CELEX: 62011CJ0127
Migrējošu darba ņēmēju sociālais nodrošinājums
Regulas (EEK) Nr. 1408/71 46.a pants
Valsts noteikumi par pārklāšanās novēršanu
Vecuma pensija
Dalībvalsts maksātās summas palielināšana
Apgādnieka zaudējuma pensija
Citas dalībvalsts maksātās summas samazināšana

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 46.a pantu Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulā (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, redakcijā, kas grozīta un atjaunināta ar Padomes 1996. gada 2. decembra Regulu (EK) Nr. 118/97 (
OV L 28, 1. lpp.
), kura grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 5. jūnija Regulu (EK) Nr. 1386/2001 (
OV L 187, 1. lpp.
; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1408/71”), kā arī LES 4. panta 3. punktu un LESD 45.–48. pantu.
Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp
van den Booren
k-dzi un
Rijksdienst voor Pensioenen
(Valsts pensiju birojs, turpmāk tekstā – “
ONP
”) par Beļģijas noteikumu par pārklāšanās novēršanu piemērošanu, nosakot Beļģijas apgādnieka zaudējuma pensiju, ko saņem prasītāja.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesiskais regulējums
Saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 12. panta 2. punktu:
“Ja vien šajā regulā nav noteikts citādi, tad dalībvalsts tiesību aktus, kas reglamentē pabalstu samazināšanu, apturēšanu vai atsaukšanu gadījumā, kad tie pārklājas ar citiem sociālās nodrošināšanas pabalstiem vai jebkāda cita veida ienākumiem, var izmantot, pat neraugoties uz to, ka tiesības uz šādiem pabalstiem iegūtas saskaņā ar kādas citas dalībvalsts tiesību aktiem vai ka šādi ienākumi radušies kādā citā dalībvalstī.”
Regulas Nr. 1408/71 3. nodaļā “Vecums un nāve (pensijas)” ir 44.–51.a pants.
Regulas Nr. 1408/71 45. pants ir par tādu apdrošināšanas vai dzīvesvietas laika posmu atzīšanu attiecībā uz tiesību uz pabalstiem iegūšanu, saglabāšanu vai atgūšanu, kuri pabeigti saskaņā ar tiem tiesību aktiem, kas attiekušies uz darbinieku vai pašnodarbinātu personu.
Regulas Nr. 1408/71 46. panta 1. punktā ir definēti noteikumi, kas ir piemērojami, ja dalībvalsts tiesību aktos paredzētie nosacījumi par tiesībām uz pabalstiem ir izpildīti, nepastāvot nepieciešamībai piemērot šīs regulas 45. pantu. Minētā 46. panta 2. punktā ir paredzēti noteikumi, kas piemērojami, ja dalībvalsts tiesību aktos noteikti nosacījumi par tiesībām uz pabalstiem tiek izpildīti, vienīgi piemērojot 45. pantu.
Regulas Nr. 1408/71 46.a pantā, kas attiecas uz vispārējiem samazināšanas, apturēšanas vai atsaukšanas noteikumiem, kas piemērojami attiecībā uz invaliditātes, vecuma vai apgādnieka zaudējuma pabalstiem saskaņā ar dalībvalstu tiesību aktiem, ir noteikts:
“1.   Tādu vecuma un apgādnieka zaudējuma pabalstu pārklāšanos, kas aprēķināti vai sniegti, pamatojoties uz apdrošināšanas un/vai dzīvesvietas periodiem, ko izpildījusi viena un tā pati persona, uzskata par viena veida pabalstu pārklāšanos.
2.   Šajā nodaļā atšķirīga veida pabalstu pārklāšanās ir visa tādu pabalstu pārklāšanās, kurus nevar uzskatīt par viena veida pabalstiem 1. punkta nozīmē.
3.   Gadījumos, kad pabalsts attiecībā uz invaliditāti, vecumu vai apgādnieka zaudējumu pārklājas ar šā paša veida pabalstu vai atšķirīga veida pabalstu, vai citiem ienākumiem, uz dalībvalsts tiesību aktos izklāstītu samazināšanas, apturēšanas vai atsaukšanas noteikumu piemērošanu attiecas šādi noteikumi:
a)
pabalstus, kas iegūti saskaņā ar citas dalībvalsts tiesību aktiem, vai citus ienākumus, kas iegūti citā dalībvalstī, ņem vērā tikai tad, ja pirmās dalībvalsts tiesību aktos ir noteikts ņemt vērā pabalstus vai ienākumus, ko iegūst ārzemēs;
b)
pabalstu summu, kas pienākas no citas dalībvalsts, ņem vērā pirms nodokļu, sociālā nodrošinājuma iemaksu vai citu individuālu nodokļu vai atskaitījumu atvilkuma;
c)
neņem vērā to pabalstu summu, kas iegūti saskaņā ar citas dalībvalsts tiesību aktiem un ko piešķir, balstoties uz brīvprātīgo apdrošināšanu vai brīvprātīgo tālākapdrošināšanu;
d)
ja saskaņā ar vienīgi vienas dalībvalsts tiesību aktiem ir piemērojami samazināšanas, apturēšanas vai atsaukšanas noteikumi, pamatojoties uz faktu, ka attiecīgā persona saņem tāda paša vai atšķirīga veida pabalstus, kas izmaksājami saskaņā ar citu dalībvalstu tiesību aktiem, vai citus ienākumus, kas iegūti citās dalībvalstīs, tad pabalstu, kas izmaksājams saskaņā ar pirmās dalībvalsts tiesību aktiem, var samazināt vienīgi tādu pabalstu summu robežās, kas izmaksājamas saskaņā ar citas dalībvalsts tiesību aktiem vai to teritorijā iegūtu ieņēmumu robežās.”
Minētās regulas 46.b panta 1. punkts, kas attiecas uz īpašajām tiesību normām, kuras piemērojamas tāda paša rakstura pabalstu pārklāšanās gadījumā, kuri ir maksājami saskaņā ar divu vai vairāku dalībvalstu tiesību aktiem, ir formulēts šādi:
“Noteikumus attiecībā uz samazināšanu, apturēšanu vai atsaukšanu, kas noteikti kādas dalībvalsts tiesību aktos, nepiemēro pabalstiem, kuri aprēķināti saskaņā ar 46. panta 2. punktu.”
Beļģijas tiesību akti
Karaļa 1967. gada 21. decembra dekrēta par darbinieku vecuma un pārdzīvojušā laulātā pensiju sistēmu vispārējo regulējumu (1968. gada 16. janvāra
Moniteur belge
), kas grozīts ar Karaļa 1997. gada 9. jūlija dekrētu (1997. gada 9. augusta
Moniteur belge
, turpmāk tekstā – “Karaļa 1967. gada 21. decembra dekrēts”), 52. panta 1. punktā ir noteikts:
“Ja pārdzīvojušais laulātais var pretendēt, pirmkārt, uz apgādnieka zaudējuma pensiju saskaņā ar algoto darbinieku pensiju shēmu un, otrkārt, uz vienu vai vairākām vecuma pensijām vai jebkuru citu priekšrocību, kas ir saskaņā ar algoto darbinieku pensiju shēmu vai vienu vai vairākām citām pensiju shēmām, apgādnieka zaudējuma pensija var pārklāties ar minētajām vecuma pensijām vienīgi 110 % apmērā no apgādnieka zaudējuma pensijas, kas tiktu piešķirta pārdzīvojušajam laulātajam par pilnu karjeru.
[..]”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
Van den Booren
k-dze ir dzimusi 1920. gada 18. augustā un dzīvo Māstrihtā (Nīderlande). Viņas vīrs,
Bartels
k-gs, kas ir miris 1982. gada 1. martā, strādāja par kalnraci Beļģijā, tostarp laikposmā no 1951. līdz 1961. gadam.
Ar 1986. gada 11. jūlija administratīvu lēmumu
ONP
viņai ar atpakaļejošu spēku, sākot no 1985. gada 1. augusta, piešķīra Beļģijas pārdzīvojušā laulātā pensiju EUR 1879,03 bruto gadā apmērā (indekss 319,78). Sākot no šī paša datuma prasītāja arī saņēma Nīderlandes vecuma pensiju saskaņā ar
Algemene Ouderdomswet
(likums par vispārējo vecuma pensiju, turpmāk tekstā – “
AOW
”) EUR 827,13 mēnesī.
Ar 2003. gada 20. maija lēmumu
van den Booren
k-dzes Nīderlandes vecuma pensija tika paaugstināta līdz EUR 869,24 mēnesī (t.i., EUR 10 430,88. gadā) ar atpakaļejošu spēku no 2002. gada 1. janvāra.
Šī paaugstināšana izrietēja no apstākļa, ka 2002. gada beigās Nīderlandes likumdevējs novērsa tiesiskā regulējuma trūkumu saistībā ar noteiktām precētām sievietēm, kas dzīvo Nīderlandē un kuru vīrs nav bijis apdrošināts saskaņā ar
AOW
, jo viņš ir strādājis ārzemēs periodā no 1957. gada 1. janvāra līdz 1980. gada 1. janvārim.
2004. gada 23. janvārī
Bureau voor Belgische Zaken
(Birojs Beļģijas jautājumos) nosūtīja 2003. gada 20. maija lēmuma norakstu
ONP
.
Ar 2004. gada 12. augusta ierakstīto vēstuli
ONP van den Booren
k-dzei paziņoja, ka 1986. gada 11. jūlija lēmums ticis pārskatīts, līdz ar ko pārdzīvojušā laulātā pensija, kuras bruto gada apmērs 2002. gada 1. janvārī bija EUR 2845,49, Nīderlandes vecuma pensijas paaugstināšanas rezultātā no šī paša brīža tika samazināta līdz bruto EUR 1866,18 apmēram gadā (indekss 107,30). Ar šo pašu vēstuli
ONP
arī lūdz, lai
van den Booren
k-dze atmaksātu nepamatoti saņemto atbalstu, kas izmaksāts par periodu no 2004. gada 1. marta līdz 31. jūlijam, t.i., summu EUR 506,45 apmērā.
Van den Booren
k-dze cēla prasību par šo lēmumu grozīt viņas apgādnieka zaudējuma pensiju, kā arī par lēmumu, lai viņa veiktu atmaksu,
Arbeidsrechtbank te Tongeren
(Tongerenas Darba tiesa), kura ar 2009. gada 21. oktobra spriedumu atzina šo prasību par nepamatotu. Konkrētāk, saistībā ar
van den Booren
k-dzes izvirzīto argumentu par Regulas Nr. 1408/71 46.a panta pārkāpumu, minētā tiesa uzskatīja, ka šis pants nav pārkāpts. Tā kā Nīderlandes vecuma pensija ir uzskatāma par priekšrocību, kurai ir vecuma pensijas statuss, ir jāsamazina Beļģijas apgādnieka zaudējuma pensija saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 46.a panta 3. panta a) apakšpunktu (skat. Tiesas 2002. gada 7. marta spriedumu lietā
C-107/00
Insalaca
,
Recueil
, I-2403. lpp.
).
Turklāt šī tiesa uzskata, ka arī nav pārkāpta darba ņēmēju pārvietošanās pamatbrīvība. Šajā ziņā
van den Booren
k-dzes norādītie spriedumi (1994. gada 5. oktobra spriedums lietā
C-165/91
van Munster
,
Recueil
, I-4661. lpp.
, un 2000. gada 26. septembra spriedums lietā
C-262/97
Engelbrecht
,
Recueil
, I-7321. lpp.
) attiecoties uz atšķirīgām situācijām. Šī tiesa uzskata, ka Karaļa 1967. gada 21. decembra dekrēta 52. panta 1. punkts nenošķirot attiecas gan uz Beļģijas pilsoņiem, kas ir vienmēr palikuši Beļģijā, gan uz migrējošiem darbiniekiem; šajā 52. pantā esošā noteikuma piemērošana nekādā veidā neizraisa
van den Booren
k-dzes kopējo resursu samazinājumu.
2009. gada 27. novembrī
van den Booren
k-dze iesniedza apelācijas sūdzību par šo nolēmumu
Arbeidshof te Antwerpen
(Antverpenes Darba tiesā). Viņa apgalvo, ka ar Karaļa 1967. gada 21. decembra dekrēta 52. panta 1. punktu tiekot pārkāpts Regulas Nr. 1408/71 46.a pants un ka tas katrā ziņā ierobežojot personu tiesības uz brīvu pārvietošanos, kas ir paredzētas EKL 39.–42. pantā.
Van den Booren
k-dze šajā ziņā norāda uz iepriekš minētajiem spriedumiem lietā
van Munster
un lietā
Engelbrecht
, saskaņā ar kuriem valsts tiesai ir jāsniedz valsts likuma interpretācija atbilstoši Savienības tiesību prasībām un jāatstāj šis likums nepiemērots, ja tā sekas kopā ar citas valsts tiesību aktiem ir tādas, ka rezultāts neatbilst šīm prasībām.
Šādos apstākļos
Arbeidshof te Antwerpen
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Karaļa 1967. gada 21. decembra dekrēta [..] 52. panta 1. punkts, atbilstoši kuram tiek samazināta pārdzīvojušā laulātā pensija, jo saskaņā ar [
AOW
] saņemamā vecuma pensija tikusi palielināta vienlīdzīgas attieksmes pret sievietēm un vīriešiem ieviešanas ar 1985. gada 28. marta likumu dēļ, ir saderīgs ar [Savienības] tiesībām, precīzāk, ar Regulas (EEK) Nr. 1408/71 [..] 46.a pantu?
2)
Vai Karaļa 1967. gada 21. decembra dekrēta [..] 52. panta 1. punkts, ja šo tiesību normu interpretē tādējādi, ka atbilstoši [
AOW
] saņemamā pensija ir saprotama kā vecuma pensija šīs tiesību normas izpratnē vai šīs pensijas vietā saņemams maksājums, ir saderīgs ar [Savienības] tiesībām, precīzāk, [LES 4. panta 3. punktu un LESD 45.–48. pantu] un, nesaderības gadījumā, vai Karaļa 1967. gada 21. decembra dekrēta [..] 52. panta 1. punkts ir jāatstāj nepiemērojams?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pieņemamību
Savos rakstveida apsvērumos Beļģijas valdība vispirms apstrīd šī lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību, jo iesniedzējtiesa nav pietiekami norādījusi ne lietas juridisko un faktisko kontekstu, ne nepieciešamību uzdot prejudiciālus jautājumus.
Saistībā ar to ir jāatgādina, ka tikai valsts tiesa, kura izskata strīdu un kurai ir jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, var, ņemot vērā katras lietas īpatnības, noteikt, cik lielā mērā prejudiciāls nolēmums ir vajadzīgs, lai šī tiesa varētu pieņemt savu nolēmumu, un cik atbilstīgi ir jautājumi, ko tā uzdod Tiesai. Tātad gadījumā, ja uzdotie jautājumi skar Savienības tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir pienākums pieņemt nolēmumu (skat. 2009. gada 10. marta spriedumu lietā
C-169/07
Hartlauer
, Krājums, I-1721. lpp.
, 24. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2010. gada 1. jūlija spriedumu lietā
C-393/08
Sbarigia
, Krājums, I-6337. lpp.
, 19. punkts).
No tā izriet, ka uz jautājumiem par Savienības tiesību interpretāciju attiecas atbilstības pieņēmums. Līdz ar to valsts tiesas iesniegto lūgumu Tiesa var noraidīt tikai tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar pamata lietas faktiskajiem apstākļiem vai tās priekšmetu, ja izvirzītā problēma ir hipotētiska vai arī ja Tiesai nav zināmi faktiskie vai tiesiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (šajā ziņā skat. 2006. gada 5. decembra spriedumu apvienotajās lietās
C-94/04 un C-202/04
Cipolla
u.c., Krājums, I-11421. lpp.
, 25. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā
Sbarigia
, 20. punkts).
Tomēr tā tas nav pamatlietā. Ir jākonstatē, ka lēmumā par prejudiciālu jautājumu uzdošanu ir pietiekami aprakstīti pamatlietas tiesiskie un faktiskie apstākļi, kas ļauj Tiesai sniegt lietderīgu atbildi uz uzdotajiem jautājumiem.
Turklāt ir jānorāda, ka Beļģijas valdībai ir bijusi iespēja paust savu nostāju par uzdotajiem jautājumiem, kā tas izriet no rakstveida apsvērumiem, kas iesniegti saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 23. pantu.
No tā izriet, ka šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams.
Par lietas būtību
Ievadā ir jāatgādina, ka, lai gan tiesvedībā, kas uzsākta saskaņā ar LESD 267. pantu, Tiesai nav jālemj par valsts tiesību normu saderību ar Savienības tiesību normām, Tiesas kompetencē tomēr ir sniegt tām visus norādījumus par Savienības tiesību normu interpretāciju, kas ļautu tām pašām izvērtēt šo normu saderību ar Savienības tiesisko regulējumu (it īpaši skat. 1993. gada 15. decembra spriedumu lietā
C-292/92
Hünermund
u.c.,
Recueil
, I-6787. lpp.
, 8. punkts).
Līdz ar to abi prejudiciālie jautājumi, kurus ir lietderīgi izvērtēt kopā, ir jāsaprot kā tādi, ar kuriem būtībā tiek jautāts, vai Regulas Nr. 1408/71 tiesību normas, konkrētāk, tās 46.a pants, ir jāinterpretē tādējādi, ka tās iestājas pret tādas dalībvalsts tiesiskā regulējuma piemērošanu, kurā ir ietverta norma, saskaņā ar kuru apgādnieka zaudējuma pensija, kas tiek saņemta šajā valstī, tiek samazināta tādas vecuma pensijas palielināšanas dēļ, kas tiek saņemta saskaņā ar citas dalībvalsts tiesību aktiem, un, ja tiks sniegta noraidoša atbilde, vai Savienības primāro tiesību normas un, konkrētāk, LESD 4. panta 3. punkts, kā arī LESD 45.–48. pants, iestājas pret šāda valsts tiesiskā regulējuma piemērošanu.
Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru valsts tiesību norma ir kvalificējama kā samazinājuma norma atbilstoši Regulai Nr. 1408/71, ja tās noteiktā aprēķina sekas ir tās pensijas summas samazināšana, uz ko ieinteresētā persona varētu pretendēt tādēļ, ka tā saņem pabalstu citā dalībvalstī (iepriekš minētais spriedums lietā
Insalaca
, 16. punkts).
Šajā ziņā no Regulas Nr. 1408/71 12. panta 2. punkta izriet, ka samazinājuma normas, kas paredzētas dalībvalsts tiesību aktos, ja vien šajā regulā nav noteikts citādi, ir piemērojamas personām, kas saņem pabalstu, ko maksā šī dalībvalsts, ja tās var saņemt citus sociālā nodrošinājuma pabalstus, un tā tas ir pat gadījumā, ja šie pabalsti tiek saņemti saskaņā ar citas dalībvalsts tiesību aktiem (iepriekš minētais spriedums lietā
Insalaca
, 22. punkts).
Regulas Nr. 1408/71 12. panta 2. punktā norādītā principa izņēmums ir paredzēts šīs regulas 46.a panta 1. punktā, kurā ir teikts, ka viena un tā paša rakstura pabalstu pārklāšanās gadījumā valsts tiesību aktos paredzētās samazinājuma normas nav piemērojamas pabalstam, kas aprēķināts saskaņā ar šīs pašas regulas 46. panta 2. punktu (iepriekš minētais spriedums lietā
Insalaca
, 23. punkts).
Šajā ziņā no pastāvīgās judikatūras izriet, ka sociālā nodrošinājuma pabalsti jāuzskata par tāda paša veida pabalstiem Regulas Nr. 1408/71 12. panta 2. punkta nozīmē, ja to nolūks un mērķis, kā arī aprēķina bāze un piešķiršanas nosacījumi ir identiski (1987. gada 6. oktobra spriedums lietā
197/85
Stefanutti
,
Recueil
, 3855. lpp.
, 12. punkts; 1995. gada 11. augusta spriedums lietā
C-98/94
Schmidt
,
Recueil
, I-2559. lpp.
, 24. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā
Insalaca
, 24. punkts).
Regulas Nr. 1408/71 46.a panta 1. punktā ir precizēts, ka tāda paša rakstura pabalstu pārklāšanās tiek definēta kā invaliditātes, vecuma un apgādnieka zaudējuma pabalstu, “kas aprēķināti vai nodrošināti, pamatojoties uz apdrošināšanas un/vai dzīvesvietas laika posmiem, kurus pabeigusi viena un tā pati persona”, pārklāšanās. Saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 46.a panta 2. punktu pabalsti, kas aprēķināti vai nodrošināti, pamatojoties uz divu dažādu personu karjerām, nevar tikt uzskatīti par tāda paša rakstura pabalstiem minētā 1. punkta nozīmē (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Stefanutti
, 13. punkts, un 1998. gada 12. februāra spriedumu lietā
C-366/96
Cordelle
,
Recueil
, I-583. lpp.
, 20. un 21. punkts).
Tiktāl, ciktāl, ņemot vērā Tiesai iesniegtos rakstveida apsvērumus, ir redzams, ka Beļģijas apgādnieka zaudējuma pensija, ko saņem
van den Booren
k-dze, tiek aprēķināta, pamatojoties uz viņas mirušā vīra profesionālo karjeru, un ka Nīderlandes vecuma pensija viņai tiek izmaksāta personīgi, šie abi pabalsti nevar tikt uzskatīti par tāda paša rakstura pabalstiem, uz kuriem attiecas Regulas Nr. 1408/71 46.a pantā 1. punktā paredzētais izņēmums.
Līdz ar to Regula Nr. 1408/71 neiestājas pret iesniedzējtiesas norādītā valsts noteikuma par pārklāšanās novēršanu piemērošanu, ja tiek ievērotas Regulā Nr. 1408/71 paredzētās robežas.
Šajā ziņā Regulā Nr. 1408/71, un it īpaši tās 46.a panta 3. punkta d) apakšpunktā, ir paredzēts, ka gadījumā, ja noteikums par pārklāšanās novēršanu ir piemērojams saskaņā ar vienas dalībvalsts tiesību aktiem tādēļ, ka ieinteresētā persona saņem tāda paša rakstura pabalstus vai dažāda rakstura pabalstus saskaņā ar citas dalībvalsts tiesību aktiem, pabalsts, kas ir maksājams saskaņā ar pirmās dalībvalsts tiesību aktiem, var tikt samazināts vienīgi pabalstu, kas maksājami saskaņā ar citas dalībvalsts tiesību aktiem, summas apmērā (iepriekš minētais spriedums lietā
Cordelle
, 14. punkts).
Tādējādi, piemērojot šo noteikumu, ieinteresētās personas Beļģijas apgādnieka zaudējuma pensija var tikt samazināta vienīgi Nīderlandes vecuma pensijas apmērā (iepriekš minētais spriedums lietā
Cordelle
, 15. punkts).
Šajos apstākļos par šo aspektu ir jāsecina, ka Regulas Nr. 1408/71 46.a pants neiestājas pret tādas dalībvalsts tiesiskā regulējuma piemērošanu, kurā ir ietverta norma, saskaņā ar kuru apgādnieka zaudējuma pensija, kas tiek saņemta šajā valstī, tiek samazināta tādas vecuma pensijas palielināšanas dēļ, kas tiek saņemta saskaņā ar citas dalībvalsts tiesību aktiem, ja tostarp tiek ievēroti 46.a panta 3. punkta d) apakšpunktā paredzētie nosacījumi.
Tomēr tādējādi sniegtā Regulas Nr. 1408/71 interpretācija neskar risinājumu, kas izrietētu no iespējamās primāro tiesību piemērojamības. Faktiski tas, ka valsts pasākums, iespējams, var būt atbilstīgs atvasināto tiesību aktam, šajā gadījumā Regulai Nr. 1408/71, ne obligāti nozīmē, ka uz to neattiecas Līguma noteikumi (2009. gada 16. jūlija spriedums lietā
C-208/07
von Chamier-Glisczinski
, Krājums, I-6095. lpp.
, 66. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tieši šajā sakarā iesniedzējtiesa konkrētāk jautā, vai tās izskatāmajā lietā ir tiesību uz brīvu pārvietošanos ierobežojums – tāds, kādu Tiesa ir konstatējusi iepriekš minētajā spriedumā lietā
van Munster
un spriedumā lietā
Engelbrecht
.
Vispirms ir jāatgādina, ka iepriekš minētajā spriedumā lietā
van Munster
un spriedumā lietā
Engelbrecht
runa ir par viena laulātā Beļģijas pensijas samazinājumu, jo tiek piemērota izolētā likme mājsaimniecības likmes vietā pēc pensijas vai citas priekšrocības piešķiršanas otram laulātajam, nevis kā ir pamatlietā, kurā runa ir par vienas un tās pašas personas Beļģijas apgādnieka zaudējuma un Nīderlandes vecuma pensijas pārklāšanos.
Līdz ar to šajos spriedumos sniegtie risinājumi nav transponējami tādā situācijā kā pamatlietā.
Turklāt, kaut arī, nepastāvot saskaņošanai Savienības līmenī, katras dalībvalsts ziņā ir noteikt sociālā nodrošinājuma pabalstu piešķiršanas nosacījumus, tomēr šīs kompetences īstenošanā dalībvalstīm ir jāievēro Savienības tiesības (šajā ziņā skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā
von Chamier-Glisczinski
, 63. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā saistībā ar iesniedzētjtiesas norādītajām primāro tiesību normām ir tikai jāatgādina, ka LESD 45. pants īsteno pamatprincipu, saskaņā ar kuru Savienības darbība tostarp ietver personu brīvas pārvietošanās šķēršļu atcelšanu starp dalībvalstīm (1999. gada 26. janvāra spriedums lietā
C-18/95
Terhoeve
,
Recueil
, I-345. lpp.
, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).
Līdz ar to ar Savienības tiesību aktiem netiek pieļauti tādi valsts pasākumi, kas pat tad, ja tie ir piemērojami bez diskriminācijas pilsonības dēļ, Kopienas pilsoņiem var apgrūtināt vai padarīt mazāk pievilcīgu Līgumā garantēto pamatbrīvību īstenošanu (2008. gada 1. aprīļa spriedums lietā
C-212/06
Gouvernement de la Communauté française
un
Gouvernement wallon
, Krājums, I-1683. lpp.
, 45. punkts un tajā minētā judikatūra).
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka šāda veida valsts pasākumus var pieļaut tikai ar nosacījumu, ka tiem ir vispārēju interešu mērķis, ka tie ir atbilstoši, lai nodrošinātu to īstenošanu, un ka tie nepārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai sasniegtu iecerēto mērķi (iepriekš minētais spriedums lietā
Gouvernement de la Communauté française
un
Gouvernement wallon
, 55. punkts un tajā minētā judikatūra).
Līdz ar to valsts tiesai ir jāpārbauda, vai Savienības tiesību prasībām atbilst attiecīgie valsts tiesību akti, izvērtējot, vai Beļģijas pārklāšanās novēršanas noteikums, kas noteikti bez izšķirības piemērojams [Beļģijas] pilsoņiem un citu dalībvalstu pilsoņiem, faktiski neizraisa ieinteresētajai personai nelabvēlīgu situāciju salīdzinājumā ar to, kurā ir persona, kuras situācijā nav neviena pārrobežu aspekta, un, ja šajā lietā tiktu konstatēta šādas nelabvēlīgas situācijas esamība, vai attiecīgais valsts noteikums ir pamatots ar objektīviem apsvērumiem un samērīgs saistībā ar valsts tiesību aktu leģitīmo mērķi.
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild šādi:
—
Regulas Nr. 1408/71 46.a pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neiestājas pret tādas dalībvalsts tiesiskā regulējuma piemērošanu, kurā ir ietverta norma, saskaņā ar kuru apgādnieka zaudējuma pensija, kas tiek saņemta šajā valstī, tiek samazināta tādas vecuma pensijas palielināšanas dēļ, kas tiek saņemta saskaņā ar citas dalībvalsts tiesību aktiem, ja tostarp tiek ievēroti 46.a panta 3. punkta d) apakšpunktā paredzētie nosacījumi;
—
LESD 45. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas arī neiestājas pret tādu valsts tiesisko regulējumu, kas neizraisa ieinteresētajai personai nelabvēlīgu situāciju salīdzinājumā ar to, kurā ir persona, kuras situācijā nav neviena pārrobežu aspekta, vai tā ir pamatota ar apsvērumiem, kuri ir objektīvi un samērīgi attiecībā pret valsts tiesību aktu leģitīmo mērķi, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:

Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, redakcijā, kas grozīta un atjaunināta ar Padomes 1996. gada 2. decembra Regulu (EK) Nr. 118/97, kura grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 5. jūnija Regulu (EK) Nr. 1386/2001, 46.a pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neiestājas pret tāda dalībvalsts tiesiskā regulējuma piemērošanu, kurā ir ietverta norma, saskaņā ar kuru apgādnieka zaudējuma pensija, kas tiek saņemta šajā valstī, tiek samazināta tādas vecuma pensijas palielināšanas dēļ, kas tiek saņemta saskaņā ar citas dalībvalsts tiesību aktiem, ja tostarp tiek ievēroti 46.a panta 3. punkta d) apakšpunktā paredzētie nosacījumi;

LESD 45. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas arī neiestājas pret tādu valsts tiesisko regulējumu, kas neizraisa ieinteresētajai personai nelabvēlīgu situāciju salīdzinājumā ar to, kurā ir persona, kuras situācijā nav neviena pārrobežu aspekta, vai tā ir pamatota ar apsvērumiem, kuri ir objektīvi un samērīgi attiecībā pret valsts tiesību aktu leģitīmo mērķi, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – holandiešu.