CELEX: 62010CJ0122
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Direktīva 2005/29/EK
2. panta i) punkts un 7. panta 4. punkts
Laikrakstā publicēts komerciāls paziņojums
Uzaicinājuma veikt pirkumu jēdziens
Sākumcena
Uzaicinājumā veikt pirkumu norādāmā informācija

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 11. maija Direktīvas 2005/29/EK, kas attiecas
uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi iekšējā tirgū attiecībā pret patērētājiem un ar ko groza Padomes Direktīvu 84/450/EEK un
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 97/7/EK, 98/27/EK un 2002/65/EK, un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 2006/2004
(“Negodīgas komercprakses direktīva”) (OV L 149, 22. lpp.), 2. panta i) punkta un 7. panta 4. punkta interpretāciju.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp
Konsumentombudsmannen
(Patērētāju tiesībsargs) un
Ving Sverige AB
(turpmāk tekstā – “
Ving
”) par komerciāla paziņojuma saderību ar valsts tiesisko regulējumu reklāmas pasākumu jomā.

Atbilstošās tiesību normas

Savienības tiesības
Direktīvas 2005/29 preambulas 6. apsvērumā ir noteikts, ka “ar šo direktīvu tuvina dalībvalstu tiesību aktus par negodīgu
komercpraksi, tostarp negodīgu reklāmu, kas rada tiešu kaitējumu patērētāju ekonomiskajām interesēm, tādējādi radot netiešu
kaitējumu likumīgu [leģitīmu] konkurentu ekonomiskajām interesēm”.
Atbilstoši Direktīvas 2005/29 preambulas 7. apsvērumam šī direktīva “attiecas uz komercpraksi, kas ir tieši saistīta ar to,
kā ietekmēt patērētāju lēmumus veikt ar produktiem saistītus darījumus”.
Šīs direktīvas preambulas 14. apsvērumā ir paredzēts, ka attiecībā uz noklusējumiem šajā direktīvā ir noteikts “ierobežots
apjoms būtiskas informācijas, kas vajadzīga patērētājam, lai pieņemtu uz informāciju balstītu lēmumu veikt darījumu. Tāda
informācija nebūs jāizpauž visās reklāmās, bet tikai, ja tirgotājs nāk klajā ar uzaicinājumu veikt pirkumu, kas ir šajā direktīvā
skaidri definēts jēdziens”.
Šīs direktīvas preambulas 15. apsvērumā ir precizēts, ka, “ja Kopienas tiesības paredz prasības informācijai, kas ir saistītas
ar komerciālu saziņu, reklāmu un mārketingu, šo informāciju saskaņā ar šo direktīvu uzskata par būtisku”.
No šīs pašas direktīvas preambulas 18. apsvēruma izriet, ka “saskaņā ar proporcionalitātes principu un lai dotu iespēju efektīvi
piemērot aizsargpasākumus, kas paredzēti šajā direktīvā, tajā par atsauces lielumu izmantots pietiekami labi informēts, kā
arī pietiekami vērīgs un piesardzīgs vidusmēra patērētājs, ņemot vērā sociālos, kultūras un valodas faktorus”.
Direktīvas 2005/29 1. pantā ir noteikts:
“Šīs direktīvas mērķis ir dot ieguldījumu iekšējā tirgus pareizā darbībā un sasniegt augsta līmeņa patērētāju tiesību aizsardzību,
tuvinot dalībvalstu normatīvos un administratīvos aktus, kas attiecas uz negodīgu komercpraksi, kura rada kaitējumu patērētāju
ekonomiskajām interesēm.”
Saskaņā ar šīs direktīvas 2. panta c) punktu “produkts” “ir jebkura prece vai pakalpojums, tostarp nekustams īpašums, tiesības
un pienākumi”.
No iepriekš minētās direktīvas 2. panta d) punkta izriet, ka “uzņēmēja komercprakse attiecībā pret patērētājiem” “ir jebkura
tirgotāja veikta darbība, noklusējums, uzvedība vai apgalvojums, komerciāls paziņojums, tostarp reklāma un tirgdarbība, kas
ir tieši saistīta ar produkta popularizēšanu, pārdošanu vai piegādi patērētājiem”.
Šīs pašas direktīvas 2. panta i) punktā “uzaicinājums veikt pirkumu” ir definēts kā “komerciālās saziņas forma, kas norāda
produkta īpašības un cenu izmantotajai komerciālās saziņas formai piemērotā veidā un tādējādi dod iespēju patērētājam veikt
pirkumu”.
Direktīvas 2005/29 2. panta k) punktā “lēmums veikt darījumu” ir kvalificēts kā “jebkurš patērētāja pieņemts lēmums par to,
vai, kā un pēc kādiem noteikumiem veikt pirkumu, vai veikt pilnus vai daļējus maksājumus, paturēt produktu vai no tā atbrīvoties,
vai attiecībā uz to izmantot līgumtiesības, neatkarīgi no tā, vai patērētājs nolemj rīkoties vai no rīcības atturēties”.
Saskaņā ar Direktīvas 2005/29 7. pantu:
“1.      Komercpraksi uzskata par maldinošu, ja, attiecībā uz tās faktiem, ņemot vērā visas īpašības un apstākļus un saziņas līdzekļa
nepilnības, tā noklusē būtisku informāciju, kas vidusmēra patērētājam ir vajadzīga, lai varētu pieņemt uz informāciju balstītu
lēmumu, un tādējādi vidusmēra patērētājam liek vai var likt pieņemt lēmumu veikt darījumu, ko viņš citādi nebūtu pieņēmis.
2.      Par maldinošu noklusēšanu arī uzskata gadījumus, ja tirgotājs, ņemot vērā 1. punktā aprakstīto, tajā minēto būtisko informāciju
slēpj vai sniedz neskaidri, nesaprotami, divdomīgi vai nepiemērotā laikā vai nenorāda uz komercprakses komercnolūku, ja tas
jau no konteksta nav skaidrs, un ja tas jebkurā no minētajiem gadījumiem liek vai var likt vidusmēra patērētājam pieņemt tādu
lēmumu par darījuma veikšanu, kādu viņš citādi nebūtu pieņēmis.
3.      Ja komercpraksē izmantotā saziņas līdzekļa dēļ rodas vietas vai laika ierobežojum[i], tad, konstatējot to, vai informācija
ir noklusēta, ņem vērā tādus ierobežojumus un jebkurus tirgotāja veiktus pasākumus, lai informētu patērētājus ar citiem līdzekļiem.
4.      Ja īsteno uzaicinājumu veikt pirkumu, šādu informāciju uzskata par būtisku, ja tas jau no konteksta nav skaidrs:
a)      produkta galvenās īpašības, ciktāl tas ir piemērots saistībā ar saziņas līdzekli un pašu produktu;
b)      tirgotāja ģeogrāfiskā adrese un identitāte, piemēram, viņa tirdzniecības nosaukums un vajadzības gadījumā tā tirgotāja ģeogrāfiskā
adrese un identitāte, kura uzdevumā viņš darbojas;
c)      cena, tostarp visi nodokļi, vai, ja produkta iedabas [veida] dēļ cenu nevar pamatoti aprēķināt iepriekš, cenas aprēķināšanas
veids, kā arī vajadzības gadījumā visi papildu kravas, piegādes vai pasta maksājumi [izmaksas], vai, ja tādu[a]s maksājumus
[izmaksas] nevar pamatoti [objektīvi] aprēķināt iepriekš, fakts, ka šādi papildu maksājumi var būt iekasējami [veic norādi,
ka šādas izmaksas nes patērētājs];
d)      maksāšanas, piegādes, darbības un sūdzību izskatīšanas procedūras, ja tās ir citādas, nekā to paredz profesionālā rūpība;
e)      atcelšanas vai atsaukšanas tiesību esamība, ja tās saistītas ar produktiem vai darījumiem.
5.      Kopienas tiesību aktos noteiktās prasības informācijai, kuras attiecas uz komerciālo saziņu, tostarp reklāmu un tirgdarbību,
un kuru nepilnīgs uzskaitījums atrodams II pielikumā, uzskata par būtiskām.”

Valsts tiesības
Direktīva 2005/29 ir transponēta Zviedrijas tiesību sistēmā ar Likumu 2008:486 par komercpraksi, kura 12. pantā ir noteikts:
“Tirdzniecības pasākums ir maldinošs, ja tirgotājs komerciālā paziņojumā patērētājus aicina pirkt konkrētu produktu, norādot
cenu, bet nenorādot šādu būtisku informāciju:
1)      produkta galvenās īpašības, ciktāl tas ir piemērots saistībā ar izmantoto saziņas līdzekli un pašu produktu;
2)      cenu un mērvienības cenu, kas norādīta Likuma 2004:347 par informāciju par cenu 7.–10. pantā noteiktajā veidā;
3)      pārdevēja identitāti un ģeogrāfisko adresi;
4)      maksājuma, piegādes, izpildes un sūdzību izskatīšanas kārtības noteikumus, ja tie atšķiras no attiecīgās nozares vai produkta
parastajiem nosacījumiem;
5)      saskaņā ar likumu patērētājam sniedzamo informāciju par tiesībām atteikties no pirkuma vai atsaukt pirkumu.
Tirdzniecības pasākums ir maldinošs arī tad, ja tirgotājs komerciālā paziņojumā aicina patērētājus pirkt vairākus konkrētus
produktus, norādot kopējo cenu, bet piedāvājumā nenorāda būtisko informāciju, kas minēta pirmās daļas 1.–5. punktā.”

Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi

Ving
ir tūrisma aģentūra, kas organizē un pārdod kompleksus ceļojumus ar čartera un regulāriem lidojumiem.
Ving
arī tirgo aviobiļetes un viesnīcas rezervācijas individuāli ceļojošiem pasažieriem. Ceļojumu komplektus tā pārdod internetā,
pa telefonu, šī uzņēmuma tirdzniecības vietās, kā arī atsevišķās tūrisma aģentūrās visā Zviedrijā.
2008. gada 13. augustā
Ving
Zviedrijas ikdienas laikrakstā [
Svenska Dagbladet
] ievietoja sludinājumu, piedāvājot ceļojumu uz Ņujorku (Amerikas Savienotās Valstis) laika posmā no 2008. gada septembra
līdz decembrim. Šo reklāmu veidoja noteikta informācija, proti, uzraksts lieliem burtiem “Uz Ņujorku no SEK 7820”; zem šī
uzraksta mazākiem burtiem “Lidojumi no Ārlandas ar
British Airways
, divas naktis viesnīcā
Bedford
– cena vienai personai divvietīgā istabā, lidojuma nodokļi iekļauti cenā. Papildu nakts – no SEK 1320. Attiecas uz atsevišķiem
ceļojumiem laikā no septembra līdz decembrim. Vietu skaits ierobežots”, un pašā apakšā paziņojuma kreisajā pusē teksts “Vingflex.se
Tel. 0771–995995”.
2009. gada 27. februārī
Konsumentombudsmannen
cēla prasību pret
Ving
iesniedzējtiesā, pamatojoties ar to, ka šis komerciālais paziņojums ir uzaicinājums veikt pirkumu, kurā ir maldinošs noklusējums,
jo informācija par ceļojuma galvenajām īpašībām, tostarp par tā cenu, bija nepietiekama vai tās nebija vispār.
Konsumentombudsmannen
prasīja, lai
Ving
tiktu noteikts pienākums savā sludinājumā norādīt noteiktu cenu un lai tai tiktu aizliegts norādīt sākumcenu, pretējā gadījumā
uzliekot piespiedu naudu. Turklāt
Konsumentombudsmannen
prasīja, lai šai tūrisma aģentūrai tiktu noteikts pienākums papildus precizēt, kā un kādā veidā ceļojuma galvenās īpašības,
piemēram, datumi vai patērētājiem piedāvātās iespējas, vai analogas īpašības var ietekmēt norādīto sākumcenu, kas ir norādīta
komerciālajā paziņojumā, un kādā veidā šī sākumcena tiek ietekmēta.

Ving
apstrīd, ka attiecīgais komerciālais paziņojums būtu uzaicinājums veikt pirkumu. Pakārtoti tā apgalvo, ka produkta galvenās
īpašības ir norādītas pienācīgā veidā, ņemot vērā, ka produkta galvenās īpašības ir norādītas atbilstoši izmantotajam saziņas
līdzeklim un pašam produktam un ka cena ir minēta atbilstoši Likumam 2004:347 par informāciju par cenām.

Ving
turklāt apstrīd, ka iepriekš minētais komerciālais paziņojums būtu negodīga prakse un ka tā nav sniegusi būtisku un skaidru
informāciju. Pakārtoti
Ving
apgalvo, ka strīdīgās informācijas noklusēšana nav mazinājusi un nespētu mazināt patērētāju spēju pieņemt uz informāciju
balstītu lēmumu veikt darījumu.
Šajos apstākļos
Marknadsdomstolen
[Komerctiesa], uzskatot, ka tajā izskatāmā strīda risinājums ir atkarīgs no Direktīvas 2005/29 interpretācijas, nolēma apturēt
tiesvedību lietā un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai [..] Direktīvas 2005/29 [..] 2. panta i) punktā minētais nosacījums, kas izteikts ar vārdiem “tādējādi dod iespēju patērētājam
veikt pirkumu”, ir interpretējams tādējādi, ka uzaicinājums veikt pirkumu pastāv, tiklīdz ir pieejama pietiekama informācija
par reklamēto produktu un tā cenu, lai patērētājs varētu pieņemt lēmumu veikt pirkumu,
vai arī
ir vajadzīgs, lai ar komerciālo paziņojumu būtu sniegts konkrēts līdzeklis, kā nopirkt produktu (piemēram, pasūtījuma veidlapa),
vai arī komerciālajam paziņojumam ir jāparādās šāda līdzekļa tuvumā vai tad, kad šāds līdzeklis pastāv (piemēram, reklāma
veikala ārpusē)?
2)      Ja atbilde uz [pirmo] jautājumu [..] ir tāda, ka ar komerciālo paziņojumu ir arī jāsniedz konkrēts līdzeklis, kā nopirkt produktu,
vai šis nosacījums ir uzskatāms par izpildītu ar to vien, ka paziņojumā ir ietverts telefona numurs vai interneta vietne,
kurus izmantojot šo produktu var pasūtīt?
3)      Vai Direktīvas [2005/29] 2. panta i) punkts ir interpretējams tādējādi, ka cenas nosacījums ir izpildīts, ja komerciālajā
paziņojumā ir ietverta sākumcena, tas ir, vismazākā cena, par kuru var nopirkt reklamēto produktu vai reklamēto produktu veidu,
kaut arī reklamētais produkts vai produktu veids ir pieejams arī citos variantos vai ar citādu saturu par cenām, kuras nav
norādītas?
4)      Vai Direktīvas [2005/29] 2. panta i) punkts ir interpretējams tādējādi, ka nosacījums par produkta īpašībām ir izpildīts,
ja komerciālajā paziņojumā ir vārdisks vai vizuāls produkta attēlojums [..], tādējādi, ka produkts ir identificēts, taču nav
tuvāk aprakstīts?
5)      Ja atbilde uz [ceturto] jautājumu [..] ir apstiprinoša, vai tā attiecas arī uz gadījumu, kad reklamētais produkts tiek piedāvāts
vairākos variantos, bet komerciālajā paziņojumā uz tiem tiek norādīts tikai ar kopēju apzīmējumu?
6)      Ja pastāv uzaicinājums veikt pirkumu, vai Direktīvas [2005/29] 7. panta 4. punkta a) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi,
ka pietiek, ka ir norādītas tikai dažas produkta galvenās īpašības, ja attiecībā uz pārējo tirgotājs norāda uz interneta vietni,
ja vien šajā vietnē ir pieejama būtiska informācija par produkta galvenajām īpašībām, cenu un citiem nosacījumiem saskaņā
ar [minētā] 7. panta 4. punkta prasībām?
7)      Vai Direktīvas [2005/29] 7. panta 4. punkta c) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi, ka, lai būtu izpildītas prasības attiecībā
uz cenu, pietiek norādīt sākumcenu?”

Par prejudiciālajiem jautājumiem

Ievada apsvērumi
Direktīvas 2005/29 mērķis ir tuvināt dalībvalstu tiesību aktus par negodīgu komercpraksi, tostarp negodīgu reklāmu, kas rada
tiešu kaitējumu patērētāju ekonomiskajām interesēm, tādējādi radot netiešu kaitējumu leģitīmu konkurentu ekonomiskajām interesēm.
Lai interpretētu Direktīvas 2005/29 normas, izšķiroša nozīme ir patērētāja jēdzienam. Šajā direktīvā par kritēriju tiek ņemts
pietiekami labi informēts, kā arī pietiekami vērīgs un piesardzīgs vidusmēra patērētājs, ņemot vērā sociālos, kultūras un
valodas faktorus.
Tiesa jau ir lēmusi, ka attiecībā uz maldinošu reklāmu valstu tiesām ir jāizvērtē, kā to uztver pietiekami labi informēts,
vērīgs un piesardzīgs vidusmēra patērētājs (šajā ziņā skat. 2006. gada 19. septembra spriedumu lietā C‑356/04
Lidl Belgium
, Krājums, I‑8501. lpp., 78. punkts, un 2010. gada 18. novembra spriedumu lietā C‑159/09
Lidl
, Krājums, I‑0000. lpp., 47. punkts).
Turklāt ir jānorāda, ka tikai tāda komercprakse, kas iepriekš ir kvalificēta kā uzaicinājums veikt pirkumu, ietilpst Direktīvas 2005/29
7. panta 4. punkta piemērošanas jomā, savukārt visas komercprakses, tostarp uzaicinājumi veikt pirkumu, ir pakļautas šīs direktīvas
7. panta 1., 2., 3. un 5. punkta prasībām. Uzaicinājumā veikt pirkumu, kas ir definēts minētās direktīvas 2. panta i) punktā,
jābūt ietvertam noteiktam apjomam būtiskas informācijas, kura ir noteikta tās pašas direktīvas 7. panta 4. punktā, kas vajadzīga
patērētājam, lai pieņemtu uz informāciju balstītu lēmumu veikt darījumu. Šādas informācijas, kura iepriekš minētajā tiesību
normā ir kvalificēta par būtisku, neesamības gadījumā uzaicinājums veikt pirkumu tiek uzskatīts par maldinošu un tātad negodīgu
atbilstoši tam, kas izriet no Direktīvas 2005/29 5. panta 4. punktā un 7. pantā ietvertajām tiesību normām.
Visbeidzot ir jāatgādina, kā izriet no Direktīvas 2005/29 preambulas 15. apsvēruma un 7. panta 5. punkta, ja Savienības tiesību
aktos ir noteiktas prasības informācijai, kura attiecas uz komerciālo saziņu, tostarp reklāmu un tirgdarbību, šo informāciju
arī uzskata par būtisku. Iepriekš minēto Savienības tiesību aktos noteikto prasību neizsmeļošs uzskaitījums ir ietverts Direktīvas 2005/29
II pielikumā, kurā tostarp ir iekļauts Padomes 1990. gada 13. jūnija Direktīvas 90/134/EEK par kompleksiem ceļojumiem, kompleksām
brīvdienām un kompleksām ekskursijām (OV L 158, 59. lpp.) 3. pants.
Iesniedzējtiesai tātad būtu jāpārbauda šīs pēdējās tiesību normas atbilstība, pat ja nav uzdoti ar to saistīti jautājumi,
kā arī tā nav strīdus priekšmets Tiesā.

Par pirmo jautājumu
Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai vārdi “tādējādi dod iespēju patērētājam veikt pirkumu”, kas ir ietverti
Direktīvas 2005/29 2. panta i) punktā, ir interpretējami tādējādi, ka kvalificēšana par uzaicinājumu veikt pirkumu ir pakļauta
nosacījumam, ka pastāv konkrēts līdzeklis, kā nopirkt reklamēto produktu, vai arī tie ir jāinterpretē tādējādi, ka uzaicinājums
veikt pirkumu pastāv, tiklīdz ir pieejama pietiekama informācija par attiecīgo produktu un tā cenu, lai patērētājs varētu
pieņemt lēmumu veikt darījumu.
Kā to savu secinājumu 22. punktā ir uzsvēris ģenerāladvokāts, uzaicinājums veikt pirkumu ir īpaša reklāmas forma, kuru atbilstoši
Direktīvas 2005/29 7. panta 4. punktam papildina pastiprināts pienākums norādīt informāciju.
Vienīgi nesašaurināta uzaicinājuma veikt pirkumu jēdziena interpretācija atbilst vienam no šīs direktīvas mērķiem, kurš saskaņā
ar tās 1. pantu ir sasniegt augsta līmeņa patērētāju tiesību aizsardzību.
Atbilstoši šiem precizējumiem vārdi “tādējādi dod iespēju patērētājam veikt pirkumu” ir jāanalizē nevis kā tādi, kuros ir
ietverts papildu nosacījums, kas nepieciešams, lai kvalificētu kā uzaicinājumu veikt pirkumu, bet gan kā tādi, kas norāda
uz mērķi prasībām, kas attiecas uz produkta īpašībām un cenu, lai patērētāja rīcībā būtu pietiekama informācija, kas tam ļautu
izdarīt pirkumu.
Šādu secinājumu apstiprina burtiska interpretācija, kas ir pamatota ar apstākļa vārda “tādējādi” lietojumu, un tas atbilst
Direktīvas 2005/29 2. panta i) punkta teleoloģiskajai interpretācijai.
No tā izriet, ka, lai komerciālu paziņojumu varētu kvalificēt par uzaicinājumu veikt pirkumu, nav nepieciešams, lai ar to
būtu sniegts konkrēts līdzeklis, kā nopirkt produktu, un nav arī nepieciešams, lai komerciālais paziņojums parādītos šāda
līdzekļa tuvumā vai tad, kad šāds līdzeklis pastāv.
Šādos apstākļos uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka vārdi “tādējādi dod iespēju patērētājam veikt pirkumu”, kas ir minēti Direktīvas 2005/29
2. panta i) punktā, ir jāinterpretē tādējādi, ka uzaicinājums veikt pirkumu pastāv, tiklīdz informācija par reklamēto produktu
un par tā cenu ir pietiekama, lai patērētājs varētu pieņemt lēmumu veikt darījumu, un nav nepieciešams, lai ar komerciālo
paziņojumu būtu sniegts konkrēts līdzeklis, kā nopirkt produktu, ne arī lai komerciālais paziņojums parādītos šāda līdzekļa
tuvumā vai tad, kad šāds līdzeklis pastāv.

Par otro jautājumu
Ņemot vērā uz pirmo jautājumu sniegto atbildi, uz otro jautājumu nav jāatbild.

Par trešo jautājumu
Ar savu trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2005/29 2. panta i) punkts ir jāinterpretē tādējādi,
ka nosacījums par cenas norādīšanu ir izpildīts, ja komerciālajā paziņojumā ir ietverta sākumcena, tas ir, vismazākā cena,
par kuru var nopirkt reklamēto produktu vai reklamēto produktu veidu, kaut arī reklamētais produkts vai produktu veids ir
pieejams arī citos variantos vai ar citādu saturu par cenām, kuras nav norādītas.
Kaut arī Direktīvas 2005/29 2. panta i) punktā nav prasīts, lai tiktu norādīta galīgā cena, tomēr nevar uzreiz izslēgt, ka
nosacījums attiecībā uz cenas norādīšanu ir izpildīts, norādot sākumcenu.
Iepriekš minētajā tiesību normā ir paredzēts, ka uzaicinājumā veikt pirkumu ir jābūt norādītai produkta cenai piemērotā veidā
atkarībā no saziņas līdzekļa, ko izmanto komerciālajam paziņojumam. To ievērojot, var iedomāties, ka atkarībā no izvēlētā
saziņas līdzekļa varētu būt sarežģīti parādīt cenu, kas atbilst katram produkta variantam.
Turklāt pašā Direktīvas 2005/29 7. panta 4. punkta c) apakšpunktā par maldinošiem noklusējumiem tiek pieļauts, ka atkarībā
no produkta iedabas [veida] tirgotājs objektīvi nevar iepriekš paziņot galīgo cenu.
Ja turklāt būtu jāuzskata, ka ar sākumcenas norādīšanu nav izpildīts Direktīvas 2005/29 2. panta i) punkta nosacījums par
cenas norādīšanu, tirgotājiem būtu viegli norādīt vienīgi sākumcenu, lai izvairītos no tā, ka attiecīgais komerciālais paziņojums
tiktu kvalificēts par uzaicinājumu veikt pirkumu un tātad arī izvairīties ievērot šīs direktīvas 7. panta 4. punktā minētās
prasības. Patiesībā šāda interpretācija kaitētu minētās direktīvas lietderīgai iedarbībai, kā ir atgādināts šī sprieduma 28. un
29. punktā.
No iepriekš minētā izriet, ka, [norādot] sākumcenu, Direktīvas 2005/29 2. panta i) punktā minētais nosacījums var būt izpildīts
tad, ja atkarībā no produkta veida un īpašībām, kā arī atkarībā no formas, kas izmantota komerciālajam paziņojumam, šī norāde
ļauj patērētājam pieņemt lēmumu veikt darījumu.
Līdz ar to uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2005/29 2. panta i) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka nosacījums
par cenas norādīšanu var būt izpildīts, ja komerciālajā paziņojumā ir ietverta sākumcena, tas ir, vismazākā cena, par kuru
var nopirkt reklamēto produktu vai produktu veidu, kaut arī reklamētais produkts vai produktu veids ir pieejams arī citos
variantos vai ar citādu saturu par cenām, kuras nav norādītas. Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda atkarībā no produkta veida un
īpašībām, kā arī atkarībā no formas, kas izmantota komerciālajam paziņojumam, vai šāda norāde uz sākumcenu ļauj patērētājam
pieņemt lēmumu veikt darījumu.

Par ceturto un piekto jautājumu
Ar savu ceturto un piekto jautājumu, kuri ir jāapskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2005/29 2. panta
i) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka nosacījums par produkta īpašībām ir izpildīts, ja komerciālajā paziņojumā ir vārdisks
vai vizuāls produkta attēlojums, tostarp gadījumā, ja tas pats vārdiskais vai vizuālais produkta attēlojums tiek izmantots
attiecībā uz to pašu produktu, kurš tiek piedāvāts vairākos variantos.
Saskaņā ar iepriekš minētās direktīvas 2. panta c) punktu jēdziens “produkts” attiecas uz jebkuru preci vai pakalpojumu, tostarp
nekustamu īpašumu, tiesībām un pienākumiem.
Tomēr informācija par produkta īpašībām var ievērojami atšķirties atkarībā no tā veida.
Tiktāl, ciktāl Direktīvas 2005/29 2. panta i) punktā ir prasīts, lai produkta īpašības tiktu norādītas atbilstoši komerciālās
saziņas formai piemērotā veidā, ir jāņem vērā komerciālajam paziņojumam izmantotā forma. Nevar prasīt vienu un to pašu precizitātes
līmeni produkta aprakstā neatkarīgi no formas – radio, televīzija, elektroniskie saziņas līdzekļi vai papīrs –, kura ir izvēlēta
komerciālajam paziņojumam.
Vārdisks vai vizuāls produkta attēlojums ļauj patērētājam radīt viedokli par produkta veidu un īpašībām, lai pieņemtu lēmumu
veikt darījumu, tostarp gadījumā, ja tas pats attēlojums tiek izmantots produktam, kurš tiek piedāvāts vairākos variantos.
Turklāt, kā savu secinājumu 29. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, sākumcenas norāde tāpat var ļaut patērētājam saprast,
ka produkts, ko viņš ir spējis identificēt, eksistē arī citos variantos.
Iesniedzējtiesai katrā konkrētajā gadījumā ir jānosaka, ņemot vērā produkta veidu un īpašības, kā arī izvēlēto saziņas formu,
vai patērētāja rīcībā ir pietiekama informācija, lai produktu identificētu un to atšķirtu no pārējiem, lai pieņemtu lēmumu
veikt darījumu.
Līdz ar to uz ceturto un piekto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2005/29 2. panta i) punkts ir jāinterpretē tādējādi,
ka nosacījums par produkta īpašībām ir izpildīts, ja komerciālajā paziņojumā ir vārdisks vai vizuāls produkta attēlojums,
tostarp gadījumā, ja tas pats vārdiskais vai vizuālais produkta attēlojums tiek izmantots attiecībā uz to pašu produktu, kurš
tiek piedāvāts vairākos variantos. Iesniedzējtiesai katrā konkrētajā gadījumā ir jānosaka, ņemot vērā produkta veidu un īpašības,
kā arī izvēlēto saziņas formu, vai patērētāja rīcībā ir pietiekama informācija, lai produktu identificētu un to atšķirtu no
pārējiem, lai pieņemtu lēmumu veikt darījumu.

Par sesto jautājumu
Ar savu sesto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2005/29 7. panta 4. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē
tādējādi, ka pietiek, ka ir norādītas tikai dažas produkta galvenās īpašības, ja attiecībā uz pārējo tirgotājs norāda uz interneta
vietni, ja vien šajā vietnē ir pieejama būtiska informācija par produkta galvenajām īpašībām, cenu un citiem nosacījumiem
saskaņā ar šīs direktīvas 7. panta 4. punktā minētajām prasībām.
Ir lietderīgi atgādināt, ka tādas komercprakses, uz kurām attiecas Direktīvas 2005/29 7. panta 4. punkts, ir jāizvērtē katrā
konkrētajā gadījumā atsevišķi, savukārt tādas komercprakses, kas ir minētas šīs direktīvas I pielikumā, tiek uzskatītas par
negodīgām jebkurā gadījumā (šajā ziņā skat. 2009. gada 23. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās C‑261/07 un C‑299/07
VTB‑VAB
, Krājums, I‑2949. lpp., 56. punkts, kā arī 2010. gada 14. janvāra spriedumu lietā C‑304/08
Plus Warenhandelsgesellschaft
, Krājums, I‑217. lpp., 45. punkts).
Direktīvas 2005/29 7. panta 4. punkta a) apakšpunktā ir atsauce uz produkta galvenajām īpašībām, tomēr nav sniegta ne šī jēdziena
definīcija, ne to pilnīgs saraksts. Tomēr ir precizēts, ka, pirmkārt, ir jāņem vērā saziņas līdzeklis un, otrkārt, pats produkts.
Šī tiesību norma ir jālasa kopā ar minētās direktīvas 7. panta 1. punktu, atbilstoši kuram komercprakse ir jāvērtē, ņemot
vērā faktiskos apstākļus, kā arī izvēlētā saziņas līdzekļa nepilnības.
Turklāt ir jānorāda, ka minētās direktīvas 7. panta 3. punktā ir tieši noteikts, ka, lai noteiktu, vai informācija ir noklusēta,
ņem vērā izmantotā saziņas līdzekļa ierobežojumus laikā un telpā, kā arī tirgotāja veiktus pasākumus, lai informētu patērētājus
ar citiem līdzekļiem.
No tā izriet, ka informācijas apjoms, kas tirgotājam ir jāpaziņo par produkta galvenajām īpašībām, izsakot uzaicinājumu veikt
pirkumu, ir jānovērtē saistībā ar šāda uzaicinājuma kontekstu atkarībā no produkta veida un īpašībām, kā arī atkarībā no izmantotā
saziņas līdzekļa veida.
No iepriekš minētā izriet, ka nav nesaderīgi ar Direktīvas 2005/29 7. panta 4. punkta a) apakšpunktu uzaicinājumā veikt pirkumu
norādīt tikai dažas no produkta galvenajām īpašībām, ja attiecībā uz pārējo tirgotājs norāda uz interneta vietni, ja vien
šajā vietnē ir pieejama būtiska informācija par produkta galvenajām īpašībām, cenu un citiem nosacījumiem saskaņā ar šīs direktīvas
7. pantā minētajām prasībām.
Tomēr ir jāatgādina, ka atbilstoši Direktīvas 2005/29 7. panta 5. punktam Savienības tiesību aktos noteiktās prasības informācijai,
kuras attiecas uz komerciālo saziņu un kuru nepilnīgs uzskaitījums atrodams šīs direktīvas II pielikumā, uzskata par būtiskām.
To tiesību normu starpā, kuras ir minētas šajā pielikumā, ir iekļauts arī Direktīvas 90/134 par kompleksiem ceļojumiem, kompleksām
brīvdienām un kompleksām ekskursijām 3. pants, kura 2. punktā ir minēts noteikts informācijas apjoms, kam jāparādās brošūrā
par šāda veida ceļojumiem, brīvdienām un ekskursijām.
Iesniedzējtiesai katrā konkrētajā gadījumā ir jāizvērtē, vai, ņemot vērā uzaicinājuma veikt pirkumu kontekstu, izmantotā saziņas
līdzekļa veidu, kā arī produkta veidu un galvenās īpašības, pietiek, ka ir norādītas tikai dažas produkta galvenās īpašības,
lai patērētājs varētu pieņemt uz informāciju balstītu lēmumu veikt darījumu.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz sesto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2005/29 7. panta 4. punkta a) apakšpunkts
ir jāinterpretē tādējādi, ka var būt pietiekami, ka ir norādītas tikai dažas produkta galvenās īpašības, ja attiecībā uz pārējo
tirgotājs norāda uz savu interneta vietni, ja vien šajā vietnē ir pieejama būtiska informācija par produkta galvenajām īpašībām,
cenu un citiem nosacījumiem saskaņā ar šīs direktīvas 7. pantā minētajām prasībām. Iesniedzējtiesai katrā konkrētajā gadījumā
ir jāizvērtē, vai, ņemot vērā uzaicinājuma veikt pirkumu kontekstu, izmantotā saziņas līdzekļa veidu, kā arī produkta veidu
un galvenās īpašības, pietiek, ka ir norādītas tikai dažas produkta galvenās īpašības, lai patērētājs varētu pieņemt uz informāciju
balstītu lēmumu veikt darījumu.

Par septīto jautājumu
Ar savu septīto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā vai Direktīvas 2005/29 7. panta 4. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē
tādējādi, ka, lai būtu izpildītas prasības attiecībā uz cenu, pietiek norādīt sākumcenu.
Par šo jautājumu ir jāsniedz no trešā jautājuma atšķirīgs novērtējums.
Ja uzaicinājums veikt pirkumu tiek kvalificēts Direktīvas 2005/29 2. panta i) punktā, tad šīs direktīvas 7. panta 4. punkta
c) apakšpunktā ir definēta informācija, kuru uzskata par būtisku, izsakot uzaicinājums veikt pirkumu.
Kaut arī ir tiesa, ka informācija par cenu šīs direktīvas 7. panta 4. punktā tiek principā uzskatīta par būtisku, tomēr ir
vienlīdz patiesi, ka šīs normas c) apakšpunktā ir paredzēts, ka tad, ja produkta veida dēļ cenu objektīvi nevar aprēķināt
iepriekš, ir jāsniedz informācija par cenas aprēķināšanas veidu, kā arī vajadzības gadījumā informācija par visām papildu
kravas, piegādes vai pasta izmaksām, vai, ja tādas izmaksas nevar objektīvi aprēķināt iepriekš, veic norādi, ka šādas izmaksas
maksā patērētājs.
Tātad norādīt tikai sākumcenu var būt attaisnojami tādos gadījumos, kad cenu objektīvi nevar aprēķināt iepriekš, tostarp,
ņemot vērā produkta veidu un īpašības. No lietas materiāliem izriet, ka, lai noteiktu galīgo ceļojuma cenu, varētu būt jāņem
vērā noteikts skaits mainīgu faktoru, tostarp rezervācijas izdarīšanas laiks un galamērķa pievilcība reliģisku svētku, sporta
sacensību vai kultūras pasākumu dēļ un sezonālu apsvērumu dēļ, kā arī ceļojuma datums vai stunda.
Tomēr tad, ja uzaicinājumā veikt pirkumu ir norādīta tikai sākumcena, nenorādot galīgās cenas aprēķināšanas veidu, ne arī
vajadzības gadījumā papildu izmaksas vai neveicot norādi, ka šādas izmaksas uzņemas patērētājs, ir jājautā, vai šāda informācija
ir pietiekama, lai patērētājam ļautu pieņemt uz informāciju balstītu lēmumu veikt darījumu, un vai tomēr nav jāsecina, ka
pastāv maldinoša noklusēšana atbilstoši Direktīvas 2005/29 7. pantam.
Ir jāņem vērā, ka Direktīvas 2005/29 7. panta 3. punktā ir precizēts, ka, ja komercpraksē izmantotā saziņas līdzekļa dēļ rodas
vietas vai laika ierobežojums, tad, konstatējot to, vai informācija ir noklusēta, ņem vērā tādus ierobežojumus un jebkurus
tirgotāja veiktus pasākumus, lai informētu patērētājus ar citiem līdzekļiem.
Iepriekš minētajā tiesību normā sniegtās norādes attiecībā uz elementiem, kurus ir jāņem vērā, lai noteiktu, vai komercprakse
ir jākvalificē kā maldinoša noklusēšana, ir piemērojama iepriekš minētās direktīvas 7. panta 4. punktā minētajam uzaicinājumam
veikt pirkumu.
Informācijas apjomu saistībā ar cenu nosaka ne tikai pēc produkta veida, bet arī pēc uzaicinājumā veikt pirkumu izmantotā
saziņas līdzekļa un ņemot vērā papildu informāciju, ko, iespējams, ir sniedzis tirgotājs.
Tātad, ja uzaicinājumā veikt pirkumu ir norādīta tikai sākumcena, to pašu par sevi nevar uzskatīt par maldinošu noklusēšanu.
Iesniedzējtiesai ir jānosaka, vai pietiek norādīt tikai sākumcenu, lai varētu uzskatīt, ka ir izpildīti nosacījumi par cenas
norādīšanu atbilstoši Direktīvas 2005/29 7. panta 4. punkta c) apakšpunktam.
Iesniedzējtiesai tostarp ir jāpārbauda, vai galīgās cenas aprēķināšanas veida noklusēšana nekavē patērētāju pieņemt uz informāciju
balstītu lēmumu veikt darījumu un vai tādēļ patērētājs galu galā nepieņem lēmumu veikt darījumu, ko viņš citādi nebūtu pieņēmis.
Tāpat iesniedzējtiesai ir jāizvērtē ierobežojumi, kas piemīt izvēlētajai saziņas formai, produkta veids un īpašības, kā arī
jebkuri tirgotāja patiesi veikti pasākumi, lai informētu patērētāju ar citiem līdzekļiem.
Līdz ar to uz septīto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2005/29 7. panta 4. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi,
ka, ja uzaicinājumā veikt pirkumu ir norādīta tikai sākumcena, to pašu par sevi nevar uzskatīt par maldinošu noklusēšanu.
Iesniedzējtiesai ir jānosaka, vai pietiek norādīt tikai sākumcenu, lai varētu uzskatīt, ka ir izpildīti nosacījumi par cenas
norādīšanu atbilstoši iepriekš minētajai tiesību normai. Šai iesniedzējtiesai tostarp ir jāpārbauda, vai galīgās cenas aprēķināšanas
veida noklusēšana nav šķērslis patērētājam pieņemt uz informāciju balstītu lēmumu veikt darījumu un vai tādēļ patērētājs galu
galā nepieņem lēmumu veikt darījumu, ko viņš citādi nebūtu pieņēmis. Tāpat iesniedzējtiesai ir jāizvērtē ierobežojumi, kas
piemīt izvēlētajai saziņas formai, produkta veids un īpašības, kā arī jebkuri tirgotāja patiesi veikti pasākumi, lai informētu
patērētāju ar citiem līdzekļiem.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi,
nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
1)
vārdi “tādējādi dod iespēju patērētājam veikt pirkumu”, kuri ir minēti Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 11. maija
Direktīvas 2005/29/EK, kas attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi iekšējā tirgū attiecībā pret patērētājiem un ar ko groza
Padomes Direktīvu 84/450/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 97/7/EK, 98/27/EK un 2002/65/EK, un Eiropas Parlamenta
un Padomes Regulu (EK) Nr. 2006/2004 (“Negodīgas komercprakses direktīva”), 2. panta i) punktā ir jāinterpretē tādējādi, ka
uzaicinājums veikt pirkumu pastāv, tiklīdz informācija par reklamēto produktu un par tā cenu ir pietiekama, lai patērētājs
varētu pieņemt lēmumu veikt darījumu, un nav nepieciešams, lai ar komerciālo paziņojumu būtu sniegts konkrēts līdzeklis, kā
nopirkt produktu, ne arī lai komerciālais paziņojums parādītos šāda līdzekļa tuvumā vai tad, kad šāds līdzeklis pastāv;
2)
Direktīvas 2005/29 2. panta i) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka nosacījums par cenas norādīšanu var būt izpildīts, ja komerciālajā
paziņojumā ir ietverta sākumcena, tas ir, vismazākā cena, par kuru var nopirkt reklamēto produktu vai produktu veidu, kaut
arī reklamētais produkts vai produktu veids ir pieejams arī citos variantos vai ar citādu saturu par cenām, kuras nav norādītas.
Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda atkarībā no produkta veida un īpašībām, kā arī atkarībā no formas, kas izmantota komerciālajam
paziņojumam, vai šāda norāde uz sākumcenu ļauj patērētājam pieņemt lēmumu veikt darījumu;
3)
Direktīvas 2005/29 2. panta i) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka nosacījums par produkta īpašībām ir izpildīts, ja komerciālajā
paziņojumā ir vārdisks vai vizuāls produkta attēlojums, tostarp gadījumā, ja tas pats vārdiskais vai vizuālais produkta attēlojums
tiek izmantots attiecībā uz to pašu produktu, kurš tiek piedāvāts vairākos variantos. Iesniedzējtiesai katrā konkrētajā gadījumā
ir jānosaka, ņemot vērā produkta veidu un īpašības, kā arī izvēlēto saziņas formu, vai patērētāja rīcībā ir pietiekama informācija,
lai produktu identificētu un to atšķirtu no pārējiem, lai pieņemtu lēmumu veikt darījumu;
4)
Direktīvas 2005/29 7. panta 4. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka var būt pietiekami, ka ir norādītas tikai
dažas produkta galvenās īpašības, ja attiecībā uz pārējo tirgotājs norāda uz savu interneta vietni, ja vien šajā vietnē ir
pieejama būtiska informācija par produkta galvenajām īpašībām, cenu un citiem nosacījumiem saskaņā ar šīs direktīvas 7. pantā
minētajām prasībām. Iesniedzējtiesai katrā konkrētajā gadījumā ir jāizvērtē, vai, ņemot vērā uzaicinājuma veikt pirkumu kontekstu,
izmantotā saziņas līdzekļa veidu, kā arī produkta veidu un galvenās īpašības, pietiek, ka ir norādītas tikai dažas produkta
galvenās īpašības, lai patērētājs varētu pieņemt uz informāciju balstītu lēmumu veikt darījumu;
5)
Direktīvas 2005/29 7. panta 4. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja uzaicinājumā veikt pirkumu ir norādīta
tikai sākumcena, to pašu par sevi nevar uzskatīt par maldinošu noklusēšanu. Iesniedzējtiesai ir jānosaka, vai pietiek norādīt
tikai sākumcenu, lai varētu uzskatīt, ka ir izpildīti nosacījumi par cenas norādīšanu atbilstoši iepriekš minētajai tiesību
normai. Šai iesniedzējtiesai tostarp ir jāpārbauda, vai galīgās cenas aprēķināšanas veida noklusēšana nav šķērslis patērētājam
pieņemt uz informāciju balstītu lēmumu veikt darījumu un vai tādēļ patērētājs galu galā nepieņem lēmumu veikt darījumu, ko
viņš citādi nebūtu pieņēmis. Tāpat iesniedzējtiesai ir jāizvērtē ierobežojumi, kas piemīt izvēlētajai saziņas formai, produkta
veids un īpašības, kā arī jebkuri tirgotāja patiesi veikti pasākumi, lai informētu patērētāju ar citiem līdzekļiem.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – zviedru.