CELEX: 62010CJ0435
Direktīva 80/987/EEK
Darba ņēmēju aizsardzība darba devēja maksātnespējas gadījumā
Pabalsts sakarā ar maksātnespēju
Izmaksāšana ar nosacījumu par reģistrēšanos par darba meklētāju

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 4., 5. un 10. pantu Padomes 1980. gada 20. oktobra Direktīvā 80/987/EEK
par dalībvalstu normatīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku aizsardzību to darba devēja maksātnespējas gadījumā (OV
L 283, 23. lpp.), ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 23. septembra Direktīvu 2002/74/EK
(OV L 270, 10. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva 80/987”).
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp J. K. van Ardennenu [
J. C.

van Ardennen
] un
Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen
(Darba ņēmēju apdrošināšanas pārvaldes institūta valde, turpmāk tekstā – “
UWV
”) par minētās iestādes atteikumu pilnībā izmaksāt viņam pabalstu sakarā ar maksātnespēju, pamatojoties uz to, ka viņš noteiktajā
termiņā nav reģistrējies par darba meklētāju
Centrale organisatie voor Werk en Inkomen
(Centrālā Darba un ienākumu organizācija, turpmāk tekstā – “
CWI
”).

Atbilstošās tiesību normas

Savienības tiesiskais regulējums
Atbilstoši Direktīvas 80/987 3. pantam:
“Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka saskaņā ar 4. pantu garantiju iestādes garantē to, ka apmierina
[tiek apmierināti] darbinieku prasījumus [prasījumi] attiecībā uz darba samaksu, kas izriet no darba līgumiem vai darba attiecībām,
ietverot atlaišanas pabalstus sakarā ar darba attiecību pārtraukšanu, ja tos paredz valsts tiesību akti.
Prasījumi, ko pārņem garantiju iestāde, ir neapmaksātie prasījumi par laikposmu pirms un/vai, attiecīgā gadījumā, pēc kāda
noteikta datuma, ko nosaka dalībvalstis.”
Šīs direktīvas 4. pantā ir noteikts:
“1.      Dalībvalstīm ir tiesības ierobežot 3. pantā minēto garantiju iestāžu atbildību [maksājuma pienākumu].
2.      Ja dalībvalstis izmanto 1. punktā minēto izvēli, tās nosaka laikposma ilgumu, par kuru garantiju iestādei jāapmierina neapmaksātie
prasījumi. Tomēr tas nevar būt īsāks par tādu laikposmu, kas aptver atlīdzību par pēdējiem trim darba attiecību mēnešiem pirms
un/vai pēc 3. pantā minētās dienas. Dalībvalstis var iekļaut šo trīs mēnešus ilgo mazāko laikposmu pārskata laikposmā ar ilgumu,
kas nav mazāks par sešiem mēnešiem.
Dalībvalstis, kuru pārskata laikposms nav mazāks par 18 mēnešiem, var ierobežot to laikposmu, par kuru garantiju iestādes
sedz neapmaksātos prasījumus, līdz astoņām nedēļām. Šādā gadījumā minimālā laikposma aprēķināšanai izmanto tos laikposmus,
kas ir visizdevīgākie darbiniekam.
3.      Bez tam dalībvalstis var noteikt augšējās robežas garantiju iestāžu maksājumiem. Šīs augšējās robežas nedrīkst būt zemākas
par tādu līmeni, kas sociālā ziņā saderīgs ar šīs direktīvas sociālajiem mērķiem.
Ja notikusi šāda izvēle, tad dalībvalstis informē Komisiju par metodēm augstākās robežas noteikšanai.”
Atbilstoši minētās direktīvas 5. pantam:
“Dalībvalstis paredz sīki izstrādātus noteikumus iestāžu, kas dod galvojumu [garantiju iestāžu], organizēšanai, finansēšanai
un darbībai, jo īpaši ievērojot šādus principus:
a)      iestāžu aktīvi ir neatkarīgi no darba devēju apgrozāmā kapitāla, un tos neskar maksātnespējas procedūras;
b)      darba devēji piedalās finansēšanā, ja vien to pilnīgi nenodrošina valsts iestādes;
c)      iestāžu atbildība [maksājuma pienākums] nedrīkst būt atkarīga [atkarīgs] no tā, vai ir izpildīti pienākumi piedalīties finansēšanā.”
Direktīvas 80/987 10. pantā ir paredzēts:
“Šī direktīva neietekmē dalībvalstu izvēli:
a)      veikt vajadzīgos pasākumus, lai novērstu pārkāpumus [ļaunprātīgu izmantošanu];
b)      atteikties no atbildības [maksājuma pienākuma], kas minēta [minēts] 3. pantā, vai saistību garantijas [garantiju pienākuma],
kas minēta [minēts] 7. pantā, vai samazināt [tos], ja izrādās, ka saistību [pienākumu] izpildi nevar attaisnot, jo darba ņēmējs
un darba devējs ir īpaši saistīti, un starp viņiem pastāv slepena noruna kopīgu interešu dēļ;
c)      liegt vai samazināt 3. pantā minētās saistības [maksājuma pienākumu] vai 7. pantā minētās garantijas saistības [garantiju
pienākumu] tādos gadījumos, ja darba ņēmējs viens pats vai kopā ar saviem tuviem radiniekiem bija īpašnieks būtiskai darba
devēja uzņēmuma daļai un viņam bija ievērojama ietekme uz tā darbību.”

Valsts tiesiskais regulējums
Likuma par bezdarbu (
Werkloosheidswet
, turpmāk tekstā – “
WW
”) IV sadaļa ir par no darba tiesiskajām attiecībām radušos saistību pārņemšanu darba devēja maksātnespējas gadījumā. Atbilstoši
WW
61. pantam, kas ietilpst minētajā IV sadaļā, tiesības uz pabalstu ir ikvienam darba ņēmējam, kuram pret darba devēju, par
kura mantu ir ierosināts maksātnespējas process, ir prasījuma tiesības attiecībā uz algu, atvaļinājuma naudu vai atvaļinājuma
piemaksu.

WW
64. pantā ir paredzēts:
“1.      Tiesības uz pabalstu šīs sadaļas izpratnē ietver:
a)      algu, maksimāli pēdējo trīspadsmit nedēļu apmērā pirms:
1)      dienas, kurā atlaišanas rezultātā izbeigtas darba tiesiskās attiecības;
2)      dienas, kurā darba tiesiskās attiecības izbeigtas ar savstarpēju vienošanos;
3)      dienas, kurā pilntiesīgi izbeigtas darba tiesiskās attiecības, vai
4)      dienas, kurā līgums uzteikts;
b)      algu, maksimāli darba ņēmēja uzteikuma termiņa apmērā [..];
c)      atvaļinājuma naudu, atvaļinājuma piemaksu un summas, ko darba devējs sakarā ar darba ņēmēja darba tiesiskajām attiecībām ir
parādā trešajām personām [..].”
Atbilstoši
WW
65. pantam:
“1.      No pabalsta 64. panta izpratnē tiek pilnībā atskaitīti:
a)      ienākumi no darba ņēmēja nodarbinātības un darbībām, [saistībā ar kurām] viņš nav uzskatāms par darba ņēmēju un kas tiek veiktas
64. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā minētājā periodā;
[..].”
No Rīkojuma par reģistrēšanos
CWI
(
Besluit registratie CWI
,
Nederlandse Staatscourant 2002
, Nr. 229) 2. panta 1. punkta izriet, ka darba ņēmējam, kam ir tiesības uz pabalstu saskaņā ar
WW
IV sadaļu, ir pienākums reģistrēties
CWI
par darba meklētāju vēlākais pirmajā darbdienā pēc dienas, kurā sākas uzteikuma termiņš
WW
64. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē.
Maksātnespējas likuma (
Faillissementswet
) 40. panta 1. punktā ir noteikts:
“1.      Pie maksātnespējīga darba devēja nodarbināti darba ņēmēji var uzteikt darba līgumu, un viņu darba līgumu savukārt var uzteikt
maksātnespējas administrators, ievērojot nolīgtos vai likumā paredzētos termiņus, bet katrā ziņā darba līgumu var izbeigt,
to uzsakot sešas nedēļas iepriekš. [..]”
Rīkojuma par pasākumiem, ko
UWV
var piemērot (
Maatregelenbesluit UWV
,
Nederlandse Staatscourant

, Nr. 163), 3. pantā ir paredzēts:
“[..]
Ja ar atgādinājumu nepietiek, [..]
WW
[..] pirmajā kategorijā ietverto pienākumu neizpildes vai nepienācīgas izpildes gadījumā tiek noteikti šādi lielumi un ilgums:
[..]
c)      20 % klāt nokavējuma termiņam, maksimāli 52 nedēļas, ja noteiktais termiņš ir pārsniegts par vairāk nekā [..] kalendārajām
dienām.”

Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
J. K. van Ardennens kopš 1985. gada 1. augusta strādāja uzņēmumā
Fruit Sellers International

B.V.
, par kuru 2006. gada 28. novembrī tika ierosināts maksātnespējas process. J. K. van Ardennena alga bija pilnībā izmaksāta,
tādējādi algas kavējumu nebija.
Pēc nesekmīga mēģinājuma nodibināt savu uzņēmumu J. K. van Ardennens 2007. gada 15. maijā pieteicās
CWI
un 2007. gada 20. maijā iesniedza pieteikumu par bezdarbnieka pabalstu. Viņš reģistrējās par darba meklētāju tikai 2007. gada
29. maijā.
2007. gada 7. jūnijā J. K. van Ardennens iesniedza
UWV
pieteikumu par pabalstu sakarā ar maksātnespēju.
Ar 2007. gada 11. septembra lēmumu
UWV
piešķīra J. K. van Ardennenam pabalstu sakarā ar maksātnespēju attiecībā uz neapmaksātajiem prasījumiem par laika posmu no
2006. gada 29. novembra līdz 2007. gada 12. februārim. Saskaņā ar paskaidrojumiem, ko sniegusi
UWV
, šis laika posms atbilst
WW
64. panta 1. punkta b) apakšpunktā noteiktajam uzteikuma termiņam. Konkrēti, šajā pabalstā bija iekļautas šādas summas: bruto
darba samaksa EUR 26 505,15 apmērā, kuru veido alga, automašīnas izdevumi, atvaļinājuma nauda un atvaļinājuma piemaksa, kā
arī neto darba samaksa EUR 1200 apmērā profesionālās darbības izmaksu segšanai.
Tomēr
UWV
šo summu samazināja par 20 % saskaņā ar
WW
IV sadaļu, tādējādi sankcionējot to, ka J. K. van Ardennens noteiktajā termiņā nereģistrējās par darba meklētāju.
J. K. van Ardennena sūdzību
UWV
noraidīja ar 2007. gada 18. decembra lēmumu, tāpat pamatodamās uz to, ka ar
WW
ir noteikts pienākums reģistrēties
CWI
par darba meklētāju un šo reģistrāciju pagarināt.
Tā kā arī prasība par šo lēmumu, ko J. K. van Ardennens cēla
Rechtbank
[tiesā], tika atzīta par nepamatotu šī paša iemesla dēļ, J. K. van Ardennens iesniedza apelācijas sūdzību
Centrale Raad van Beroep
[Pēdējās instances administratīvo lietu tiesā].
Saskaņā ar paskaidrojumiem, ko sniegusi
UWV
, atbilstoši
WW
65. pantam no šī likuma 64. pantā minētā pabalsta tiek pilnībā atskaitīti ienākumi no nodarbinātības, kas tiek veikta pārskata
laikposmā.
UWV
norāda, ka pienākuma reģistrēties par darba meklētāju mērķis ir palielināt iespējamību, ka attiecīgais darba ņēmējs šajā laika
posmā atradīs darbu, un tātad līdz minimumam samazināt garantiju fonda izdevumus.
Iesniedzējtiesa apgalvo, ka šāda reģistrēšanās pienākuma
ratio legis
[jēga un mērķis] rada jautājumu par to, vai ienākumi no nodarbinātības, ko persona gūst laika posmā, kurā tai ir tiesības
uz pabalstu sakarā ar maksātnespēju, var tikt atskaitīti no šī pabalsta. Iesniedzējtiesa atsaucas uz 1997. gada 10. jūlija
spriedumu lietā C‑373/95
Maso
u.c. (
Recueil
, I‑4051. lpp.), kurā Tiesa ir atzinusi, ka dalībvalsts nedrīkst aizliegt, ka ar Direktīvu 80/987 nodrošinātās summas, kas
aplūkotas lietā, kurā taisīts minētais spriedums, tiek saskaitītas ar tādu pabalstu, kāds ir apstrīdētais mobilitātes pabalsts
tāpēc, ka šī pabalsts nav pamatots ar darba līgumu vai darba tiesiskajām attiecībām, jo tas darba ņēmējam tiek izmaksāts tikai
pēc viņa atlaišanas un tādēļ nav atlīdzība par darba tiesiskajās attiecībās veiktām darbībām.
Saskaņā ar iesniedzējtiesas viedokli no minētā sprieduma varot netieši secināt, ka saskaitīšanas aizliegums tomēr būtu pieļaujams,
ja tas attiektos uz atlīdzību par pārskata laikposmā veiktajām darbībām.
Šī pati tiesa uzskata, ka Direktīvas 80/987 4. panta 3. punkts ļauj pieņemt šādu noteikumu ar mērķi aizliegt šādu saskaitīšanu.
Ņemot vērā minētās direktīvas mērķi, tas, ka no pabalsta sakarā ar maksātnespēju tiek atskaitīti ienākumi, kurus darba ņēmējs
uzteikuma termiņā faktiski guvis par veiktajiem darbiem, varētu tikt attaisnots, jo ar šo atskaitīšanu netiek skarta minētajā
direktīvā paredzētā minimālā aizsardzība.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka Direktīvas 80/987 4., 5. un 10. pants ļauj dalībvalstīm ne tikai paredzēt noteikumus garantiju
iestāžu organizēšanai, finansēšanai un darbībai, bet zināmos apstākļos arī ierobežot darba ņēmēju aizsardzību, kuras nodrošināšana
ir šīs direktīvas mērķis (saistībā ar atsevišķu noilguma termiņu piemērošanu skat. 2003. gada 18. septembra spriedumu lietā
C‑125/01
Pflücke
,
Recueil
, I‑9375. lpp., un 2009. gada 16. jūlija spriedumu lietā C‑69/08
Visciano
, Krājums, I‑6741. lpp.). Iesniedzējtiesa piebilst, ka nespēj skaidri noteikt, vai pienākums reģistrēties par darba meklētāju
ir norma, ko dalībvalsts varētu pieņemt vispārīgi, pamatojoties uz minētajām Direktīvas 80/987 normām.
Tādējādi, šaubīdamās par to, vai pienākums reģistrēties par darba meklētāju, lai saņemtu pabalstu sakarā ar maksātnespēju,
un šī pabalsta apmēra samazināšana novēlotas reģistrācijas gadījumā atbilst Direktīvas 80/987 normām,
Centrale Raad van Beroep
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai Direktīva [80/987], un it īpaši tās 4., 5. un 10. pants, ir interpretējama tādējādi, ka ar to principā ir nesaderīgs tāds
valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru darba ņēmējam viņa darba devēja maksātnespējas gadījumā, lai viņš varētu (pilnībā)
izmantot tiesības uz neizpildīto darba samaksas saistību pārņemšanu, ir pienākums vēlākais nākamajā darbdienā, kas seko dienai,
kad ir izbeigtas darba tiesiskās attiecības vai kad šai izbeigšanai bija jānotiek saskaņā ar likumu, reģistrēties par darba
meklētāju?
Ja atbilde ir noliedzoša:
2)      Vai Direktīva [80/987], un it īpaši tās 4., 5. un 10. pants, ir interpretējama tādējādi, ka ar to nav saderīgs tāds valsts
tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru šāds reģistrēšanās pienākums ir [noteikts] arī darba ņēmējiem, kuri uzteikuma termiņa
laikā ir veikuši darbības pašnodarbinātas personas statusā?
3)      Vai Direktīva [80/987], un it īpaši tās 4., 5. un 10. pants. ir interpretējama tādējādi, ka ar to nav saderīgs tāds valsts
tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru gadījumā, ja nav (noteiktajā termiņā) izpildīts šis reģistrēšanās pienākums, var daļēji
tikt neizmaksāts pabalsts sakarā ar maksātnespēju, jo šī pasākuma apmērs un ilgums arī ir atkarīgs no brīža, kad šis pienākums
tiek izpildīts?”

Par prejudiciālajiem jautājumiem

Par pirmo jautājumu
Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 80/987 normas ir jāinterpretē tādējādi, ka tās nepieļauj
valsts tiesisko regulējumu, kurā darba ņēmēju, kuru darba devējs ir maksātnespējīgs, iespējai pilnībā izmantot savas tiesības
panākt neizpildīto darba samaksas prasījumu – kādi aplūkoti pamatlietā – apmierināšanu ir noteikts pienākums reģistrēties
par darba meklētāju.
Šajā ziņā vispirms jāatgādina – no Tiesas judikatūras izriet, ka Direktīvas 80/987 sociālais mērķis ir nodrošināt visiem darba
ņēmējiem Eiropas Savienības mērogā minimālo aizsardzību darba devēja maksātnespējas gadījumā, apmierinot darba ņēmēju prasījumus
atbilstīgi darba līgumiem vai darba tiesiskajām attiecībām un attiecībā uz darba samaksu par noteiktu laika posmu (skat. 2004. gada
4. marta spriedumu apvienotajās lietās C‑19/01, C‑50/01 un C‑84/01
Barsotti
u.c.,
Recueil
, I‑2005. lpp., 35. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā
Visciano
, 27. punkts).
Šādā nolūkā Direktīvas 80/987 3. pantā dalībvalstīm ir noteikts pienākums veikt vajadzīgos pasākumus, lai saskaņā ar minētās
direktīvas 4. pantu garantiju iestādes nodrošinātu, ka tiek apmierināti darba ņēmēju neapmaksātie prasījumi.
Attiecībā uz pamatlietu no lietas materiāliem izriet, ka J. K. van Ardennenam ir atteikts pilnībā izmaksāt algu par uzteikuma
termiņu, kas paredzēts
WW
64. panta 1. punkta b) apakšpunktā, jo viņš ir novēloti pieteicies par darba meklētāju.
Ir svarīgi uzsvērt, ka no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka J. K. van Ardennena prasība pret garantiju fondu
patiešām ir pamatota ar to, ka pastāv prasījums, kas nav apstrīdēts un ir atzīts ar Nīderlandes valsts tiesisko regulējumu,
proti,
WW
64. panta 1. punkta b) apakšpunktu. Uz šī prasījuma apmierināšanu, kas objektīvi ir jāveic darba devējam, kurš kļuvis maksātnespējīgs,
attiecas Direktīvas 80/987 3. pants, un tā ir garantēta ar minēto direktīvu.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka dalībvalstīm tikai izņēmuma gadījumos ir tiesības atbilstoši Direktīvas 80/987 4. pantam ierobežot
šīs direktīvas 3. pantā minēto maksājuma pienākumu. Šis ierobežojums ir paredzams gan attiecībā uz laika posma, par kuru jāveic
maksājums atbilstoši minētās direktīvas 4. panta 2. punktam, ilgumu, gan attiecībā uz šī maksājuma maksimālo apmēru saskaņā
ar tās pašas direktīvas 4. panta 3. punktu.
Tajā pašā Direktīvas 80/987 4. panta 3. punktā ir prasīts gadījumā, ja dalībvalsts izmanto šīs tiesības noteikt minēto maksimālo
apmēru, paziņot to Komisijai.
No lietas materiāliem izriet, ka pamatlietā aplūkotajos tiesību aktos nav paredzēts atmaksas maksimālais apmērs, un tātad
uz tiem neattiecas Direktīvas 80/987 4. panta 3. punktā paredzētās tiesības.
Citiem vārdiem, ir jānorāda, ka Direktīvas 80/987 4. pants ir jāinterpretē sašaurināti un atbilstoši tās sociālajam mērķim,
kas ir nodrošināt minimālo aizsardzību visiem darba ņēmējiem (skat. 1998. gada 14. jūlija spriedumu lietā C‑125/97
Regeling
,
Recueil
, I‑4493. lpp., 20. punkts). Šajā nolūkā gadījumi, kuros ir atļauts ierobežot garantiju iestāžu maksājuma pienākumu, ir izsmeļoši
uzskaitīti Direktīvā 80/987, un attiecīgās normas ir jāinterpretē šauri, ņemot vērā to atkāpes raksturu un šīs direktīvas
mērķi.
No šāda viedokļa ir jākonstatē, ka tāda Direktīvas 80/987, un it īpaši tās 3. un 4. panta, interpretācija, saskaņā ar kuru
darba ņēmējam – tādā situācijā, kādā ir prasītājs pamatlietā, – tādēļ, ka tas nav izpildījis pienākumu reģistrēties par darba
meklētāju attiecīgajā valsts noteikumā paredzētajā konkrētajā termiņā, tiktu pēc vienotas likmes un automātiski samazināta
viņa darba samaksas prasījumu atmaksa un viņš tādējādi nevarētu izmantot garantiju attiecībā uz viņam pārskata laikposmā faktiski
nodarītajiem algu zaudējumiem, būtu pretrunā minētās direktīvas mērķim.
Turklāt saistībā ar judikatūru, uz ko atsaukusies iesniedzējtiesa un kas minēta šī sprieduma 24. punktā, ir jānorāda – kā
ir pareizi piebildusi Komisija –, ka pienākums reģistrēties par darba meklētāju noteiktā termiņā, kāds aplūkots pamatlietā
un kura neievērošanas gadījumā tiek samazināts izmaksātais pabalsts sakarā ar maksātnespēju, nav pielīdzināms noilguma termiņam
pieteikuma par pabalstu sakarā ar maksātnespēju iesniegšanai.
Vēl ir svarīgi precizēt, ka pamatlietā jautājums nav par tādu summu izmaksāšanu, kas pārsniegtu Direktīvas 80/987 sociālo
mērķi – minētās direktīvas 4. pantā dalībvalstīm ir atļauts šo izmaksāšanu ierobežot (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu
apvienotajās lietās
Barsotti
u.c., 34. punkts). Tādējādi neatkarīgi no tā, vai Direktīva 80/987 nepieļauj noteikumu, kurā paredzēts, ka ienākumi, ko ieinteresētā
persona faktiski guvusi uzteikuma termiņā, tiek atskaitīti no šī pabalsta summas, – ar valsts noteikumu, ar ko, tāpat kā ar
pamatlietā aplūkoto noteikumu, tiek pēc vienotas likmes un automātiski samazināta darba samaksas prasījumu atmaksas summa,
– tiek tieši skarta minimālā aizsardzība darba devēja maksātnespējas gadījumā, kas ir Direktīvā 80/987 izvirzītais mērķis.
Citiem vārdiem, ja Direktīvas 80/987 10. pantā dalībvalstīm ir atļauts veikt vajadzīgos pasākumus, lai novērstu ļaunprātīgu
izmantošanu, lēmumā par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu nav neviena elementa, kura mērķis būtu pierādīt kādas ļaunprātīgas
izmantošanas esamību, kas tiktu novērsta ar pamatlietā aplūkoto reģistrēšanās pienākumu. Turklāt tiesas sēdē
UWV
ir noteikti apstiprinājusi, ka šī pienākuma attaisnojums nekādi nav pamatots ar minēto 10. pantu.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 80/987 3. un 4. pants ir jāinterpretē tādējādi,
ka tie nepieļauj valsts tiesisko regulējumu, kurā darba ņēmēju, kuru darba devējs ir maksātnespējīgs, iespējai pilnībā izmantot
savas tiesības panākt neizpildīto darba samaksas prasījumu – kādi aplūkoti pamatlietā – apmierināšanu, ir noteikts pienākums
reģistrēties par darba meklētāju.

Par otro un trešo jautājumu
Ņemot vērā, ka uz pirmo jautājumu ir sniegta apstiprinoša atbilde, uz otro un trešo jautājumu nav jāatbild.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
Padomes 1980. gada 20. oktobra Direktīvas 80/987/EEK par dalībvalstu normatīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku aizsardzību
to darba devēja maksātnespējas gadījumā, ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 23. septembra
Direktīvu 2002/74/EK, 3. un 4. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj valsts tiesisko regulējumu, kurā darba ņēmēju,
kuru darba devējs ir maksātnespējīgs, iespējai pilnībā izmantot savas tiesības panākt neizpildīto darba samaksas prasījumu
– kādi aplūkoti pamatlietā – apmierināšanu, ir noteikts pienākums reģistrēties par darba meklētāju.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – holandiešu.