CELEX: 62008TJ0362
Juurdepääs dokumentidele
Määrus (EÜ) nr 1049/2001
Direktiivi 92/43/EMÜ alusel kaitstud alal tööstusprojekti elluviimisega seotud dokumendid
Liikmesriigist pärinevad dokumendid
Liikmesriigi vastuseis
Juurdepääsu osaline keelamine
Liikmesriigi majanduspoliitikaga seotud erand
Määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõiked 5-7

Õiguslik raamistik
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 30. mai 2001. aasta määrus (EÜ) nr 1049/2001 üldsuse juurdepääsu kohta Euroopa Parlamendi, nõukogu
ja komisjoni dokumentidele (EÜT L 145, lk 43; ELT eriväljaanne 01/03, lk 331) määratleb põhimõtted, tingimused ja piirangud,
mis reguleerivad EÜ artiklis 255 sätestatud õigust tutvuda nende institutsioonide dokumentidega. Seda määrust kohaldatakse
alates 3. detsembrist 2001.
Määruse nr 1049/2001 artikkel 2 sätestab:
„1.      Kõigil liidu kodanikel ning kõigil füüsilistel ja juriidilistel isikutel, kelle elukoht või registrijärgne asukoht on mõnes
liikmesriigis, on õigus tutvuda institutsioonide dokumentidega, arvestades käesolevas määruses sätestatud põhimõtteid, tingimusi
ja piiranguid.
[…]
3.      Käesolevat määrust kohaldatakse kõigi institutsiooni käsutuses olevate dokumentide suhtes, see tähendab institutsiooni koostatud
ja talle saadetud ning tema valduses olevate dokumentide suhtes kõikides Euroopa Liidu tegevusvaldkondades.
[…]”.
Määruse nr 1049/2001 artikkel 3 näeb ette:
„Käesolevas määruses kasutatakse järgmisi mõisteid:
a)
dokument
– sisu, mis olenemata teabekandjast (paberile kirjutatuna, elektroonilises vormis või heli-, visuaal- või audiovisuaalsalvestisena)
käsitleb küsimusi, mis on seotud institutsiooni vastutusalasse kuuluva poliitika, tegevuse või otsustega;
b)
kolmas isik
– iga füüsiline või juriidiline isik või iga üksus väljaspool asjaomast institutsiooni, sealhulgas liikmesriigid, muud ühenduse
või ühendusevälised institutsioonid ja organid ning kolmandad riigid.”
Määruse nr 1049/2001 artikkel 4, mis määratleb erandid ülalmainitud õigusest tutvuda dokumentidega, sätestab järgmist:
„1.      Institutsioonid keelavad juurdepääsu dokumentidele, mille avaldamine kahjustaks:
a)      avalikke huve seoses:
–        avaliku julgeolekuga,
–        kaitsepoliitiliste ja sõjaliste küsimustega,
–        rahvusvaheliste suhetega,
–        ühenduse või liikmesriigi finants-, raha- või majanduspoliitikaga;
[…]
3.      […]
Juurdepääs dokumentidele, mis sisaldavad sisekasutuseks esitatud arvamusi osana asjaomase institutsiooni sisearuteludest ja
eelkonsultatsioonidest, keelatakse isegi pärast otsuse tegemist, kui sellise dokumendi avaldamine kahjustaks tõsiselt institutsiooni
otsustamisprotsessi, välja arvatud juhul, kui avaldamine teenib ülekaalukaid üldisi huve.
4.      Kolmandate isikute dokumentide puhul konsulteerib institutsioon kolmanda isikuga, et hinnata, kas tuleks kohaldada lõike 1
või 2 erandit, välja arvatud juhul, kui on ilmne, et dokument tuleb avaldada või et seda ei tohi avaldada.
5.      Liikmesriik võib taotleda, et institutsioon ei avaldaks kõnealusest liikmesriigist pärit dokumenti ilma tema eelneva nõusolekuta.
6.      Kui mõni eranditest hõlmab ainult osa dokumendist, avalikustatakse dokumendi ülejäänud osad.
7.      Lõigetes 1–3 sätestatud erandeid kohaldatakse üksnes nii kaua, kuni kaitse on dokumendi sisust lähtuvalt õigustatud. Erandeid
võib kohaldada maksimaalselt 30 aasta jooksul. Dokumentide puhul, mille suhtes kehtivad erandid ja mis käsitlevad eraelu puutumatust
või ärihuve, ning tundliku sisuga dokumentide puhul võib vajaduse korral jätkata erandi kohaldamist ka pärast selle tähtaja
lõppu”.
Määruse nr 1049/2001 artikkel 9, mis reguleerib tundliku sisuga dokumentide käitlemist, sätestab:
„1.      Tundliku sisuga dokumendid on dokumendid, mis pärinevad institutsioonidest või nende loodud asutustest, liikmesriikidest,
kolmandatest riikidest või rahvusvahelistest organisatsioonidest ning mis on liigitatud kui „TRÈS SECRET/TOP SECRET”, „SECRET”
või „CONFIDENTIEL” vastavalt asjaomase institutsiooni eeskirjadele, mis kaitsevad Euroopa Liidu või selle ühe või mitme liikmesriigi
olulisi huve artikli 4 lõike 1 punktis a osutatud valdkondades, eelkõige avaliku julgeoleku alal, kaitsepoliitilistes ja sõjalistes
küsimustes.
2.      Artiklites 7 ja 8 sätestatud korras esitatud taotlusi pääseda juurde tundliku sisuga dokumentidele lahendavad üksnes isikud,
kellel on õigus tutvuda kõnealuste dokumentidega. Ilma et see piiraks artikli 11 lõike 2 kohaldamist, annavad need isikud
hinnangu ka selle kohta, millised viited tundliku sisuga dokumentidele kantakse avalikku registrisse.
3.      Tundliku sisuga dokumendid kantakse registrisse ja avalikustatakse üksnes nende nõusolekul, kellelt dokument pärineb.
[…]”.
Nõukogu 21. mai 1992. aasta direktiivi 92/43/EMÜ looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse kohta
(EÜT L 206, lk 7; ELT eriväljaanne 15/02, lk 102) artikli 6 lõige 4 on sõnastatud järgmiselt:
„Kui hoolimata negatiivsest hinnangust kava või projekti tagajärgedele ala suhtes ja alternatiivsete lahenduste puudumisel
tuleb kava või projekt üldiste huvide seisukohast eriti mõjuvatel põhjustel, sealhulgas sotsiaalsetel või majanduslikel põhjustel
siiski ellu viia, peab liikmesriik võtma kõik vajalikud asendusmeetmed, et tagada Natura 2000 võrgustiku üldise sidususe kaitse.
Liikmesriik teatab komisjonile vastuvõetud asendusmeetmetest.
Kui asjaomasel alal esineb esmatähtsaid looduslikke elupaigatüüpe ja/või esmatähtsaid liike, võib kaaluda ainult neid seisukohti,
mis on seotud rahva tervise või avaliku julgeolekuga, esmatähtsate soodsate tagajärgedega keskkonnale või komisjoni arvamuse
kohaselt muude üldiste huvide seisukohast eriti mõjuvate põhjustega”.

Vaidluse taust
Hageja IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds gGmbH on looma- ja keskkonnakaitsega tegelev valitsusväline organisatsioon.
Direktiivi 92/43 artikli 6 lõike 4 teisel lõigul põhinevat Saksamaa Liitvabariigi taotlust lahendades väljastas Euroopa Ühenduste
Komisjon 19. aprillil 2000 arvamuse, mis lubas tööstusprojekti elluviimist Mühlenberger Lochi alal, mis oli selle direktiivi
kohaselt kaitse all. Kavandatav projekt nägi ette äriühingu D. tehase laiendamise Airbus A3XX lõplikuks monteerimiseks.
Hageja saatis 20. detsembril 2001 komisjonile kirja, milles ta taotles tutvumist erinevate dokumentidega, mis see institutsioon
oli saanud ülalnimetatud tööstusprojekti läbivaatamise käigus ja mille hulka kuulusid Saksamaa Liitvabariigi, Hamburgi linna
ning Saksamaa liidukantsleri saadetud kirjad.
Kuna komisjon leidis, et määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõige 5 keelab tal asjaomaste dokumentide avalikustamise, võttis ta
26. märtsil 2002 vastu otsuse, millega hagejal ei võimaldatud tutvuda teatud dokumentidega, mis komisjon oli saanud menetluses,
mille tulemusena ta andis oma 19. aprilli 2000. aasta arvamuse.
Hageja esitas komisjoni 26. märtsi 2002. aasta otsuse tühistamiseks hagi, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 4. juunil 2002.
Üldkohus jättis selle hagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata 30. novembri 2004. aasta otsusega kohtuasjas T‑168/02: IFAW Internationaler
Tierschutz-Fonds
vs.
komisjon (EKL 2004, lk II‑4135).
Rootsi Kuningriik, kes oli eespool viidatud kohtuasjas T‑168/02 menetlusse astuja, esitas 10. veebruaril 2005 Euroopa Kohtusse
apellatsioonkaebuse selles kohtuasjas Üldkohtu poolt tehtud otsuse peale.
Euroopa Kohus tühistas oma 18. detsembri 2007. aasta otsusega kohtuasjas C‑64/05 P: Rootsi
vs.
komisjon (EKL 2007, lk I‑11389) eespool punktis 12 viidatud kohtuotsuse IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds
vs.
komisjon ning komisjoni 26. märtsi 2002. aasta otsuse.
Pärast eespool punktis 14 viidatud kohtuotsust Rootsi
vs.
komisjon esitas hageja komisjonile 13. veebruari 2008. aasta kirjaga uuesti taotluse nende dokumentidega tutvumiseks, mis
nimetatud institutsioon oli Saksamaa ametivõimudelt saanud Mühlenberger Lochi projekti läbivaatamise käigus.
Komisjon kinnitas hageja 13. veebruari 2008. aasta kirja kättesaamist 20. veebruari 2008. aasta kirjaga.
Hageja palus 26. märtsil 2008, et komisjon vastaks tema 13. veebruari 2008. aasta taotlusele.
Komisjon teatas 7. aprilli 2008. aasta kirjas hagejale, et taotletud dokumentide avalikustamise osas konsulteeritakse Saksamaa
ametivõimudega.
Hageja palus uuesti 9. aprillil 2008 komisjonil vastata tema 13. veebruari 2008. aasta taotlusele enne 22. aprilli 2008.
Kuna komisjon selleks kuupäevaks ei vastanud, esitas hageja 29. aprilli 2008. aasta kirjaga kordustaotluse.
Komisjon kinnitas 19. mai 2008. aasta kirjas kordustaotluse kättesaamist ning kinnitas, et hagejale vastatakse määruses nr 1049/2001
sätestatud tähtaja jooksul.
Komisjon võttis 19. juunil 2008 vastu otsuse hageja kordustaotluse kohta (edaspidi „vaidlustatud otsus”) ning see edastati
hagejale samal päeval. Selle otsusega avalikustas komisjon kõik hageja taotletud dokumendid, st kaheksa Hamburgi linna ning
Saksamaa Liitvabariigi dokumenti, välja arvatud 15. märtsi 2000. aasta kiri, mille Saksamaa liidukantsler oli saatnud komisjoni
presidendile (edaspidi „Saksamaa kantsleri kiri”), kuna Saksamaa ametivõimud olid selle dokumendi avalikustamise vastu.
Vaidlustatud otsuse kohaselt kinnitasid Saksamaa ametivõimud esiteks, et Saksamaa kantsleri asjaomase kirja avalikustamine
kahjustaks avalikku huvi seoses Saksamaa Liitvabariigi rahvusvaheliste suhete ja majanduspoliitikaga määruse nr 1049/2001
artikli 4 lõike 1 punkti a kolmanda ja neljanda taande tähenduses.
See kiri käsitleb ainult sisekasutuseks koostatud konfidentsiaalset avaldust. Nimetatud dokument puudutab Saksamaa Liitvabariigi
ja teiste liikmesriikide majanduspoliitikaga seotud konfidentsiaalset küsimust. Selle dokumendi avalikustamine ei rikuks mitte
ainult konfidentsiaalsust Saksamaa Liitvabariigi, Euroopa Liidu institutsioonide ning teiste liikmesriikide vahelisi rahvusvahelisi
suhteid kahjustades, vaid kahjustaks ka Saksamaa Liitvabariigi ja teiste liikmesriikide majanduspoliitikat. Seetõttu tuleb
keelata juurdepääs Saksamaa kantsleri kirjale määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 1 punkti a kolmanda ja neljanda taande
alusel.
Teiseks märkisid Saksamaa ametivõimud, et Saksamaa kantsleri kirja avalikustamine kahjustaks tõsiselt komisjoni otsustamisprotsessi
määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 3 teise lõigu tähenduses.
See kiri käsitleb komisjonile saadetud konfidentsiaalset avaldust, mis on koostatud ainult sisekasutuseks osana komisjoni
19. aprilli 2000. aasta arvamusega seotud aruteludest. Dokument puudutab Saksamaa Liitvabariigi ja teiste liikmesriikide majanduspoliitikat.
Dokumendi avalikustamine rikuks konfidentsiaalsust ning kahjustaks seega Saksamaa Liitvabariigi, Euroopa Liidu institutsioonide
ning teiste liikmesriikide vahelisi suhteid. See kahjustaks tõsiselt komisjoni otsustamisprotsessi. Seetõttu tuleb Saksamaa
kantsleri kirjale kohaldada määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 3 teises lõigus sätestatud erandit.
Komisjon märkis vaidlustatud otsuses samuti, et määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 3 kohaselt ei kohaldata juurdepääsu erandit,
kui dokumendi avaldamine teenib ülekaalukaid üldisi huve. Hoolimata sellest, et asjaomane dokument on hõlmatud ka määruse
nr 1049/2001 artikli 4 lõikes 1 ette nähtud kahe erandiga, mille puhul üldise huvi olemasolu ei hinnata, analüüsis komisjon,
kas käesoleval juhul on selline ülekaalukas üldine huvi olemas.
Komisjoni arvates peab selleks, et avalikustamiseks oleks ülekaalukas üldine huvi, olema huvi esiteks üldine ning teiseks
ülekaalukas, st olema kaalukam määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõikega 3 kaitstud huvidest. Käesoleval juhul ei ole komisjonil
mingeid andmeid selle kohta, et oleks olemas võimalik ülekaalukas üldine huvi nimetatud määruse tähenduses, mis oleks kaalukam
komisjoni otsustamisprotsessi kaitsmise nõudest.
Mis puudutab asjaomasele dokumendile osalise juurdepääsu võimaldamist, siis märkis komisjon vaidlustatud otsuses, et vastavalt
eespool punktis 14 viidatud kohtuotsusele Rootsi
vs.
komisjon on ta kohustatud võtma arvesse konsulteerimisprotsessi tulemust ning keelama juurdepääsu Saksamaa kantsleri kirjale
Saksamaa ametivõimude viidatud eranditele ning põhjustele tuginedes. Kuna need ametivõimud on vastu Saksamaa kantsleri kirja
täielikule avalikustamisele, siis määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 6 alusel ei saa võimaldada sellele dokumendiga osalist
tutvumist.

Menetlus ja poolte nõuded
Hageja esitas käesoleva hagi, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 28. augustil 2008.
Soome Vabariik palus 9. jaanuaril 2009 Üldkohtu kantseleis registreeritud kirjaga luba astuda käesolevasse menetlusse hageja
nõuete toetuseks. Olles ära kuulanud kohtuasja pooled, rahuldati see avaldus Üldkohtu kaheksanda koja esimehe 5. märtsi 2009. aasta
määrusega.
Soome Vabariik esitas menetlusse astuja seisukohad 17. aprillil 2009. Üldkohtu kantsleisse 26. juunil 2009 saabunud dokumentidega
esitasid põhikohtuasja pooled oma märkused nende seisukohtade kohta.
Rootsi Kuningriik ja Taani Kuningriik palusid vastavalt 18. ja 29. juunil 2009 Üldkohtu kantseleis registreeritud kirjadega
luba astuda käesolevasse menetlusse hageja nõuete toetuseks. Olles ära kuulanud kohtuasja pooled, rahuldati need avaldused
Üldkohtu kaheksanda koja esimehe 12. augusti 2009. aasta määrustega.
Ettekandja-kohtuniku ettekande alusel otsustas Üldkohus (kaheksas koda) alustada suulist menetlust.
Kohtuasja poolte, Taani Kuningriigi ja Rootsi Kuningriigi kohtukõned ja vastused Üldkohtu suulistele küsimustele kuulati ära
16. aprilli 2010. aasta kohtuistungil. Kuna Soome Vabariik ei saanud kohtuistungil osaleda, otsustati enne suulise menetluse
lõpetamist esitada Soome Vabariigile kirjalik küsimus tema selliste argumentide vastuvõetavuse kohta, mis käsitlesid osalist
juurdepääsu Saksamaa kantsleri kirjale ning dokumentidega tutvumise õiguse erandite ajalist kohaldamist määruse nr 1049/2001
artikli 4 lõigete 6 ja 7 alusel. Soome Vabariik vastas ettenähtud tähtaja jooksul ning kohtuasja pooled, Taani Kuningriik
ja Rootsi Kuningriik esitasid oma märkused.
Hageja märkused ei piirdunud Soome Vabariigi vastuse sisuga. Kuna pooled ei tohi pärast kohtuistungit täiendada toimikut muu
kui nimetatud vastuse kohta esitatud märkustega, siis Üldkohtu kaheksanda koja esimees otsustas 15. juunil 2010 lisada toimikusse
ainult need märkused, mis käsitlevad Soome Vabariigi vastuse sisu.
Suuline menetlus lõpetati 15. juunil 2010.
Hageja palub Üldkohtul:
–        kohustada komisjoni edastama Üldkohtule Saksamaa kantsleri kiri;
–        tühistada vaidlustatud otsus;
–        mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Taani Kuningriik, Soome Vabariik ja Rootsi Kuningriik paluvad Üldkohtul vaidlustatud otsus tühistada.
Komisjon palub Üldkohtul:
–        jätta hagi rahuldamata;
–        mõista kohtukulud välja hagejalt.

Õiguslik käsitlus
Oma nõuete põhjenduseks esitab hageja kaks väidet. Esimene käsitleb määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 1 punkti a kolmanda
ja neljanda taande rikkumist. Selle artikli kohaselt keelatakse juurdepääs dokumendile, mille avalikustamine kahjustaks avalikke
huve eelkõige seoses rahvusvaheliste suhete ning liikmesriigi majanduspoliitikaga. Teine puudutab määruse nr 1049/2001 artikli 4
lõike 3 teise lõigu rikkumist, mille kohaselt juurdepääs dokumendile, mis sisaldab sisekasutuseks esitatud arvamusi osana
asjaomase institutsiooni sisearuteludest ja eelkonsultatsioonidest, keelatakse isegi pärast otsuse tegemist, kui dokumendi
avaldamine kahjustaks tõsiselt institutsiooni otsustamisprotsessi, välja arvatud juhul, kui avalikustamine teenib ülekaalukaid
üldisi huve.
Menetlusse astujad toetavad hageja sellekohaseid argumente. Soome Vabariik väidab samuti, et on rikutud määruse nr 1049/2001
artikli 4 lõiget 6 dokumendile osalise juurdepääsu võimaluse kohta. Lisaks ei ole Soome Vabariigi arvates täidetud nimetatud
määruse artikli 4 lõike 7 nõuded selle artikli lõike 3 teises lõigus sätestatud dokumentidega tutvumise õiguse erandi ajalise
kohaldamise kohta. Soome Vabariigi menetlusse astuja seisukohtade kohta esitatud märkustes „tervitab” hageja selle liikmesriigi
argumente määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 7 kohta ning laiendab seda kõigile käesolevas kohtuasjas vaidlusalustele eranditele.
Pooled toovad esile kõikide väidete kohta kehtivad argumendid, kui nad esitavad oma vastavad määruse nr 1049/2001 artikli 4
lõike 5 tõlgendused selleks, et teha kindlaks käesolevas asjas selle sätte kohaldamise tagajärjed – võttes arvesse eespool
punktis 14 viidatud kohtuotsust Rootsi
vs.
komisjon, mis on poolte arvates käesoleva vaidluse keskmes. Seega tuleb seda küsimust analüüsida enne, kui erinevaid väiteid
konkreetselt uurida.

Määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 5 tõlgendamine
Poolte argumendid
Hageja väidab, et peab teadma kõiki põhjuseid, miks komisjon kiitis oma 19. aprilli 2000. aasta arvamusega heaks direktiiviga
92/43 loodud Natura 2000 võrgustikku kuuluva looduskaitseala loetelust väljaarvamise. Ta rõhutab, et Saksamaa Liitvabariik
mõistis mitmel korral hukka komisjoni vastumeelsuse arvata looduskaitseala loetelust välja ning lubada äriühingu D. Hamburgis
Elbel asuva tehase laiendamist Airbus A3XX lõplikuks monteerimiseks. Komisjon kiitis loetelust väljaarvamise heaks alles mõni
aeg pärast Saksamaa kantsleri kirja saamist.
Hageja arvates nähtub eespool punktis 14 viidatud kohtuotsusest Rootsi
vs.
komisjon (punkt 94), et liidu kohus on pädev kontrollima, kas taotluse saanud institutsiooni poolt juurdepääsu keelamine
võib määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõigetes 1–3 loetletud erandite põhjal olla õiguspäraselt põhjendatud, ja seda, kas see
keeldumine tuleneb institutsiooni enda või asjaomase liikmesriigi vastavast hinnangust.
Komisjoni seisukoht, et tema roll piirdub liikmesriigi põhjuste kokkuvõtliku analüüsimisega, tähendab „taotluse autorile esitamise
põhimõtte”
de facto
taastamist. Komisjon peab igal üksikjuhtumil hindama, kas dokument, millega tutvumiseks taotlus on esitatud, kuulub asjaomaste
erandite kohaldamisalasse.
Taani Kuningriik väidab, et vastavalt määrusele nr 1049/2001 on liidu institutsioonid otsustes sõltumatud. Institutsioonidel
on lõppvastutus selle kontrollimisel, kas juurdepääsu keelamine on põhjendatud, ning nad peavad dokumentide tutvumise taotlust
konkreetselt hindama.
Kuigi teatud juhtudel võivad liidu institutsioonid erandkorras piirduda
prima facie
hindamisega, ei ole käesolevale asjale määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõikes 5 viidatud menetluse kohaldamine selline asjaolu,
mis põhjendaks seda, et
prima facie
hindamine on piisav.
Soome Vabariik rõhutab, et vastavalt eespool punktis 14 viidatud kohtuotsusele Rootsi
vs.
komisjon peab asjaomane institutsioon määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 5 kohaldamisel alati asjaomast dokumenti uurides
kontrollima, kas asjaomase liikmesriigi esitatud dokumentidega tutvumise õiguse erandid on kohaldatavad. Kui komisjoni hinnangul
ei ole liikmesriigi esitatud põhjendused asjakohased, peab see institutsioon võimaldama taotlejal nimetatud dokumendiga tutvuda.
Käesoleval juhul ei ole komisjon seda kohustust seega täitnud ning vaidlustatud otsus tuleb tühistada.
Oma tõlgenduse põhjenduseks toob Soome Vabariik esiteks esile selle, et määruse nr 1049/2001 artiklis 4 loetletud erandeid
tuleb tõlgendada ja kohaldada täht-tähelt.
Teiseks tuleb EÜ artikli 253 järgset põhjendamiskohustust kohaldada ka määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 5 alusel vastuvõetud
juurdepääsu keelamise otsusele. Tunnustatakse lihtsalt asjaomase liikmesriigi õigust osaleda liidu otsuse vastuvõtmise protsessis
(eespool punktis 14 viidatud kohtuotsus Rootsi
vs.
komisjon, punktid 76 ja 81). Kuna tegemist on liidu institutsiooni otsusega, siis on institutsioon vastutav täpse hinnangu
eest küsimuses, kas asjaomased erandid kuuluvad kohaldamisele.
Kolmandaks, kui komisjon peab lihtsalt uurima, kas liikmesriigi esitatud erand on ilmselgelt asjakohatu, nagu arvab komisjon,
siis on määrusega nr 1049/2001 „taotluse autorile esitamise põhimõtte” tühistamine tähtsusetu. Soome Vabariik lisab, et liidu
institutsioon peab igal üksikjuhtumil hindama, kas dokument on nimetatud määruse artiklis 4 ette nähtud eranditega hõlmatud.
Rootsi Kuningriik väidab, et eespool punktis 14 viidatud kohtuotsusest Rootsi
vs.
komisjon nähtub, et asjaomasel liikmesriigil ei ole üldist ja tingimusteta vetoõigust, millega saab puht meelevaldselt olla
vastu institutsiooni valduses oleva dokumendi avalikustamisele ning et ta peab nõuetekohaselt põhjendama oma vastuseisu, tuues
välja määruses nr 1049/2001 viidatud dokumentidega tutvumise õiguse erandid. Nimetatud kohtuotsuses ei selgitatud aga seda,
millise analüüsi peab institutsioon läbi viima, kui liikmesriik on avalikustamise vastu.
Sellega seoses täpsustab Rootsi Kuningriik, et komisjon peab veenduma, et liikmesriigi põhjendused on õiguslikust seisukohast
vormiliselt ja sisuliselt õiged, ta peab individuaalselt hindama iga dokumenti ning viima läbi analüüsi, et teha kindlaks,
kas on olemas konkreetne ja tegelik oht, et dokumendi avalikustamine võib kahjustada kaitstud huve. Määruse nr 1049/2001 ühetaolise
tõlgendamise säilitamise tähtsus räägib samuti institutsiooni hindamisõiguse kasuks.
Rootsi Kuningriigi arvates peab institutsiooni otsusele eelnema dialoog liikmesriikide lojaalse koostöö vaimus. Teatud juhtudel,
näiteks siis, kui liikmesriigi rahandus- või majanduspoliitikat võidakse kahjustada, tuleb selle liikmesriigi seisukohta pidada
kaalukamaks. Teistel juhtudel, kui dokumendi avalikustamine võiks tõsiselt kahjustada institutsiooni otsustamisprotsessi,
peaks asjaomasel institutsioonil olema rohkem tegutsemisruumi, et teha kindlaks, kas liikmesriigi argumendid on nõrgad.
Komisjon rõhutab, et ta kohaldas liikmesriigist pärinevale dokumendile, millele juurdepääs keelati, määruse nr 1049/2001 artikli 4
lõiget 5, nagu seda on tõlgendanud Euroopa Kohus eespool punktis 14 viidatud kohtuotsuses Rootsi
vs.
komisjon. Ta väidab, et Saksamaa ametivõimud väljendasid oma vastuseisu Saksamaa kantsleri kirja avalikustamisele.
Komisjoni arvates on keskne küsimus see, millises ulatuses peab ta järgima liikmesriigi vastuseisu dokumendi avalikustamisele,
kui see vastuseis on määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõigetes 1–3 ette nähtud eranditest lähtudes nõuetekohaselt põhjendatud.
Teisisõnu peab kindlaks tegema, millises ulatuses võib komisjon omaenda hinnangu asendada liikmesriigi hinnanguga.
Komisjon toob esile, et määruse nr 1049/2001 kaks sätet reguleerisid olukorda, kui dokument, millega tutvumist taotletakse,
pärineb mitte asjaomaselt institutsioonilt, vaid kolmandatelt isikutelt, st artikli 4 lõige 4, mis näeb ette kolmandate isikute
dokumentidega tutvumise üldise korra, ning artikli 4 lõige 5, mis puudutas liikmesriikidest pärinevaid dokumente. Määruse
nr 1049/2001 artikli 4 lõike 5 lisamisega andis seadusandja liikmesriikidele erilise seisundi vastavalt Amsterdami lepingu
lõppaktile lisatud deklaratsioonile nr 35 EÜ artikli 255 lõike 1 kohta.
Komisjoni arvates kinnitas Euroopa Kohus oma eespool punktis 14 viidatud kohtuotsuses Rootsi
vs.
komisjon (punkt 44), et määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõikes 5 sisalduv nõue hankida liikmesriigi eelnev nõusolek võib osutuda
surnud kirjatäheks, kui komisjon saaks asjaomase dokumendi vabalt avalikustada hoolimata liikmesriigi ilmutatud vastuseisust
temalt pärineva dokumendi avalikustamisele ja kui institutsioon ei ole sellelt liikmesriigilt mingit nõusolekut saanud. Selline
nõue kaotaks täielikult oma kasuliku mõju, kui vajadus hankida dokumendi avalikustamiseks selline eelnev nõusolek sõltuks
lõppkokkuvõttes selle institutsiooni suvast, kelle valduses dokument on. Selle kohtuotsuse punktide 45 ja 46 kohaselt on nõusolekul
teistsugune õiguslik tähendus kui lihtsal arvamusel ning õigus olla konsulteeritud on liikmesriikides määruse nr 1049/2001
artikli 4 lõike 4 alusel juba laialdaselt omaks võetud.
Eespool punktis 14 viidatud kohtuotsuse Rootsi
vs.
komisjon punktis 47 rõhutas Euroopa Kohus, et erinevalt määruse nr 1049/2001 artikli 9 lõikest 3 annab nimetatud määruse
artikli 4 lõige 5 liikmesriigile võimaluse, mille tegeliku kasutamise tagajärjel muutub liikmesriigi eelnev nõusolek konkreetsel
juhul asjaomase dokumendi tulevase avalikustamise vajalikuks tingimuseks.
Menetluslikust aspektiks võttes on vastavalt eespool punktis 14 viidatud kohtuotsuse Rootsi
vs.
komisjon punktile 87 liikmesriik, kes on vastu dokumendi avalikustamisele, kohustatud põhistama oma vastuseisu määruse nr 1049/2001
artikli 4 lõigetes 1–3 ette nähtud eranditest lähtudes. Selle kohtuotsuse punktidest 45–47 ja 76 tuleneb, et nõuetekohaselt
põhjendatud vastuseis takistab asjaomase dokumendi avalikustamist komisjoni poolt.
Komisjon ei uurinud lähemalt liikmesriigi väljendatud vastuseisu ning seega peab ta andma oma hinnangu, kas vastulause on
täiesti põhistamata või kas esitatud põhjendusi ei ole täpsustatud viitega määruses nr 1049/2001 loetletud eranditele (eespool
punktis 14 viidatud kohtuotsus Rootsi
vs.
komisjon, punkt 88).
Eespool punktis 14 viidatud kohtuotsuse Rootsi
vs.
komisjon punkti 89 kohaselt peab komisjon oma juurdepääsu keelamise otsuses ära näitama põhjused, millele liikmesriik tugineb
jõudmaks järeldusele, et tuleb kohaldada mõnda juurdepääsu keelavat erandit, mis on ette nähtud määruse nr 1049/2001 artikli 4
lõigetes 1–3.
Komisjon väidab, et ta täitis määrusest nr 1049/2001 tulenevaid kohustusi, nagu neid on tõlgendanud Euroopa Kohus oma eespool
punktis 14 viidatud kohtuotsuses Rootsi
vs.
komisjon. Saksamaa ametivõimudega konsulteeriti, nad olid Saksamaa kantsleri kirja avalikustamise vastu ning põhjendasid
oma seisukohta, viidates nimetatud määruse artikli 4 lõike 1 punkti a kolmandas ja neljandas taandes ning lõike 3 teises lõigus
ette nähtud eranditele. Komisjon analüüsis seejärel, kas põhjendused olid esmapilgul õigustatult esitatud ning vastanud sellele
jaatavalt, esitas ta juurdepääsu keelamise põhjendused.
Komisjon arvab, et kui liikmesriik väljendab vastuseisu, piirdub komisjoni kontroll selle kindlakstegemisega, et kas see vastuseis
esmapilgul tugineb määruses nr 1049/2001 ette nähtud eranditele ning kas nendele eranditele viitamine ei ole ilmselgelt asjakohatu.
Ilmselgelt asjakohatu erand on selline, mille liikmesriik on dokumendile juurdepääsu keelamiseks esitanud, kuid mis selgelt
ei kuulu erandi – nagu seda on tõlgendanud liidu kohus – kohaldamisalasse.
Vaidlustatud otsuse õiguspärasuse kohtulik kontroll peab samuti piirduma selle kontrollimisega, kas komisjon on nõuetekohaselt
taganud, et kohaldatavatele eranditele viitamine ei ole ilmselgelt asjakohatu.
Üldkohtu hinnang
Tuleb meenutada, nagu nähtub määruse nr 1049/2001 põhjendusest 4 ja artiklist 1, et nimetatud määruse eesmärk on rakendada
võimalikult täieulatuslikult ellu avalikkuse õigus pääseda juurde institutsiooni dokumentidele. Selle määruse artikli 2 lõike 3
kohaselt kohaldatakse seda õigust mitte ainult institutsiooni koostatud dokumentide suhtes, vaid ka kolmandatelt isikutelt,
kelle hulka kuuluvad liikmesriigid, saadud dokumentide suhtes, nagu seda otseselt täpsustab sama määruse artikli 3 punkt b.
Määrus nr 1049/2001 näeb artiklis 4 ette erandid õigusest tutvuda dokumentidega. Selle artikli lõige 5 sätestab, et liikmesriik
võib taotleda, et institutsioon ei avalikustaks kõnealusest liikmesriigist pärit dokumenti ilma tema eelneva nõusolekuta.
Käesoleval juhul kasutas Saksamaa Liitvabariik talle määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõikega 5 antud õigust ning palus komisjonil
jätta Saksamaa kantsleri kiri avalikustamata. Saksamaa vastuseisu aluseks olid avaliku huvi kaitsega seotud erandid, mis puudutasid
rahvusvahelisi suhteid ja liikmesriigi majanduspoliitikat ja mis on ette nähtud nimetatud määruse artikli 4 lõike 1 punkti a
kolmandas ja neljandas taandes, ning erand, mis puudutab komisjoni otsustamisprotsessi kaitset, mis on ette nähtud sama määruse
artikli 4 lõike 3 teises lõigus. Seejärel tugines komisjon vaidlustatud otsuses Saksamaa kantsleri kirjale juurdepääsu keelamiseks
Saksamaa ametivõimude vastuseisule määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 5 alusel.
Seega tuleb analüüsida Saksamaa ametivõimude poolt määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 5 alusel väljendatud vastuseisu ulatust.
Sellega seoses tuleb esile tuua, nagu nähtub eespool punktis 14 viidatud kohtuotsusest Rootsi
vs.
komisjon (punkt 81), et see säte on menetlusnorm, kuna see käsitleb liidu otsuse vastuvõtmise protsessi.
Erinevalt määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõikest 4, mis annab kolmandatele isikutele nende dokumentide puhul pelgalt õiguse
olla konsulteeritud, kehtestab selle artikli lõige 5 liikmesriigi eelneva nõusoleku kui vajaliku tingimuse liikmesriigist
pärineva dokumendi avalikustamiseks, kui viimati nimetatu seda taotleb. Sellisel juhul ei saa institutsioon, kellel ei ole
asjaomase liikmesriigi nõusolekut, asjaomast dokumenti vabalt avalikustada (eespool punktis 14 viidatud kohtuotsus Rootsi
vs.
komisjon, punkt 44). Käesoleval juhul sõltub komisjoni otsus asjaomase dokumendiga tutvumise taotluse kohta seega liikmesriigi
poolt vaidlustatud otsuse vastuvõtmise protsessi käigus tehtud otsusest.
Eespool punktis 14 viidatud kohtuotsuse Rootsi
vs.
komisjon (punkt 58) kohaselt ei anna määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõige 5 asjaomasele liikmesriigile üldist ja tingimusteta
vetoõigust, millega saab puht meelevaldselt ja vajaduseta oma otsust põhistada, vastustada iga ühenduse institutsiooni valduses
oleva dokumendi avalikustamist ainuüksi põhjusel, et see dokument pärineb sellelt liikmesriigilt.
Vastavalt eespool punktis 14 viidatud kohtuotsusele Rootsi
vs.
komisjon (punkt 76) on määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõikega 5 asjaomasele liikmesriigile antud õiguse teostamine piiratud
sama artikli lõigetes 1–3 loetletud erandlike alustega, kusjuures selles osas tunnustatakse lihtsalt liikmesriigi õigust osaleda
liidu institutsiooni otsuse tegemisel. Asjaomase liikmesriigi eelnev nõusolek, mida on mainitud nimetatud määruse artikli 4
lõikes 5, ei ole mitte meelevaldne vetoõigus, vaid hoopis arvamuse vorm nõustumaks, et puuduvad sama määruse artikli 4 lõigetest 1–3
tulenevad erandlikud põhjused. Määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõikes 5 selliselt ette nähtud otsustamisprotsessis on seega
nõutav, et institutsioon ja asjaomane liikmesriik jääksid nimetatud määruse artikli 4 lõigetes 1–3 ette nähtud erandlike aluste
juurde (eespool punktis 14 viidatud kohtuotsus Rootsi
vs.
komisjon, punkt 83).
Lisaks tuleb märkida, et selliste ühenduse õiguse normide rakendamine on antud institutsiooni ja määruse nr 1049/2001 artikli 4
lõikes 5 pakutud võimalust kasutanud liikmesriigi ühine ülesanne. Asjaomase otsustamisprotsessi raames, milles osalevad institutsioon
ja asjaomane liikmesriik ja mille eesmärk on kindlaks teha, kas dokumendile juurdepääsu võimaldamisest tuleb keelduda nimetatud
määruse artikli 4 lõigetes 1–3 loetletud erandlikel alustel, peavad nad kinni pidama lojaalse koostöö kohustusest, mis on
sätestatud EÜ artiklis 10 ning mida on korratud määruse nr 1049/2001 põhjenduses 15 (eespool punktis 14 viidatud kohtuotsus
Rootsi
vs.
komisjon, punkt 85).
Kui asjaomane liikmesriik on dialoogi lõppedes vastu vaidlusaluse dokumendi avalikustamisele, on ta kohustatud põhistama oma
vastuseisu nendest eranditest lähtudes (eespool punktis 14 viidatud kohtuotsus Rootsi
vs.
komisjon, punkt 87).
Sellest tuleneb, et määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõige 5 annab liikmesriigile õiguse vastustada temalt pärinevate dokumentide
avalikustamist vaid selle artikli lõigetes 1–3 ette nähtud erandlikel alustel ning oma sellekohast seisukohta nõuetekohaselt
põhistades (eespool punktis 14 viidatud kohtuotsus Rootsi
vs.
komisjon, punktid 87 ja 99).
Mis puudutab käesoleval juhul määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 5 ulatust komisjoni suhtes, siis tuleb meenutada, nagu
Euroopa Kohus leidis eespool punktis 14 viidatud kohtuotsuse Rootsi
vs.
komisjon punktis 94, et asjaomase liikmesriigi sekkumine ei muuda taotleja suhtes sellise otsuse liidu aktiks olemist, mille
institutsioon talle hiljem saadab vastuseks juurdepääsutaotlusele, mis on institutsioonile esitatud tema valduses oleva dokumendi
kohta. See aspekt on seda olulisem, kui selline otsus tugineb ainult liikmesriigi hinnangule nimetatud erandlike aluste kohaldamise
kohta.
Komisjon kui nendele dokumentidele juurdepääsu keelamise otsuse tegija on vastutav otsuse õiguspärasuse eest. Enne kui keelata
juurdepääs liikmesriigist pärinevale dokumendile, peab komisjon seega analüüsima, kas liikmesriigi vastuseis tugines määruse
nr 1049/2001 artikli 4 lõigetes 1–3 ette nähtud erandlikele alustele ja kas ta oma sellekohast seisukohta nõuetekohaselt põhistas.
Käesoleval juhul tuleb märkida, et erandlike aluste kohaldamise analüüs peab nähtuma liidu institutsiooni otsuse põhjendustest
(vt selle kohta Üldkohtu 19. juuli 1999. aasta otsus kohtuasjas T‑14/98: Hautala
vs.
nõukogu, EKL 1999, lk II‑2489, punkt 67; 6. aprilli 2000. aasta otsus kohtuasjas T‑188/98: Kuijer
vs.
nõukogu, EKL 2000, lk II‑1959, punkt 38, ning 13. aprilli 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑2/03: Verein für Konsumenteninformation
vs.
komisjon, EKL 2005, lk II‑1121, punkt 69). Kui juurdepääsu keelamise otsus tugineb ainult asjaomase liikmesriigi analüüsile
nimetatud erandite kohaldamise kohta, siis tugineb nende erandite kohaldamine lõpuks selle liikmesriigi arutluskäigule. Sellest
järeldub, et viimati nimetatud arutluskäik peab nähtuma liidu institutsiooni otsuse põhjendustest.
Kui komisjon ei ole asjaomase dokumendi avalikustamise vastu ning viitab oma otsuses liikmesriigi esitatud põhjendustele,
siis liidu kohus peab analüüsima sellesse otsusesse ülevõetud liikmesriigi esitatud põhjendusi.
Kuna väljakujunenud kohtupraktikast nähtub, et liidu institutsiooni otsuse põhjendustest peab selgelt ja üheselt selguma akti
andnud institutsiooni arutluskäik (vt Euroopa Kohtu 1. veebruari 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑266/05 P: Sison
vs.
nõukogu, EKL 2007, lk I‑1233, punkt 80 ning seal viidatud kohtupraktika), siis tuleb märkida, et asjaomase liikmesriigi esitatud
põhjendused määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 5 alusel esitatud taotluse raames peavad olema sellised, mis vastavad EÜ
artikli 253 nõuetele, nagu seda on tõlgendatud dokumentidega tutvumise õiguse valdkonna kohtupraktikas sama määruse alusel.
Asjaomase liikmesriigi esitatud põhjendused peavad taotlejal võimaldama aru saada, kust keeldumine alguse sai ja millised
on selle põhjused, ning pädeval kohtul vajadusel teostada oma kontrolli (eespool punktis 14 viidatud kohtuotsus Rootsi
vs.
komisjon, punkt 89).
Euroopa Kohus on juba asunud seisukohale, et komisjon ei saa arvestada liikmesriigi väljendatud vastuseisu temalt pärineva
dokumendi avalikustamisele, kui vastulause on täiesti põhistamata või kui esitatud põhjendusi ei ole täpsustatud viitega määruse
nr 1049/2001 artikli 4 lõigetes 1–3 loetletud eranditele (eespool punktis 14 viidatud kohtuotsus Rootsi
vs.
komisjon, punkt 88). Juurdepääsu keelamise otsuse vastuvõtmise protsessis peab komisjon veenduma, et sellised põhjendused
on olemas, ja esitama need lõplikus otsuses (eespool punktis 14 viidatud kohtuotsus Rootsi
vs.
komisjon, punkt 99).
Käesoleva asja analüüsimisel tuleb märkida, et ei ole vaja lahendada küsimust, kas komisjonil oli lisaks sellele, et ta puht
formaalselt kontrollib, kas liikmesriik on juurdepääsu keelamise põhjendused esitanud ning määruse nr 1049/2001 artikli 4
lõigetes 1–3 loetletud eranditele viidanud, kohustus kontrollida liikmesriigi esitatud vastulause põhjendusi
prima facie
või täielikult.
Ilma liikmesriigi eelneva nõusolekuta sellest liikmesriigist pärineva dokumendi avalikustamise või sellele juurdepääsu keelamise
osas võib eristada avalikustamise või juurdepääsu keelamise õiguspärasuse kontrolli kahte taset, st seda kontrolli, mida komisjon
on pädev teostama määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 5 alusel seoses liikmesriigi väljendatud vastuseisuga ning seda kontrolli,
mida liidu kohus on pädev teostama seoses komisjoni lõpliku otsusega juurdepääsu võimaldamise või selle keelamise kohta.
Käesolev asi käsitleb komisjoni otsust juurdepääsu keelamise kohta, mis ei ole vastuolus asjaomase liikmesriigi esitatud vastuseisu
põhjendustega, vaid mis põhineb nendel põhjustel ning mille tulemusel asjaomast dokumenti seega ei edastatud. Käesolevas asjas
analüüsitav küsimus ei puuduta seega seda tüüpi kontrolli, mida komisjon on pädev teostama seoses määruse nr 1049/2001 artikli 4
lõike 5 alusel väljendatud liikmesriigi vastuseisuga. Seega kui vaidlustatud otsus vastab asjaomase liikmesriigi taotlusele,
ei ole asjakohane küsimus, kas komisjon on pädev teostama selle liikmesriigi esitatud vastuseisu põhjenduste
prima facie
või täielikku kontrolli. Seda küsimust oleks olnud vaja uurida, kui komisjoni otsus ei oleks vastanud liikmesriigi taotlusele.
Juhul kui komisjoni otsus liikmesriigist pärineva dokumendi avalikustamise kohta ühelt poolt ning määruse nr 1049/2001 artikli 4
lõike 5 alusel liikmesriigi esitatud taotlus teiselt poolt on vastavuses, on tegemist sellise kontrolliga, mida liidu kohus
on pädev teostama seoses komisjoni otsusega dokumendile juurdepääsu keelamise kohta.
Sellise juurdepääsu keelamise otsuse õiguspärasuse kohtuliku kontrolli osas nähtub eespool punktis 14 viidatud kohtuotsuse
Rootsi
vs.
komisjon punktist 94, et liidu kohus on pädev kontrollima sellise huvitatud isiku taotluse põhjal, kellele taotluse saanud
institutsioon keelas juurdepääsu, kas määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõigetes 1–3 loetletud erandlikel alustel võib keeldumine
olla õigustatud, ja seda sõltumata sellest, kas keeldumine tuleneb institutsiooni enda või asjaomase liikmesriigi vastavast
hinnangust. Sellest tuleneb, et vastupidi komisjoni väidetule ei ole määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 5 kohaldamise asjaolu
tõttu liidu kohtu kontroll piiratud
prima facie
kontrolliga. Selle sätte kohaldamine ei takista seega täieliku kontrolli teostamist komisjoni poolt vastuvõetud juurdepääsu
keelamise otsuse üle, mis peab eelkõige täitma põhjendamiskohustust ning mis tugineb asjaomase liikmesriigi sisulisele hinnangule
määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõigetes 1–3 ette nähtud erandite kohaldamise kohta.
Liidu kohtu poolt täieliku kontrolli teostamine asjaomaste erandlike aluste kohaldamise üle ei tähenda tingimata, et komisjonil
kas on või ei ole pädevus teostada täielikku kontrolli liikmesriigi poolt määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 5 alusel väljendatud
vastuseisu üle. Isegi kui komisjon keelas juurdepääsu liikmesriigist pärinevale dokumendile pärast seda, kui ta
prima facie
kontrolli põhjal tuvastas, et tema arvates ei ole selle liikmesriigi esitatud vastuseisu põhjendused ilmselgelt asjakohatud,
ei piirdu liidu kohtu kontroll määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 5 kohaldamise tõttu selle artikli lõigetes 1–3 loetletud
erandlike aluste kohaldamise
prima facie
kontrolliga, kuna ta kontrollib nende erandite kohaldamist asjaomase liikmesriigi sisulise hinnangu alusel.

Esimene väide, et on rikutud määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 1 punkti a kolmandat ja neljandat taanet
See väide koosneb kahest osast, mida tuleb analüüsida koos. Väide käsitleb dokumentidega tutvumise õiguse erandeid, mis puudutavad
avaliku huvi kaitset seoses rahvusvaheliste suhete ning liikmesriigi majanduspoliitikaga.
Poolte argumendid
Mis puudutab esiteks määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 1 punkti a kolmanda taandega ette nähtud dokumentidega tutvumise
õiguse erandit avaliku huvi kaitseks seoses rahvusvaheliste suhetega, siis väidab hageja, et seda sätet ei kohaldata liidu
sisesuhetele. Rahvusvahelised suhted hõlmavad ainult liidu institutsioonide ja kolmandate riikide või rahvusvaheliste organisatsioonide
vahelisi suhteid.
Vaidlustatud otsuses tõi komisjon välja ainult Saksamaa Liitvabariigi, liidu institutsioonide ning teiste liikmesriikide vahelised
suhted. Seetõttu rikkus komisjon asjaomast sätet kohaldades õigusnormi.
Teiseks, vaidlustatud otsuses piirdus komisjon määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 1 punkti a neljandas taandes ette nähtud
dokumentidega tutvumise õiguse erandi suhtes, mis puudutab avaliku huvi kaitset seoses liikmesriigi majanduspoliitikaga, selle
märkimisega, et asjaomane dokument puudutab ainult sisekasutuseks koostatud konfidentsiaalset avaldust ning et selle avalikustamine
rikuks seetõttu Saksamaa Liiduvabariigi ja teiste liikmesriikide majanduspoliitika konfidentsiaalsust. Ta ei esitanud ühtegi
täiendavat põhjendust.
Hageja arvates võib vaidlustatud otsuse põhjenduste lühidus olla õigustatud, kui Saksamaa kantsleri kiri oli tõepoolest konfidentsiaalne.
Hageja rõhutab, et seega peab teada saama, kas Saksamaa kantsleri kiri oli konfidentsiaalne või ei olnud. Tal on raske mõista,
et see kiri võiks sisaldada nii tundlikke andmeid, kuid ta meenutab, et ta ei saanud sellega tutvuda. Komisjonil lasub tõendamiskoormis,
et Saksamaa kantsleri kiri on konfidentsiaalne.
Hageja lisab Soome Vabariigi menetlusse astuja seisukohtade kohta esitatud märkustes, et see kehtib seda enam, kui asjaomases
dokumendis sisalduva teabe komisjoni poolt saamisest on möödunud palju aega. Komisjon oleks pidanud määruse nr 1049/2001 artikli 4
lõike 7 tähenduses uuesti läbi vaatama põhjendused, miks Saksamaa kantsleri kirja ei avalikustatud.
Vastupidi komisjoni väidetule saab ainult menetluspoolele anda ulatusliku hindamisruumi. Sellise hindamisruumi kasutamist
kontrollib seetõttu liidu kohus. Käesoleval juhul võttis menetluses otsuse vastu kolmas isik, st liikmesriik, kelle sellise
õiguse kasutamine ei allu kohtulikule kontrollile. Liikmesriigil ei ole seega ulatuslikku hindamisruumi, vaid tema pädevust
piiravad määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõigetes 1–3 ette nähtud erandid.
Taani Kuningriik väidab, et komisjon ei järginud põhjendamiskohustust, mis tal vaidlustatud otsuse suhtes on.
Soome Vabariik lisab, et vastupidi komisjoni väidetule ei pea hageja tõendama, et asjaomast erandit ei saa kohaldada nimetatud
dokumendile, kuna tal ei ole piisavalt teavet selle dokumendi sisu kohta.
Mis puudutab määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 7 alusel dokumentidega tutvumise õiguse erandite ajalist kohaldamist, siis
Soome Vabariik, keda toetab hageja, Taani Kuningriik ja Rootsi Kuningriik, rõhutab, et see säte on lahutamatult seotud sama
artikli lõigetega 1–3.
Rootsi Kuningriik rõhutab, et määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 1 punkti a kolmandas lõigus kehtestatud erandit ei kohaldata,
kuna asjaomased suhted ei ole rahvusvahelised.
Komisjon vaidlustab hageja ja menetlusse astujate argumendid.
Üldkohtu hinnang
Selle väite raames toob hageja esile, et komisjon ei saa Saksamaa kantsleri kirjale juurdepääsu keelamist õiguspäraselt põhjendada
Saksamaa ametivõimude vastuseisuga määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 5 alusel, tuginedes nimetatud määruse artikli 4 lõike 1
punkti a kolmandas ja neljandas taandes ette nähtud eranditele, mis puudutavad avaliku huvi kaitset seoses rahvusvaheliste
suhete ja liikmesriigi majanduspoliitikaga.
Kõigepealt tuleb määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 5 tõlgendust (vt eespool punktid 67–88) arvesse võttes analüüsida väidet,
mis käsitleb nimetatud määruse artikli 4 lõike 1 punkti a neljandas taandes ette nähtud erandit, mis puudutab avaliku huvi
kaitset seoses liikmesriigi majanduspoliitikaga.
Sellega seoses tuleb meenutada, et käesoleval juhul, kui komisjon keelas juurdepääsu liikmesriigist pärinevale dokumendile
määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 5 alusel, tugineb nimetatud määruse artikli 4 lõike 1 punktis a nimetatud avaliku huviga
seotud erandite kohaldamine liikmesriigi, mitte komisjoni sisulisele hinnangule.
Seoses liidu kohtu poolt niisuguse otsuse õiguspärasuse üle kontrolli teostamise ulatusega tuleb märkida, et Euroopa Kohus
asus juba seoses institutsiooni poolt määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 1 punktis a ette nähtud erandliku aluse kohaldamisega
väljapool nimetatud määruse artikli 4 lõike 5 kohaldamisala seisukohale, et tuleb tunnustada selle institutsiooni ulatuslikku
kaalutlusruumi selle kindlaksmääramisel, kas nimetatud eranditega hõlmatud valdkondadesse kuuluvate dokumentide avalikustamine
võib avalikku huvi kahjustada. Euroopa Kohus põhistas sellise kaalutlusruumi eelkõige asjaoluga, et selline juurdepääsu keelamise
otsus on keeruline ja delikaatne, eeldades erilist ettevaatlikkust, ning et määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 1 punktis a
nimetatud kriteeriumid on väga üldised (vt eespool punktis 82 viidatud kohtuotsus Sison
vs.
nõukogu, punktid 34–36).
See arutluskäik kehtib ka olukorras, kus komisjon keelab juurdepääsu liikmesriigist pärinevale dokumendile määruse nr 1049/2001
artikli 4 lõike 5 alusel ning kui nimetatud määruse artikli 4 lõike 1 punktis a loetletud erandliku aluse kohaldamine tugineb
liikmesriigi hinnangule. Sellega seoses tuleb lisada, et küsimuse hindamine, kas dokumendi avalikustamine kahjustab selliste
erandlike alustega kaitstud huve, võib kuuluda liikmesriigi poliitiliste kohustuste hulka (vt analoogia alusel eespool punktis 80
viidatud Üldkohtu kohtuotsus Hautala
vs.
nõukogu, punkt 71, ning 7. veebruari 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑211/00: Kuijer
vs.
nõukogu, EKL 2002, lk II‑485, punkt 53). Sellisel juhul peab liikmesriigil institutsiooniga sarnaselt olema ulatuslik kaalutlusruum.
Sellest tuleneb, et käesolevas asjas tuleb Saksamaa Liitvabariigile anda ulatuslik kaalutlusruum selle kindlakstegemiseks,
kas määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 1 punkti a neljanda taandega hõlmatud valdkonda kuuluvate dokumentide avalikustamine
võib avalikku huvi kahjustada.
Liidu kohtu kontroll peab seetõttu piirduma sellega, et ta kontrollib menetlusnormide ja põhjendamiskohustuse järgimist, faktide
sisulist täpsust ning ilmse kaalutlusvea ja võimu kuritarvitamise puudumist (vt selle kohta eespool punktis 82 viidatud kohtuotsus
Sison
vs.
nõukogu, punktid 34 ja 64).
Käsitledes määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 1 punkti a neljandas taandes ette nähtud erandit, mis puudutab avalikku huvi
seoses liikmesriigi majanduspoliitikaga, vaidlustab hageja esiteks vaidlustatud otsuse põhjenduse piisavuse selle erandi osas,
väites, et komisjon piirdus lühidalt Saksamaa kantsleri kirjas sisalduva avalduse konfidentsiaalsuse esiletoomisega ilma lisapõhjuseid
välja toomata, ning teiseks selle erandi kohaldamise käesolevas asjas. Taani Kuningriik väidab samuti, et komisjon ei järginud
põhjendamiskohustust, mis tal vaidlustatud otsuse suhtes on.
Mis puudutab esiteks vaidlustatud otsuse põhjendamist, siis väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et EÜ artikliga 253 nõutav
põhjendus peab vastama asjaomase akti olemusele ning sellest peab selgelt ja üheselt selguma akti andnud institutsiooni arutluskäik,
mis võimaldab huvitatud isikutel mõista võetud meetme põhjuseid ja pädeval kohtul teostada kontrolli. Põhjendamise nõuet hinnates
tuleb arvestada juhtumi asjaolusid, eelkõige akti sisu, põhjenduste olemust ja huvi, mis võib olla akti adressaatidel või
teistel otseselt ja isiklikult aktiga seotud isikutel selgituste saamiseks. Ei ole nõutud, et põhjendus täpsustaks kõiki asjakohaseid
faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, kuna otsuse põhjenduse vastavust artikli 253 nõuetele tuleb hinnata mitte ainult selle
sõnastust, vaid ka konteksti ja asjaomase valdkonna õiguslikku regulatsiooni silmas pidades (vt eespool punktis 82 viidatud
kohtuotsus Sison
vs.
nõukogu, punkt 80 ja seal viidatud kohtupraktika).
Kui tehakse otsus keelata juurdepääs dokumendile määruse nr 1049/2001 artiklis 4 ette nähtud erandi alusel, siis peab põhjenduses
selgitama, kuidas selle dokumendiga tutvumine võib konkreetselt ja tegelikult kahjustada selle erandiga kaitstud huve (Euroopa
Kohtu 1. juuli 2008. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑39/05 P ja C‑52/05 P: Rootsi ja Turco
vs.
nõukogu, EKL 2008, lk I‑4723, punkt 49, ja Üldkohtu 11. märtsi 2009. aasta otsus kohtuasjas T‑121/05: Borax Europe
vs.
komisjon, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 37).
Siiski võib osutuda võimatuks konfidentsiaalsust õigustava põhjenduse toomine iga dokumendi puhul ilma selle sisu avaldamata
ja seetõttu võiks erandi põhieesmärk jääda täitmata (vt Üldkohtu 26. aprilli 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑110/03,
T‑150/03 ja T‑405/03: Sison
vs.
nõukogu, EKL 2005, lk II‑1429, punkt 60 ja seal viidatud kohtupraktika). Selle kohtupraktika kohaldamine ei nõua vastupidi
hageja väidetule seda, et tegemist oleks määruse nr 1049/2001 artikli 9 tähenduses tundliku dokumendiga (vt selle kohta Üldkohtu
5. märtsi 1997. aasta otsus kohtuasjas T‑105/95: WWF UK
vs.
komisjon, EKL 1997, lk II‑313, punkt 65; 25. aprilli 2007. aasta otsus kohtuasjas T‑264/04: WWF European Policy Programme
vs.
nõukogu, EKL 2007, lk II‑911, punkt 37, ning 30. jaanuari 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑380/04: Terezakis
vs.
komisjon, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 71).
Nagu Euroopa Kohus on leidnud, on vajadust keelduda avaldamast asjaolusid, mis sellega võiksid kaudselt kahjustada huve, mida
nimetatud erandid konkreetselt peavad kaitsma, eelkõige rõhutatud määruse nr 1049/2001 artikli 11 lõikes 2 (eespool punktis 82
viidatud 1. veebruari 2007. aasta otsus kohtuasjas Sison
vs.
nõukogu, punkt 83). See säte näeb eelkõige ette, et kui dokumendi kohta, mis on või ei ole nimetatud määruse artikli 9 tähenduses
tundlik, on institutsiooni registris viide, peab see olema esitatud viisil, mis ei kahjusta sama määruse artikliga 4 ette
nähtud huvide kaitset.
Käesolevas asjas tugines komisjon Saksamaa kantsleri kirjale juurdepääsu keelamise otsuse tegemisel määruse nr 1049/2001 artikli 4
lõike 1 punkti a neljanda taandes sätestatud erandi osas asjaolule, et kirja avalikustamine võiks kahjustada avaliku huvi
kaitset seoses Saksamaa Liitvabariigi majanduspoliitikaga. Saksamaa ametivõimude põhjenduste kohaselt, nagu need on välja
toodud vaidlustatud otsuses, puudutab Saksamaa kantsleri kiri ainult sisekasutuseks koostatud konfidentsiaalset avaldust.
Kiri käsitleb Saksamaa Liitvabariigi ja teiste liikmesriikide majanduspoliitikaga seotud konfidentsiaalset küsimust. Kirja
avalikustamine rikuks konfidentsiaalsust ning kahjustaks Saksamaa Liitvabariigi ja teiste liikmesriikide majanduspoliitikat
(vt eespool punkt 24).
See vaidlustatud otsuse põhjendus, ükskõik kui lühike see ka ei oleks, on kohtuasja konteksti arvestades siiski asjakohane
ning piisav, et võimaldada hagejal hinnata asjaomasele dokumendile juurdepääsu keelamise põhjuseid ning liidu kohtul teostada
tal lasuvat õiguspärasuse kontrolli.
Tuleb märkida, et hageja tunneb hästi kohtuasja konteksti.
Esiteks teadis hageja komisjoni 19. aprilli 2000. aasta nõusolekust seoses asjaomase tööstusprojekti elluviimisega Mühlenberger
Lochi alal, mis oli direktiivi 92/43 kohaselt kaitse all. Kavandatav projekt nägi ette äriühingu D. tehase laiendamise Airbus
A3XX lõplikuks monteerimiseks. Oma 19. aprilli 2000. aasta arvamuses hindas komisjon Saksamaa ametivõimude poolt projekti
elluviimiseks välja toodud ülekaalukate üldiste huvide seisukohast eriti mõjuvaid põhjuseid direktiivi 92/43 artikli 6 lõike 4
alusel, st majanduslikke ja sotsiaalseid põhjuseid, nagu projekti väga suur majanduslik tähtsus Hamburgi linnale, Põhja-Saksamaale
ning Euroopa lennundustööstusele, hoolimata negatiivsest hinnangust projekti tagajärgedele ala suhtes ja teiste lahenduste
puudumisel. Ülekaalukate üldiste huvide seisukohast eriti mõjuvatel põhjustel asus komisjon oma arvamuses seisukohale, et
projekti negatiivne mõju on põhjendatud.
Teiseks edastas komisjon hagejale vaidlustatud otsuse lisadena kõik Saksamaa ametivõimudelt pärinevad ning hageja taotletud
dokumendid, välja arvatud Saksamaa kantsleri kiri.
Kui põhjenduses on selles kontekstis märgitud, et Saksamaa kantsleri kiri komisjoni presidendile puudutas konfidentsiaalset
avaldust, mille avalikustamine kahjustaks Saksamaa Liitvabariigi ja teiste liikmesriikide majanduspoliitikat, tuuakse vaidlustatud
otsuse põhjenduses selgelt esile, kuidas asjaomase dokumendiga tutvumine võis komisjoni arvates konkreetselt ja tegelikult
kahjustada vaidlusaluse erandiga kaitstud huve. Täiendava teabe avaldamisel, eelkõige kõnealuste dokumentide sisule viitamisel,
võiks erandi eesmärk jääda täitmata (vt selle kohta eespool punktis 111 viidatud 26. aprilli 2005. aasta otsus kohtuasjas
Sison
vs.
nõukogu, punkt 62).
Sellest järeldub, et komisjon ei ole rikkunud põhjendamiskohustust.
Mis puudutab teiseks seda, kas käesoleval juhul saab asjaomast erandit kohaldada, tuleb analüüsida, kas hinnang, et Saksamaa
kantsleri kirja avalikustamine võib kahjustada avaliku huvi kaitset seoses Saksamaa Liiduvabariigi majanduspoliitikaga, põhineb
Saksamaa ametivõimude ilmsel veal.
Kuna dokumentidele juurdepääsu erandid ei allu üldsuse võimalikult laia dokumentidele juurdepääsu põhimõttele, tuleb neid
tõlgendada ja kohaldada täht-tähelt (vt eespool punktis 82 viidatud 1. veebruari 2007. aasta otsus kohtuasjas Sison
vs.
nõukogu, punkt 63 ja seal viidatud kohtupraktika).
Enne hageja poolt taotletud dokumentide avalikustamisele vastuseisu väljendamist peavad Saksamaa ametivõimud analüüsima, kas
dokumendi avalikustamine võib tegelikult kahjustada mõnda avaliku huvi tahku, mida kaitsevad juurdepääsu keelamist lubavad
erandid. Erandid on kohaldatavad, kui avalike huvide kahjustamise ohtu on mõistlikult võimalik ette näha ja see ei ole puhtalt
oletuslik (eespool punktis 105 viidatud kohtuotsus Kuijer
vs.
nõukogu, punktid 55 ja 56, ning eespool punktis 111 viidatud kohtuotsus WWF European Policy Programme
vs.
nõukogu, punkt 39). Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale peab dokumentidega tutvumise taotluse menetlemiseks vajalik
hindamine olema konkreetne (vt eespool punktis 80 viidatud kohtuotsus Verein für Konsumenteninformation
vs
. komisjon, punkt 69 ja seal viidatud kohtupraktika). See konkreetne hindamine tuleb pealegi läbi viia iga taotluses nimetatud
dokumendi suhtes. Määrusest nr 1049/2001 tuleneb, et kõik selle määruse artikli 4 lõigetes 1–3 sätestatud erandid on määratletud
„dokumendile” kohaldatavana (eespool punktis 80 viidatud Üldkohtu kohtuotsus Verein für Konsumenteninformation
vs.
komisjon, punkt 70, ning 6. juuli 2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑391/03 ja T‑70/04: Franchet ja Byk
vs.
komisjon, EKL 2006, lk II‑2023, punkt 116).
Käesoleval juhul nähtub vaidlustatud otsusest esiteks, et hageja dokumentidega tutvumise taotluse puhul viidi hindamine läbi
iga taotluses nimetatud dokumendi suhtes. Saksamaa ametivõimud ei olnud vastu Hamburgi linnast ja Saksamaa Liitvabariigist
pärineva kaheksa dokumendi avalikustamisele, mis on eraldi välja toodud vaidlustatud otsuses, vaid nad olid konkreetseid sellekohaseid
põhjendusi esitades vastu ainult Saksamaa kantsleri kirja avalikustamisele, ning komisjon võimaldas tutvuda kaheksa dokumendiga
ning keeldus ainult Saksamaa kantsleri kirja avalikustamisest (vt eespool punkt 22).
Teiseks ei teinud Saksamaa ametivõimud ilmset hindamisviga, kui nad asusid asjaomase dokumendi konkreetse hindamise raames
seisukohale, et Saksamaa kantsleri kirja avalikustamise korral on olemas oht Saksamaa Liiduvabariigi majanduspoliitikale.
Kui võtta arvesse asjaomase projekti majanduslikku tähtsust, siis ei ole ilmselgelt vale hinnang, et sellist ohtu oli mõistlikult
võimalik ette näha ja see ei olnud puhtalt oletuslik.
Esiteks nähtub Saksamaa ametivõimude esitatud põhjendusest, nagu see on välja toodud vaidlustatud otsuses, et oma järelduseni
jõudmiseks viisid nad läbi Saksamaa kantsleri kirja konkreetse hindamise. Oma vastuseisu põhistasid nad selles dokumendis
sisalduva Saksamaa kantsleri konkreetse avaldusega, mitte ainult abstraktsete faktidega, nagu eelkõige asjaolu, et see kiri
pärines tolleaegselt Saksamaa kantslerilt.
Teiseks, nagu märkis komisjon, ilma et hageja oleks sellele vastu vaielnud, nähtub 19. aprilli 2000. aasta arvamuse analüüsist,
et majanduspoliitilised kaalutlused olid vaidlusaluse ala loetelust väljajätmise keskmes. Komisjoni 19. aprilli 2000. aasta
arvamus puudutas põhiliselt küsimust, kas direktiivi 92/43 artikli 6 lõike 4 tähenduses olid olemas muud ülekaalukate üldiste
huvide seisukohast eriti mõjuvad põhjused, nagu Airbus A3XX lõplikuks monteerimiseks äriühingu D. tehase laiendamise väga
suur majanduslik tähtsus Hamburgi linnale, Põhja-Saksamaale ning Euroopa lennundustööstusele, mis põhjendaks selle projekti
elluviimist hoolimata negatiivsest hinnangust projekti tagajärgedele ala suhtes ja teiste lahenduste puudumisel. Hageja ei
ole vaidlustanud majanduspoliitiliste kaalutluste olemasolu.
Eeltoodut arvestades tuleb asuda seisukohale, et hinnang, et Saksamaa kantsleri kirja avalikustamine võib kahjustada avaliku
huvi kaitset seoses Saksamaa Liitvabariigi majanduspoliitikaga, ei põhine Saksamaa ametivõimude ilmsel veal.
Seda järeldust ei sea kahtluse all hageja argumendid, et arvestades aja möödumist Saksamaa kantsleri kirja saatmisest, ei
ole juurdepääsu keelamine selle kirja sisust lähtuvalt enam määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 7 kohaselt õigustatud, ning
et komisjon oleks pidanud uuesti läbi vaatama põhjused, miks seda kirja ei avalikustatud.
Sellega seoses tuleb meenutada, et vastavalt määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõikele 7 kohaldatakse asjaomaseid erandeid üksnes
nii kaua, kuni kaitse on dokumendi sisust lähtuvalt õigustatud. Erandeid võib kohaldada maksimaalselt 30 aasta jooksul.
Käesolevas asjas viitab hageja määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 7 alusel dokumentidega tutvumise õiguse erandite ajalisele
kohaldamisele alles Soome Vabariigi menetlusse astuja seisukohtade kohta esitatud märkustes. Hagiavaldus ei sisalda argumente
määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 7 kohta. Soome Vabariik väidab oma menetlusse astuja seisukohtades, et määruse nr 1049/2001
artikli 4 lõiget 7 on väidetavalt rikutud ainult määruse artikli 4 lõike 3 teises lõigus sätestatud dokumentidega tutvumise
õiguse erandi osas, mis puudutab komisjoni otsustamisprotsessi. Oma märkustes nende seisukohtade kohta toetab hageja Soome
Vabariigi mõtet, laiendades seda käesolevas väites viidatud eranditele.
Tuleb märkida, et kuna hagi vastuvõetavuse tingimused ja seda puudutavad väited seonduvad avaliku huviga, kontrollib Üldkohus
neid oma kodukorra artikli 113 kohaselt vajadusel omal algatusel (vt selle kohta Euroopa Kohtu 15. aprilli 2010. aasta määrus
kohtuasjas C‑517/08 P: Makhteshim-Agan Holding jt
vs.
komisjon, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 54, ja Üldkohtu 9. septembri 2009. aasta otsus kohtuasjas T‑437/05:
Brink’s Security Luxembourg
vs.
komisjon, EKL 2009, lk II‑3233, punkt 54 ja seal viidatud kohtupraktika).
Kodukorra artikli 44 lõike 1 punkti c ja artikli 48 lõike 2 sätetest nende koostoimes nähtub, et hagiavalduses peab olema
märgitud hagi ese ja ülevaade fakti- ja õigusväidetest ning et menetluse käigus ei või esitada uusi väiteid, kui need ei tugine
faktilistele ja õiguslikele asjaoludele, mis on tulnud ilmsiks menetluse käigus.
Asjaolu, et hageja sai teatud faktilistest andmetest teada Üldkohtu menetluse käigus, ei tähenda, et need on käsitletavad
faktilise asjaoluna, mis on tulnud ilmsiks menetluse käigus. Need andmed ei tohi olla olnud hagejale varem kättesaadavad (vt
selle kohta Üldkohtu 8. märtsi 2007. aasta otsus kohtuasjas T‑340/04: France Télécom
vs.
komisjon, EKL 2007, lk II‑573, punkt 164 ja seal viidatud kohtupraktika). Sellega seoses tuleb märkida, et kohtuasja toimikust
ei nähtu, et hageja ei olnud varem teadlik dokumentidega tutvumise õiguse asjaomaste erandite ajalise kohaldamise võimalikust
rikkumisest.
Eeltoodut arvestades tuleb jõuda järeldusele, et hageja argumendid määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 7 kohta on vastuvõetamatud,
kuna tegemist on hagiavalduses esitamata jäetud uue väitega. Muu hulgas tuleb märkida, et need argumendid ei ole hageja poolt
hagiavalduses esitatud väidete laiendus.
Vastupidi sellele, mida väidab hageja ning menetlusse astujad, ei ole määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõige 7 lahutamatult
seotud selle artikli lõigetega 1–3. On tõsi, et määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõiget 7 tuleb kohaldada koostoimes selle artikli
lõigetes 1–3 sätestatud dokumentidega tutvumise õiguse eranditega. Siiski ei saa sellest järeldada, et juhul kui pool viitab
nendest sätetest osade rikkumisele, toob see kaasa nende kõikide sätete rikkumisele viitamise. Määruse nr 1049/2001 artikli 4
lõike 7 rikkumise väide ei ole otseselt seotud hageja esitatud väidetega, mis puudutavad selle artikli lõigete 1 ja 3 rikkumist.
Kuigi määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõigetes 1–3 ette nähtud erandite konkreetne hindamine on kindlasti hädavajalik tingimus
selleks, et otsustada asjaomaste erandite ajalise kohaldamise üle, ei puuduta määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõige 7 selle
kohaldamise tingimusi, mis on ette nähtud selle artikli lõigetes 1–3, vaid nende ajalist kohaldamist.
Igal juhul tuleb märkida, et kohtuasja toimikust ei nähtu, et asjaomase avaliku huvi kaitsmine ei olnud vaidlustatud otsuse
vastuvõtmise ajal Saksamaa kantsleri kirja sisust lähtuvalt enam õigustatud. Sellega seoses tuleb tõdeda, et toetamaks oma
argumente määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 7 väidetava rikkumise kohta, ei too hageja ega menetlusse astujad peale möödunud
ajavahemiku välja muid asjaolusid – näiteks neid, mis võiksid kahtluse alla seada esitatud majanduspoliitiliste kaalutluste
tähtsust.
Asjaomane kiri sisaldab Saksamaa kantsleri avaldust äriühingu D. tehase laiendamise projekti kohta Airbus A3XX lõplikuks monteerimiseks
Mühlenberger Lochi alal, mis oli direktiivi 92/43 kohaselt kaitse all. Nagu tõdeti, olid Hamburgi linna, Põhja-Saksamaa ning
Euroopa lennundustööstuse majanduslikud kaalutlused Mühlenberger Lochi ala loetelust väljajätmise küsimuse keskmes. Mis puudutab
Saksamaa kantsleri kirjas sisalduvat avaldust, mis on seega seotud Saksamaa Liitvabariigi majanduspoliitikale suure tähtsusega
küsimusega, siis tuleb kaheksa-aastast ajavahemikku, mis jäi Saksamaa kantsleri kirja saatmise (15. märts 2000) ning vaidlustatud
otsuse vastuvõtmise vahele (19. juuni 2008), pidada ajavahemikuks, mil asjaomase avaliku huvi, st Saksamaa Liitvabariigi majanduspoliitika
kaitsmine oli põhjendatud.
Eeltoodut arvestades tuleb asuda seisukohale, et komisjon keeldus õigesti avalikustamast Saksamaa kantsleri kirja pärast määruse
nr 1049/2001 artikli 4 lõike 5 alusel Saksamaa Liitvabariigi vastuseisu selle erandi alusel, mis puudutab avaliku huvi kaitset
seoses liikmesriigi majanduspoliitikaga ja mis on kehtestatud sama määruse artikli 4 lõike 1 punkti a neljandas taandes.
Seega ei pea enam analüüsima ei määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 1 punkti a kolmandat taanet käsitlevat väidet, mis käsitleb
dokumentidega tutvumise õiguse erandit, mis puudutab avaliku huvi kaitset seoses rahvusvaheliste suhetega, ega teist väidet,
et rikutud on nimetatud määruse artikli 4 lõike 3 teist lõiku, mis puudutab otsustamisprotsessiga seotud erandit.

Määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 6 väidetav rikkumine
Poolte argumendid
Soome Vabariik väidab, et komisjon rikkus määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõikest 6 tulenevat kohustust hinnata võimalust tutvuda
asjaomase dokumendiga osaliselt. Komisjon ei oleks pidanud piirduma viitega asjaomase liikmesriigi avaldusele, mille kohaselt
viimati nimetatu keeldub juurdepääsu võimaldamisest dokumendile tervikuna.
Vastates Üldkohtu esitatud küsimusele tema argumentide vastuvõetavuse kohta rõhutab Soome Vabariik, keda toetavad hageja,
Taani Kuningriik ja Rootsi Kuningriik, et need argumendid on vastuvõetavad, kuna määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõige 6 on
lahutamatult seotud selle artikli lõigetega 1–3.
Komisjon vaidlustab Soome Vabariigi argumendid.
Üldkohtu hinnang
Üldkohus võib igal ajal omal algatusel otsustada, et esineb olulisi asja läbivaatamist takistavaid asjaolusid, mille hulka
kuulub ka menetlusse astuja esitatud argumendi vastuvõetavus (vt selle kohta Euroopa Kohtu 23. veebruari 1961. aasta otsus
kohtuasjas 30/59: De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg
vs.
Ülemamet, EKL 1961, lk 1, 37).
Tuleb tõdeda, et määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 6 väidetava rikkumisega seotud argumendid, mis puudutavad asjaomase
dokumendiga osalist tutvumist, toodi välja ainult Soome Vabariigi poolt. Hageja selliseid argumente ei esitanud.
Sellega seoses tuleb märkida, et vastavalt Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 40 neljandale lõigule, mida kohaldatakse
kõnealuse põhikirja artiklist 53 tulenevalt Üldkohtu suhtes, peab menetlusse astumise avaldus piirduma ühe poole nõuete toetamisega.
Liiatigi peab menetlusse astuja tulenevalt kodukorra artikli 116 lõikest 3 nõustuma kohtuasja staadiumiga menetlusse astumise
ajal. Kuigi kõnealuste sätete kohaselt ei ole menetlusse astujal keelatud esitada selle menetluspoole, kelle toetuseks ta
on menetlusse astunud, argumentidest erinevaid argumente, siis kehtib vähemalt tingimus, et need ei tohi muuta kohtuvaidluse
piire ning et menetlusse astumine toimub ikkagi selle menetluspoole nõuete toetuseks (vt selle kohta eespool punktis 143 viidatud
kohtuotsus De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg
vs.
Ülemamet, lk 37, ning eespool punktis 80 viidatud kohtuotsus Verein für Konsumenteninformation
vs
. komisjon, punkt 52).
Käesolevas asjas on hageja ja komisjoni vahelise kohtuvaidluse ese vaidlustatud otsuse tühistamine. Esiteks puudutab see määruse
nr 1049/2001 artikli 4 lõike 5 kohaldamise tagajärgi ning teiseks dokumentidega tutvumise õiguse selliste erandite väidetavat
rikkumist, mis on sätestatud sama määruse artikli 4 lõike 1 punkti a kolmandas ja neljandas taandes ning lõike 3 teises lõigus.
Hagiavaldus ega kostja vastus ei sisalda argumente nimetatud määruse artikli 4 lõike 6 võimaliku rikkumise kohta. Lisaks märkis
hageja hagis sõnaselgelt, et ta ei vaidlusta vaidlustatud otsust osas, mis puudutab osalist juurdepääsu. Määruse nr 1049/2001
artikli 4 lõike 6 väidetav rikkumine tõstatati esimest korda Soome Vabariigi menetlusse astuja seisukohtades.
Vastupidi Soome Vabariigi väidetule ei ole määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõige 6 lahutamatult seotud selle artikli lõigetega 1–3.
Kuigi määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõigetes 1–3 ette nähtud erandite konkreetne hindamine on hädavajalik tingimus, et otsustada
asjaomasele dokumendile osalise juurdepääsu võimaldamise üle (vt selle kohta eespool punktis 80 viidatud Üldkohtu kohtuotsus
Verein für Konsumenteninformation
vs.
komisjon, punkt 73; eespool punktis 122 viidatud kohtuotsus Franchet ja Byk
vs.
komisjon, punkt 117, ning 19. jaanuari 2010. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑355/04 ja T‑446/04: Co-Frutta
vs.
komisjon, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 124), ei puuduta sellise võimaluse analüüsimine selle artikli lõigetes 1–3
ette nähtud asjaomaste erandite kohaldamise tingimusi. Sellise analüüsi nõue tuleneb proportsionaalsuse põhimõttest. Määruse
nr 1049/2001 artikli 4 lõike 6 raames tuleb analüüsida, kas eesmärk, mida asjaomasele dokumendile juurdepääsu keelamisega
taotletakse, on saavutatav juhul, kui kustutatakse ainult need lõigud, mis võivad kahjustada kaitstavat huvi (vt selle kohta
Euroopa Kohtu 6. detsembri 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑353/99 P: nõukogu
vs.
Hautala, EKL 2001, lk I‑9565, punktid 27–29, ja eespool punktis 111 viidatud kohtuotsus WWF European Policy Programme
vs.
nõukogu, punkt 50).
Määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 6 kohaldamise tingimusi tuleb seega analüüsida eraldi ning erinevas analüüsi etapis kui
see, mis puudutab selle artikli lõigetes 1–3 ette nähtud dokumentidega tutvumise õiguse erandeid (vt selle kohta eespool punktis 111
viidatud 26. aprilli 2005. aasta otsus kohtuasjas Sison
vs.
nõukogu, punktid 86–89, ja eespool punktis 111 viidatud kohtuotsus WWF European Policy Programme
vs.
nõukogu, punktid 47–55). Ainult määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 6 võimalik rikkumine võib kaasa tuua osalise juurdepääsu
keelamise otsuse tühistamise.
Sellest tuleneb, et Soome Vabariigi esitatud argumendid määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 6 rikkumise kohta ei ole seotud
menetluspoolte määratletud hagi esemega ning see muudab seega käesoleva kohtuvaidluse piire. Need argumendid tuleb seega vastuvõetamatuse
tõttu jätta läbi vaatamata.

Asjaomase dokumendi esitamine
Poolte argumendid
Hageja palub Üldkohtul kohustada komisjoni menetlustoimingute raames vastavalt kodukorra artikli 66 lõikele 1 esitama Saksamaa
kantsleri kirja selleks, et Üldkohus saaks analüüsida selle sisu ning teha kindlaks, kas ja millisel määral on see kiri hõlmatud
komisjoni poolt välja toodud eranditega.
Komisjon ja menetlusse astujad ei esitanud hageja taotluse kohta seisukohta.
Üldkohtu hinnang
Nagu eespool toodust tuleneb, oli Üldkohtul kohtumenetluses esitatud nõuete, väidete ja argumentide alusel võimalik teha hagi
osas tarvilik otsus.
Seega tuleb jätta rahuldamata hageja taotlus, et komisjoni kohustataks Saksamaa kantsleri kirja esitama (vt selle kohta Üldkohtu
10. septembri 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑42/05: Williams
vs.
komisjon, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punktid 130 ja 131).
Kõike eeltoodut arvesse võttes tuleb hagi jätta tervikuna rahuldamata.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 87 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda
nõudnud. Sama artikli lõike 4 alusel kannavad menetlusse astunud liikmesriigid ja institutsioonid ise oma kohtukulud.
Kuna kohtuotsus on tehtud hageja kahjuks, tuleb hageja kohtukulud jätta tema enda kanda ja mõista komisjoni kohtukulud vastavalt
komisjoni nõudele välja hagejalt. Taani Kuningriik, Soome Vabariik ja Rootsi Kuningriik kannavad ise oma kohtukulud.
Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (kaheksas koda)
otsustab:
1.
Jätta hagi rahuldamata.
2.
Jätta IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds gGmbH kohtukulud tema enda kanda ning mõista temalt välja Euroopa Komisjoni kohtukulud.
3.
Jätta Taani Kuningriigi, Soome Vabariigi ja Rootsi Kuningriiki kohtukulud nende endi kanda.
Martins Ribeiro
Wahl
Dittrich
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 13. jaanuaril 2011 Luxembourgis.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: inglise.