CELEX: 62014TJ0660
Ekonomikas un monetārā politika
Lūgums veikt izmeklēšanu par apgalvotu Savienības tiesību pārkāpumu
EBI lēmums
Eiropas Uzraudzības iestāžu Apelācijas padomes lēmums
Jautājuma izskatīšana pēc savas ierosmes
Akta autora kompetences neesamība
Prasība atcelt tiesību aktu
Termiņš prasības celšanai
Nokavējums
Daļēja nepieņemamība

Tiesvedības priekšvēsture
Ar 2012. gada 24. oktobra vēstuli prasītāja,
SV Capital OÜ
, vērsās Eiropas Banku iestādē (EBI) ar lūgumu, pamatojoties uz Eiropas Parlamenta un Padomes 2010. gada 24. novembra Regulas (ES) Nr. 1093/2010, ar ko izveido Eiropas Uzraudzības iestādi (Eiropas Banku iestādi), groza Lēmumu Nr. 716/2009/EK un atceļ Komisijas Lēmumu 2009/78/EK (
OV L 331, 12. lpp.
), 17. pantu, uzsākt izmeklēšanu par Igaunijas un Somijas finanšu jomas uzraudzības iestāžu darbībām (turpmāk tekstā – “sūdzība”).
Sūdzības atbalstam prasītāja norādīja uz Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 14. jūnija Direktīvas 2006/48/EK par kredītiestāžu darbības sākšanu un veikšanu (
OV L 177, 1. lpp.
) 40. un 42. panta pārkāpumu, jo attiecīgās uzraudzības iestādes neesot atbrīvojušas no amata divus Igaunijā reģistrētas Somijas bankas filiāles direktorus, kuri neatbilda “labas reputācijas vai pietiekamas pieredzes” prasībām, lai faktiski pārvaldītu attiecīgās kredītiestādes uzņēmējdarbību šīs direktīvas 11. panta 1. punkta izpratnē. Šai ziņā prasītāja norādīja, ka attiecīgie direktori bija snieguši nepatiesas liecības civillietā, kas pret šo filiāli bija ierosināta Igaunijā.
Nesaņēmusi atbildi uz sūdzību, prasītāja ar 2013. gada 17. janvāra brīdinājuma vēstuli aicināja EBI rīkoties un iesniedza arī papildu pierādījumus pret šīs pašas iestādes trešo direktoru, kurš iekšējā revīzijā bija parakstījis apgalvoti viltotu dokumentu.
Ar 2013. gada 25. janvāra vēstuli EBI sūdzību noraidīja kā nepieņemamu kompetences neesamības dēļ, to nosūtot Somijas un Igaunijas finanšu jomas uzraudzības iestādēm (turpmāk tekstā – “2013. gada 25. janvāra vēstule”).
Ar 2013. gada 14. februāra procesuālo dokumentu prasītāja saskaņā ar Regulas Nr. 1093/2010 60. panta 1. punktu par 2013. gada 25. janvāra vēstuli iesniedza sūdzību Eiropas Uzraudzības iestāžu Apelācijas padomē (turpmāk tekstā – “Apelācijas padome”).
Ar 2013. gada 24. jūnija Lēmumu 2013‑008 Apelācijas padome, pirmkārt, sūdzību atzina par pieņemamu attiecībā uz Direktīvas 2006/48 22. pantu, lasot to kopā ar EBI 2012. gada 22. novembra Pamatnostādnēm par vadības struktūras un galveno funkciju izpildītāju piemērotības novērtēšanu, un, otrkārt, nosūtīja lietu kompetentajai EBI struktūrai, lai tā to izlemtu pēc būtības saskaņā ar Regulas Nr. 1093/2010 60. panta 5. punktu.
2013. gada 15. oktobra Lēmumā DC 2013 03 EBI ņēma vērā sūdzības pieņemamību atbilstoši Iekšējo izskatīšanas noteikumu saistībā ar Eiropas Savienības tiesību pārkāpumu izmeklēšanu (turpmāk tekstā – “Iekšējie noteikumi”) 2.5. un 2.6. punktu, neskarot Regulas Nr. 1093/2010 17. panta 2. punktu.
Ar 2014. gada 21. februāra Lēmumu C 2013 002 (turpmāk tekstā – “EBI lēmums”) EBI noraidīja sūdzību kā pietiekami nepamatotu, lai sāktu izmeklēšanu saskaņā ar Regulas Nr. 1093/2010 17. pantu.
Ar 2014. gada 31. marta procesuālo dokumentu prasītāja šo EBI lēmumu pārsūdzēja Apelācijas padomē.
Ar 2014. gada 14. jūlija Lēmumu 2014‑C1‑02 (turpmāk tekstā – “Apelācijas padomes lēmums”) Apelācijas padome noraidīja par EBI lēmumu iesniegto apelāciju. Minētajā lēmumā Apelācijas padome būtībā vispirms apelāciju par EBI lēmumu atzina par pieņemamu. Tomēr pēc tam tā to pilnībā noraidīja kā nepamatotu.
Šai ziņā attiecībā vispirms uz apelācijas pieņemamību Apelācijas padome uzskatīja, ka EBI lēmums konkrētajos lietas apstākļos ir apstrīdams tiesību akts, pamatojoties uz Regulas Nr. 1093/2010 60. pantu, atbilstoši kuram jebkura fiziska vai juridiska persona var pārsūdzēt tai adresētu EBI lēmumu.
Turpinot, attiecībā uz apelācijas pārbaudi pēc būtības, Apelācijas padome, pirmkārt, atzina, ka EBI vērtējumā, ka abi prasītājas apstrīdētie direktori nepildīja galvenās funkcijas attiecīgajā finanšu iestādē, nebija pieļauta kļūda un ka apgalvojumi attiecībā uz trešo direktoru nebija pierādīti. Otrkārt, Apelācijas padome norādīja, ka, ņemot vērā apstākli, ka prasītāja nebija iestāde, kura var vērsties EBI ar lūgumu uzsākt izmeklēšanu par Savienības tiesību pārkāpumu, konkrētais gadījums bija par šīs iestādes atteikumu uzsākt izmeklēšanu pēc savas ierosmes. Tā turklāt konstatēja, ka, ņemot vērā pierādījumus, kurus prasītāja bija iesniegusi par apgalvotā Savienības tiesību un Iekšējo noteikumu pārkāpuma esamību, tā neesot pierādījusi, ka EBI ir pieļāvusi kļūdu, īstenojot savu rīcības brīvību. Treškārt, Apelācijas padome norādīja, ka apstāklis, ka EBI atbilstoši Regulas Nr. 1093/2010 39. panta 1. punktam nav uzklausījusi prasītāju pirms lēmuma pieņemšanas, nav formas trūkums, kā rezultātā minētais lēmums zaudētu spēku. Ceturtkārt, neesot pierādīts, ka nav ievērota pirms EBI lēmuma pieņemšanas paredzētā procedūra. Visbeidzot, piektkārt, Apelācijas padome konstatēja, ka nav pierādīts, ka EBI būtu pārkāpusi Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. pantu.
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2014. gada 12. septembrī, prasītāja cēla šo prasību.
Ar atsevišķu dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2014. gada 12. decembrī, EBI atbilstoši Vispārējās tiesas 1991. gada 2. maija Reglamenta 114. panta 1. punktam cēla iebildi par nepieņemamību. Prasītāja savus apsvērumus par šo iebildi iesniedza 2015. gada 16. janvārī.
Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2015. gada 22. janvārī, Eiropas Komisija lūdza atļauju iestāties lietā EBI prasījumu atbalstam šajā tiesvedībā. Lietas dalībnieki savus apsvērumus par šo lūgumu iesniedza ar 2015. gada 17. februāra vēstulēm. 2015. gada 20. februārī Vispārējās tiesas trešās palātas priekšsēdētājs nolēma apturēt pieteikuma par iestāšanos lietā izskatīšanu līdz lēmuma par iebildi par nepieņemamību pieņemšanai.
Ar 2015. gada 17. marta lēmumu tika nolemts lietu izskatīt prioritāri atbilstoši 1991. gada 2. maija Reglamenta 55. panta 2. punktam, par ko tika informēti arī lietas dalībnieki.
Ar Vispārējās tiesas (trešā palāta) 2015. gada 19. marta rīkojumu, kas pieņemts, pamatojoties uz 1991. gada 2. maija Reglamenta 114. panta 4. punktu, iebilde par nepieņemamību tika pievienota pamatlietai un lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšana tika atlikta.
Atbilstoši procesa organizatoriskajam pasākumam, kas tika pieņemts atbilstoši 1991. gada 2. maija Reglamenta 64. panta 3. punktam, lietas dalībnieki tika aicināti paust nostāju par pamatu, kuru Vispārējā tiesa grasījās izvirzīt pēc savas ierosmes un kurš bija saistīts ar Apelācijas padomes kompetences neesamību, ņemot vērā Regulas Nr. 1093/2010 60. panta 1. un 2. punktu, lemt par tajā atbilstoši šai normai iesniegto apelāciju par EBI lēmumu.
Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2015. gada 15. aprīlī, prasītāja, pamatodamās uz 1991. gada 2. maija Reglamenta 48. panta 2. punktu, iesniedza rakstu, kurā bija norādīti jauni faktiskie un tiesiskie apstākļi, kuri tiks izvirzīti tiesvedībā.
Ar Vispārējās tiesas kancelejā attiecīgi 2015. gada 15. un 20. aprīlī iesniegtām vēstulēm prasītāja un EBI atsaucās uz iepriekš 18. punktā norādīto uzaicinājumu.
Ar 2015. gada 21. aprīļa rīkojumu Vispārējās tiesas trešās palātas priekšsēdētājs Komisijas lūgumu par iestāšanos lietā apmierināja. Atbilstoši 1991. gada 2. maija Reglamenta 64. panta 3. punktam šī iestāde saistībā ar iestāšanos lietā tika aicināta paust savu nostāju arī par iepriekš 18. punktā norādīto pamatu, kuru Vispārējā tiesa grasījās izvirzīt pēc savas ierosmes.
Komisija šo lūgumu izpildīja ar 2015. gada 20. maijā Vispārējās tiesas kancelejā iesniegtu dokumentu.
Pēc tiesneša referenta ziņojuma Vispārējā tiesa (trešā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu un saskaņā ar 1991. gada 2. maija Reglamenta 64. panta 3. punkta b) apakšpunktu aicināt lietas dalībniekus savos mutvārdu paskaidrojumos it īpaši aplūkot jautājumu par Apelācijas padomes kompetenci lemt par apelāciju par EBI lēmumu.
Ar Vispārējās tiesas kancelejā 2015. gada 15. jūnijā iesniegtu dokumentu prasītāja, pamatodamās uz 1991. gada 2. maija Reglamenta 64. panta 4. punktu, atkārtoja lūgumu pieņemt procesa organizatoriskos pasākumus, kurus tā bija norādījusi prasības pieteikumā piektā pamata atbalstam, proti, uzdot EBI iesniegt visus dokumentus, kurus tai sūdzības pārbaudes ietvaros iesniegušas Igaunijas un Somijas finanšu jomas uzraudzības iestādes. Vispārējā tiesa, uzklausījusi lietas dalībniekus, šo lūgumu noraidīja, un tie par to tika informēti 2015. gada 25. jūnijā.
Vispārējā tiesa 2015. gada 29. jūnija tiesas sēdē uzklausīja lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumus un to atbildes uz tās uzdotajiem jautājumiem.
Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
atcelt EBI lēmumu;
—
atcelt Apelācijas padomes lēmumu;
—
nosūtīt lietu kompetentajai EBI struktūrai, lai tā izskatītu sūdzību pēc būtības;
—
piespriest EBI atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tostarp arī jebkādus izdevumus saistībā ar jebkādu Vispārējās tiesas spriedumu vai rīkojumu izpildi, atbilstoši 1991. gada 2. maija Reglamenta 87. panta 1. un 2. punktam un 89. pantam.
EBI iebildē par nepieņemamību ietvertie prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
noraidīt prasību kā nepieņemamu;
—
piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Savos apsvērumos par iebildi par nepieņemamību prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
noraidīt iebildi par nepieņemamību kā acīmredzami nepieņemamu vai, pakārtoti, kā nepamatotu;
—
lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu atlikt.
EBI, ko atbalsta Komisija, iebildumu rakstā izklāstītie prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
galvenokārt – noraidīt prasību kā nepieņemamu;
—
pakārtoti – noraidīt prasību kā nepamatotu;
—
piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Tiesas sēdē prasītāja atteicās no ceturtā prasības pieteikumā izvirzītā pamata par to, lai tiktu piemērots 1991. gada 2. maija Reglamenta 89. pants, un tas tika reģistrēts tiesas sēdes protokolā.
Juridiskais pamatojums
Par pieņemamību
EBI, ko atbalsta Komisija, atsaucas uz prasības nepieņemamību kopumā, jo tās atteikšanās uzsākt izmeklēšanu pēc savas ierosmes atbilstoši Regulas Nr. 1093/2010 17. pantam neradot juridiskas sekas prasītājai. Iebildumu rakstā EBI uztur spēkā savu nostāju, ka prasība ir nepieņemama kopumā, izvirzot prasības pieteikumā formulētā ceturtā pamata nepieņemamību, ciktāl ar to tiek lūgts tai piespriest atlīdzināt izdevumus saistībā ar Vispārējās tiesas rīkojumu vai spriedumu izpildi, pamatojoties uz 1991. gada 2. maija Reglamenta 89. pantu.
Prasītāja uzskata, ka iebilde par nepieņemamību ir acīmredzami nepieņemama vai, pakārtoti, nepamatota. Šai ziņā tā norāda, ka, pirmkārt, minētā iebilde neatbilst 1991. gada 2. maija Reglamenta 46. panta 1. punkta b) apakšpunktam, jo tā nav skaidra un saskanīga, otrkārt, ka tā ir pretrunā Regulas Nr. 1093/2010 60. panta 5. punktam un 61. panta 1. punktam, jo daļa Apelācijas padomes lēmuma par pieņemamību un izdevumiem, kuru tā Vispārējā tiesā neapstrīd, ir saistoša EBI, treškārt, ka tajā nav ņemts vērā LESD 257. pants un Pamattiesību hartas 47. pants, jo, tāpat kā apelācijas tiesvedībās Eiropas Savienības Tiesā, prasības nepieņemamību nevar pirmo reizi izvirzīt Vispārējā tiesā, jo tādējādi tai tiktu liegtas tiesību aizsardzības iespējas, un, ceturtkārt, ka tās prasība ir pieņemama atbilstoši LESD 263. pantam un Regulas Nr. 1093/2010 60. panta 1. punktam un 61. panta 1. punktam.
Tiesas sēdē tika uzklausīti lietas dalībnieku apsvērumi par prasības pieņemamību attiecībā uz lūgumu atcelt EBI lēmumu, un tas tika reģistrēts tiesas sēdes protokolā. Šai ziņā prasītāja, atsaucoties uz 2015. gada 15. aprīlī iesniegtajā dokumentā paustajiem argumentiem (skat. iepriekš 19. punktu), norāda, ka prasība par šo lēmumu ir pieņemama. EBI un Komisija savukārt uzskatīja, ka šī prasība ir jānoraida kā nepieņemama prasības celšanas termiņa izbeigšanās dēļ.
Ir jāpārbauda prasības pieņemamība, pirmkārt, attiecībā uz EBI lēmuma atcelšanu un, otrkārt, Apelācijas padomes lēmuma atcelšanu.
Turklāt, tā kā prasītāja ir daļēji atteikusies no ceturtā prasījuma, ciktāl tas attiecās uz 1991. gada 2. maija Reglamenta 89. panta piemērošanu, par tā pieņemamību vairs nav jālemj un tādējādi arī par EBI izvirzīto nepieņemamību šai ziņā.
Par prasības pieņemamību attiecībā uz EBI lēmuma atcelšanu
Pirmkārt, Vispārējā tiesa atgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru prasības termiņš ir absolūta rakstura, jo tas ir noteikts, lai nodrošinātu tiesisko situāciju skaidrību un noteiktību un novērstu jebkādu diskrimināciju un patvaļīgu rīcību tiesvedībā, un Savienības tiesai pēc savas ierosmes ir jāpārbauda, vai tas ir ticis ievērots (skat. 2012. gada 13. novembra rīkojumu
ClientEarth
u.c./Komisija, T‑278/11, Krājums,
EU:T:2012:593
, 30. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tāpat saskaņā ar pastāvīgo judikatūru termiņu prasības celšanai nenosaka ne tiesa, ne lietas dalībnieki (skat. rīkojumu
ClientEarth
u.c./Komisija, minēts 36. punktā,
EU:T:2012:593
, 31. punkts un tajā minētā judikatūra).
Otrkārt, ir jāatgādina, ka saskaņā ar LESD 263. panta sesto daļu prasība par tiesību akta atcelšanu atkarībā no apstākļiem ir jāceļ divos mēnešos pēc tam, kad vai nu tiesību akts publicēts, vai darīts zināms attiecīgajai personai, vai, ja tas nenotiek, tad no dienas, kad tas šai personai kļuvis zināms.
Šai lietā EBI lēmums prasītājai tika paziņots 2014. gada 21. februārī.
Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 58. panta 1. punkta b) apakšpunktam, kurā ir noteikts, ka mēnešos izteikts termiņš beidzas termiņa pēdējā mēneša tās pašas nedēļas dienas vai arī tā paša datuma, kurā ir noticis notikums vai darbība, no kuras sāk skaitīt attiecīgo termiņu, beigās, un šī reglamenta 60. pantam, kurā ir noteikts, ka procesuālos termiņus pagarina par vienotu desmit dienu termiņu, kas noteikts, pamatojoties uz apsvērumiem par attālumu, termiņš prasības celšanai beidzās 2014. gada 1. maija pusnaktī.
No tā izriet, ka datumā, kad tika celta šī prasība, proti, 2014. gada 12. septembrī, termiņš prasības par EBI lēmuma apstrīdēšanu celšanai bija beidzies. Tādēļ prasība par šā lēmuma atcelšanu ir nepieņemama.
Šai ziņā jānorāda, ka 2015. gada 15. aprīlī iesniegtajā dokumentā (skat. iepriekš 19. punktu) it kā jaunu pamatu aizsegā, kuri esot pamatoti ar jauniem tiesiskiem un faktiskiem apstākļiem, prasītāja patiesībā formulēja argumentus prasības pieņemamībai attiecībā uz EBI lēmuma atcelšanu un tostarp par prasības celšanas termiņa ievērošanu. Atliek konstatēt, ka šādi argumenti ir jānoraida kā nepieņemami.
Turpinot, apstākļi, kurus prasītāja bija norādījusi 2015. gada 15. aprīlī iesniegtajā dokumentā attiecībā uz
force majeure
gadījuma pastāvēšanu, pamatojoties uz Eiropas Savienības Tiesas statūtu 45. panta otro daļu, kas piemērojama tiesvedībā Vispārējā tiesā saskaņā ar minēto statūtu 53. pantu, un attiecībā uz atvainojamu maldību, nav pamats izņēmumam no termiņa prasības celšanai izbeigšanās fakta. Šai ziņā ir jāatgādina, ka
force majeure
jēdziens nav piemērojams situācijā, kad rūpīga un saprātīga persona objektīvi būtu varējusi novērst prasības celšanai noteiktā termiņa nokavējumu (skat. 2005. gada 18. janvāra rīkojumu
Zuazaga Meabe
/ITSB, C‑325/03 P, Krājums,
EU:C:2005:28
, 25. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā prasītāja nevar atsaukties uz faktu, ka Apelācijas padome nav atzinusi savas kompetences neesamību administratīvās procedūras laikā un īpaši tad, kad tā lēma par sūdzību, kas bija celta par 2013. gada 25. janvāra vēstuli (skat. iepriekš 4.–6. punktu). Faktiski, lai arī ar 2013. gada 24. jūnija lēmumu Apelācijas padome apelāciju atzina par pieņemamu, tā to neizskatīja pēc būtības, bet gan nosūtīja atpakaļ kompetentajai EBI struktūrai atbilstoši Regulas Nr. 1093/2010 60. panta 5. punktam. Šajā kontekstā prasītāja nevarēja droši secināt, ka Apelācijas padome ir kompetenta izskatīt apelāciju par EBI lēmumu, kas tiks pieņemts vēlāk. Turklāt prasītājai nebija liegts piesardzības nolūkos celt par EBI lēmumu prasību Vispārējā tiesā saskaņā ar Regulas Nr. 1093/2010 61. panta 1. punktu, atbilstoši kuram, apstrīdot Apelācijas padomes lēmumu vai – gadījumos, kad nav tiesību iesniegt apelāciju Apelācijas padomē – EBI pieņemtu lēmumu, var iesniegt prasību Eiropas Savienības Tiesā atbilstoši LESD 263. pantam.
Turklāt lielā mērā ir jāsecina, ka pat tad, ja prasītāja EBI lēmumu būtu apstrīdējusi LESD 263. pantā noteiktajos termiņos, prasība par šo lēmumu Vispārējā tiesā katrā ziņā būtu jānoraida kā nepieņemama apstrīdama akta neesamības dēļ, kā to norādījusi EBI un kā Savienības tiesas tiesnesim to nāktos pēc savas ierosmes konstatēt.
Šai ziņā ir jāatgādina, ka prasītājas sūdzība bija pamatota ar Regulas Nr. 1093/2010 17. panta 2. punktu, atbilstoši kuram pēc vienas vai vairāku kompetento iestāžu, Eiropas Parlamenta, Eiropas Savienības Padomes, Komisijas vai Banku nozares ieinteresēto personu grupas pieprasījuma vai pēc savas iniciatīvas un pēc iesaistītās kompetentās iestādes informēšanas iestāde “var” izmeklēt iespējamos Savienības tiesību aktu pārkāpšanas vai nepiemērošanas gadījumus.
No šīs normas izriet, ka EBI ir rīcības brīvība izmeklēšanas uzsākšanā gan tad, ja tai ir iesniegts lūgums atbilstoši Regulas Nr. 1093/2010 17. panta 2. punktam, gan arī tad, kad tā rīkojas pēc savas ierosmes.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, kas izstrādāta, izskatot prasības par tiesību aktu atcelšanu, kas vērstas pret Komisijas lēmumiem par atteikumu uzsākt procedūru sakarā ar pienākumu neizpildi, un kas pēc analoģijas piemērojama šajā lietā, kad Savienības iestādei vai struktūrai nav pienākuma uzsākt procedūru, bet tām ir rīcības brīvība, kas izslēdz indivīdu tiesības prasīt, lai tās paustu noteiktu nostāju, personām, kuras ir iesniegušas sūdzību, principā nav iespējas vērsties Savienības tiesā par iespējamu lēmumu izbeigt to sūdzības izskatīšanu. Šāda iespēja pastāvētu tikai tādā gadījumā, ja šīm personām būtu procesuālas tiesības, kas pielīdzināmas tiesībām, kuras tām var būt procedūrās atbilstoši Padomes 2002. gada 16. decembra Regulai (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [LESD 101.] un [102.] pantā (
OV L 1, 1. lpp.
), kas tām ļauj prasīt, lai minētās iestādes vai struktūras tās informē un uzklausa (šai ziņā skat. 1998. gada 17. jūlija rīkojumu
Sateba
/Komisija, C‑422/97 P, Krājums,
EU:C:1998:395
, 42. punkts, un 2004. gada 14. janvāra rīkojumu
Makedoniko Metro
un
Michaniki
/Komisija, T‑202/02, Krājums,
EU:T:2004:5
, 46. punkts).
Tā kā prasītāja nav konkrēti paredzēta Regulas Nr. 1093/2010 17. panta 2. punktā, tā nav pielīdzināma sūdzību iesniedzējiem, kuriem ir procesuālās garantijas, kuru ievērošanu var panākt Savienības tiesā, un tādēļ šajā lietā nav piemērojama judikatūra par sūdzību noraidīšanu vai atstāšanu bez izskatīšanas, ko cēlušas ieinteresētās personas valsts atbalsta lietās Padomes 1999. gada 22. marta Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus [LESD 108.] panta piemērošanai (
OV L 83, 1. lpp.
), izpratnē (šajā ziņā skat. 2008. gada 17. jūlija spriedumu
Athinaïki Techniki
/Komisija, C‑521/06 P, Krājums,
EU:C:2008:422
, 36. un 53. punkts un tajos minētā judikatūra) vai sūdzību iesniedzēji Regulas Nr. 1/2003 vai Komisijas 2004. gada 7. aprīļa Regulas (EK) Nr. 773/2004 par lietas izskatīšanu saskaņā ar [LESD 101.] un [102.]. pantu, ko vada Komisija (
OV L 123, 18. lpp.
), izpratnē (šajā ziņā skat. 1992. gada 18. septembra spriedumu
Automec
/Komisija, T‑24/90, Krājums,
EU:T:1992:97
, 79. punkts, un 2014. gada 5. jūnija rīkojumu
Stanleybet Malta
un
Stanley International Betting
/Komisija, T‑416/13,
EU:T:2014:567
, 23. punkts un tajā minētā judikatūra).
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, prasība ir jānoraida kā nepieņemama attiecībā uz EBI lēmuma atcelšanu un tādējādi ir jānoraida arī pirmais prasījums. Turklāt, ņemot vērā tostarp iepriekš 45. punktā atgādināto tiesas pienākumu pēc savas ierosmes pārbaudīt prasības pieņemamību, par nepieņemamību, ko prasītāja norādījusi attiecībā uz iebildi par nepieņemamību (skat. iepriekš 32. punktu), nav jālemj.
Par prasības pieņemamību attiecībā uz Apelācijas padomes lēmuma atcelšanu
Ir jānorāda, ka, lai arī EBI apstrīd prasības pieņemamību kopumā, tā tomēr nav izvirzījusi konkrētus argumentus par prasības pieņemamību attiecībā uz apelācijas padomes lēmuma atcelšanu. Šai ziņā cita starpā ir svarīgi uzsvērt, ka no Regulas Nr. 1093/2010 61. panta 1. punkta teksta, kas atgādināts šī sprieduma 44. punktā, izriet, ka šo lēmumu var apstrīdēt Vispārējā tiesā. Tādēļ ir jāatzīst, ka šī prasība attiecībā uz šī lēmuma atcelšanu ir pieņemama.
Šādos apstākļos nav jālemj par nepieņemamību, ko prasītāja izvirzījusi attiecībā uz iebildi par nepieņemamību (skat. iepriekš 32. punktu).
Par trešā prasījuma pieņemamību
Ar trešo prasījumu prasītāja lūdz Vispārējo tiesu nodot lietu EBI kompetentajai struktūrai, lai tā pieņemtu nolēmumu pēc būtības. Ar šo prasījumu prasītāja būtībā lūdz Vispārējo tiesu pieņemt rīkojumu attiecībā uz EBI. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru saistībā ar prasību atcelt tiesību aktu Savienības tiesas kompetencē ir vienīgi pārbaudīt apstrīdētā tiesību akta tiesiskumu un Vispārējā tiesa, īstenojot savas pilnvaras, nevar izdot rīkojumu Savienības iestādēm. Faktiski attiecīgajai iestādei atbilstoši LESD 266. pantam ir jāveic pasākumi, lai izpildītu spriedumu par tiesību akta atcelšanu (šai ziņā skat. 2014. gada 12. marta rīkojumu
PAN Europe
/Komisija, T‑192/12,
EU:T:2014:152
, 15. punkts un tajā minētā judikatūra).
Līdz ar to trešais prasījums ir jānoraida kā nepieņemams.
Par lietas būtību
Savas prasības atbalstam prasītāja būtībā izvirza piecus pamatus, kuri ir saistīti, pirmais, ar kļūdu tiesību piemērošanā un faktos, kā arī EBI lēmuma nepamatotību, otrais, ar pienākuma sniegt pamatojumu neizpildi, kā arī ar kļūdu tiesību piemērošanā EBI Apelācijas padomes lēmumos, trešais, ar Regulas Nr. 1093/20410 39. panta 1. punkta un EBI Labas administratīvās prakses kodeksa 16. panta pārkāpumu, ceturtais, ar procesuālo noteikumu pārkāpumu un Apelācijas padomes izdarītu tiesību uz aizstāvību pārkāpumu Iekšējo noteikumu 3. punkta 3., 4. un 5. apakšpunkta neievērošanas dēļ un, piektais, ar Pamattiesību hartas 41. pantā nostiprināto objektivitātes un pušu procesuālo tiesību vienlīdzības principu pārkāpumu.
EBI apstrīd šo pamatu atbalstam izvirzīto argumentāciju.
Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru būtisku procedūras noteikumu pārkāpums LESD 263. panta izpratnē ir par “absolūtu” dēvētais pamats, kas Savienības tiesai jāizskata pēc savas ierosmes (skat. 2013. gada 13. decembra spriedumu Ungārija/Komisija, T‑240/10, Krājums,
EU:T:2013:645
, 70. punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt Savienības tiesas pienākums pēc savas ierosmes izvirzīt absolūtu pamatu ir jāpilda, ievērojot sacīkstes principu (skat. spriedumu Ungārija/Komisija, minēts 57. punktā,
EU:T:2013:645
, 71. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā pēc savas ierosmes ir jāizvirza pamats par Apelācijas padomes kompetences neesamību atbilstoši Regulas Nr. 1093/2010 60. panta 1. un 2. punktam lemt par tajā atbilstoši šai normai iesniegto apelāciju par EBI lēmumu. Lietas dalībnieki par šo jautājumu iepriekš tika uzklausīti.
Šai ziņā prasītāja, pirmkārt, norāda, ka Apelācijas padome bija kompetenta lemt par tajā iesniegto apelāciju, jo neatkarīgi no tā formas EBI lēmumam bija piemērojams Regulas Nr. 1093/2010 60. panta 1. punkts. Otrkārt, tā uzskata, ka šāda interpretācija atbilst minētās regulas preambulas 58. apsvērumam, kā arī tajā minētajām attiecīgo pušu tiesību aizsardzības garantijām.
EBI, kuru atbalsta Komisija, uzskata, ka Apelācijas padomei tajā iesniegtā apelācija par EBI lēmumu bija jāatzīst par nepieņemamu, jo nebija izpildītas Regulas Nr. 1093/2010 60. panta 1. punkta prasības, kuras atspoguļo LESD 263. panta prasības, un ka līdz ar to Vispārējā tiesā iesniegtā prasība arī ir nepieņemama. Tomēr tā nav paudusi skaidru nostāju par Apelācijas padomes kompetenci lemt par apelāciju. Uz Vispārējās tiesas jautājumu tiesas sēdē EBI šai ziņā atbildēja, ka Apelācijas padomei nebija kompetences izskatīt tajā iesniegto apelāciju.
Komisija piebilst, ka no Regulas Nr. 1093/2010 58.–60. panta teksta izriet, ka Apelācijas padome nav tiesu iestāde, bet gan iekšēja EBI iestāde, un ka tās kompetencē ietilpst vienīgi apstiprināt EBI kompetentās struktūras pieņemtos lēmumus vai nosūtīt lietu attiecīgajai struktūrai lēmuma pieņemšanai. Tiesas sēdē tā piebilda, ka Apelācijas padomei tajā iesniegtā apelācija bija jāatzīst par nepieņemamu atbilstoši Regulas Nr. 1093/2010 60. panta 4. punktam.
Šajā lietā vispirms ir jāatgādina, ka prasītāja atbilstoši Regulas Nr. 1093/2010 17. pantam bija vērsusies EBI saistībā ar apgalvotu noteiktu Direktīvas 2006/48 normu pārkāpumu, ko izdarījušas Igaunijas un Somijas finanšu jomas uzraudzības iestādes, kuras ir “kompetentās iestādes” šīs direktīvas 4. panta 4. punkta, lasot kopā ar minētās regulas 4. panta 2. punkta i) apakšpunktu, izpratnē.
Šai ziņā ir arī jāatgādina, ka atbilstoši Regulas Nr. 1093/2010 17. panta 1. punktam, ja kompetentā iestāde nav piemērojusi aktus, kas minēti šīs regulas 1. panta 2. punktā, tostarp regulatīvi tehniskos standartus un īstenošanas tehniskos standartus, kas izstrādāti saskaņā ar minētās regulas 10.–15. pantu, vai tos ir piemērojusi tā, ka šķietami tiek pārkāpti Savienības tiesību akti, it īpaši nenodrošinot to, ka finanšu iestāde ievēro minētajos aktos noteiktās prasības, EBI rīkojas saskaņā ar minētās regulas 17. panta 2., 3. un 6. punktā noteiktajām pilnvarām.
Vispirms ir jānorāda, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1093/2010 60. panta 1. punktu jebkura fiziska vai juridiska persona, tostarp kompetentās iestādes, var pārsūdzēt šīs pašas regulas 17.–19. pantā minētos EBI lēmumus un jebkuru citu lēmumu, ko EBI pieņēmusi saskaņā ar 1. panta 2. punktā minētajiem Savienības tiesību aktiem un kas ir adresēts šai personai, vai lēmumu, kas, lai arī noformēts kā lēmums, kurš adresēts citai personai, tieši un individuāli skar šo personu.
No tā izriet, ka, lai EBI lēmums būtu pārsūdzams Apelācijas padomē Regulas Nr. 1093/2010 60. panta izpratnē, tam ir jābūt vai nu pieņemtam atbilstoši minētās regulas 1. panta 2. punktā minētajiem Savienības tiesību aktiem, vai arī jābūt kādam no šīs pašas regulas 17.–19. pantā paredzētajiem lēmumiem.
Pirmkārt un neraugoties uz faktu, ka sūdzības pamatojumā ir norādīts atsevišķu Direktīvas 2006/48 normu pārkāpums, EBI lēmums nav pamatots ar Regulas Nr. 1093/2010 1. panta 2. punktu. EBI savā lēmumā nekādi nav paudusi nostāju par šīs direktīvas pārkāpumu vai tā neesamību, ko būtu izdarījušas kompetentās iestādes vai minētā kredītiestāde.
Otrkārt, pietiek norādīt, ka EBI lēmums acīmredzami nav viens no Regulas Nr. 1093/2010 18. un 19. pantā minētajiem lēmumiem, ar kuriem EBI var uzdot kompetentajām valstu uzraudzības iestādēm veikt konkrētus pasākumus ārkārtas situācijas novēršanai vai izšķirt pārrobežu domstarpības starp šīm iestādēm, un to lietas dalībnieki arī nav apstrīdējuši. Turklāt atliek atzīt, ka prasītāja savas sūdzības atbalstam nav norādījusi, ka būtu pārkāpti regulatīvie vai īstenošanas tehniskie standarti, kas paredzēti šīs regulas 17. panta 1. punktā un pieņemti atbilstoši šīs regulas 10.–15. pantam, un to tā pati ir apstiprinājusi arī tiesas sēdē. Turklāt, pretēji prasītājas apgalvotajam, nedz no 2013. gada 2. jūlija EBI adresētās vēstules, nedz no replikas uz EBI atbildi, ko tā administratīvās procedūras ietvaros iesniedza 2014. gada 20. maijā, neizriet, ka tā pēc sūdzības iesniegšanas būtu atsaukusies uz Regulas Nr. 1093/2010 10.–15. pantā paredzēto normu pārkāpumu.
Treškārt un kā norādīts arī iepriekš 46. un 49. punktā, atliek konstatēt, ka prasītāja nav neviena no Regulas Nr. 1093/2010 17. panta 2. punktā minētajām vienībām, kuras EBI var vērsties ar lūgumu uzsākt izmeklēšanu par Savienības tiesību pārkāpumu vai to nepiemērošanu, jo to vidū ir vienīgi kompetentās iestādes, Parlaments, Padome, Komisija vai Banku nozares ieinteresēto personu grupa.
Prasītāja arī neapgalvo, ka tā ietilpst Banku nozares ieinteresēto personu grupā, kas izveidota atbilstoši Regulas Nr. 1093/2010 37. pantam, lai palīdzētu veicināt apspriešanos ar ieinteresētajām personām jomās, kuras ir saistītas ar EBI uzdevumiem. Šai ziņā jānorāda, ka atbilstoši šīs normas 2. punktam šajā grupā ietilpst trīsdesmit locekļi, kuri proporcionāli pārstāv kredītiestādes un noguldījumu sabiedrības, kas darbojas Savienībā, to darbiniekus, pārstāvjus, kā arī patērētājus, banku pakalpojumu lietotājus un mazo un vidējo uzņēmumu pārstāvjus.
Ceturtkārt, ir svarīgi konstatēt, ka, izņemot gadījumus par atteikumu uzsākt izmeklēšanu pēc lūguma, ko iesniegusi kāda no Regulas Nr. 1093/2010 17. panta 2. punktā izsmeļoši uzskaitītajām vienībām, EBI ieteikumi vai lēmumi, kas tai jāpieņem saskaņā ar minētās regulas 17. panta 2.–6. punktu, ir adresēti vai nu kompetentajām iestādēm, vai attiecīgajām finanšu iestādēm. Šīs regulas 17. panta 3. punktā ir teikts, ka “[EBI] var sniegt iesaistītajai kompetentajai iestādei ieteikumu, norādot pasākumus, kas veicami, lai nodrošinātu atbilstību Savienības tiesību aktiem”. Atbilstoši šīs normas 4. punktam, “ja viena mēneša laikā [..] kompetentā iestāde nenodrošina atbilstību Savienības tiesību aktiem, Komisija, pamatojoties uz [EBI] sniegto informāciju, vai pēc savas iniciatīvas sniedz oficiālu atzinumu, pieprasot kompetentajai iestādei veikt nepieciešamos pasākumus”. Turklāt Regulas Nr. 1093/2010 17. panta 6. punktā ir teikts, ka, “ja kompetentā iestāde [..] nepilda [..] oficiālo atzinumu, [..] [EBI] var pieņemt atsevišķu finanšu iestādei adresētu lēmumu, pieprasot veikt nepieciešamos pasākumus, lai tā izpildītu pienākumus saskaņā ar Savienības tiesību aktiem, tostarp attiecībā uz jebkādas darbības pārtraukšanu”.
No atbilstošo Regulas Nr. 1093/2010 normu analīzes izriet, ka šajā lietā Apelācijas padomē apstrīdētais EBI lēmums, ņemot vērā tā raksturu, nav uzskatāms par pamatotu ar kādu no šīm normām. Tādējādi Apelācijas padomei nebija kompetences lemt par šo apelāciju, kas tai bija iesniegta saskaņā ar Regulas Nr. 1093/2010 60. panta 1. punktu.
Ievērojot visu iepriekš izklāstīto un bez vajadzības izvērtēt prasītājas izvirzīto pamatu pamatotību, prasība atcelt Apelācijas padomes lēmumu ir jāapmierina tās kompetences neesamības dēļ.
Par tiesāšanās izdevumiem
Saskaņā ar Reglamenta 134. panta 3. punkta pirmo daļu, ja lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, Vispārējā tiesa var nolemt, ka lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši. Tā kā šajā lietā prasītājai un EBI abām spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, tās katra sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
Saskaņā ar Reglamenta 138. panta 1. punktu iestādes, kas iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas. Līdz ar to ir jānospriež, ka Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (trešā palāta)
nospriež:

1)
atcelt Eiropas Uzraudzības iestāžu Apelācijas padomes 2014. gada 14. jūlija Lēmumu 2014‑C1‑02;

2)
pārējā daļā prasību noraidīt;

3)
katra lietas dalībniece sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

Papasavvas
Forwood
Bieliūnas
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2015. gada 9. septembrī.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.