CELEX: 62011CJ0146
Naujų valstybių narių įstojimas
Mokesčio už perteklines žemės ūkio produktų atsargas nustatymas
Nacionalinės teisės akto nuostatoje esanti nuoroda į Sąjungos reglamento, kuris nebuvo tinkamai paskelbtas Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje atitinkamos valstybės narės kalba, nuostatą

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl SESV 288 straipsnio ir 297 straipsnio 1 dalies bei Akto dėl Čekijos Respublikos, Estijos Respublikos, Kipro Respublikos, Latvijos Respublikos, Lietuvos Respublikos, Vengrijos Respublikos, Maltos Respublikos, Lenkijos Respublikos, Slovėnijos Respublikos ir Slovakijos Respublikos stojimo sąlygų ir sutarčių, kuriomis yra grindžiama Europos Sąjunga, pritaikomųjų pataisų (
OL L 236, 2003, p. 33
, toliau – 2003 m. Stojimo aktas) 58 straipsnio išaiškinimo.
Šis prašymas buvo pateiktas sprendžiant ginčą tarp, pirma, likviduojamos įmonės
AS Pimix
(toliau –
Pimix
) ir, antra,
Maksu- ja Tolliameti Lõuna maksu- ja tollikeskus
(Mokesčių ir muitų tarnybos Pietinis mokesčių ir muitų centras) ir
Põllumajandusministeerium
(Žemės ūkio ministerija) dėl mokesčio už perteklines atsargas taikymo.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
2003 m. Stojimo aktas
Pagal 2003 m. Stojimo akto 2 straipsnį:
„Nuo įstojimo dienos pirminių Sutarčių ir prieš įstojimą institucijų ir Europos centrinio banko priimtų aktų nuostatos naujosioms valstybėms narėms yra privalomos ir tose valstybėse taikomos tose Sutartyse ir šiame Akte nustatytomis sąlygomis.“
Pagal 2003 m. Stojimo akto 41 straipsnio pirmą pastraipą Europos Komisijai leidžiama imtis priemonių, skirtų palengvinti perėjimą nuo esamo režimo naujosiose valstybėse prie režimo, kuris atsiranda dėl bendros žemės ūkio politikos taikymo. Šių pereinamojo laikotarpio priemonių „galima imtis trejų metų laikotarpiu nuo įstojimo dienos, ir jos taikomos tik tuo laikotarpiu“.
2003 m. Stojimo akto 58 straipsnyje nustatyta:
„Iki įstojimo priimti ir Tarybos, Komisijos arba Europos centrinio banko čekų, estų, vengrų, latvių, lietuvių, maltiečių, lenkų, slovakų ir slovėnų kalbomis parengti institucijų ir Europos centrinio banko aktų tekstai nuo įstojimo dienos yra autentiški tomis pačiomis sąlygomis, kaip ir esamomis vienuolika kalbų parengti tekstai. Jie skelbiami
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
, jei tie tekstai taip buvo paskelbti esamomis kalbomis.“
Reglamentas Nr. 1
Pagal 1958 m. balandžio 15 d. Tarybos reglamento Nr. 1, nustatančio kalbas, kurios turi būti vartojamos Europos ekonominėje bendrijoje (
OL 17, 1958, p. 385
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 1 t., p. 3), iš dalies pakeisto 2003 m. Stojimo aktu, 1 straipsnį Sąjungos oficialiosios kalbos yra „anglų, čekų, danų, estų, graikų, ispanų, italų, latvių, lenkų, lietuvių, maltiečių, olandų, portugalų, prancūzų, slovakų, slovėnų, suomių, švedų, vengrų ir vokiečių“.
Šio reglamento 4 straipsnyje nustatyta:
„Reglamentai ir kiti bendro taikymo dokumentai rengiami dvidešimčia oficialiųjų kalbų.“
Minėto reglamento 5 straipsnyje nurodyta:
„
Europos Sąjungos oficialusis leidinys
leidžiamas dvidešimčia oficialių kalbų.“
To paties reglamento 8 straipsnyje numatyta:
„Jei valstybė narė turi daugiau nei vieną valstybinę kalbą, tos valstybės prašymu kalba vartojama pagal jos teisės bendrąsias nuostatas.
<…>“
Reglamentas (EB) Nr. 1972/2003
2003 m. lapkričio 10 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 1972/2003 dėl prekybai žemės ūkio produktais skirtų pereinamojo laikotarpio priemonių, kurios turi būti patvirtintos dėl Čekijos, Estijos, Kipro, Latvijos, Lietuvos, Vengrijos, Maltos, Lenkijos, Slovėnijos ir Slovakijos įstojimo (
OL L 293, p. 3
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 40 t., p. 474), teisinis pagrindas yra visų pirma 2003 m. Stojimo akto 41 straipsnis.
Remiantis Reglamento Nr. 1972/2003 1 konstatuojamąja dalimi, šiuo reglamentu siekiama „išvengti prekybos srautų nukreipimo rizikos, kuri turi įtakos bendram žemės ūkio rinkų organizavimui dėl 10 naujųjų valstybių įstojimo į Europos Sąjungą 2004 m. gegužės 1 d.“ Atsižvelgiant į šią riziką, šio reglamento 3 konstatuojamojoje dalyje pabrėžiama, kad turi būti numatyti „atgrasinantys mokesčiai, imtini už atsargų perteklių naujosiose valstybėse narėse“.
Šiuo tikslu Reglamento Nr. 1972/2003 4 straipsnio 1 dalyje reikalaujama, kad naujosios valstybės narės apmokestintų atsargų pertekliaus 2004 m. gegužės 1 d. turėtojų produktus laisvoje apyvartoje.
Šio reglamento 4 straipsnio 2 dalyje numatyta:
„Nustatydamos kiekvieno turėtojo atsargų perteklių, valstybės narės visų pirma atsižvelgia į:
a)
vidutines atsargas, turėtas iki įstojimo;
b)
prekybos modelius iki įstojimo;
c)
atsargų sukaupimo aplinkybes.
Atsargų pertekliaus sąvoka taikoma produktams, importuojamiems į naująsias valstybes nares arba kurių kilmės šalis yra naujosios valstybės narės. Atsargų pertekliaus sąvoka taip pat taikoma produktams, skirtiems naujųjų valstybių narių rinkoms.
<...>“
Minėto reglamento 4 straipsnio 3 dalyje nustatyta, kad mokesčio už perteklines atsargas dydis nustatomas pagal
erga omnes
importo muito normą, taikomą 2004 m. gegužės 1 d. Ši norma nustatoma 2003 m. rugsėjo 11 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 1789/2003, iš dalies keičiančiu Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2658/87 dėl tarifų ir statistinės prekių nomenklatūros bei dėl Bendrojo muitų tarifo I priedą (
OL L 281, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 14 t., p. 3).
Siekiant užtikrinti, kad mokestis už perteklines atsargas būtų taikomas teisingai, Reglamento Nr. 1972/2003 4 straipsnio 4 dalyje reikalaujama, kad naujosios valstybės narės nedelsdamos sudarytų 2004 m. gegužės 1 d. turimų atsargų aprašą ir ne vėliau kaip iki 2004 m. spalio 31 d. praneštų Komisijai apie atsargų pertekliaus produktų kiekį.
Šio reglamento 4 straipsnio 5 dalyje dėl Estijos numatyta, kad šis straipsnis taikomas, be kita ko, produktams, kuriems priskirtas Kombinuotosios nomenklatūros (toliau – KN) 0405 10 kodas, t. y. sviestui.
Remiantis šio reglamento 10 straipsniu, šis reglamentas buvo taikomas nuo 2004 m. gegužės 1 d. iki 2007 m. balandžio 30 d.
Reglamentas Nr. 1789/2003
1987 m. liepos 23 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2658/87 dėl tarifų ir statistinės nomenklatūros bei dėl Bendrojo muitų tarifo (
OL L 256, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 2 t., p. 382) I priedas yra KN. Ją Komisija kasmet atnaujina. Reglamentas Nr. 1789/2003 įsigaliojo 2004 m. sausio 1 d.
Estijos teisė
2004 m. balandžio 7 d.
Riigikogu
(Estijos parlamentas) priėmė Perteklinių atsargų mokesčio įstatymą (
Üleliigse laovaru tasu seadus
, RT I 2004, 30, 203, toliau – ÜLTS). Šis įstatymas
Riigi Teataja
buvo paskelbtas 2004 m. balandžio 27 d. ir įsigaliojo 2004 m. gegužės 1 d.
Pagal ÜLTS 7 straipsnį „atsargų perteklius“ lygus skirtumui tarp 2004 m. gegužės 1 d. faktiškai turėtų atsargų ir pereinamojo laikotarpio atsargų.
ÜLTS 6 straipsnyje „pereinamojo laikotarpio atsargos“ apibrėžiamos kaip ketverių metų iki Estijos Respublikos įstojimo į Sąjungą laikotarpiu, t. y. 2000–2003 m., turėtas vidutinis atsargų kiekis, padaugintas iš 1,2.
Pagal ÜLTS 10 straipsnį pereinamojo laikotarpio ir perteklines atsargas apskaičiuoja
Põllumajandusministeerium
, remdamasi ūkio subjekto deklaracijomis. Jo pagrįstu prašymu
Põllumajandusministeerium
gali atsižvelgti į tam tikrus veiksnius, galinčius paaiškinti su spekuliacija nesusijusį atsargų padidėjimą.
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
2004 m. spalio 29 d.
Põllumajandusministeerium
nustatė, kad
Pimix
turi 550 tonų natūralaus sviesto, klasifikuojamo KN 0405 10 19 pozicijoje, perteklinių atsargų.
2004 m. lapkričio 26 d.
Maksu- ja Tolliameti Lõuna maksu- ja tollikeskus
pranešimu apie mokėtiną mokestį nustatė įmonės
Pimix
už perteklines atsargas mokėtiną mokestį – 16 318 500 EEK. Tam, kad įvykdytų 2006 m. spalio 5 d.
Riigikohus
sprendimą,
Maksu- ja Tolliameti Lõuna maksu- ja tollikeskus
panaikino šį pranešimą ir, pritaikiusi pagal ÜLTS 14 straipsnio 2 dalį ir Reglamento Nr. 1972/2003 4 straipsnio 3 dalį nustatytą tarifą, 2007 m. kovo 29 d. nauju pranešimu apie mokėtiną mokestį nustatė tokio pat dydžio įmonės
Pimix
mokėtiną mokestį.
Pimix
užginčijo 2004 m. spalio 29 d. sprendimą ir 2007 m. kovo 29 d. pranešimą apie mokėtiną mokestį. Jos ieškinius pirmosios ir apeliacinės instancijų teismai atmetė. Kasaciniame skunde
Pimix
kaltina faktines bylos aplinkybes nagrinėjusių instancijų teismus, kad taikė reglamentus Nr. 1789/2003 ir Nr. 1972/2003, nors jie ir nebuvo tinkamai paskelbti
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
estų kalba, be to, nuo 2004 m. gegužės 1 d. nebegaliojo nacionalinės teisės normos, kuriomis perkelta KN. Remdamasi 2007 m. gruodžio 11 d. Sprendimu
Skoma-Lux
(
C-161/06, Rink. p. I-10841
)
Pimix
tvirtina, kad Estijos administracija negalėjo jai nustatyti pareigų, kylančių iš teisės normų, kurios nebuvo perimtos į nacionalinę teisę ir kurios iki 2005 m. kovo 5 d. nebuvo tinkamai paskelbtos.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad siekiant išspręsti jo nagrinėjamą ginčą reikia išsiaiškinti, ar nustatydama perteklines
Pimix
atsargas Estijos administracija rėmėsi vien Sąjungos teisės normomis, kurios buvo įgyvendintos ÜLTS, ar tiesiogiai taikė šias normas, prieš jas tinkamai paskelbiant
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
estų kalba.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo manymu, esminiai apmokestinimo elementai, t. y. mokesčio mokėtojai, mokesčio objektas ir jo tarifas, negali būti suprasti aiškiai ir tiesiogiai iš ÜLTS. Keliose ÜLTS normose daromos nuorodos į Sąjungos teisės normas. Pavyzdžiui, kalbant apie mokesčio mokėtoją, „ūkio subjekto“ sąvoka apibrėžta ÜLTS 5 straipsnio 1 dalyje darant nuorodą į „žemės ūkio produktų“ sąvoką, o ši sąvoka pirmą kartą pavartojama ÜLTS 2 straipsnyje darant nuorodą į Estijai skirtas Reglamento Nr. 1972/2003 4 straipsnio 5 dalies nuostatas. Šis teismas pastebi, kad pastaroji nuostata yra neaiški, nes norint suprasti KN turinį reikia remtis Reglamentu Nr. 1789/2003.
Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konstatuoja, kad tuo metu, kai
Pimix
turėjo pateikti deklaraciją, ji negalėjo suprasti būtinumo ir žinoti, kuriems žemės ūkio produktams ši deklaravimo pareiga taikoma. Iš tiesų 2004 m. gegužės 1 d., t. y. dieną, kurią turėjo būti nustatytas perteklinių atsargų kiekis, ir priimant 2004 m. spalio 29 d. sprendimą, kuriuo nustatytas perteklinių
Pimix
atsargų kiekis, reglamentai Nr. 1789/2003 ir Nr. 1972/2003 nebuvo paskelbti
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
estų kalba.
Konkrečiai dėl Reglamente Nr. 1789/2003 numatytos KN prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad 2004 m. gegužės 1 d. ji nebuvo perkelta į nacionalinę teisę jokiu tuo metu galiojusiu teisės aktu.
Atsižvelgiant į šias aplinkybes, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar ÜLTS 2 straipsnis, kuriame daroma nuoroda į Sąjungos reglamentą, kuris nebuvo tinkamai paskelbtas
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
estų kalba, yra šio reglamento įgyvendinimas ta prasme, kurią Teisingumo Teismas turėjo omenyje 2009 m. birželio 4 d. Sprendime
Balbiino
(
C-560/07, Rink. p. I-4447
) ir 2009 m. spalio 29 d. Sprendime
Rakvere Lihakombinaat
(
C-140/08, Rink. p. I-10533
).
Esant šioms sąlygoms
Riigikohus
nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar SESV 288 straipsnis kartu su [2003 m.] Stojimo akto 58 straipsniu, atsižvelgiant į Teisingumo Teismo praktiką [minėti sprendimai
Skoma-Lux
,
Balbiino
ir
Rakvere Lihakombinaat
] aiškintini taip, kad iš privataus asmens galima reikalauti vykdyti iš <...> Reglamento <...> Nr. 1972/2003 kylantį įsipareigojimą:
a)
net neatsižvelgiant į tai, kad šis reglamentas 2004 m. gegužės 1 d. nebuvo paskelbtas
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
estų kalba;
b)
ir atitinkamos valstybės narės įstatymų leidėjas nacionalinės teisės akte nebuvo dar kartą apibrėžęs šiame reglamente įtvirtintos žemės ūkio produktų sąvokos, o apsiribojo nuoroda į [to paties] reglamento, kuris nebuvo tinkamai paskelbtas, 4 straipsnio 5 dalį;
c)
jeigu šis privatus asmuo įvykdė iš šio reglamento kylančią pareigą (deklaravo prekes sandėlyje nurodydamas teisingą prekės kodą) ir šios pareigos neginčijo;
d)
ir kompetentinga valstybės narės institucija nustatė jam mokestį tuo metu, kai Reglamentas Nr. 1972/2003 jau buvo paskelbtas
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
estų kalba?
2.
Ar remiantis [2003 m.] Stojimo akto 58 straipsniu kartu su SESV 297 straipsnio 1 dalimi ir <...> Reglamento <...> Nr. 1972/2003 3 konstatuojamąja dalimi ir 4 straipsniu galima daryti išvadą, kad valstybė narė gali reikalauti iš privataus asmens mokesčio už perteklines atsargas, jeigu 2004 m. gegužės 1 d. Reglamentas Nr. 1972/2003 nebuvo paskelbtas
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
estų kalba, tačiau tuo metu, kai vėliau kompetentinga valstybės narės institucija nustatė mokestį, šis reglamentas jau buvo paskelbtas
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
estų kalba?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dviem klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar 2003 m. Stojimo akto 58 straipsnį reikia aiškinti taip, kad juo Estijoje privačių asmenų atžvilgiu draudžiama taikyti Reglamento Nr. 1972/2003 nuostatas, kurios 2004 m. gegužės 1 d. nebuvo nei paskelbtos
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
estų kalba, nei perimtos į šios valstybės narės nacionalinę teisę, net jei šie privatūs asmenys apie jas galėjo sužinoti kitais būdais.
Siekiant atsakyti į šį klausimą reikia priminti, kad pagal vieną iš pagrindinių Sąjungos teisės sistemos principų viešosios valdžios institucijos priimtu aktu negalima remtis suinteresuotųjų asmenų atžvilgiu prieš tai, kai jiems sudaroma galimybė su juo susipažinti jį tinkamai paskelbus
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
(1979 m. sausio 25 d. Sprendimo
Racke
,
98/78, Rink. p. 69
, 15 punktas ir minėto Sprendimo
Skoma-Lux
37 punktas).
Be to, iš 2003 m. Stojimo akto 2 straipsnio matyti, kad prieš įstojimą institucijų priimti aktai naujosioms valstybėms narėms yra privalomi ir šiose valstybėse taikomi nuo įstojimo. Tačiau tam, kad jais šiose valstybėse būtų galima remtis fizinių ir juridinių asmenų atžvilgiu, yra nustatytos Sąjungos teisės įgyvendinimo valstybėse narėse bendrosios sąlygos, kaip antai numatytos pirminėse sutartyse, o naujosioms valstybėms narėms – pačiame 2003 m. Stojimo akte (minėto Sprendimo
Skoma-Lux
32 punktas).
Kalbant apie Tarybos ir Komisijos reglamentus ir šių institucijų direktyvas, skirtas visoms valstybėms narėms, iš SESV 297 straipsnio 2 dalies nuostatų matyti, kad šie aktai gali sukelti teisines pasekmes, tik jeigu jie buvo paskelbti
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
(šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Skoma-Lux
33 punktą).
Šių principų lygiai būtina laikytis ir jie sukelia tokias pačias pasekmes, kai valstybės narės Sąjungos teisės norma įpareigojamos imtis priemonių šiai normai įgyvendinti, kuriomis būtų nustatytos pareigos privatiems asmenims. Dėl šios priežasties tokios priemonės turi būti paskelbiamos, kad šie galėtų su jomis susipažinti (šiuo klausimu žr. 2002 m. birželio 20 d. Sprendimo
Mulligan ir kt
.,
C-313/99, Rink. p. I-5719
, 51 ir 52 punktus). Suinteresuotieji asmenys taip pat turi turėti galimybę sužinoti nacionalinių priemonių, kuriomis jiems nustatomos pareigos, šaltinį. Taigi privalu skelbti ne tik nacionalinės teisės normas, bet ir Sąjungos teisės aktą, kuriuo valstybės narės tam tikrais atvejais įpareigojamos imtis priemonių, kuriomis privatiems asmenims nustatomos pareigos (šiuo klausimu žr. 2009 m. kovo 10 d. Sprendimo
Heinrich
,
C-345/06, Rink. p. I-1659
, 45–47 punktus).
Be to, iš kartu nagrinėjamų 2003 m. Stojimo akto 58 straipsnio ir Reglamento Nr. 1 4, 5 ir 8 straipsnių nuostatų matyti, kad tinkamas Sąjungos reglamento paskelbimas valstybės narės, kurios kalba yra oficialioji Sąjungos kalba, atveju turi apimti šio akto paskelbimą šia kalba
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
(minėto Sprendimo
Skoma-Lux
34 punktas).
Todėl Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad 2003 m. Stojimo akto 58 straipsniu draudžiama Sąjungos teisės normoje, kuri nebuvo paskelbta
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
naujosios valstybės narės kalba, nors ji yra oficialioji Sąjungos kalba, įtvirtintas pareigas taikyti privatiems asmenims šioje valstybėje, net jei šie asmenys galėjo susipažinti su šia teisės norma kitais būdais (minėtų sprendimų
Skoma-Lux
51 punktas ir
Balbiino
30 punktas).
2004 m. balandžio 7 d. priėmusi ÜLTS, Estijos Respublika įvykdė įsipareigojimus pagal Reglamentą Nr. 1972/2003, nes nustatė mokestį už perteklines žemės ūkio produktų atsargas ir apibrėžė jo apskaičiavimo sąlygas. Taip ÜLTS Estijoje nustatomos pareigos privatiems asmenims, neatsižvelgiant į tai, kad šiuo reglamentu negalima remtis jų atžvilgiu prieš tai, kai jiems sudaroma galimybė su juo susipažinti jį tinkamai paskelbus
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
šios valstybės narės kalba. Tarp šių pareigų yra pareiga iki 2004 m. gegužės 15 d. deklaruoti
Põllumajandusministeerium
tam tikrų žemės ūkio produktų atsargas, turėtas 2004 m. gegužės 1 d. Neginčytina, kad taip nustatoma pareiga sumokėti mokestį už perteklines atsargas, atsižvelgiant į tą dieną turėtas produktų atsargas. Taigi pranešimo apie mokėtiną mokestį priėmimo data neturi reikšmės apmokestinimo šiuo mokesčiu momentui. Todėl tai, kad pagrindinėje byloje 2007 m. kovo 29 d. pranešimas apie mokėtiną mokestį buvo priimtas po to, kai reglamentai Nr. 1789/2003 ir Nr. 1972/2003 buvo tinkamai paskelbti
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
estų kalba, neleidžia manyti, jog ÜLTS įsigaliojimo dieną šiais reglamentais buvo galima remtis
Pimix
atžvilgiu.
Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad minėtame Sprendime
Skoma-Lux
suformuluota taisyklė netrukdo galimybei remtis prieš privačius asmenis tomis Reglamento Nr. 1972/2003 nuostatomis, kurios buvo perimtos į ÜLTS. Tačiau šios taisyklės taikymo sritis gali būti ribota, jei Estijos institucijos prieš privačius asmenis tam tikromis šio reglamento nuostatomis, kurios nebuvo perkeltos į ÜLTS, remtųsi prieš oficialiai paskelbiant šį reglamentą estų kalba (minėtų sprendimų
Balbiino
32 punktas ir
Rakvere Lihakombinaat
34 punktas).
Reglamentu Nr. 1972/2003 valstybės narės įpareigojamos apmokestinti 2004 m. gegužės 1 d. buvusias perteklines tam tikrų žemės ūkio produktų, identifikuotų nurodant jų kodus pagal KN, atsargas. Tačiau 2004 m. gegužės 1 d. šis reglamentas nebuvo paskelbtas
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
estų kalba; jis buvo paskelbtas tik 2005 m. kovo 3 d. Kalbant apie Reglamentą Nr. 1789/2003, kuriame išdėstyta tuo metu galiojusi KN, pažymėtina, kad jis
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
estų kalba buvo paskelbtas tik 2004 m. rugpjūčio 6 d. Kai 2004 m. gegužės 1 d. įsigaliojo ÜLTS, privatūs asmenys iš Sąjungos reglamento, kuris turėjo būti tinkamai paskelbtas
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
estų kalba, neturėjo galimybės sužinoti, kuriems produktams taikomas mokestis už perteklines atsargas. Šie produktai ÜLTS nebuvo apibrėžti, tik pateikta nuoroda į Reglamento Nr. 1972/2003 4 straipsnio 5 dalį. Be to, privatūs asmenys negalėjo identifikuoti šių produktų naudodamiesi nacionalinės teisės norma, nes Estijos muitų nomenklatūra buvo panaikinta nuo 2004 m. gegužės 1 d.
Esant tokioms aplinkybėms manytina, kad reikšmingomis reglamentų Nr. 1789/2003 ir Nr. 1972/2003 nuostatomis prieš privačius asmenis Estijoje nuo 2004 m. gegužės 1 d. nebuvo galima remtis, nes jos nebuvo tinkamai paskelbtos
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
estų kalba arba perimtos į šios valstybės narės nacionalinę teisę.
Tačiau Estijos vyriausybė pabrėžia, kad pagrindinėje byloje
Pimix
žinojo savo pareigų apimtį nuo 2004 m. gegužės 1 d., nes apmokestinti perteklines žemės ūkio produktų atsargas buvo numatyta dar 2003 m. Stojimo akte. Ši vyriausybė mano, kad negalėjimas remtis Reglamentu Nr. 1972/2003 privačių asmenų atžvilgiu prieštarautų šio reglamento ir 2003 m. Stojimo akto tikslui kovoti su spekuliacija žemės ūkio produktais.
Tačiau Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad šio sprendimo 33–38 punktuose primintos teismo praktikos, kurią inspiravo teisinio saugumo ir vienodo požiūrio principai, laikymasis neprieštarauja Sąjungos teisės veiksmingumo principui, nes šis principas negali būti susijęs su taisyklėmis, kuriomis privačių asmenų atžvilgiu dar negalima remtis. Pripažinimas, kad vadovaujantis veiksmingumo principu galima remtis aktu, kuris nebuvo tinkamai paskelbtas, reikštų, jog privatūs asmenys atitinkamoje valstybėje narėje patirtų neigiamų pasekmių dėl to, kad Sąjungos administracija nesilaikė jai tenkančios pareigos įstojimo dieną pateikti jiems visą
acquis communautaire
visomis oficialiosiomis Sąjungos kalbomis (minėto Sprendimo
Skoma-Lux
42 punktas).
Estijos vyriausybė taip pat teigia, kad
Pimix
be problemų įvykdė savo deklaravimo pagal ÜLTS pareigas ir taip parodė, jog žinojo savo pareigų apimtį net ir prieš tinkamą reglamentų Nr. 1789/2003 ir Nr. 1972/2003 paskelbimą
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
estų kalba.
Vis dėlto to, kad ieškove pagrindinėje byloje esanti bendrovė tiksliai deklaravo 2004 m. gegužės 1 d. turėtų apmokestinamų produktų kiekius, taigi buvo informuota apie taikytinas Sąjungos taisykles, nepakanka, kad jos atžvilgiu būtų galima remtis Sąjungos teisės norma, kuri nebuvo tinkamai paskelbta
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
(šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Skoma-Lux
46 punktą).
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į pateiktus klausimus reikia atsakyti taip: 2003 m. Stojimo akto 58 straipsnį reikia aiškinti taip, kad juo Estijoje privačių asmenų atžvilgiu draudžiama taikyti Reglamento Nr. 1972/2003 nuostatas, kurios 2004 m. gegužės 1 d. nebuvo nei paskelbtos
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
estų kalba, nei perimtos į šios valstybės narės nacionalinę teisę, net jei šie privatūs asmenys apie jas galėjo sužinoti kitais būdais.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:

Akto dėl Čekijos Respublikos, Estijos Respublikos, Kipro Respublikos, Latvijos Respublikos, Lietuvos Respublikos, Vengrijos Respublikos, Maltos Respublikos, Lenkijos Respublikos, Slovėnijos Respublikos ir Slovakijos Respublikos stojimo sąlygų ir sutarčių, kuriomis yra grindžiama Europos Sąjunga, pritaikomųjų pataisų 58 straipsnį reikia aiškinti taip, kad juo Estijoje privačių asmenų atžvilgiu draudžiama taikyti 2003 m. lapkričio 10 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 1972/2003 dėl prekybai žemės ūkio produktais skirtų pereinamojo laikotarpio priemonių, kurios turi būti patvirtintos dėl Čekijos, Estijos, Kipro, Latvijos, Lietuvos, Vengrijos, Maltos, Lenkijos, Slovėnijos ir Slovakijos įstojimo, nuostatas, kurios 2004 m. gegužės 1 d. nebuvo nei paskelbtos
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
estų kalba, nei perimtos į šios valstybės narės nacionalinę teisę, net jei šie privatūs asmenys apie jas galėjo sužinoti kitais būdais.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: estų.