas no nodokļa.
[..]
Šajā nodokļu reformā ir daudz dīvainību, un tā nemaina to nodokļu situāciju tiem uzņēmumiem, kuriem Gibraltārā nav ne darbinieku,
ne telpu.
[..]”
Komisija nosūtīja šos apsvērumus Apvienotajai Karalistei, kura savukārt tai iesniedza savus komentārus ar 2003. gada 13. februāra
vēstuli, tomēr nepaužot nostāju par Spānijas Karalistes argumentiem saistībā ar ārzonu sabiedrību aplikšanu ar nodokļiem.
Apstrīdētā lēmuma 163. punktā Komisija ir secinājusi, ka “[nodokļu reformas projekts] veido valsts atbalsta shēmu EK līguma
87. panta 1. punkta izpratnē. Uz to neattiecas neviens no izņēmuma gadījumiem, kas noteikti EK līguma 87. panta 2. un 3. punktā.
Tādēļ Apvienotajai Karalistei nav tiesību īstenot šo reformu”.
Komisija uzskata un tas izriet arī no apstrīdētā lēmuma 98.–152. apsvēruma, ka nodokļu reformas projekts ir selektīvs gan
reģionālā, gan materiālā ziņā. Tas esot selektīvs reģionālā ziņā, jo paredz sabiedrību ienākuma nodokļa sistēmu, saskaņā ar
kuru Gibraltāra uzņēmumiem vispārēji tiek piemērota zemāka nodokļu likme nekā Apvienotās Karalistes uzņēmumiem (apstrīdētā
lēmuma 127. apsvērums).
Komisija uzskata, ka atsevišķi nodokļu reformas projekta aspekti ir selektīvi materiālā ziņā. Tādējādi šajā ziņā esot selektīvs,
pirmkārt, nosacījums, ka sabiedrībai ir jābūt peļņai, lai tai būtu jāmaksā algu nodoklis un
BPOT
, jo šī prasība rada priekšrocības uzņēmumiem, kam nav peļņas (apstrīdētā lēmuma 128.–133. apsvērums), un, otrkārt, 15 % peļņas
ierobežojums, ko piemēro aplikšanai ar algu nodokli un
BPOT
, jo šis ierobežojums rada priekšrocības uzņēmumiem, kuriem attiecīgajā nodokļu gadā ir zema peļņa attiecībā pret to darbinieku
skaitu un izmantotajām telpām uzņēmējdarbības veikšanai (apstrīdētā lēmuma 134.–141. apsvērums). Visbeidzot, treškārt, materiālā
ziņā esot selektīvs arī fakts, ka tiek paredzēts algu nodoklis un
BPOT
, jo šie divi nodokļi dabiski rada priekšrocības ārzonas sabiedrībām, kuras patiesībā fiziski neatrodas Gibraltārā un kurām
tādēļ nav jāmaksā sabiedrību ienākuma nodoklis (apstrīdētā lēmuma 142.–144. un 147.–151. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas 1. pantā ir paredzēts:
“Apvienotās Karalistes [paziņotie] ierosinājumi par Gibraltāra uzņēmumu aplikšanas ar [..] nodokli sistēmas reformu veido
valsts atbalsta shēmu, kas nav saderīga ar kopējo tirgu.
Līdz ar to ierosinājumi netiek īstenoti.”
IV –
Tiesvedība pirmajā instancē un pārsūdzētais spriedums
Ar prasības pieteikumiem, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegti 2004. gada 9. jūnijā,
Government of Gibraltar
lietā T‑211/04 un Apvienotā Karaliste lietā T‑215/04 cēla prasības atcelt apstrīdēto lēmumu.
Šīs prasītājas būtībā norādīja trīs pamatus, kuri abās minētajās lietās ir identiski. Pirmais un otrais pamats ir par kļūdu
tiesību piemērošanā un kļūdu vērtējumā saistībā ar attiecīgi reģionālās selektivitātes kritērija piemērošanu un materiālās
selektivitātes kritērija piemērošanu. Trešais pamats ir par būtisku formas prasību pārkāpumu, pārbaudot nodokļu reformas projekta
trešo aspektu saistībā ar ārzonas sabiedrībām. Šis pēdējais pamats dalās divās daļās, no kurām pirmā attiecas uz tiesību tikt
uzklausītam pārkāpumu, uz kuru norāda gan Apvienotā Karaliste, gan
Government of Gibraltar
, un otrā – uz kļūdu pamatojumā, uz ko norāda tikai
Government of Gibraltar
.
Ar Vispārējās tiesas trešās palātas priekšsēdētāja 2004. gada 14. decembra un 2005. gada 15. februāra rīkojumiem tika apmierināti
lūgumi par attiecīgi Apvienotās Karalistes iestāšanos lietā T‑211/04
Government of Gibraltar
prasījumu atbalstam un Spānijas Karalistes iestāšanos lietā T‑215/04 Komisijas prasījumu atbalstam.
Vispārējā tiesa pieņēma gan prasītāju pirmo pamatu par reģionālo selektivitāti, gan otro pamatu par materiālo selektivitāti.
Tādējādi Vispārējā tiesa nepārbaudīja trešo pamatu par būtisku formas prasību pārkāpšanu.
V –
Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2009. gada 26. jūnija rīkojumu lietas C‑106/09 P un C‑107/09 P rakstveida un mutvārdu procesam un
galīgā sprieduma taisīšanai tika apvienotas.
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2009. gada 25. septembra rīkojumu šajās lietās tika atļauts iestāties Īrijai Apvienotās Karalistes
un
Government of Gibraltar
prasījumu atbalstam.
Komisijas prasījumi apelācijas sūdzībā Tiesai ir šādi:
–        pamatā:
–        atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–        noraidīt
Government of Gibraltar
un Apvienotās Karalistes prasības par [lēmuma] atcelšanu un
–        piespriest
Government of Gibraltar
, kā arī Apvienotajai Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus;
–        pakārtoti:
–        nosūtīt lietas atpakaļ Vispārējai tiesai atkārtotai izskatīšanai un
–        atlikt lēmuma pieņemšanu par tiesāšanās izdevumiem abās instancēs.
Spānijas Karalistes prasījumi apelācijas sūdzībā Tiesai ir šādi:
–        atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–        atzīt apstrīdēto lēmumu par tiesisku un
–        piespriest atbildētājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Government of Gibraltar
prasījumi Tiesai ir šādi:
–        noraidīt Komisijas un Spānijas Karalistes iesniegtās apelācijas sūdzības un
–        piespriest Komisijai un Spānijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies
Government of Gibraltar
.
Apvienotās Karalistes prasījumi Tiesai ir šādi:
–        noraidīt Komisijas un Spānijas Karalistes iesniegtās apelācijas sūdzības un
–        piespriest Komisijai un Spānijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Īrijas prasījumi Tiesai ir šādi:
–        noraidīt Komisijas iesniegto apelācijas sūdzību un
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
VI –
Par apelācijas sūdzībām
Komisija kā vienīgo pamatu izvirza EKL 87. panta 1. punkta pārkāpumu. Šis pamats, kurš attiecas uz Vispārējās tiesas secinājumiem
saistībā ar nodokļu reformas projekta materiālo selektivitāti, ir iedalīts sešās daļās. Spānijas Karaliste norāda vienpadsmit
pamatus, kurus var iedalīt trīs grupās saistībā ar, pirmkārt, šī projekta reģionālo selektivitāti un Gibraltāra statusu (pirmie
septiņi pamati un devītais pamats), otrkārt, materiālo selektivitāti (astotais pamats) un, visbeidzot, tiesvedību Vispārējā
tiesā (desmitais un vienpadsmitais pamats).
Vispirms ir jāaplūko pamati saistībā ar materiālo selektivitāti, proti, vienīgais Komisijas pamats un astotais Spānijas Karalistes
izvirzītais pamats.
A –  Par vienīgo Komisijas pamatu un astoto Spānijas Karalistes pamatu
1.     Pārsūdzētā sprieduma pamatojums
Pirms apstrīdētā lēmuma izvērtēšanas Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 143.–146. punktā norāda uz analītisko ietvaru, kurš
Komisijai ir jāievēro, izvērtējot nodokļu atbalsta shēmas selektīvo raksturu. Šajā saistībā Vispārējā tiesa uzskata, ka, lai
Komisija kvalificētu nodokļu pasākumu kā selektīvu, pirmkārt, tai noteikti ir jāidentificē “normālais” nodokļu sistēmas režīms.
Saistībā ar šo “normālo” nodokļu režīmu Komisijai ir, otrkārt, jānovērtē un jānosaka ar attiecīgo nodokļu pasākumu piešķirtās
priekšrocības iespējamais selektīvais raksturs, pierādot, ka šis pasākums ir atkāpe no minētā “normālā” režīma. Treškārt,
būtu jāpārbauda, vai šādu atkāpju esamība, kas rada atšķirības starp uzņēmumiem, tomēr var nebūt “selektīva”, ja tā rodas
no maksājumu sistēmas, pie kuras tā pieder, rakstura vai struktūras.
Vispārējā tiesa uzskata, ka Komisija nevar izlaist šo attiecīgā pasākuma selektīvā rakstura pārbaudes pirmo un otro posmu,
pretējā gadījumā Komisija stātos dalībvalsts vietā attiecībā uz tās nodokļu sistēmas un “normālā” nodokļu režīma noteikšanu
šīs sistēmas ietvaros. Runājot par attiecīgās nodokļu sistēmas noteikšanu, Vispārējā tiesa uzskata, ka pašreizējā Savienības
tiesību stāvoklī tiešā aplikšana ar nodokļiem ir dalībvalstu kompetencē. Tādējādi tikai dalībvalstīm un autonomo reģionu iestādēm
ar finansiālu autonomiju ir kompetence noteikt sabiedrību ienākuma nodokļu sistēmu, ko tās uzskata par vispiemērotāko savas
tautsaimniecības vajadzībām.
Pārsūdzētā sprieduma 148. punktā Vispārējā tiesa atgādina, ka apstrīdētajā lēmumā “Komisija secināja, ka ar [nodokļu reformas
projektu] ieviestās nodokļu sistēmas trīs aspekti piešķir selektīvas priekšrocības sabiedrībām, kas no tām gūst labumu, un
tādējādi var būt valsts atbalsts, proti, pirmkārt, nosacījums, ka sabiedrībai ir jābūt peļņai, lai tai būtu jāmaksā algu nodoklis
un
BPOT
, otrkārt, 15 % peļņas ierobežojums, ko piemēro aplikšanai ar algu nodokli un
BPOT
, un, treškārt, pati algu nodokļa un
BPOT
būtība”.
Tad Vispārējā tiesa veic apstrīdētā lēmuma izvērtēšanu atbilstoši pārsūdzētā sprieduma 143.–146. punktā norādītajam analītiskajam
ietvaram.
Šajā saistībā pārsūdzētā sprieduma 170. punktā Vispārējā tiesa konstatē, ka, ņemot vērā
Government of Gibraltar
un Apvienotās Karalistes sniegtos paskaidrojumus, no kuriem izriet, ka visi nodokļu reformas projekta elementi veido atsevišķu
nodokļu sistēmu, kas ir jāuzskata par “normālu” nodokļu režīmu, “Komisija nevarēja atkāpties no sava pienākuma, kāds tas aprakstīts
[pārsūdzētā] sprieduma 143. punktā, sākotnēji noteikt paziņotās nodokļu sistēmas “normālo” režīmu [..] un vajadzības gadījumā
apšaubīt Gibraltāra iestāžu kvalifikāciju”. Pārsūdzētā sprieduma 171.–174. punktā Vispārējā tiesa norāda, ka Komisija nav
ievērojusi minētā analītiskā ietvara posmus un tādējādi ir pārsniegusi savas pārbaudes ierobežojumus, ņemot vērā valsts kompetenci
nodokļu jomā.
Turklāt pārsūdzētā sprieduma 175. punktā Vispārējā tiesa arī norāda, ka, “izņemot to, ka Komisija neievēro selektivitātes
noteikšanas analītisko ietvaru, [..] ne [apstrīdētajā] lēmumā norādītie apsvērumi, [..] ne Komisijas un Spānijas Karalistes
norādītie argumenti šajā instancē nav pietiekami, lai apšaubītu paziņotās nodokļu sistēmas [..] “normālā” režīma noteikšanas
pamatotību”.
Attiecībā uz pēdējo Vispārējā tiesa, pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 176.–178. punktā uzskata, ka Komisija nav pierādījusi,
ka nosacījums aplikšanai ar nodokļiem, proti, peļņas gūšana, un noteiktais ierobežojums nodokļiem 15 % no peļņas ir jāuzskata
par tādiem, kas paredz atkāpes, un līdz ar to nodokļu režīms ir jāuzskata par selektīvu.
Otrkārt, pārsūdzētā sprieduma 179.–181. punktā Vispārējā tiesa konstatē, ka ne tas, ka Komisija šo nodokļu sistēmu uzskata
par “hibrīdu”, ne apstāklis, ka uzņēmumam, kurš “fiziski neatrodas” Gibraltārā, nav jāmaksā algu nodoklis un
BPOT
, nepierāda attiecīgā nodokļu režīma selektivitāti.
Treškārt, atbilstoši pārsūdzētā sprieduma 182.–184. punktam Komisijas apsvērumi saistībā ar dažādajiem kritērijiem, ko apstrīdētajā
režīmā ir paredzēts izmantot, lai noteiktu uzņēmuma aplikšanu ar nodokli, ir pārāk neskaidri, lai apstrīdētu Gibraltāra iestāžu
norādīto definīciju tam, kas nodokļu reformas projektā ir uzskatāms par “normālu” režīmu.
Pārsūdzētā sprieduma 185. punktā Vispārējā tiesa secina, ka neviens no Komisijas identificētajiem nodokļu reformas projekta
aspektiem nevar tikt uzskatīts par tādu, kas rada selektīvu priekšrocību EKL 87. panta 1. punkta izpratnē, jo Komisija nav
juridiski pietiekami pierādījusi, ka tās ir atkāpes no “normālā” nodokļu režīma.
Visbeidzot pārsūdzētā sprieduma 186. punktā Vispārējā tiesa norāda, “ka ar [nodokļu reformas projektu] ieviestās nodokļu sistēmas
apgalvoto seku salīdzinājums ar tās iepriekšējās nodokļu sistēmas sekām, ko Komisija veikusi [apstrīdētā] lēmuma 1. tabulā
un 150. apsvērumā, šajā gadījumā nevar tikt atbalstīts EKL 87. panta 1. punkta piemērošanas nolūkos”.
2.     Lietas dalībnieku argumenti
Apelācijas sūdzībā Komisija izvirza vienu pamatu par EKL 87. panta 1. punkta pārkāpumu un par Vispārējās tiesas veikto materiālās
selektivitātes izvērtējumu. Šis pamats ir iedalīts sešās daļās.
Šī pamata pirmajā daļā Komisija norāda, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini novērtējusi saistību starp EKL 87. panta 1. punktu
un dalībvalstu kompetences apmēru nodokļu jomā. Komisija šajā sakarā uzskata, ka dalībvalstu kompetence nodokļu jomā ir noteikta
Savienības tiesībās, īpaši EKL 87. panta 1. punktā, un ka tikai apstāklis, ka valsts noteikums ietilpst nodokļu tiesībās,
neatbrīvo no pienākuma, piemērojot šo noteikumu, ievērot minēto pantu, jo tajā valsts pasākumi ir definēti nevis atbilstoši
to cēlonim vai mērķiem, bet to ietekmei.
Sava vienīgā pamata otrajā daļā Komisija norāda, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini uzskatījusi, ka tai vispirms ir jānosaka reformas
projektā ietvertais “normālais” nodokļu sistēmas režīms un pēc tam jāpierāda attiecīgo pasākumu atkāpes raksturs attiecībā
pret šo režīmu. Piemērojot šādu pieeju, netiekot ņemts vērā, ka dalībvalsts var ieviest nodokļu sistēmu, kas pēc savas struktūras
ir raksturīgi diskriminējoša. Attiecīgi izvēloties kritērijus, kas tiek piemēroti tā sauktajā “normālajā” nodokļu uzlikšanas
sistēmā, Gibraltāram esot lielā mērā izdevies panākt tāda režīma sekas, kas acīmredzami ietver valsts atbalstu noteiktām uzņēmumu
kategorijām.
Sava vienīgā pamata trešajā daļā Komisija norāda, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi principus saistībā ar valsts atbalsta jēdziena
interpretāciju, saskaņā ar kuriem valsts pasākumi ir jāvērtē, ņemot vērā to sekas, nevis izvirzīto mērķi vai noteiktu regulējuma
metodi.
Šī pamata ceturtajā daļā Komisija norāda, ka Vispārējās tiesas pieeja liek uzskatīt, ka ikviena nodokļu sistēmas raksturīga
iezīme, neņemot vērā priekšrocības, ko tā piešķir dažiem saņēmējiem, automātiski ir uzskatāma par šīs sistēmas neatņemamu
sastāvdaļu, nevis atkāpi un tādējādi attiecībā uz to nav iespējams piemērot valsts atbalsta noteikumus.
Ar minētā pamata piekto daļu Komisija izsaka Vispārējai tiesai iebildumu, ka tā kļūdaini uzskatījusi, ka Komisija nav ne noteikusi
“normālo” nodokļu režīmu, ne pierādījusi, ka noteiktas raksturīgas nodokļu reformas projekta iezīmes veido atkāpes no šī režīma.
Komisija esot skaidri un likumīgi identificējusi paziņoto nodokļu sistēmu kā tādu, kas balstīta uz nodarbinātā darbaspēka
un telpu, kas izmantotas uzņēmējdarbībai, aplikšanu ar nodokļiem. Turklāt Komisija piebilst, ka iemesls, ko Vispārējā tiesa
min apstrīdētā lēmuma atcelšanai, ir nevis pamatojuma neesamība, bet kļūda tiesību piemērošanā.
Sava vienīgā pamata sestajā daļā Komisija norāda, ka Vispārējā tiesa nav pārbaudījusi apstrīdētajā lēmumā minētos trīs selektivitātes
elementus, neizvērtējot Komisijas konstatējumus, kas balstīti uz nodokļu reformas projekta konkrētajām sekām, proti, ka tas
nosaka dažādu nodokļu apmēru dažādās Gibraltāra tautsaimniecības nozarēs un piešķir selektīvu priekšrocību ārzonas uzņēmumiem,
kuriem nav darbinieku un kuri neizmanto telpas Gibraltārā.
Pat ja Vispārējā tiesa apstrīdētā lēmuma attiecīgos fragmentus ir minējusi pārsūdzētā sprieduma 156.–162. punktā, tā neesot
paudusi nostāju par tajā identificētajiem nodokļu reformas projekta selektīvajiem aspektiem. Pārsūdzētā sprieduma 186. punktā
Vispārējā tiesa esot ignorējusi nozīmi, kāda ir nodokļu reformas projekta salīdzinājumam ar agrāko nodokļu sistēmu. Esot jānorāda,
ka Komisija, atsaucoties uz agrāko sistēmu, uzsvēra, ka apstrīdētajā lēmumā vērtētais režīms esot vērsts uz to, lai saglabātu
agrāko stāvokli, radot tādas pašas sekas, lai arī izmantojot atšķirīgas metodes. Tādējādi Vispārējās tiesas pieeja piešķirot
izšķirošu nozīmi apsvērumiem par nodokļu metodi, neievērojot vērtējumu saistībā ar pasākuma sekām.
Savā astotajā pamatā Spānijas Karaliste uzskata, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini uzskatījusi, ka nav izpildīts materiālās selektivitātes
kritērijs. Lielākā daļa Gibraltārā reģistrēto sabiedrību, proti, 28 798 no 29 000, tikšot apliktas ar nulles likmes nodokli.
Tādējādi režīms, ko Vispārējā tiesa atzīst par vispārēju, patiesībā esot īpašs režīms, kas rada “selektivitāti
de facto
”.
Atbildot uz Komisijas apelācijas sūdzību, Spānijas Karaliste atbalsta Komisijas izvirzīto pamatu. Nodokļu reformas projekta
patiesais mērķis esot turpināt piesaistīt ārvalsts kapitālu, kura īpašnieki vēlas apiet parastos aplikšanas ar nodokļiem režīmus,
kas tiem būtu piemērojami izcelsmes valstī. Turklāt, tā kā sabiedrību ienākuma nodokļa analīze esot darbība, kas prasa sarežģītus
ekonomiskus vērtējumus, Vispārējā tiesa esot kļūdaini aizstājusi Komisijas veikto ekonomisko vērtējumu ar savu vērtējumu attiecībā
uz selektivitātes elementiem, kurus Komisija norādīja apstrīdētajā lēmumā.

Government of Gibraltar
un Apvienotā Karaliste vispirms norāda, ka Vispārējā tiesa ir pamatoti noraidījusi Komisijas īstenoto pieeju apstrīdētajā
lēmumā. Šī pieeja esot kļūdaina un pretrunā Komisijas parastajai pieejai, kas tostarp izriet no Paziņojuma par valsts atbalstu
nodokļu jomā. Šīs jaunās pieejas rezultātā tiktu iznīcināta EK līgumā, kā arī Tiesas pastāvīgajā judikatūrā dalībvalstīm atzītā
nodokļu suverenitāte un Komisija varētu veikt tiešo nodokļu saskaņošanu.
Attiecībā uz Komisijas vienīgā pamata pirmo daļu
Government of Gibraltar
un Apvienotā Karaliste uzskata, ka ar to tiek apšaubīta dalībvalstu kompetence nodokļu jomā, un tas balstās uz pārsūdzētā
sprieduma kļūdainu interpretāciju, jo Vispārējā tiesa esot ņēmusi vērā Savienības tiesībās paredzētos ierobežojumus dalībvalstu
nodokļu suverenitātei.
Tāpat dalībvalstu nodokļu suverenitāti apšaubot tēze, kas ir norādīta Komisijas vienīgā pamata otrās daļas pamatojumam. Pats
apstāklis, ka ar nodokļu režīmu atsevišķiem uzņēmumiem tiek radītas priekšrocības, nav pietiekams, lai šo režīmu uzskatītu
par selektīvu, jo vispirms esot nepieciešams noteikt normālo režīmu. To apstiprinot Paziņojums par valsts atbalstu nodokļu
jomā, kas Komisijai esot saistošs saskaņā ar tiesiskās paļāvības aizsardzības principu.
Arī sava vienīgā pamata trešajā daļā Komisija kļūdaini interpretējot pārsūdzēto spriedumu, ciktāl tā uzskatot, ka Vispārējā
tiesa atzina, ka Komisijai esot jābalstās uz valsts vai reģionālo iestāžu atzītiem mērķiem tā vietā, lai pārbaudītu attiecīgo
noteikumu patieso saturu.
Arī tās vienīgā pamata ceturtajā daļā Komisijas atbalstītā tēze, ka “normālā” nodokļu sistēmā būtu jāpiemēro tikai viens aplikšanas
ar nodokļiem kritērijs, neesot saderīga ar dalībvalstu nodokļu suverenitāti. Šīm valstīm esot jāspēj brīvi pieņemt nodokļus,
kurus tās uzskata par vispiemērotākajiem savām vajadzībām, un izvēlēties tādas nodokļa bāzes, kādas tās vēlas, savos nodokļu
noteikumos iekļaujot parastas normas, kas ir nepieciešamas, ņemot vērā nodokļu maksātāju maksātspēju, kas esot nodokļiem kopēja
raksturīga iezīme. Tas, ka nodokļu režīms atbilst vairāk nekā vienam mērķim, esot pilnībā tiesiski.
Turklāt kļūdaina esot tēze, ar kuru ir pamatota Komisijas vienīgā pamata piektā daļa. Nodokļu sistēmu, kas ir pamatota ar
vairāku nodokļu bāzu izmantošanu, iekļaujot arī noteikumus par nodokļu maksātāju maksātspēju, neesot jāuzskata par neatbilstošu.
Turklāt esot nepareizs Komisijas apgalvojums, ka tā esot veikusi trīs posmu analīzi.
Visbeidzot attiecībā uz vienīgā pamata sesto daļu
Government of Gibraltar
un Apvienotā Karaliste norāda, ka kļūdaina ir Komisijas tēze, saskaņā ar kuru nodokļu režīms ir jāuzskata par selektīvu tāpēc,
ka netiek aplikta ar nodokļiem tā sauktā ārzonas ekonomika. Jebkurā nodokļu sistēmā sabiedrības, kurām nav nodokļu bāzes,
kas atbilst valsts nodokļu režīmā noteiktajai nodokļu bāzei, nemaksājot nodokļus saskaņā ar šo sistēmu. Tādējādi Komisijas
tēze nozīmējot, ka, pārkāpjot dalībvalstu nodokļu suverenitāti, tiek prasīts, lai tās pieņemtu Komisijas nostāju attiecībā
uz piemērotas nodokļu bāzes izvēli. Tas, ka dažādas sabiedrības maksā nodokli atšķirīgā apmērā, pats par sevi neļaujot secināt,
ka nodokļu reformas projekts būtu selektīvs.
Attiecībā uz Spānijas Karalistes izvirzīto astoto pamatu par šī projekta materiālo selektivitāti
Government of Gibraltar
un Apvienotā Karaliste vispirms uzsver, ka ar faktu, ka atsevišķas sabiedrības nemaksā nodokli, pašu par sevi nepietiekot,
lai secinātu, ka pastāv selektīva aplikšana ar nodokļiem, kas ir paredzēta [šīm sabiedrībām], un lai uzskatītu, ka šīs sabiedrības
saņem valsts atbalstu. Turklāt elementu, kas ietilpst nodokļu bāzē, noteikšana attiecoties uz dalībvalsts nodokļu suverenitāti.
Kompetentajām iestādēm neesot pienākuma kā nodokļu bāzi izmantot ne ienākumus, ne peļņu. Turklāt
Government of Gibraltar
un Apvienotā Karaliste uzsver, ka nodokļu pasākuma izvērtēšana trīs posmos, kas ir paredzēta Paziņojumā par valsts atbalstu
nodokļu jomā un ko Vispārējā tiesa atzina pārsūdzētajā spriedumā, ir obligāta, nosakot ar šo pasākumu piešķirtās selektīvās
priekšrocības. Visbeidzot attiecībā uz Spānijas Karalistes apgalvojumu, ka saskaņā ar nodokļu reformas projektu 28 798 sabiedrības
no pavisam Gibraltārā reģistrētajiem 29 000 sabiedrību tikšot apliktas ar “nulles likmes nodokli”, Apvienotā Karaliste pauž
šaubas par šo datu pareizību.
Government of Gibraltar
, nepaužot īpašu nostāju par šo Spānijas Karalistes apgalvojumu, norāda, ka ir grūti aprēķināt, cik daudz sabiedrību joprojām
būs reģistrētas Gibraltārā pēc šī nodokļu reformas projekta īstenošanas, un savā atbildes rakstā norāda, ka šobrīd no 24 000
Gibraltārā reģistrēto sabiedrību aptuveni 3000 sabiedrības ir “no nodokļa atbrīvotas” sabiedrības agrākā nodokļu režīma izpratnē,
no tām aptuveni 260 ir sabiedrības, kas sniedz sabiedriskos pakalpojumus vai finanšu pakalpojumus, un 18 000 ir neaktīvas
sabiedrības, kuru valdījumā ir aktīvi.
Īrija, kura lietā C‑106/09 P iestājas Apvienotās Karalistes prasījumu atbalstam, uzskata, ka Komisijas apelācijas sūdzība
būtu jāatzīst par nepieņemamu, jo tā pārsniedz apstrīdētajā lēmumā un pārsūdzētajā spriedumā aplūkotos elementus. Īrija uzskata,
ka ar sava vienīgā pamata pirmo daļu Komisija vēlas dalībvalstīm noteikt pierādīšanas pienākumu attiecībā uz to nodokļu sistēmas
rakstura un struktūras atbilstību Savienības tiesībām. Turklāt Īrija norāda, ka Komisija savu argumentāciju [šajā] jomā cenšas
pamatot ar nediskriminācijas principu, savukārt noteikumi valsts atbalsta jomā ir cēlušies nevis no šī principa, bet gan no
koncepta par lojālu konkurenci kopējā tirgū. Attiecībā uz citām Komisijas vienīgā pamata daļām Īrija uzskata, ka saskaņā ar
tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības principiem Komisijai ir saistošs tās Paziņojums par valsts atbalstu nodokļu jomā.
Nodokļu sistēmas uzskatīšana par tādu, kas tās seku dēļ raksturīgi diskriminējoša, nespējot noteikt parasto nodokļu likmi,
esot pretrunā pastāvīgai judikatūrai un dalībvalstu nodokļu suverenitātei. Turklāt, lai secinātu, ka uzņēmumi, kuriem šī sistēma
ir labvēlīga, saņem valsts atbalstu, nepietiek ar to, ka nodokļu sistēma tiek kvalificēta kā “hibrīds”.
3.     Tiesas vērtējums
Pretēji tam, ko norāda Īrija, vienīgais Komisijas pamats ir pieņemams, jo tā mērķis atbilstoši Tiesas Reglamenta 113. pantam
ir atcelt pārsūdzēto spriedumu, negrozot strīda priekšmetu Vispārējā tiesā. Šiem nolūkiem Komisija pārmet Vispārējai tiesai,
ka tā nav ievērojusi EKL 87. pantu, kļūdaini uzskatot, ka neviens no trim elementiem, kas apstrīdētajā lēmumā ir identificēti
kā selektīvi, nerada selektīvas priekšrocības.
Vispirms ir jānoraida Komisijas iebildums, kas ir celts tās vienīgā pamata otrajā daļā, ar kuru tā pārmet Vispārējai tiesai,
ka tā ir kļūdījusies, par pamatu izmantojot Paziņojumu par valsts atbalstu nodokļu jomā, nepareizi izprotot tā saturu.
Attiecībā uz pārsūdzētā sprieduma 143. un 146. punktā minēto atsauci uz minēto paziņojumu pietiek konstatēt, ka Vispārējā
tiesa no tā nav izdarījusi nekādus faktiskus vai juridiskus secinājumus, kā tas izriet no šajos punktos lietotajām frāzēm
“kā to norāda Komisija” un “turklāt”, bet, lai pamatotu savu pieeju, kas izklāstīta pārsūdzētā sprieduma 143.–146. punktā,
ir pamatojusies uz Tiesas judikatūru un kompetenču sadali nodokļu jomā starp Savienību un dalībvalstīm.
Šādos apstākļos Komisijas iebildums, kas vērsts pret šo piebildi par Paziņojumu par valsts atbalstu nodokļu jomā, nav derīgs
(šajā ziņā skat. 2003. gada 2. oktobra spriedumu lietā C‑182/99 P
Salzgitter
/Komisija,
Recueil
, I‑10761. lpp., 54. un 55. punkts), tādējādi šajā posmā nav pamata izvērtēt minētā paziņojuma saturu un piemērojamību.
Lai izvērtētu Komisijas vienīgo pamatu un Spānijas Karalistes astoto pamatu, ir jāatgādina Tiesas judikatūra par selektīvo
priekšrocību jēdzienu nodokļu jomā.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru atbalsta jēdziens ir vispārīgāks nekā subsīdijas jēdziens, jo tas ietver ne tikai pozitīvu
palīdzību, kas ir subsīdijas pašas par sevi, bet arī valsts pasākumus, kas dažādos veidos atvieglo izmaksas, kuras parasti
ir jāsedz no uzņēmuma budžeta, un kas, kaut gan tie nav subsīdijas šī vārda šaurākajā nozīmē, ir tām identiski pēc rakstura
un rada tādas pašas sekas (skat. 2001. gada 8. novembra spriedumu lietā C‑143/99
Adria‑Wien Pipeline
un
Wietersdorfer

&

Peggauer Zementwerke
,
Recueil
, I‑8365. lpp., 38. punkts, un 2011. gada 8. septembra spriedumu apvienotajās lietās no C‑78/08 līdz C‑80/08
Paint Graphos
u.c., Krājums, I‑0000. lpp., 45. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
No tā izriet, ka pasākums, ar kuru valsts iestādes atsevišķiem uzņēmumiem piešķir labvēlīgu nodokļu režīmu, kas, kaut arī
nav valsts līdzekļu piešķiršana, nostāda saņēmējus finansiāli izdevīgākā stāvoklī nekā pārējos nodokļu maksātājus, ir uzskatāms
par valsts atbalstu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē (skat. 1994. gada 15. marta spriedumu lietā C‑387/92
Banco Exterior de España
,
Recueil
, I‑877. lpp., 14. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā
Paint Graphos
u.c., 46. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Turpretī priekšrocības, kas izriet no vispārēji piemērojama pasākuma, kurš bez izņēmuma piemērojams visiem saimnieciskās darbības
subjektiem, nevar uzskatīt par valsts atbalstu EKL 87. panta izpratnē (šajā ziņā skat. 2000. gada 19. septembra spriedumu
lietā C‑156/98 Vācija/Komisija,
Recueil
, I‑6857. lpp., 22. punkts, un 2006. gada 15. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C‑393/04 un C‑41/05
Air Liquide Industries Belgium
, Krājums, I‑5293. lpp., 32. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Tādējādi ir jānosaka, vai nodokļu reformas projektam ir selektīvs raksturs, jo selektivitātes [nosacījums] veido valsts atbalsta
jēdzienu (skat. 2006. gada 6. septembra spriedumu lietā C‑88/03 Portugāle/Komisija, Krājums, I‑7115. lpp., 54. punkts).
Attiecībā uz selektivitātes nosacījuma novērtējumu no pastāvīgās judikatūras izriet, ka EKL 87. panta 1. punktā ir paredzēts
pienākums noteikt, vai valsts pasākums konkrētajā tiesiskajā režīmā var radīt priekšrocību “konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu
preču ražošanai” atšķirībā no pārējiem, kas, ņemot vērā šī režīma mērķi, faktiskā un juridiskā ziņā ir līdzīgā situācijā (iepriekš
minētais spriedums lietā
Adria‑Wien Pipeline
un
Wietersdorfer &

Peggauer Zementwerke
, 41. punkts, un 2008. gada 22. decembra spriedums lietā C‑487/06 P
British Aggregates
/Komisija, Krājums, I‑10515. lpp., 82. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Ņemot vērā šo judikatūru, ir jāizvērtē, vai Vispārējā tiesa nav pareizi piemērojusi EKL 87. panta 1. punktu, kuru ir interpretējusi
Tiesa, nospriežot, ka neviens no apstrīdētajā lēmumā identificētajiem trīs elementiem nerada selektīvas priekšrocības.
a)     Par nosacījumu par peļņas gūšanu un ierobežojumu aplikšanai ar nodokļiem
Attiecībā uz diviem pirmajiem apstrīdētajā lēmumā identificētajiem attiecīgā pasākuma selektivitātes elementiem, proti, to,
ka [uzņēmums] tiek aplikts ar algu nodokli un
BPOT
tikai gadījumā, ja nodokļu maksātājs gūst peļņu un aplikšana ar nodokli saskaņā ar šīm abām nodokļu bāzēm ir noteikta maksimāli
15 % apmērā no peļņas, Vispārējā tiesa secināja, ka Komisija nav pierādījusi, ka šie elementi radītu selektīvas priekšrocības.
Ar šo Vispārējās tiesas secinājumu nav pieļauta kļūda tiesību piemērošanā.
Kā tika atgādināts šī sprieduma 73. punktā, tikai selektīvas priekšrocības, nevis priekšrocības, kas izriet no vispārēja pasākuma,
kurš bez izņēmuma piemērojams visiem saimnieciskās darbības subjektiem, ietilpst valsts atbalsta jēdzienā.
Savukārt nosacījums par peļņas gūšanu un ierobežojums aplikšanai ar nodokli paši par sevi ir vispārēji pasākumi, kas bez izņēmuma
tiek piemēroti visiem saimnieciskās darbības subjektiem un tādējādi nevar radīt selektīvas priekšrocības.
Komisijas apgalvojums, ka peļņas kritērijs neatbilst sistēmas aplikšanai ar nodokli, kuras pamatā ir algas nodoklis un
BPOT
, raksturīgajai loģikai, nenozīmē, ka šis kritērijs, lai arī pats par sevi neitrāls, kļūst selektīvs.
Vispārējā tiesa, nepieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā, ir nospriedusi, ka nosacījums par peļņas gūšanu un ierobežojums aplikšanai
ar nodokli 15 % apmērā no peļņas nerada selektīvas priekšrocības.
Komisijas uzrādītās priekšrocības, kas ir radušās no pasākumiem, kuri ir vienādi piemērojami visiem saimnieciskās darbības
locekļiem, proti, nosacījums par peļņas gūšanu, kas sniedzot labumu tirgus dalībniekiem ar nelielu peļņu, un pasākumi, kuri
izriet no ierobežojuma aplikšanai ar nodokli, kas sniedzot labumu tirgus dalībniekiem ar lielu peļņu, neļauj uzskatīt, ka
izvērtējamais nodokļu režīms radītu selektīvas sekas. Šīs sekas nav tādas, kas radītu priekšrocības “konkrētiem uzņēmumiem”
vai “konkrētu preču ražošanai” EKL 87. panta 1. punkta izpratnē, bet ir tikai sekas nejaušībai, ka attiecīgais tirgus dalībnieks
aplikšanas ar nodokļiem laikā gūst mazu vai lielu peļņu.
No iepriekš minētā izriet, ka iebildumi, kas vērsti pret Vispārējās tiesas formulēto secinājumu, saskaņā ar kuru Komisija
nav pierādījusi, ka divi pirmie apstrīdētajā lēmumā identificētie elementi, proti, nosacījums par peļņas gūšanu un ierobežojums
aplikšanai ar nodokli 15 % apmērā no peļņas, rada selektīvas priekšrocības, ir jānoraida.
b)     Par priekšrocībām ārzonas sabiedrībām
Pārsūdzētā sprieduma 185. punktā Vispārējā tiesa secina, ka nepastāv selektīvas priekšrocības ārzonas sabiedrību interesēs.
Komisija, neievērojot nodokļu pasākuma selektivitātes noteikšanas analītisko ietvaru, kas izklāstīts pārsūdzētā sprieduma
143.–146. punktā un atgādināts šī sprieduma 36. un 37. punktā, neesot pierādījusi, ka ārzonas sabiedrības, kuras to īpašību
dēļ fiziski neatrodas Gibraltārā, saņem selektīvas priekšrocības.
Šajā argumentācijā ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā.
Šajā saistībā ir jāatgādina, pirmkārt, pastāvīgā judikatūra, saskaņā ar kuru EKL 87. panta 1. punktā nav paredzēts nodalījums
atkarībā no tā, kādi ir valsts intervences pasākuma iemesli vai mērķi, bet šie pasākumi ir definēti, ņemot vērā to radītās
sekas, un tādējādi neatkarīgi no lietotajām metodēm (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
British Aggregates
/Komisija, 85. un 89. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra, un 2011. gada 8. septembra spriedumu lietā C‑279/08 P Komisija/Nīderlande,
Krājums, I‑0000. lpp., 51. punkts).
Tiesas īstenotā pieeja, kurā tiek ņemta vērā vienīgi nodokļu reformas projektā izmantotā regulējuma metode, neļauj izvērtēt
attiecīgā nodokļu pasākuma sekas un
a priori
izslēdz jebkādu iespēju uzskatīt, ka nodokļu nepiemērošana ārzonas sabiedrībām ir “selektīva priekšrocība”. Tādējādi šāda
pieeja ir pretrunā šī sprieduma 87. punktā atgādinātajai judikatūrai.
Otrkārt, ir jākonstatē, ka Vispārējās tiesas pieeja arī neievēro šī sprieduma 71. punktā atgādināto judikatūru, kurā ir noteikts,
ka, lai pastāvētu selektīva priekšrocība uzņēmuma interesēs, ir nepieciešams, lai tiktu atvieglotas parastās, ar tā budžetu
saistītās izmaksas.
Protams, iepriekš minētā sprieduma lietā Portugāle/Komisija 56. punktā Tiesa noteica, ka nodokļu pasākumu gadījumā atskaites
punktam ir lielāka nozīme, jo pašu priekšrocības esamību var konstatēt, tikai to salīdzinot ar tā saukto “normālo” aplikšanu
ar nodokļiem.
Tomēr pretēji Vispārējās tiesas argumentācijai un
Government of Gibraltar
un Apvienotās Karalistes atbalstītajai tēzei šī judikatūra nenosaka, ka nodokļu sistēma var tikt kvalificēta kā “selektīva”,
ja tā ir sagatavota tādā veidā, ka uzņēmumiem, kuri, iespējams, gūst labumu no selektīvas priekšrocības, parasti tiek noteikti
tādi paši nodokļu maksājumi kā citiem uzņēmumiem, tomēr tiem ir piemērojami noteikumi par atkāpēm, tādējādi selektīvo priekšrocību
var identificēt kā starpību starp parastiem nodokļu maksājumiem un maksājumiem, kurus veic pirmie minētie uzņēmumi.
Lai selektivitātes kritēriju varētu izprast šādi, pretēji šī sprieduma 87. punktā atgādinātajai judikatūrai būtu nepieciešams,
ka nodokļu režīms, lai to varētu kvalificēt kā selektīvu, tiek ieviests, izmantojot konkrētu regulējuma metodi, kuras rezultātā
jau sākotnēji valsts nodokļu noteikumiem nebūtu piemērojama kontrole valsts atbalsta jomā tikai tādēļ, ka tiem ir piemērojama
cita regulējuma metode, kaut arī tie rada tādas pašas tiesiskās un/vai faktiskās sekas.
Šiem apsvērumiem galvenokārt ir nozīme nodokļu sistēmā, kurā, kā tas ir šajā gadījumā, tā vietā, lai visiem uzņēmumiem tiktu
paredzēti vispārēji noteikumi, no kuriem ir noteiktas atkāpes atsevišķu uzņēmumu interesēs, tiek radīts identisks rezultāts,
pielāgojot un apvienojot nodokļu noteikumus tādā veidā, ka pati to piemērošana rada atšķirīgus nodokļu maksājumus dažādiem
uzņēmumiem.
Treškārt, ir jākonstatē, ka pārsūdzētā sprieduma 184.–186. punktā Vispārējā tiesa kļūdaini pārmet Komisijai, ka tā nav pierādījusi
selektīvu priekšrocību esamību ārzonas sabiedrībām, apstrīdētajā lēmumā nenosakot atskaites punktu, ko var izmantot par pamatu
selektīvas priekšrocības esamības noteikšanai.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka pretēji tam, ko Vispārējā tiesa ir nospriedusi saistībā ar apstrīdētā lēmuma 143., 144. un 150. punktu,
no šiem punktiem izriet, ka Komisija ir izvērtējusi selektīvo priekšrocību esamību ārzonas sabiedrībām, ievērojot attiecīgo
nodokļu režīmu, kas ir oficiāli piemērojams visiem uzņēmumiem. Tādējādi šķiet, ka apstrīdētajā lēmumā šis režīms ir identificēts
kā atskaites punkts, saistībā ar kuru ārzonu sabiedrībām faktiski tiekot radīta priekšrocība.
Visbeidzot ir jākonstatē, ka Komisija, pretēji Vispārējās tiesas noteiktajam, apstrīdētajā lēmumā ir pietiekami juridiski
pierādījusi, ka ārzonas sabiedrībām saistībā ar šo atskaites punktu ir selektīvas priekšrocības šī sprieduma 75. punktā atgādinātās
judikatūras izpratnē.
Protams, tā kā šajā jomā nav Savienības tiesiskā regulējuma, dalībvalstīm vai autonomo reģionu iestādēm, kam ir pietiekama
autonomija nodokļu jomā, ir kompetence noteikt nodokļu bāzes un nodokļu maksājumu sadali atkarībā no dažādiem ražošanas faktoriem
un dažādām saimniecības nozarēm, kā Vispārējā tiesa to konstatē pārsūdzētā sprieduma 146. punktā.
Tomēr Vispārējā tiesa nav izvērtējusi attiecīgo režīmu kopumā un nav ņēmusi vērā elementus, uz kuriem balstoties Komisija
pamatoja savu attiecīgā režīma vērtējumu apstrīdētajā lēmumā.
Šajā saistībā ir jāatgādina attiecīgā režīma pastāvīgās īpašības, kas ir aprakstītas pārsūdzētā sprieduma 21.–25. punktā.
Šo režīmu raksturo, pirmkārt, algu nodokļa un
BPOT
kā vienīgo nodokļu bāzu apvienojums, ko papildina nosacījums par peļņas gūšanu, kur aplikšanai ar nodokli ir noteikts maksimums
15 % apmērā, un, otrkārt, vispārēji piemērojamas nodokļu bāzes neesamība, kurā būtu noteikta visu šajā režīmā norādīto sabiedrību
aplikšana ar nodokli.
Ņemot vērā šī režīma īpašības, kas tika atgādinātas iepriekšējā punktā, šķiet, ka apstrīdētais režīms, apvienojot šīs bāzes,
pat ja to pamatā ir vispārēja rakstura kritēriji, faktiski rada diskrimināciju starp sabiedrībām, kas atrodas salīdzināmā
situācijā, ņemot vērā nodokļu reformu projekta mērķi, proti, ieviest vispārēju nodokļu uzlikšanas sistēmu visām Gibraltārā
reģistrētām sabiedrībām.
Tādējādi šo nodokļu bāzu apvienošanas rezultātā ne tikai tiek radīta aplikšana ar nodokli, ņemot vērā darbinieku skaitu un
uzņēmējdarbībai izmantoto telpu izmēru, bet jau sākotnēji tiek izslēgta jebkāda ārzonu sabiedrību aplikšana ar nodokli – jo
nav citu nodokļu bāzu – tādēļ, ka tām nav darbinieku un tās arī neizmanto telpas uzņēmējdarbībai.
Neapšaubāmi saskaņā ar šī sprieduma 73. punktā minēto judikatūru atšķirīgie nodokļi, kas ir noteikti, piemērojot “vispārējo”
nodokļu režīmu, paši par sevi nav pietiekami, lai rastos aplikšanas ar nodokļiem selektivitāte EKL 87. panta 1. punkta izpratnē.
Tādējādi arī nodokļu sistēmā izmantojamiem kritērijiem, kas veido nodokļu bāzi, lai varētu atzīt, ka tie rada selektīvas priekšrocības,
ir jābūt tādiem, kas raksturotu saņēmēju uzņēmumus saistībā ar īpašībām, kas tiem ir raksturīgas kā priviliģētai kategorijai,
tādējādi ļaujot šādu režīmu kvalificēt kā tādu, kas piešķir priekšrocības “atsevišķiem” uzņēmumiem vai “atsevišķu” preču ražošanai
EKL 87. panta 1. punkta izpratnē.
Tomēr tieši tā tas ir šajā gadījumā.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka apstāklis, ka ārzonas sabiedrības netiek apliktas ar nodokli, nav attiecīgā režīma nejaušas sekas,
bet gan neizbēgami izriet no tā, ka nodokļu bāzes tiek īpaši aprēķinātas tā, ka ārzonas sabiedrībām, kurās to statusa dēļ
netiek nodarbināti algoti darbinieki un tās neizmanto telpas uzņēmējdarbības veikšanai, nav summu, kas apliktas ar nodokli,
nodokļu reformas projektā izmantoto nodokļu bāzu izpratnē.
Tādējādi apstāklis, ka ārzonas sabiedrības, kuras nodokļu reformas projektā izmantoto nodokļu bāzu izpratnē ir sabiedrību
grupa, netiek apliktas ar nodokli tieši šai grupai raksturīgu īpašu pazīmju dēļ, ļauj uzskatīt, ka šīs sabiedrības gūst selektīvas
priekšrocības.
No visa iepriekš minētā izriet, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatot, ka nodokļu reformas projekts
ārzonas sabiedrībām nerada selektīvas priekšrocības EKL 87. panta 1. punkta izpratnē.
Tādējādi Komisijas vienīgais pamats un Spānijas Karalistes astotais pamats šajā jautājumā ir pamatoti, līdz ar to šī iemesla
dēļ pārsūdzētais spriedums ir jāatceļ.
No tā izriet, ka vairs nav pamata izvērtēt Spānijas Karalistes pirmos septiņus pamatus un devīto pamatu saistībā ar reģionālo
selektivitāti un Gibraltāra statusu. Vairs nav arī nepieciešams izvērtēt minētās dalībvalsts desmito un vienpadsmito apsvērumu
par tiesvedību Vispārējā tiesā.
VII –
Par prasību Vispārējā tiesā
Saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 61. panta pirmās daļas otro teikumu, ja ir atcelts Vispārējās tiesas nolēmums,
Tiesa var pati pieņemt galīgo spriedumu attiecīgajā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija.
Šajā lietā Tiesa uzskata, ka prasības par apstrīdētā lēmuma atcelšanu, ko prasītājas bija iesniegušas pirmajā instancē, ir
izskatāmas un par tām ir taisāms galīgais spriedums.
Tādējādi ir jāizvērtē prasības, kuras Vispārējā tiesā iesniedza
Government of Gibraltar
un Apvienotā Karaliste.
Prasītājas pirmajā instancē būtībā norāda trīs pamatus. Pirmais pamats un otrais pamats, kurš ir iedalīts trīs daļās, attiecas
uz pieļautajām kļūdām attiecīgi reģionālās selektivitātes kritērija un materiālās selektivitātes kritērija piemērošanā. Trešais
pamats ir par būtisku formas prasību pārkāpumu, veicot Komisijas pārbaudi par ārzonas sabiedrībām. Šis pēdējais pamats ir
iedalīts divās daļās, pirmā attiecas uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu un to ir norādījusi gan
Government of Gibraltar
, gan Apvienotā Karaliste, otro par kļūdu pamatojumā ir norādījusi tikai
Government of Gibraltar
.
Vispirms ir jāaplūko otrā pamata trīs daļas par materiālo selektivitāti, kā arī
Government of Gibraltar
trešā pamata otrā daļa, kurā arī ir norāde uz apstākli saistībā ar materiālo selektivitāti. Pēc tam ir jāizvērtē trešā pamata
pirmā daļa par tiesībām uz aizstāvību. Visbeidzot ir jāspriež par pirmo pamatu saistībā ar reģionālo selektivitāti.
A –
Par otro
Government of Gibraltar
un Apvienotās Karalistes pamatu un
Government of Gibraltar
trešā pamata otro daļu
Prasītāju pirmajā instancē izvirzītajā otrajā pamatā par materiālo selektivitāti ir trīs daļas. Pirmajā daļā prasītāji pārmet
Komisijai, ka tā nav ievērojusi savu lēmumu pieņemšanas praksi un Paziņojumu par valsts atbalstu nodokļu jomā. Ar otro pamatu,
uz kuru vienīgo ir balstīts pārsūdzētais spriedums, minētie prasītāji norāda, ka neviens no apstrīdētajā lēmumā norādītajiem
trīs elementiem nepiešķir selektīvas priekšrocības. Visbeidzot trešās daļas mērķis ir pierādīt, ka minētajā lēmumā nav ņemts
vērā fakts, ka iespējamās selektīvās priekšrocības katrā ziņā pamato attiecīgās nodokļu sistēmas būtība un struktūra. Ar sava
trešā pamata otro daļu
Government of Gibraltar
norāda uz kļūdu apstrīdētā lēmuma pamatojumā.
1.     Par otrā pamata otro daļu
Attiecībā uz otrā pamata otrajā daļā norādītajiem iebildumiem par apstrīdētajā lēmumā norādīto trīs elementu kvalifikāciju
ir jāatgādina, ka no šī sprieduma 86.–110. punktā norādītajiem apsvērumiem izriet, ka apstrīdētajā lēmumā uzskatot, ka attiecīgais
nodokļu režīms rada selektīvas priekšrocības, Komisija nepārkāpj EKL 87. panta 1. punktu.
Kaut arī no šī sprieduma 77.–84. punkta izriet, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, secinot, ka pirmie
divi apstrīdētajā lēmumā norādītie elementi, proti, nosacījums par peļņas gūšanu un ierobežojums aplikšanai ar nodokli 15 %
apmērā no peļņas nepiešķir selektīvas priekšrocības, tad tomēr attiecībā uz apstrīdētajā lēmumā norādīto trešo elementu par
ārzonu sabiedrību aplikšanu ar nodokļiem Komisija ir pamatoti uzskatījusi, ka šīs sabiedrības gūst šādas priekšrocības.
Kaut arī no apstrīdētā lēmuma izriet, ka ar attiecīgo nodokļu režīmu tiek piešķirtas selektīvas priekšrocības, šo secinājumu
juridiski pietiekami pamato tas, ka pastāv selektīvas priekšrocības ārzonu sabiedrību interesēs, turklāt nav nepieciešams,
lai arī divi citi elementi, kuri šajā lēmumā ir norādīti kā selektīvi, radītu selektīvas priekšrocības (šajā ziņā skat. 2005. gada
15. decembra spriedumu lietā C‑66/02 Itālija/Komisija, Krājums, I‑10901. lpp., 98. punkts). Tādējādi otrā pamata otrajai daļai
nav nozīmes.
Līdz ar to
Government of Gibraltar
un Apvienotās Karalistes otrā pamata otrā daļa, kas pirmajā instancē tika izvirzīta pret apstrīdēto lēmumu, ir jānoraida.
2.     Par
Government of Gibraltar
izvirzītā trešā pamata otro daļu
Uzreiz ir jānoraida
Government of Gibraltar
izvirzītā trešā pamata otrā daļa par kļūdu pamatojumā, ciktāl Komisija neesot precizējusi, kādas sabiedrības veido “plašu
ārzonas sektoru”, uz kuru ir atsauce apstrīdētā lēmuma 143. punktā, tādējādi nenorādot atsevišķu sabiedrību, individuālo uzņēmumu
skaitu vai tautsaimniecības nozari, kura, kā apgalvots, gūstot priekšrocības no nodokļu reformas projekta.
Šajā saistībā pietiek norādīt, ka atbilstoši Tiesas pastāvīgajai judikatūrai gadījumā, ja runa ir par valsts atbalstu, Komisija
var tikai izpētīt attiecīgā režīma vispārējās raksturiezīmes un tai nav pienākuma izvērtēt katru atsevišķo piemērošanas gadījumu,
lai pārbaudītu, vai šajā režīmā ir atbalsta elementi (2011. gada 9. jūnija spriedums apvienotajās lietās C‑71/09 P, C‑73/09 P
un C‑76/09 P
Comitato “Venezia vuole vivere”
u.c./Komisija, Krājums, I‑0000. lpp., 130. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
3.     Par otrā pamata pirmo daļu
a)     Lietas dalībnieku argumenti
Ar sava otrā pamata pirmo daļu prasītājas pirmajā instancē pārmet Komisijai, ka apstrīdētajā lēmumā tā nav ievērojusi Paziņojumu
par valsts atbalstu nodokļu jomā. Turklāt
Government of Gibraltar
norāda, ka šis lēmums neatbilst Komisijas lēmumu pieņemšanas praksei.
Runājot par Paziņojuma par valsts atbalstu nodokļu jomā piemērojamību, prasītājas norāda, ka no minētā paziņojuma 13. punkta
izriet, ka dalībvalstīm ir pilnvaras noteikt tādu ekonomikas politiku, kādu tās uzskata par piemērotu, un tostarp pēc saviem
ieskatiem uzlikt nodokļus dažādiem ražošanas faktoriem. Turklāt saskaņā ar šī paziņojuma 9. un 16. punktu Komisijai ir jānosaka,
ka nodokļu pasākums atsevišķu dalībvalstu uzņēmumu labā paredz izņēmumu no nodokļu sistēmas piemērošanas, kas nozīmējot, ka
vispirms ir jānosaka kopējais piemērojamais režīms, no kura vēlāk ir paredzētas atkāpes. Visbeidzot saskaņā ar šī paziņojuma
14. punktu no tā, ka daži uzņēmumi vai dažas nozares no atsevišķa nodokļu pasākuma gūst lielāku labumu nekā citi, neizriet,
ka [šim nodokļu pasākumam] ir piemērojami noteikumi valsts atbalsta jomā.
Komisijas pieeja apstrīdētajā lēmumā attiecībā uz priekšrocībām ārzonu sabiedrībām neesot savietojama ar norādēm, kas izrietot
no minētā paziņojuma. Neievērojot šo pašu paziņojumu, Komisija esot pārkāpusi tiesiskās paļāvības aizsardzības principu.
Lai pamatotu iebildumu, kuru ir izvirzījusi tikai
Government of Gibraltar
, ka Komisija esot izstrādājusi jaunu materiālās selektivitātes principu, kas neatbilst tās agrākai lēmumu pieņemšanas praksei,
šī prasītāja norāda uz dažiem Komisijas lēmumiem.
Komisija norāda, ka prasītājas pirmajā instancē kļūdaini interpretē Paziņojumu par valsts atbalstu nodokļu jomā. Tā arī norāda,
ka nav atkāpusies no savas lēmumu pieņemšanas prakses un ka apstrīdētajā lēmumā īstenotā pieeja atbilst Tiesas judikatūrai.
b)     Tiesas vērtējums
Pirmkārt, runājot par iebildumu, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā neesot ievērojusi Paziņojumu par valsts atbalstu nodokļu
jomā, ir jāatgādina, ka minētais paziņojums, kas kā pārvaldes iestādes pieņemts iekšējās kārtības pasākums nevar tikt kvalificēts
kā tiesību norma, tomēr paredz uzvedības normu, kurā norādīta prakse, kas jāievēro un no kuras atsevišķā gadījumā pārvaldes
iestāde nevar atkāpties, nenorādot iemeslus, kuri būtu saderīgi ar vienlīdzīgas attieksmes principu (attiecībā uz pamatnostādnēm
valsts atbalsta jomā skat. 2011. gada 9. jūnija spriedumu apvienotajās lietās no C‑465/09 P līdz C‑470/09 P
Diputación Foral de Vizcaya
u.c./Komisija, 120. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi ir jāizvērtē, vai jautājumā par attiecīgā režīma selektivitātes pārbaudi Komisija patiešām nav ievērojusi minēto
paziņojumu.
Šajā saistībā vispirms ir jākonstatē, ka pretēji tam, ko norāda prasītājas pirmajā instancē, minētā paziņojuma 13. punktu
nevar interpretēt tādējādi, ka ar to dalībvalstu tiesības pārdalīt nodokļu maksājumu dažādiem ražošanas faktoriem tiek atbrīvotas
no jebkāda veida kontroles saistībā ar noteikumiem valsts atbalsta jomā. Minētajā 13. punktā ir vienīgi precizēts, ka “nodokļu
pasākumi, kas ir pieejami visiem uzņēmējiem,” nav uzskatāmi par valsts atbalstu, savukārt šajā gadījumā nodokļu priekšrocības
ārzonu sabiedrībām faktiski nav pieejamas visiem uzņēmējiem, kā tas izriet no šī sprieduma 102. punkta.
Turklāt attiecībā uz Paziņojuma par valsts atbalstu nodokļu jomā 9. un 16. punktu ir jānorāda, ka pretēji tam, ko norāda prasītājas
pirmajā instancē, no [paziņojuma] neizriet, ka priekšrocību esamību var pierādīt tikai, konstatējot atkāpi no parastā režīma
aplikšanai ar nodokļiem.
Pirmkārt, minētajā 9. punktā ir norādīti tikai visizplatītākie selektīvo priekšrocību piemēri. Otrkārt, 16. punktā ir precizēts,
ka priekšrocības, kas izriet no acīmredzami vispārēja pasākuma, tomēr var tikt atzītas par selektīvām. Šo secinājumu apstiprina
minētā paziņojuma 13. punkts – pirmais punkts, kurā tiek aplūkotas atšķirības starp valsts atbalstu un vispārējiem pasākumiem
un kurā ir skaidri norādīts, ka vispārējiem pasākumiem ir jābūt “pilnīgi un vienlīdz pieejamiem visiem uzņēmumiem, un to piemērošanas
jomu nedrīkst
de facto
samazināt”.
Visbeidzot prasītāju tēzi pirmajā instancē, ka Komisija nav ievērojusi Paziņojumu par valsts atbalstu nodokļu jomā, neapstiprina
arī šī paziņojuma 14. punkts. Jau no paša formulējuma “nenozīmē, ka [..] ir pārkāpušas konkurences noteikumus attiecībā uz
valsts atbalstu” izriet, ka šī punkta mērķis nav kategoriski izslēgt atsevišķus pasākumus no noteikumu valsts atbalsta jomā
piemērošanas.
Līdz ar to ir jānoraida iebildums, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā nav ievērojusi Paziņojumu par valsts atbalstu nodokļu jomā.
Otrkārt, ir jānoraida
Government of Gibraltar
izvirzītais iebildums, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā esot atkāpusies no savas lēmumu pieņemšanas prakses.
Šajā saistībā ir jānorāda, ka atbilstoši judikatūrai atsevišķa pasākuma valsts atbalsta raksturs ir jānovērtē tikai saistībā
ar EKL 87. panta 1. punktu, nevis ievērojot iespējamu Komisijas agrāku lēmumu pieņemšanas praksi (šajā ziņā skat. 2011. gada
21. jūlija spriedumu lietā C‑459/10 P
Freistaat Sachsen
un
Land Sachsen–Anhalt
/Komisija, 50. punkts).
Ņemot vērā iepriekš minēto, otrā pamata pirmā daļa ir jānoraida.
4.     Par otrā pamata trešo daļu
a)     Lietas dalībnieku argumenti
Ar sava otrā pamata trešo daļu prasītājas pirmajā instancē būtībā norāda, ka Komisija nav ievērojusi EKL 87. panta 1. punktu,
neizvērtējot, ka selektīvo priekšrocību ārzonas sabiedrībām varētu attaisnot režīma raksturs un struktūra.
Šīs lietas dalībnieces uzskata, ka nodokļu reformas projekta pazīmes atspoguļo katrā ziņā mazāk nozīmīgas nodokļu administrēšanas
esamību Gibraltārā, kā arī vājo Gibraltāra nodokļu bāzi, kas nosaka nenovēršamus un Gibraltāra nodokļu režīma efektivitātei
un darbotiesspējai būtiskus ierobežojumus.
Algu apjoma un telpu uzņēmējdarbības veikšanai izmantošana par nodokļa bāzi esot loģiska izvēle, ņemot vērā Gibraltāram raksturīgās
īpašības, tādējādi šāds nodokļu režīms sniegtu vienkāršu un viegli kontrolējamu nodokli, kura iekasēšana būtu lēta, un kas
līdzinātos citiem nodokļiem, kurus parasti iekasē nelielā Gibraltāra nodokļu iestāde.
Government of Gibraltar
arī norāda, ka nodokļu reformas projekta rezultātā ar nodokli tiks apliktas visas komercsabiedrības. Apstāklis, ka sabiedrības,
kuras nav komerciālas un kurām ir tikai īpašums, netiks apliktas ar nodokli, atbilstot [pieņemtajai] normai nodokļu sistēmu
jomā.
Komisija uzskata un viņu atbalsta Spānijas Karaliste, ka selektīvās priekšrocības ārzonas sabiedrībām nevar attaisnot ar nodokļu
reformas projekta raksturu un vispārējo struktūru, jo tā pati par sevi rada sistēmu, kura
de facto
ievieš atšķirīgas nodokļu likmes dažāda veida uzņēmumiem.
Lai gan nodokļu reformas projekts var atspoguļot saprātīgu
Government of Gibraltar
stratēģijas izvēli, tam tomēr esot selektīvs raksturs. Turklāt prasītājas pirmajā instancē neizskaidrojot, cik lielā mērā
ir nepieciešams aplikt ar nodokli atsevišķus no šiem uzņēmumiem, izslēdzot citus, lai izvairītos no daudzu mazu uzņēmumu pārmērīgas
aplikšanas ar nodokli, neņemot vērā šo uzņēmumu [nodokļu] maksātspēju. Attiecībā uz argumentu, ka
Government of Gibraltar
esot jābūt iespējām ieviest vienkāršu nodokli, kuru var efektīvi kontrolēt, neesot pamatoti, ka no tā tiek atbrīvota ievērojama
daļa Gibraltāra sabiedrību.
b)     Tiesas vērtējums
Lai izvērtētu prasītāju pirmajā instancē otrā pamata trešo daļu, ir jānorāda, ka apstrīdētajā jautājumā nav aplūkots jautājums
par ārzonas sabiedrību priekšrocības iespējamu pamatojumu, ievērojot nodokļu sistēmas raksturu un struktūru.
Tādējādi ir jāpārbauda, vai Komisijai apstrīdētajā lēmumā bija jāpieņem nostāja par selektīvās priekšrocības ārzonas sabiedrībām
iespējamu pamatojumu ar nodokļu sistēmas raksturu un struktūru.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru valsts atbalsta jēdziens neietver valsts pasākumus, kuri rada diferenciāciju starp uzņēmumiem,
un tādējādi ir
a priori
selektīvi, ja šāda diferenciācija izriet no sistēmas, kurā tie ietilpst, rakstura vai struktūras (šajā ziņā skat. iepriekš
minētos spriedumus lietā
Adria‑Wien Pipeline
un
Wietersdorfer

&

Peggauer Zementwerke
, 42. punkts; lietā Portugāle/Komisija, 52. punkts, kā arī lietā
British Aggregates
/Komisija, 83. punkts).
Dalībvalstij, kas ir ieviesusi šādu uzņēmumu diferenciāciju nodevu jomā, ir jāpierāda, ka tā faktiski ir pamatota ar attiecīgās
sistēmas raksturu un struktūru (2004. gada 29. aprīļa spriedums lietā C‑159/01 Nīderlande/Komisija,
Recueil
, I‑4461. lpp., 43. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Nīderlande, 77. punkts).
Dalībvalstij, kura lūdz atļauju piešķirt atbalstus, atkāpjoties no Līguma noteikumiem, ir pienākums sadarboties ar Komisiju.
Saskaņā ar šo pienākumu dalībvalstij tostarp ir pienākums iesniegt visu informāciju, kuras raksturs ļautu šai iestādei pārliecināties,
ka prasīto atkāpju nosacījumi ir izpildīti (skat. 1993. gada 28. aprīļa spriedumu lietā C‑364/90 Itālija/Komisija,
Recueil
, I‑2097. lpp., 20. punkts, un 2004. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C‑372/97 Itālija/Komisija,
Recueil
, I‑3679. lpp., 81. punkts).
Visbeidzot ir jāatgādina, ka valsts atbalsta noteikumu labas pārvaldības nolūkā Komisijai ir pienākums veikt rūpīgu un objektīvu
tās rīcībā esošās informācijas pārbaudi (tostarp skat. Tiesas 1998. gada 2. aprīļa spriedumu lietā C‑367/95 P Komisija/
Sytraval
un
Brink’s France
,
Recueil
, I‑1719. lpp., 62. punkts).
Šajā saistībā ir jānorāda, ka, pirmkārt, Apvienotā Karaliste, ne paziņojot nodokļu reformas projektu, ne tā oficiālās izmeklēšanas
posmā, nav norādījusi uz pamatojumu saistībā ar selektīvām priekšrocībām ārzonas sabiedrībām. Nav šaubu, ka nodokļu reformas
projekta oficiālās izmeklēšanas procedūras laikā Apvienotā Karaliste nav paudusi nostāju par Spānijas Karalistes argumentiem
jautājumā par šīm priekšrocībām.
Otrkārt, prasītājas pirmajā instancē savās prasībās Vispārējai tiesai arī nenorāda, ka Komisijas rīcībā būtu informācija,
atbilstoši kurai tai apstrīdētajā lēmumā bija jāizvērtē iespējamais pamatojums ārzonas sabiedrību selektīvajām priekšrocībām.
Tādējādi ir jāsecina, ka Komisijai nebija pamata izvērtēt ārzonas sabiedrību selektīvo priekšrocību iespējamu pamatojumu,
ņemot vērā nodokļu sistēmas raksturu un struktūru, līdz ar to Komisijai nevar pārmest, ka tā šo jautājumu nav aplūkojusi apstrīdētajā
lēmumā.
Šādos apstākļos ir jānoraida prasītāju pirmajā instancē tēze, ka Komisija nav ievērojusi EKL 87. panta 1. punktu, neizvērtējot,
ka selektīvā priekšrocība ārzonas sabiedrībām ir pamatota ar režīma raksturu un struktūru.
Tādēļ otrā pamata trešā daļa ir jānoraida.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, ir jānoraida
Government of Gibraltar
izvirzītais otrais pamats kopumā, kā arī trešā pamata otrā daļa.
B –
Par Apvienotās Karalistes trešo pamatu un
Government of Gibraltar
trešā pamata pirmo daļu par tiesību uz aizstāvību pārkāpšanu
Apvienotā Karaliste savā trešajā pamatā un
Government of Gibraltar
sava trešā pamata pirmajā daļā, kas izvirzīti Vispārējā tiesā pret apstrīdēto lēmumu, norāda uz to tiesību uz aizstāvību pārkāpšanu.
1.     Lietas dalībnieku argumenti

Government of Gibraltar
un Apvienotā Karaliste norāda, ka Komisija ir pārkāpusi viņu tiesības uz aizstāvību, jo tā jautājumu par materiālo selektivitāti
saistībā ar, iespējams, labvēlīgāku attieksmi pret ārzonas sabiedrībām pirmo reizi norādīja apstrīdētajā lēmumā, un šī jautājuma
raksturs atšķiras no jautājumiem, kuri tika analizēti sākotnējā novērtējuma laikā, kas tika veikts, pieņemot lēmumu par oficiālas
[izmeklēšanas] procedūras uzsākšanu.
Komisijai, veicot valsts atbalsta izmeklēšanas procedūru, būtu jāņem vērā tiesiskā paļāvība, kas varēja rasties, pamatojoties
uz norādījumiem, kuri minēti lēmumā par oficiālas [izmeklēšanas] procedūras uzsākšanu, kuros ir norādīts, ka Komisija savu
galējo lēmumu nebalstīs uz apsvērumiem, par kuriem, ņemot vērā šos norādījumus, ieinteresētās personas nebūtu uzskatījušas
par nepieciešamu pieņemt nostāju. Šajā ziņā prasītājas pirmajā instancē tostarp atsaucas uz Vispārējās tiesas 2001. gada 5. jūnija
sprieduma lietā T‑6/99
ESF Elbe‑Stahlwerke Feralpi
/Komisija (
Recueil
, II‑1523. lpp.) 126. punktu un 2004. gada 18. novembra sprieduma lietā T‑176/01
Ferriere Nord
/Komisija (Krājums, II‑3931. lpp.) 88. punktu.
Ne minētā lēmuma 60. punkta f) apakšpunktā Apvienotajai Karalistei adresētais jautājums par sabiedrībām, kuras negūst peļņu
vai kurām nav darbinieku, ne fakts, ka Spānijas Karaliste savos apsvērumos, kas tika iesniegti pēc lēmuma par oficiālas [izmeklēšanas]
procedūras uzsākšanu, atsaucās uz ārzonas nozari,
Government of Gibraltar
un Apvienotajai Karalistei neesot ļāvis uzskatīt, ka Komisija materiālo selektivitāti vērtēšot arī saistībā ar attieksmi
pret ārzonas sabiedrībām.
Pirmkārt, minētais jautājums neesot saistīts ar lēmuma par oficiālas [izmeklēšanas] procedūras uzsākšanu 2.–59. punktā norādīto
detalizēto nodokļu reformas projekta analīzi. Otrkārt, Spānijas Karalistes komentāriem esot bijis tīri formāls raksturs, un
Komisija nevienā brīdī neesot ļāvusi saprast, ka tā šo apstākli uzskatīs par būtisku sava vērtējuma veikšanai.
Ja Komisija būtu pienācīgi vērsusi uzmanību uz ārzonas sabiedrību aplikšanu ar nodokļiem, izmeklēšanas procedūrai varētu būt
citādāks iznākums.
Komisija, kuru atbalsta Spānijas Karaliste, uzskata, ka
Government of Gibraltar
un Apvienotās Karalistes tiesības uz aizstāvību nav tikušas pārkāptas.
Prioritāri tā uzskata, ka jautājums par ārzonas sabiedrību aplikšanas ar nodokli selektīvo raksturu tika norādīts gan lēmuma
par oficiālas [izmeklēšanas] procedūras uzsākšanu 60. punkta f) apakšpunktā, gan uz to norādīja Spānijas Karaliste savos apsvērumos
par oficiālo izmeklēšanas procedūru, par kuriem
Government of Gibraltar
un Apvienotajai Karalistei bija iespēja paust savu viedokli.
Pakārtoti Komisija uzskata, ka procedūras iznākums nebūtu bijis citādāks, pat ja pieņem, ka
Government of Gibraltar
un Apvienotās Karalistes tiesības uz aizstāvību tika pārkāptas.
2.     Tiesas vērtējums
Vispirms ir jāizvērtē, vai ir pārkāptas Apvienotās Karalistes tiesības uz aizstāvību.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesību uz aizstāvību ievērošana oficiālās izmeklēšanas procedūras saskaņā ar EKL 88. panta
2. punktu laikā prasa, ka attiecīgajai dalībvalstij ir jāļauj lietderīgi paust savu viedokli par apgalvoto faktu un apstākļu
patiesumu un to nozīmīgumu, kā arī par dokumentiem, uz kuriem Komisija balsta savu apgalvojumu par Savienības tiesību pārkāpuma
pastāvēšanu (šajā ziņā skat. 1986. gada 10. jūlija spriedumus lietā 40/85 Beļģija/Komisija,
Recueil
, 2321. lpp., 28. punkts, un lietā 234/84 Beļģija/Komisija,
Recueil
, 2263. lpp., 27. punkts), kā arī par apsvērumiem, kurus trešās ieinteresētās personas iesniegušas atbilstoši EKL 88. panta
2. punktam. Ciktāl dalībvalstij nav bijusi iespēja iesniegt komentārus par šiem apsvērumiem, Komisija tos nevar izmantot savā
lēmumā pret šo valsti (skat. 1990. gada 14. februāra spriedumu lietā C‑301/87 Francija/Komisija,
Recueil
, I‑307. lpp., 30. punkts; 1990. gada 21. marta spriedumu lietā C‑142/87 Beļģija/Komisija,
Recueil
, I‑959. lpp., 47. punkts, un 2000. gada 5. oktobra spriedumu lietā C‑288/96 Vācija/Komisija,
Recueil
, I‑8237. lpp., 100. punkts).
Šajā saistībā ir jāatgādina, ka šajā gadījumā nav šaubu, ka Apvienotajai Karalistei bija iespēja darīt zināmu savu viedokli
par apgalvoto faktu un apstākļu patiesumu un to nozīmīgumu, kā arī par trešās ieinteresētās personas, šajā gadījumā – Spānijas
Karalistes, iesniegtajiem apsvērumiem, tādējādi pienākumi, kas izriet no iepriekšējā punktā minētās judikatūras, ir ievēroti.
Ciktāl Apvienotā Karaliste norāda, ka tā nav varējusi lietderīgi darīt zināmu savu viedokli, jo, pirmkārt, lēmumā par oficiālas
[izmeklēšanas] procedūras uzsākšanu iekļautajā sākotnējā novērtējumā nebija apsvērumu par ārzonas sabiedrībām, un, otrkārt,
sarunās ar
Government of Gibraltar
un Apvienoto Karalisti oficiālās izmeklēšanas procedūras laikā Komisija neprecizēja, ka tā uzskata, ka ārzonas sabiedrībām
ir piešķirtas selektīvas priekšrocības, tās argumentāciju nevar atbalstīt.
Pirmkārt, runājot par apstākli, ka sākotnējā novērtējumā neesot bijuši iekļauti apsvērumi par ārzonas sabiedrībām, ir jānorāda,
ka, neapšaubāmi, Komisijai, uzsākot oficiālu izmeklēšanas procedūru, ir skaidri jāformulē savas šaubas par atbalsta saderību,
lai dalībvalstis un ieinteresētās personas varētu tai sniegt labāku atbildi (2008. gada 8. maija spriedums lietā C‑49/05 P
Ferriere Nord
/Komisija, 92. punkts).
Tomēr apstāklis pats par sevi, ka paziņotā nodokļu reformas projekta sākotnējā vērtējumā nav apsvērumu par ārzonas sabiedrībām,
nav apstāklis, kas Apvienotajai Karalistei varētu radīt tiesisko paļāvību, ka Komisija savu novērtējumu veiks tikai saistībā
ar minētajos sākotnējos novērtējumos izvērtētajiem aspektiem. Tāpat šis apstāklis arī nenorāda, ka Komisija nebūtu ievērojusi
savu pienākumu skaidri formulēt savas šaubas.
Vispirms ir jāatgādina, ka lēmuma par oficiālas izmeklēšanas procedūras uzsākšanu 60. punkta f) apakšpunktā ir ietverti jautājumi,
kas attiecas tieši uz šo nozari, pat ja tajā netika izmantots termins “ārzonas”.
Tādējādi ar pašu lēmumu par oficiālas izmeklēšanas procedūras uzsākšanu Apvienotā Karaliste tika pienācīgi brīdināta, ka padziļinātā
izpēte nodokļu reformas projekta oficiālās izmeklēšanas procedūras laikā varētu attiekties arī uz nozarēm, kuras, tā kā tajās
nav darbinieku un tām nav nepieciešams aizņemt telpas, tādējādi izvairās no aplikšanas ar nodokli.
Turklāt ir jānorāda, ka izvērtējums, kurš atbilstoši Regulas Nr. 659/1999 6. panta 1. punktam ir iekļauts lēmumā par oficiālas
izmeklēšanas procedūras uzsākšanu, ir tikai “sākotnējais izvērtējums”, kā izriet no šīs pašas tiesību normas formulējuma –
ar to tiek atzīmēts oficiālās izmeklēšanas procedūras sākums un īpaši – norādīta iespēja ieinteresētajām personām lietderīgi
darīt zināmu savu viedokli.
Tostarp, lai nodrošinātu šīs iespējas lietderību, nav šķēršļu, lai Komisija savā galīgajā lēmumā pēc oficiālās izmeklēšanas
procedūras papildinātu savu “sākotnējo” izvērtējumu, pieņemot šo ieinteresēto personu pausto viedokli.
Šādos apstākļos ir jāsecina, ka apstāklis pats par sevi, ka paziņotā nodokļu reformas projekta sākotnējā izvērtējumā nebija
īpašu apsvērumu par ārzonas sabiedrībām, nerada Apvienotās Karalistes tiesību uz aizstāvību pārkāpumu.
Otrkārt, pretēji tam, ko apgalvo Apvienotā Karaliste, ir jānorāda, ka Spānijas Karalistes apsvērumos oficiālās izmeklēšanas
procedūras laikā bija ne tikai tīri faktiski argumenti, bet to mērķis bija tieši pierādīt, ka paziņotais nodokļu reformas
projekts ir arī selektīvs, ciktāl ar to tiek radītas priekšrocības ārzonas sabiedrībām, kuras tiek atbrīvotas no jebkādas
aplikšanas ar nodokli.
Komisija minētos apsvērumus paziņoja Apvienotajai Karalistei, kura savā 2003. gada 13. februāra vēstulē izklāstīja savus komentārus,
tomēr nepieņemot nostāju par ārzonas sabiedrībām.
Apvienotā Karaliste, norādot, ka tā neesot varējusi lietderīgi darīt zināmu savu viedokli, jo Komisija nav likusi saprast,
ka tā Spānijas Karalistes argumentiem piešķirs nozīmi, izvirza argumentus, saskaņā ar kuriem Komisijai ir pienākums oficiālās
izmeklēšanas procedūras laikā paust nostāju par komentāriem, ko saņēmušas ieinteresētās personas.
Šāda pienākuma esamība neizriet no Regulas Nr. 659/1999. Minētās regulas 6. panta 2. punktā Komisijai ir noteikts pienākums
vienīgi paziņot attiecīgajai dalībvalstij apsvērumus, kurus tā ir saņēmusi oficiālās [izmeklēšanas] procedūras laikā, un šo
pienākumu Komisija šajā gadījumā ir pienācīgi izpildījusi.
Ņemot vērā iepriekš minēto, Apvienotās Karalistes trešais pamats par tās tiesību uz aizstāvību pārkāpšanu ir jānoraida, neizvērtējot,
vai norādītās pretlikumības neesamības gadījumā procedūrai varētu būt citādāks iznākums – nosacījums tam, lai tiesību uz aizstāvību
pārkāpuma gadījumā tiktu atcelts apstrīdētais lēmums (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Francija/Komisija, 31. punkts;
iepriekš minēto 1990. gada 21. marta spriedumu lietā Beļģija/Komisija, 48. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Vācija/Komisija,
101. punkts).
Runājot par
Government of Gibraltar
tiesībām uz aizstāvību vispirms ir jānorāda, ka tai bija iespēja nosūtīt komentārus Komisijai, ko tā arī izmantoja. Ciktāl
Government of Gibraltar
būtībā norāda tos pašus argumentus, ko Apvienotā Karaliste, pietiek atgādināt, ka šīs dalībvalsts tiesības uz aizstāvību nav
tikušas pārkāptas, tādējādi tas pats ir atzīstams attiecībā uz
Government of Gibraltar
argumentiem. Katrā ziņā
Government of Gibraltar
procesuālās tiesības ir šaurākas par Apvienotās Karalistes tiesībām, kura ir attiecīgā dalībvalsts oficiālajā izmeklēšanas
procedūrā atbilstoši EKL 88. panta 2. punktam.
Šajā saistībā no Tiesas judikatūras izriet, ka citas ieinteresētās personas, kāda šajā gadījumā ir
Government of Gibraltar
, izņemot attiecīgo dalībvalsti, valsts atbalsta pārbaudes procedūrā vienīgi var paziņot Komisijai visu informāciju, lai paskaidrotu
savu rīcību nākotnē, un tās nevar pašas iesaistīties sacīkstes procesā ar Komisiju, kāds tiek uzsākts par labu minētajai dalībvalstij
(skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/
Sytraval
un
Brink’s France
, 59. punkts, kā arī 2002. gada 24. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑74/00 P un C‑75/00 P
Falck
un
Acciaierie di Bolzano
/Komisija,
Recueil
, I‑7869. lpp., 80. un 82. punkts).
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, Apvienotās Karalistes trešais pamats un
Government of Gibraltar
trešā pamata pirmā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
C –
Par pirmo pamatu saistībā ar reģionālo selektivitāti
Prasītājas pirmajā instancē ar savu pirmo pamatu norāda, ka ar apstrīdēto lēmumu nav ievērots EKL 87. panta 1. punkts, ciktāl
ar to ir secināta nodokļu reformas projekta reģionālā selektivitāte.
Šajā saistībā ir jāatgādina, ka no šī sprieduma 86.–108. punkta izriet, ka nodokļu reformas projekts ir materiāli selektīvs,
ciktāl ar to tiek piešķirtas selektīvas priekšrocības ārzonas sabiedrībām.
Šis konstatējums pats par sevi ļauj pamatot apstrīdētā lēmuma rezolutīvo daļu, saskaņā ar kuru nodokļu reformas projekts ir
uzskatāms par atbalsta shēmu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē, kuru Apvienotā Karaliste nedrīkst īstenot.
Šādos apstākļos prasītāju pirmais pamats saistībā ar reģionālo selektivitāti, ciktāl ar to netiek apstrīdēta materiālu selektīvu
priekšrocību esamība, nevar izraisīt pat daļēju apstrīdētā lēmuma atcelšanu (pēc analoģijas skat. Tiesas priekšsēdētāja 1998. gada
25. jūnija rīkojumu lietā C‑159/98 P(R) Nīderlandes Antiļu salas/Padome,
Recueil
, I‑4147. lpp., 111. punkts).
Tādējādi ir jāsecina, ka pirmais pamats, pat ja pieņem, ka tas ir pamatots, nevar izraisīt apstrīdētā lēmuma atcelšanu un
tādējādi ir neefektīvs.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto,
Government of Gibraltar
un Apvienotās Karalistes iesniegtās prasības ir jānoraida kopumā.
VIII –
Par tiesāšanās izdevumiem
Saskaņā ar Reglamenta 122. panta pirmo daļu Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem, ja apelācijas sūdzība ir pamatota un Tiesa
lietā taisa galīgo spriedumu. Saskaņā ar šī paša reglamenta 69. panta 2. punktu, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā saskaņā
ar tā 118. pantu, lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis
lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Minētā 69. panta 4. punkta pirmajā daļā ir noteikts, ka dalībvalstis, kas
iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
Tā kā Komisijas un Spānijas Karalistes apelācijas sūdzības ir tikušas apmierinātas un
Government of Gibraltar
un Apvienotās Karalistes prasības par apstrīdēto lēmumu ir noraidītas, ir jāpiespriež
Government of Gibraltar
un Apvienotajai Karalistei segt savus, kā arī atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas Komisijai un Spānijas Karalistei radušies
šajā apelācijas tiesvedībā, kā arī Komisijai – tiesvedībā pirmajā instancē, atbilstoši Komisijas un Spānijas Karalistes prasījumiem.
Spānijas Karaliste un Īrija kā personas, kas iestājušās lietā, attiecīgi tiesvedībā Vispārējā tiesā un tiesvedībā Tiesā sedz
savus tiesāšanās izdevumus pašas.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
1)
atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2008. gada 18. decembra spriedumu apvienotajās lietās T‑211/04 un T‑215/04
Government of Gibraltar
un Apvienotā Karaliste/Komisija;
2)
noraidīt
Government of Gibraltar
prasību un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes prasību;
3)
Government of Gibraltar
un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste sedz savus, kā arī atlīdzina tiesāšanās izdevumus, kas Eiropas Komisijai
un Spānijas Karalistei radušies šajā apelācijas tiesvedībā, kā arī Eiropas Komisijai – tiesvedībā pirmajā instancē;
4)
Spānijas Karaliste un Īrija kā personas, kas iestājušās lietā, attiecīgi tiesvedībā Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesā
un tiesvedībā Eiropas Savienības Tiesā sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – angļu.