CELEX: 62008TJ0037
Budžeta izlietojums
Piedziņa
Prasījumu ieskaits
Atpakaļejošs spēks
Vispārējās tiesas spriedums, ar kuru Komisijai piespriež maksāt zaudējumu atlīdzību un attiecīgos procentus
Prasība, kas ir droša, noteikta lieluma un kurai pienācis samaksas termiņš

Lietas priekšvēsture
Šī lieta ir par Komisijas 2007. gada 16. novembra lēmumu par ieskaita veidā atgūstamo summu EUR 36 551,58 apmērā, ko tai ir
parādā prasītājs, M. Roberts Valtons [
M. Robert Walton
], atbilstoši Padomes 2002. gada 25. jūnija Regulas (EK) Nr. 1605/2002 par Finanšu regulu, ko piemēro Eiropas Kopienu vispārējam
budžetam (OV L 248, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Finanšu regula”), 73. pantam (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).

1. Par prasījumu, ko Kopiena vērš pret prasītāju
Eiropas Kopienu Komisija 1999. gada oktobrī pieņēma darbā prasītāju kā pagaidu darbinieku uz pieciem gadiem ar sešu mēnešu
pārbaudes laiku.
Ar 2000. gada 3. oktobra vēstuli Komisija informēja prasītāju, ka viņa līgums tiks izbeigts no 2000. gada 16. oktobra. Ar
2000. gada 22. novembra vēstuli Komisija norādīja, ka prasītājs ir parādā Eiropas Komisijai naudas summu EUR 13 104,14 apmērā,
jo viņš ir kļūdaini saņēmis algu par mēnešiem, kuru laikā viņš neatradās [darbā]. Saistībā ar minēto viņam 2001. gada 24. janvārī
tika nosūtīts paziņojums par parādu.
Prasītājs apstrīdēja savu atlaišanu, ceļot prasību Vispārējā tiesā. Ar 2003. gada 9. aprīļa spriedumu lietā T‑155/01
Walton
/Komisija (
Recueil FP
, I‑A‑121. un II‑595. lpp.) Vispārējā tiesa noraidīja prasību, uzskatot, ka prasītājs ar savu rīcību laikā no 2000. gada jūnija
beigām līdz šī paša gada 9. augustam ir pats izbeidzis savu darba līgumu.
Tāpēc Komisija uzskatīja, ka tai nav jāmaksā prasītājam kompensācija par to, ka viņš tika atlaists. Tā [Komisija] ar 2003. gada
23. oktobra vēstuli viņam [prasītājam] pieprasīja atmaksāt atlaišanas pabalstu, ko tā bija izmaksājusi prasītājam, kad tika
lauzts viņa darba līgums, EUR 13 815,16 apmērā, kam pievienoti procenti, skaitot no 2004. gada 11. janvāra. 2003. gada 27. novembrī
tika izdots paziņojums par parādu, kurā tika pieprasīts prasītājam samaksāt minēto naudas summu.
2005. gada 27. maijā Komisija saskaņā ar Finanšu regulas 72. pantu pieņēma izpildes rīkojumu atbilstoši EKL 256. pantam par
naudas summu EUR 26 919,30 (kas atbilst summu EUR 13 104,14 un EUR 13 815,16 kopsummai), kam pievienota summa EUR 4 813,26,
kas ir procentu maksājums līdz 2005. gada 31. martam (pie kura tiks pieskaitīti EUR 5,06 dienā pēc minētā datuma) (turpmāk
tekstā – “piedziņas lēmums”).
Prasītājs nav cēlis prasību par piedziņas lēmuma apstrīdēšanu.

2. Par prasījumu, ko prasītājs vērš pret Kopienu
Prasītājs bija viens no personu grupas, kuri bija darbinieki trešās puses uzņēmumos, kas bija darījumu partneri kopuzņēmumam
Joint European Torus
(turpmāk tekstā – “
JET
”), kura uzdevums bija īstenot programmu “Fusion”, kas paredzēja lielas
tokamak
tipa
torus
iekārtas un tās papildu iekārtu būvi, darbību un izmantošanu (turpmāk tekstā – “
JET
projekts”), pirms viņus 1999. gada oktobrī Komisija pieņēma darbā kā pagaidu darbiniekus. Attiecībā uz prasību par zaudējumu
atlīdzību, ko cēlusi minētā grupa, Vispārējā tiesa ir nolēmusi, ka, nepiedāvājot šīm personām noslēgt pagaidu darbinieku līgumu,
lai viņi varētu pildīt savus pienākumus
JET
, neievērojot
JET
statūtus, Komisija ir pieļāvusi tādu kļūdu, par ko atbildība jāuzņemas Eiropas Kopienai (Vispārējās tiesas 2004. gada 5. oktobra
spriedums lietā T‑144/02
Eagle
u.c./Komisija, Krājums, II‑3381. lpp.; turpmāk tekstā – “
Eagle
starpspriedums”).

Eagle
starpspriedumā, kas minēts šī sprieduma 8. punktā, Vispārējā tiesa arī ir norādījusi, ka Komisija ir vainojama tajā, ka attiecīgajām
iesaistītajām personām zuda nopietna iespēja tikt pieņemtām darbā kā pagaidu darbiniekiem un radās finanšu zaudējumi, ņemot
vērā starpību starp atlīdzību un priekšrocībām, ko ieinteresētās personas saņemtu vai iegūtu, ja tās būtu strādājušas
JET
projektā pagaidu darbinieku statusā, no vienas puses, un atlīdzību un priekšrocībām, ko tās faktiski saņēma kā trešo uzņēmumu
darbinieki, no otras puses.
Vispārējā tiesa
Eagle
starpsprieduma, kas minēts šī sprieduma 8. punktā, 171. punktā precizēja, ka tā laika perioda, par kuru pienākas kompensācija,
sākums ir diena, kad stājās spēkā vecākais līgums, kas noslēgts vai pagarināts piecu gadu laika posmā pirms tam, kad ir iesniegta
prasība par kompensāciju, un ir beidzies vai nu dienā, kad ieinteresētā persona ir beigusi strādāt
JET
projektā, ja šis datums ir bijis pirms projekta izbeigšanas datuma 1999. gada 31. decembrī, vai arī minētajā datumā, ja ieinteresētā
persona ir strādājusi
JET
projektā līdz tā darbības beigām.

Eagle
starpspriedumā, kas minēts šī sprieduma 8. punktā, Vispārējā tiesa piesprieda Komisijai atlīdzināt finansiālo kaitējumu, kas
radies katram prasītājam attiecīgajā lietā, tostarp prasītājam, neņemot vērā, ka viņi nebija pieņemti darbā kā Komisijas pagaidu
darbinieki, lai strādātu
JET
projekta ietvaros. Turklāt Vispārējā tiesa nolēma, ka pusēm tai ir jāpārskaita kompensācijas summa, lai atlīdzinātu nodarīto
šo kaitējumu, savstarpēji vienojoties par tās apmēru. Ja vienošanos nav iespējams panākt, tiem ir jāiesniedz Vispārējai tiesai
savi aprēķini.
Tā kā vienošanās netika panākta, puses 2005. gada 28. oktobrī iesniedza Vispārējai tiesai savus aprēķinus. Ar savu 2007. gada
12. jūlija spriedumu T‑144/02
Eagle
u.c./Komisija (Krājums, II‑2721. lpp.) Vispārējā tiesa piesprieda Komisijai izmaksāt katram prasītājam kompensāciju, kas atbilst
katram no viņiem šā sprieduma 3. pielikumā norādītajai summai. Tā arī nosprieda, ka par šo summu tiek rēķināti procenti ar
likmi 5,25 %, sākot no 1999. gada 31. decembra līdz faktiskās samaksas brīdim.
Sprieduma lietā
Eagle
u.c./Komisija, kas minēts iepriekš šī sprieduma 12. punktā, 3. pielikumā paredzēts, ka kompensācija, kas pienākas prasītājam
1999. gada 31. decembrī, ir 208 021 sterliņu mārciņa (GBP).

3. Par prasījumu ieskaitu
Komisija savu 2005. gada 28. oktobra aprēķinu, kas tika iesniegti kaitējuma apmēra noteikšanas procedūras laikā lietā, kurā
tika taisīts iepriekš 12. punktā minētais spriedums lietā
Eagle
u.c./Komisija, pielikumā pirmo reizi izvirzīja jautājumu par iespējamo kompensācijas, kas Kopienai būs jāmaksā prasītājam
saskaņā ar spriedumu izskatāmajā lietā, un prasījumu, kas Kopienai ir attiecībā uz ieinteresēto personu, ieskaitu. 2005. gada
21. decembrī prasītājs minētajā lietā e‑pasta vēstulē lūdza Komisiju sniegt viņam paskaidrojumus par minēto iespējamo ieskaitu.
Komisija uz šo pieprasījumu ir atbildējusi ar 2005. gada 22. decembra vēstuli.
Savos 2007. gada 19. februāra aprēķinos prasītāji lietā, kurā ir taisīts iepriekš 12. punktā minētais spriedums lietā
Eagle
u.c
.
/Komisija, ir apstrīdējuši iespēju, ka Komisija varētu veikt prasījumu, kas Kopienai ir attiecībā pret prasītāju, un summu,
kas viņam bija jāmaksā saskaņā ar Vispārējās tiesas minētajā spriedumā noteikto, ieskaitu.
Pēc tam, kad tika pieņemts šis jaunais aprēķins, Komisija paziņoja, ka tā neuztur savu prasību attiecībā uz to, lai tiktu
izlemts jautājums par iespējamu ieskaitu lietā, kurā ir taisīts iepriekš 12. punktā minētais spriedums lietā
Eagle
u.c./Komisija. Vispārējā tiesa šo paziņojumu ir ņēmusi vērā iepriekš 12. punktā minētās lietas
Eagle
u.c./Komisija 19. punktā.
Pēc tam, kad tika taisīts spriedums iepriekš 12. punktā minētajā lietā
Eagle
u.c./Komisija, prasītājs šajā lietā 2007. gada 19. jūlijā vērsās pie Komisijas ar lūgumu, lai tā apstiprina viņa aprēķina
precizitāti attiecībā uz prasītājiem izmaksājamo naudas summu apmēru. Ar 2007. gada 31. jūlija e-pasta vēstuli Komisija atbildēja,
ka tā pieņem konkrēto aprēķinu ar atrunu attiecībā uz dienas procentu apmēra aprēķinu.
Komisija savā 2007. gada 24. septembra vēstulē ir norādījusi, ka tā bija plānojusi veikt ieskaitu attiecībā uz summu, kas
tai bija jāmaksā prasītājam. Prasītājs ar 2007. gada 25. oktobra vēstuli apgalvoja, ka Komisija nebija tiesīga šādu ieskaitu
veikt. Komisija ar 2007. gada 25. oktobra vēstuli atbildēja, ka tā nepiekrīt prasītāja viedoklim.
Ar 2007. gada 9. novembra vēstuli, ko prasītājs saņēma 2007. gada 13. novembrī, Komisija paziņoja, ka tā veic prasījumu ieskaitu
un atņem naudas summu EUR 36 551,58, ko prasītājs ir parādā Kopienai, no summas EUR 421 749,73, ko Kopiena ir parādā viņam.
Summa EUR 36 551,58 sastāv no EUR 13 104,14, kas norādīti 2001. gada 24. janvāra paziņojumā par parādu, un EUR 13 815,16,
kas norādīti 2003. gada 27. novembra paziņojumā par parādu, kā arī procentu maksājumiem EUR 9 632,28 apmērā par minētajām
summām. No 2007. gada 9. novembra vēstules pielikuma izriet, ka konkrētie procentu maksājumi attiecas uz laika posmu no katrā
paziņojumā par parādu noteiktā termiņa beigām līdz 2007. gada 8. novembrim. Summa EUR 421 749,73 sastāv no kompensācijas GBP 208 021
apmērā, kam pievienots procentu maksājums.
2007. gada 16. novembrī Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu un izmaksāja prasītājam kopsummu EUR 385 198,15 apmērā (kas ir
naudas summa EUR 421 749,73, atņemot summu EUR 36 551,58).

Process un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2008. gada 23. janvārī, prasītājs cēla šo prasību.
Prasītāja prasījumi Vispārējai tiesai būtībā ir šādi:
–        atcelt apstrīdēto lēmumu;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        prasību noraidīt kā nepieņemamu vai, pakārtoti, kā nepamatotu;
–        piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums

1. Par pieņemamību
Komisija norāda, ka šajā gadījumā attiecīgais lēmums nav uzskatāms par apstrīdamu tiesību aktu. Ieskaits ir iepriekšēja nolēmuma
rezultāts un šis iepriekšējais nolēmums ir galīgs. Tādējādi ieskaits nav apstrīdama darbība, un tāpēc prasība ir nepieņemama.
Jāatgādina, ka darbība, ar kuru Komisija veica parādu un prasījumu, kas radušies no dažādām tiesiskām attiecībām ar vienu
un to pašu personu, ārpustiesas ieskaitu, radīja apstrīdamu tiesību aktu EKL 230. panta izpratnē (šajā ziņā skat. Tiesas 2003. gada
10. jūlija spriedumu lietā C‑87/01 P Komisija/
CCRE
,
Recueil
, I‑7617. lpp., 45. punkts) un ka saistībā ar šo prasību Vispārējai tiesai ir jāpārbauda lēmums par ieskaita veikšanu, ņemot
vērā tā sekas, kura dēļ prasītājam netika izmaksāta apstrīdētā summa (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2008. gada 8. oktobra
spriedumu lietā T‑122/06
Helkon Media
/Komisija, Krājumā nav publicēts, 46. punkts, un 2009. gada 8. jūlija spriedumu lietā T‑182/08 Komisija/
Atlantic Energy
, Krājumā nav publicēts, 70. punkts).
Tā kā Komisija šajā situācijā ir veikusi ārpustiesas ieskaitu, prasība, kas vērsta pret apstrīdēto lēmumu, ir pieņemama. Tādējādi
ir jānoraida Komisijas iebilde par nepieņemamību.

2. Par lietas būtību
Prasītājs izvirza četrus pamatus savu secinājumu pamatošanai. Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka notikusi procedūras ļaunprātīga
izmantošana. Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka noticis tiesiskās paļāvības principa pārkāpums. Ar trešo pamatu tiek apgalvots,
ka ir pieļautas kļūdas, kas ietekmē ieskaita pamatojumu. Ar ceturto pamatu tiek apgalvots, ka ieskaita aprēķinā ir kļūdas,
kuru dēļ tiek ņemti vērā nokavējuma procenti.

Par pirmo pamatu, ar kuru tiek apgalvots, ka notikusi procedūras ļaunprātīga izmantošana
Prasītājs apgalvo, ka ir neatbilstoši un netaisnīgi tas, ka Komisija ir veikusi ieskaitu bez tiesas lēmuma, tā vietā, kad
tai varēja jautājumu par ieskaita veikšanu izvirzīt Kopienu tiesā. Ieskaita veikšana ir tāds jautājums, kas jāuzdod un jāizskata
procesa sākumā. Nav pieņemami, ka Komisija ir izvairījusies no debatēm tiesā un no tiesas kontroles, rīkodamās novēloti un
vienpusēji pēc tam, kad bija pasludināts spriedums iepriekš 12. punktā minētajā lietā
Eagle
u.c./Komisija.
Prasītājs uzskata, ka procedūrās, kas saistītas ar prasību par zaudējumu atlīdzību, jautājums par ieskaitu, vismaz saskaņā
ar Anglijas tiesībām, ir aizstāvības līdzeklis, kas atbilstoši jāizvirza tiesā, kura izskata lietu. Pretējā gadījumā naudas
summas, kas tiek pieprasītas un ko, iespējams, piešķir kāda tiesa, var tikt samazinātas vai nepiešķirtas.
Vispirms ir jāatgādina, ka apstrīdētais lēmums ir lēmums par piedziņu ar ieskaitu, kas pieņemts atbilstoši Finanšu regulas
73. pantam un Komisijas 2002. gada 23. decembra Regulas (EK, Euratom) Nr. 2342/2002, ar ko paredz īstenošanas kārtību Finanšu
regulai, kas grozīta ar Komisijas 2006. gada 7. augusta Regulu (EK, Euratom) Nr. 1248/2006 (OV L 227, 3. lpp.; turpmāk tekstā
– “Īstenošanas noteikumi”), 83. pantam.
Turklāt ir jākonstatē, ka Finanšu regulā paredzētā procedūra, kuras rezultātā tika pieņemts lēmums par prasījuma atgūšanu
ieskaita veidā, nenosaka, ka Komisijai iepriekš jāaizstāv tiesā savs nodoms veikt prasījumu ieskaitu.
Finanšu regulas 73. panta 1. punktā ir noteikts, ka grāmatvedis atgūst summas, kompensējot noteikta lieluma drošus Kopienu
prasījumus, ko pienācīgi konstatējis atbildīgais kredītrīkotājs, pret parādniekiem ar tādiem noteikta lieluma, drošiem prasījumiem,
kam ir pienācis samaksas termiņš, kādi šiem parādniekiem pašiem ir pret Kopienām.
Turklāt Finanšu regulas 71. pantā paredzēts, ka debitoru parādu konstatēšana ir akts, ar kuru kredītrīkotājs vispirms apzina
parāda esamību, nosaka vai pārbauda parāda īstumu un apjomu un pārbauda nosacījumus, kuriem iestājoties parāds jāsamaksā.
Īstenošanas noteikumu 79. pantā ir noteikts, ka kredītrīkotājs pārliecinās, ka parādprasība [prasījums] ir “droša” un uz to
neattiecas nekādi nosacījumi. Tāpat viņam ir jāpārliecinās, ka parādprasības summa ir “noteikta” un ir precīzi izteikta naudas
izteiksmē, kā arī parādprasības “atmaksas termiņš ir pienācis”, t.i., ka uz prasījumu neattiecas nekāds termiņa pagarinājums.
Turklāt Īstenošanas noteikumu 80. pantā ir noteikts, ka debitoru parādus konstatē, pamatojoties uz apliecinošiem dokumentiem,
kuri apstiprina Kopienu prasījumus.
Saskaņā ar Finanšu regulas 71. panta 2. punktu – gan jebkurš parāds [prasījums], kas apzināts kā “drošs, [kura summa ir noteikta
un] kura nomaksāšanai pienācis termiņš”, jākonstatē ar iekasēšanas rīkojumu grāmatvedim un pēc tam jānosūta parādzīme [paziņojums
par parādu] parādniekam – abus šos dokumentus sastāda atbildīgais kredītrīkotājs. Turklāt saskaņā ar Īstenošanas noteikumu
78. panta 2. punktu iekasēšanas rīkojums ir darbība, ar kuru atbildīgais kredītrīkotājs dod norādījumu grāmatvedim piedzīt
konstatēto summu.
Tādējādi Komisija ir pareizi apgalvojusi, ka tai nebija pienākuma norādīt uz ieskaitu kā uz aizstāvības līdzekli procedūras
laikā, kas attiecās uz lietu, kurā ir taisīts iepriekš 12. punktā minētais spriedums lietā
Eagle
u.c./Komisija.
Vēl ir arī svarīgi norādīt, ka, nolemjot veikt piedziņu ieskaita veidā saskaņā ar Finanšu regulas 73. pantu, Komisija nekādā
veidā nav pārkāpusi prasītāja procesuālās tiesības. Prasītājs varēja īstenot savas procesuālās tiesības trīs veidos. Pirmkārt,
prasītājam bija iespēja iesniegt apelācijas sūdzību par iepriekš 4. punktā minēto spriedumu lietā
Walton
/Komisija, lai apstrīdētu secinājumu, ka viņa rīcība bija līdzvērtīga viņa darba līguma laušanai. Otrkārt, viņam bija iespēja
apstrīdēt piedziņas lēmumu. Treškārt, viņš varēja iesniegt prasību par Komisijas 2007. gada 16. novembra lēmuma par ieskaita
veidā atgūstamo summu EUR 36 551,58, kas prasītājam jāmaksā Komisijai (skat. iepriekš 25. punktu), atcelšanu, ko viņš arī
izdarīja.
Tādējādi prasītājs nevar pamatoti pārmest Komisijai, ka tā ir izvairījusies no tiesas kontroles attiecībā uz savstarpējo prasījumu
ieskaitu likumību.
Ņemot vērā iepriekš minēto, [jāsecina, ka] Komisija nav veikusi “ļaunprātīgu procedūras izmantošanu”. Līdz ar to pirmais pamats
ir jānoraida kā nepamatots.

Par otro pamatu, ar kuru tiek apgalvots, ka noticis tiesiskās paļāvības principa pārkāpums
Prasītājs apgalvo, ka Komisija radīja viņam tiesisko paļāvību attiecībā uz to, ka tā viņam pilnībā pārskaitīs summas, kas
norādītas 2007. gada 31. jūlija e-pasta vēstulē (skat iepriekš 17. punktu) iekļautajā tabulā.
Jānorāda, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesības atsaukties uz tiesiskās paļāvības aizsardzību ir katram indivīdam, kas
atrodas situācijā, no kuras izriet, ka Kopienas iestāde ir viņam radījusi pamatotu paļāvību. Turklāt neviens nevar izvirzīt
apgalvojumu par šī principa pārkāpumu, ja administrācija nav viņam sniegusi precīzus solījumus (Tiesas 2005. gada 24. novembra
spriedums lietā C‑506/03 Vācija/Komisija, Krājumā nav publicēts, 58. punkts, un 2006. gada 22. jūnija spriedums apvienotajās
lietās C‑182/03 un C‑217/03 Beļģija un
Forum
187/Komisija, Krājums, I‑5479. lpp., 147. punkts; Vispārējās tiesas 2002. gada 23. oktobra spriedums apvienotajās lietās
no T‑346/99 līdz T‑348/99
Diputación Foral de Álava
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑4259. lpp., 93. punkts).
Izskatāmajā situācijā Komisija nebija sniegusi precīzus solījumus par to, ka tā neveiks prasījumu ieskaitu. Tās 2007. gada
31. jūlija e-pasta vēstulē, uz kuru atsaucas prasītājs, nav neviena šāda veida solījuma vai garantijas. Minētais e-pasts attiecās
tikai uz to aprēķinu precizitāti, kas bija piemērojami prasītāju grupai procesā, kura rezultātā tika pieņemts iepriekš 12. punktā
minētais spriedums lietā
Eagle
u.c
.
/Komisija. Šajā e-pastā nebija minēts konkrētais strīds starp Komisiju un prasītāju, kā arī tajā nebija atsauces uz Kopienas
parādu piedziņas metodēm. Attiecīgais e-pasts tādējādi nevarēja radīt prasītājam tiesisko paļāvību attiecībā uz to, ka Komisija
neveiks savstarpējo prasījumu ieskaitu.
Tas pats izriet no deklarācijas, ko sniegusi Komisija pēc tam, kad tā bija sagatavojusi jaunos aprēķinus procedūrā, kas attiecās
uz lietu, kurā tika taisīts iepriekš 12. punktā minētais spriedums lietā
Eagle
u.c./Komisija. Ar šo deklarāciju, ko Vispārējā tiesa ir ņēmusi vērā minētā sprieduma 19. punktā, Komisija precizēja, ka tā
neuztur prasību par norēķinu, ko tā bija izvirzījusi minētās procedūras laikā, un ka Vispārējai tiesai nav jālemj par šo jautājumu.
Tomēr šāda deklarācija nenozīmē, ka Komisija atsakās no savām tiesībām veikt Kopienas prasījumu ieskaitu attiecībā uz prasītāju
ārpus šīs procedūras.
Tādējādi prasītājs nesaņēma nekādu konkrētu solījumu vai garantiju, kas varētu tam radīt tiesisko paļāvību attiecībā uz to,
ka Komisija neveiks prasījumu ieskaitu. Līdz ar to otrais pamats ir jānoraida kā nepamatots.

Par trešo pamatu, ar ko tiek apgalvots, ka ir pieļautas kļūdas, kas ietekmē ieskaita pamatojumu
Prasītājs apstrīd prasījumu ieskaita, ko veikusi Komisija, likumību. Attiecībā uz Komisijas 2001. gada 24. janvāra paziņojumu
par parādu tā atzīst, ka šis paziņojums par parādu ir izdots pirms iepriekš 4. punktā minētā sprieduma lietā
Walton
/Komisija un tas ir pamatots uz pieņēmumu, ka atlaišana ir notikusi. Turklāt ir jānorāda, ka tad, ja Vispārējā tiesa secinātu,
ka lēmums par atlaišanu nav spēkā, tas nevarētu būt pamats, lai izdotu paziņojumu par parādu. Prasītājs no minētā secina,
ka Komisijas 2001. gada 24. janvāra paziņojums par parādu nav spēkā.
Prasītājs turklāt norāda, ka Komisijas 2001. gada 24. janvāra paziņojums par parādu netika izdots pēc lēmuma, ar kuru būtu
konstatēta parāda esamība Finanšu regulas 71. panta izpratnē, tādējādi nav izpildīti nosacījumi, kas nepieciešami ieskaita
veikšanai minētās regulas 73. panta izpratnē.
Attiecībā uz Komisijas 2003. gada 27. novembra paziņojumu par parādu prasītājs norāda, ka šis paziņojums par parādu nevar
būt ieskaita pamatojums, jo viņam nav bijusi pieeja diviem dokumentiem lietas materiālos, kas minēti šajā paziņojumā par parādu.
Tas, ka Komisija viņam nenosūtīja minētos lietas materiālos iekļautos dokumentus, esot Finanšu regulas 60. panta 4. punkta
pārkāpums un Īstenošanas noteikumu 48., 49. un 80. panta pārkāpums, aplūkojot tos kopā. Šī kļūda attiecībā uz likuma punktiem
ietver prasījuma atcelšanu saskaņā ar Īstenošanas noteikumu 88. pantu.
Tādējādi prasītājs būtībā apstrīd to prasījumu esamību, kurus Komisija atguvusi ar attiecīgo ieskaitu.
Šajā ziņā jāsecina, ka attiecīgās naudas summas minētas gan Komisijas 2001. gada 24. janvāra un 2003. gada 27. novembra paziņojumos
par parādu, gan piedziņas lēmumā.
Tomēr, lai gan nav jānosaka, vai Komisijas 2001. gada 24. janvāra un 2003. gada 27. novembra paziņojumi par parādu vai piedziņas
lēmums ir apstrīdami tiesību akti EKL 230. panta izpratnē, katrā ziņā ir jākonstatē, ka prasītājs nav cēlis nevienu prasību
par minēto tiesību aktu atcelšanu šajā pantā noteiktajā divu mēnešu laika posmā.
Šādos apstākļos ir jāsecina, ka prasītājs šīs lietas ietvaros nav apstrīdējis prasījumus, kas ir Komisijas 2001. gada 24. janvāra
un 2003. gada 27. novembra paziņojumu par parādu vai piedziņas lēmuma pamatā.
Līdz ar to trešais pamats ir jānoraida kā nepieņemams.

Par ceturto pamatu, ar ko tiek apgalvots, ka ieskaita aprēķinā ir kļūdas, aprēķinot nokavējuma procentus
Prasītājs apšauba Komisijas veiktā ieskaita noteikumus par to, ka tiek ņemti vērā nokavējuma procenti. Saskaņā ar prasītāja
viedokli, šāds ieskaits bija jāveic datumos, kad bija pienācis samaksas termiņš summām, ko viņš, iespējams, bija parādā Komisijai,
neņemot vērā nokavējuma procentus.
Prasītājs norāda, ka saskaņā ar iepriekš 12. punktā minēto spriedumu lietā
Eagle
u.c./Komisija pamatsumma, ko Komisija viņam bija parādā, bija jāizmaksā vēlākais līdz 1999. gada 31. decembrim. Pēc šī datuma
viņam pienācās nokavējuma procenti ar likmi 5,25 %. Komisijas prasījums pret viņu radās vēlāk, datumos, kas bija norādīti
divos paziņojumos par parādu – 2001. gada 31. martā un 2004. gada 11. janvārī. Tādējādi Komisijai vajadzēja veikt ieskaitu
divās reizēs. Viņš norāda, ka Komisijai vajadzēja veikt pirmo naudas summas EUR 13 104,14 apmērā, ko viņš bija parādā Kopienai,
un tās naudas summas, ko tā bija parādā viņam 2001. gada 31. martā, ieskaitu un otro naudas summas EUR 13 815,16 apmērā, ko
prasītājs vēl bija tai parādā, un summu, kuru tā bija parādā viņam 2004. gada 11. janvārī, ieskaitu.
Šajā ziņā prasītājs norāda, ka Komisija nav šādi rīkojusies, veicot kopsummu ieskaitu, kas ietver nokavējuma procentu maksājumus.
Prasītājs apgalvo, ka tādējādi Komisija palielināja prasījumu apmēru, ko viņš bija parādā Kopienai, piemērojot procentu likmes,
kas bija lielākas nekā tās, kuras tika piemērotas Kopienas parādam, jo Kopienas pieprasītās procentu likmes bija augstākas
nekā tās, kas noteiktas iepriekš 12. punktā minētajā spriedumā lietā
Eagle
u.c
.
/Komisija. Tādējādi Komisijai bija finansiāla interese paildzināt piedziņas procedūru.
Šādi prasītājs būtībā apgalvo, ka viņa prasījums pret Kopienu ir radies pirms tās prasījuma pret viņu un ka ieskaitam jānotiek
ar atpakaļejošu spēku. Saskaņā ar viņa teikto, ieskaita dēļ tiek likvidēti prasījumi, sākot no brīža, kad tika izpildīti nosacījumi,
lai to varētu īstenot.
Komisija uzskata, ka Kopienas prasījumi attiecībā uz prasītāju bija droši un noteikti, pirms radās prasītāja prasījumi pret
to. Naudas summas, ko viņš [prasītājs] ir parādā Kopienai, bija zināmas 2000. gadā. Komisija norāda, ka Kopienas prasījumi
attiecībā uz prasītāju ir kļuvuši droši un noteikti vēlākais kopš 2005. gada augusta, kad beidzās pārsūdzības iesniegšanas
termiņš pret lēmumu par piespiedu piedziņu. Tomēr naudas summas apmērs, ko Komisija ir parādā prasītājam, nebija zināms līdz
2007. gada jūlijam. Nav nozīmes tam, ka prasītājam piešķirtā summa ietvēra procentu maksājumus kopš 1999. gada 31. decembra,
jo kopējo procentu maksājuma apmēru nevarēja aprēķināt, pirms bija zināms pamatsummas apmērs.
Jānorāda, pirmkārt, ka nosacījumi, lai veiktu parādu prasījumu piedziņu ieskaita veidā un ar to saistīto procedūru, ir paredzēti
iepriekš minētajā Finanšu regulā un iepriekš minētajos Īstenošanas noteikumos (skat. iepriekš 30.–34. punktu).
No Finanšu regulas 73. panta 1. punkta otrās daļas un no Īstenošanas noteikumu 79. un 83. panta izriet, ka, lai varētu tikt
veikts ieskaits, Eiropas Savienības un otras puses savstarpējām parādprasībām, pirmkārt, jābūt drošām, kas nozīmē, ka uz tām
neattiecas nekādi nosacījumi, otrkārt, parādprasību summai jābūt noteiktai, kas nozīmē, ka tā ir precīzi izteikta naudas izteiksmē,
un, treškārt, parādprasību samaksas termiņam ir jābūt pienākušam, kas nozīmē, ka uz tām neattiecas nekāds termiņa pagarinājums.
Tādējādi ir jānosaka brīdis, kad šie nosacījumi bija izpildīti attiecībā uz katru no šiem prasījumiem.
Attiecībā uz Kopienu prasījumu pret prasītāju, nav strīda par to, ka Komisija pirmo paziņojumu par parādu nosūtīja 2001. gada
24. janvārī un otro paziņojumu par parādu 2003. gada 27. novembrī un ka prasītājs neveica attiecīgo summu maksājumus šajos
paziņojumos par parādu norādītajos datumos, kas bija noteikti attiecīgi līdz 2001. gada 31. martam un 2004. gada 11. janvārim.
Prasītāja prasījums attiecībā uz Kopienu tādējādi katrā ziņā bija drošs, noteikts un to bija iespējams izpildīt attiecīgajā
termiņā.
Attiecībā uz prasītāja prasījumu pret Kopienu, vispirms, jānorāda, ka šis prasījums bija kompensācija, kura Komisijai bija
jāizmaksā prasītājam saskaņā ar starpspriedumu iepriekš 8. punktā minētajā lietā
Eagle
, kurā Vispārējā tiesa nosprieda, ka attiecībā uz prasītāju pastāvēja apstākļi, kuru dēļ Kopienai bija jāuzņemas atbildība.
Turklāt jānorāda, ka laikā, kad tika pasludināts šis starpspriedums, Vispārējā tiesa nevarēja noteikt prasītājam izmaksājamās
kompensācijas apmēru un ka procedūra bija jāturpina, lai noteiktu precīzu apmēru. Visbeidzot, šis apmērs kļuva zināms tikai
sprieduma iepriekš 12. punktā minētajā lietā
Eagle
u.c./Komisija pasludināšanas dienā 2007. gada 12. jūlijā. No tā izriet, ka prasītāja prasījums pret Kopienu nav bijis noteikts
pirms attiecīgā datuma.
Šādos apstākļos ir taisnība, ka šī sprieduma rezolutīvajā daļā nav noteikts Komisijas parāda apmērs noteiktajā datumā, ciktāl
tiek skaitīti procentu maksājumi līdz faktiskam kompensācijas samaksas brīdim, tomēr, nenoliedzami, ka 2007. gada 12. jūlijā
prasītāja prasījums pret Kopienu kļuva drošs, noteikts un bija pienācis tā samaksas termiņš.
Pirmkārt, ir jānoraida prasītāja apgalvojums, ka viņa prasījums bija radies jau pirms Kopienas prasījumiem pret viņu.
Otrkārt, neatkarīgi no tā, ka attiecībā uz šo nav skaidru noteikumu, var uzskatīt, ka Finanšu regulā paredzētajai izmaksai
ir atpakaļejošs spēks un, kā to ir apgalvojis arī prasītājs, tās [regulas] ietekme ir tāda, ka tā padara attiecīgos parādus
par neesošiem no brīža, kad ir izpildīti nosacījumi to samaksai.
Tādējādi saskaņā ar sistēmu, kas paredzēta Finanšu regulas 73. pantā un Īstenošanas noteikumu 83. pantā, grāmatvedis var veikt
ieskaitu pēc tam, kad tas ir informējis parādnieku un tas nav brīvprātīgi izpildījis attiecīgo prasību.
Ieskaita atpakaļejošajam spēkam līdz datumam, kad kļūst skaidrs grāmatveža pienākums, ļauj atbilstoši lielākās daļas dalībvalstu
tiesiskajos regulējumos atzītām ieskaitu veikšanas sistēmām novērst to, ka parādniekam rodas iespējamas nelabvēlīgas sekas,
it īpaši nokavējuma procenti, kas jāmaksā pēc tam, kad beidzies termiņš starp brīdi, kad ir izpildīti nosacījumi, lai veiktu
ieskaitu, un brīdi, kad tas tiek sekmīgi veikts.
Konkrētajā situācijā Komisija nav veikusi ieskaitu, kas stātos spēkā 2007. gada 12. jūlijā, dienā, kad tika izpildīti Finanšu
regulas 73. pantā ietvertie nosacījumi ieskaita veikšanai, bet 2007. gada 8. novembrī, dienā pirms 2007. gada 9. novembra
vēstules nosūtīšanas. Tādējādi no pēdējās minētās vēstules pielikuma izriet, ka ieskaita apmērs ietver procentus, kas uzkrājušies
pēc 2007. gada 12. jūlija.
Tādējādi Komisija ir pārkāpusi Finanšu regulas 73. pantu, kura interpretācija ietverta iepriekš 64. un 65. punktā. Tāpēc ir
daļēji jāpieņem ceturtais pamats un daļēji jāatceļ apstrīdētais lēmums, ciktāl ar to ieskaita apmērā ir iekļauti procenti,
kas uzkrāti pēc 2007. gada 12. jūlija.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 3. punktam, ja abiem lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs,
Vispārējā tiesa var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala vai ka lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.
Tā kā prasība tika daļēji apmierināta, tā, taisnīgi izvērtējot lietas apstākļus, nolemj, ka katrs lietas dalībnieks sedz savus
tiesāšanās izdevumus pats.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (ceturtā palāta)
nospriež:
1)
atcelt Komisijas 2007. gada 16. novembra lēmumu tiktāl, ciktāl ar to ieskaita apmērā ir iekļauti procenti, kas uzkrāti pēc
2007. gada 12. jūlija;
2)
katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.
Pelikánová
Jürimäe
Van der Woude
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2011. gada 8. novembrī.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – angļu.