CELEX: 62012CJ0474
Præjudiciel forelæggelse
etableringsfrihed
arbejdskraftens frie bevægelighed
forbud mod forskelsbehandling
artikel 346, stk. 1, litra b), TEUF
beskyttelse af en medlemsstats væsentlige sikkerhedsinteresser
lovgivning i en medlemsstat, hvorefter de retlige repræsentanter for et selskab, der i denne stat driver virksomhed inden for handel med våben, ammunition og krigsmateriel, skal være statsborgere i denne medlemsstat

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 18 TEUF, 45 TEUF, 49 TEUF og 346, stk. 1, litra b), TEUF.
Anmodningen er blevet fremsat under en sag mellem Schiebel Aircraft GmbH (herefter »Schiebel Aircraft«) og Bundesminister für Wirtschaft, Familie und Jugend (forbundsministeren for økonomi, familie og ungdom, herefter »Bundesminister«) vedrørende sidstnævntes afslag på at meddele Schiebel Aircraft tilladelse til at drive våbenvirksomhed.
Retsforskrifter
§ 94, nr. 80, i Gewerbeordnung 1994 (den østrigske næringslov af 1994) i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen (BGBl. I, nr. 111/2010, herefter »GewO 1994«), bestemmer:
»Følgende erhverv er lovregulerede erhverv:
[…]
80.
Våbenvirksomhed (bøssemageri), herunder våbenhandel.«
§ 95 i GewO 1994 bestemmer:
»(1)   For så vidt angår de i § 94, nr. 5, 10, 16, 18, 25, 32, 36, 56, 62, 65, 75, 80 og 82, nævnte erhverv skal myndighederne efterprøve, om ansøgeren, eller såfremt ansøgeren til den nævnte næringsvirksomhed er en juridisk person eller et registreret interessentskab, at de i § 13, stk. 7, nævnte personer har den for udøvelse af næringen nødvendige pålidelighed (§ 87, stk. 1, nr. 3). Ansøgeren må først påbegynde næringsudøvelsen, når den i § 340 omhandlede afgørelse er retskraftig.
(2)   For så vidt angår de i stk. 1 nævnte erhverv kræves det, at udnævnelse af en direktør eller en filialbestyrer med henblik på udøvelse af næringen godkendes. Godkendelse meddeles efter ansøgning fra indehaveren, såfremt de i § 39, stk. 2, eller § 47, stk. 2, nævnte betingelser er opfyldt.«
§ 139 i GewO 1994 bestemmer:
»(1)   Følgende aktiviteter kræver næringstilladelse til våbenvirksomhed (§ 94, nr. 80):
1.
for så vidt angår ikke-militære våben og ikke-militær ammunition:
a)
fremstilling, forarbejdning og istandsættelse (inkl. bøssemagervirksomhed)
b)
handel
c)
udlejning
d)
formidling af køb og salg
2.
for så vidt angår militære våben og militær ammunition:
a)
fremstilling, forarbejdning og istandsættelse
b)
handel
c)
formidling af køb og salg.
[…]
(4)   Udlejning og istandsættelse af skydevåben samt salg af dertil hørende skydetilbehør på skydebaner, der er godkendt af myndighederne, kan i henhold til stk. 1, nr. 1, litra a), b) eller c), eller stk. 1, nr. 2, litra a) eller b), lovligt foretages af godkendte næringsdrivende. Al anden udlejning af militære våben er ikke tilladt.«
§ 141 i GewO 1994 har følgende ordlyd:
»(1)   Meddelelse af en næringstilladelse til de i § 139, stk. 1, nævnte former for våbenvirksomhed kræver, foruden kontrol af pålidelighed (§ 95), at følgende yderligere betingelser er opfyldt:
1.
at fysiske personer er østrigske statsborgere og har bopæl i Østrig, og
2.
at juridiske personer og registrerede interessentskaber
a)
har vedtægtsmæssigt hjemsted eller hovedkontor i Østrig, og
b)
at medlemmerne af repræsentative organer i henhold til lov eller selskabsdeltagere med ledelses- eller repræsentationsbeføjelse er østrigske statsborgere og har bopæl i Østrig, samt
3.
at næringsudøvelsen ikke giver anledning til betænkeligheder ud fra hensynet til bevarelse af den offentlige ro, orden og sikkerhed. […]
[...]
(3)   For personer, der er statsborgere i [de lande, der er medlemmer af Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS)], gælder det i stk. 1 fastsatte krav om østrigsk statsborgerskab ikke for så vidt angår de i § 139, stk. 1, nr. 1, nævnte aktiviteter.«
Artikel 340 i GewO 1994 bestemmer:
»(1)   Efter indgivelse af anmeldelse om virksomheden (§ 339, stk. 1) skal myndigheden efterprøve, om anmelderen opfylder lovens betingelser for udøvelse af den anmeldte virksomhed på forretningsstedet. […]
[...]
(3)   Såfremt de i stk. 1 anførte betingelser ikke er opfyldt, skal myndigheden – med forbehold af en procedure i henhold til § 366, stk. 1, nr. 1 – træffe afgørelse herom og nedlægge forbud mod udøvelse af virksomheden.«
Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
Den 27. september 2010 indgav sagsøgeren ansøgning til Bundesminister bl.a. om tilladelse til at drive våbenvirksomhed, navnlig for så vidt angår handel med militære våben og militær ammunition og formidling af køb og salg af militære våben og militær ammunition, som er et lovreguleret erhverv i henhold til § 94, nr. 80, i GewO 1994.
Ved afgørelse af 16. februar 2011, som er indbragt til prøvelse for den forelæggende ret, fastslog Bundesminister, at Schiebel Aircraft ikke opfyldte de lovbestemte betingelser for at drive denne våbenvirksomhed, og nedlagde forbud mod udøvelse heraf.
Bundesminister begrundede i det væsentlige afgørelsen med, at N.H. – samt to yderligere personer – ifølge virksomhedsregisteret er anført som handelsretlig direktør (»handelsrechtlicher Geschäftsführer«) for Schiebel Aircraft, og at N.H. er britisk statsborger og ikke har østrigsk statsborgerskab. Da en af de personer, der er bemyndiget til at tegne Schiebel Aircraft, ikke har østrigsk statsborgerskab, var de betingelser, der er fastsat ved § 141, stk. 1, nr. 2, litra b), og stk. 3, i GewO 1994 for at drive virksomhed i henhold til § 139, stk. 1, nr. 2, litra b) og c), i GewO 1994, ikke opfyldt.
Schiebel Aircraft har ved denne afgørelses indbringelse for den forelæggende ret gjort gældende, at al forskelsbehandling, der udøves på grundlag af nationalitet, er forbudt i henhold til artikel 18 TEUF. Direktøren er den britiske statsborger, N.H., og da han agter at udøve lønnet beskæftigelse på tværs af grænserne, er han under alle omstændigheder omfattet af den frie etableringsret i henhold til artikel 49 TEUF. Schiebel Aircraft har anført, at de faktiske omstændigheder i hovedsagen er omfattet af EU-rettens anvendelsesområde, hvorfor forbuddet mod forskelsbehandling i henhold til artikel 18 TEUF også finder anvendelse. Ifølge selskabet udgør betingelsen om østrigsk statsborgerskab i § 141, stk. 1, nr. 2, litra b), og stk. 3, i GewO 1994 (herefter »statsborgerskabskravet«) en direkte forskelsbehandling, der er forbudt i henhold til EU-retten.
I øvrigt medgiver Schiebel Airkraft, at artikel 346 TEUF blandt de primærretlige bestemmelser giver medlemsstaterne beføjelse til at fravige samtlige bestemmelser i traktaterne. Som undtagelsesbestemmelse skal denne artikel imidlertid fortolkes strengt. Desuden må undtagelser fra principperne om fri bevægelighed og ligebehandling ikke gå ud over, hvad der er nødvendigt i betragtning af det formål, de skal varetage.
Ifølge Schiebel Aircraft er det, henset til passagen »efter dens opfattelse« i artikel 346 TEUF, ganske vist medlemsstaterne, der skal vurdere, om væsentlige sikkerhedsinteresser er truet, men Domstolen har imidlertid understreget, at foranstaltningerne truffet i medfør af denne bestemmelse skal være i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet. Derfor er der ingen begrundelse for statsborgerskabskravet. Når henses til de i øvrigt eksisterende, strenge forholdsregler, kan dette krav ikke anses for nødvendigt til sikring af Republikken Østrigs sikkerhedsinteresser, navnlig som følge af dennes neutralitet.
Bundesminister har for den forelæggende ret i det væsentlige gjort gældende, at myndigheden var »bundet af ordlyden i den nationale retsforskrift« og ikke havde kompetence til at forelægge Domstolen en anmodning om præjudiciel afgørelse.
Den forelæggende ret har præciseret, at den østrigske lovgiver, da statsborgerskabskravet blev indført, uden nogen anden begrundelse henviste til undtagelsesbestemmelsen i EØF-traktatens artikel 223, stk. 1, litra b), der er videreført i artikel 346, stk. 1, litra b), TEUF.
Ifølge den forelæggende ret tillader denne bestemmelse unilaterale beskyttelsesforanstaltninger, som medlemsstaterne træffer som en undtagelse fra deres traktatmæssige forpligtelser for at tage hensyn til deres væsentlige sikkerhedsinteresser. Disse sikkerhedsinteresser omfatter både den indre og ydre sikkerhed. Det skøn, der herved er overladt medlemsstaterne, er begrænset af det EU-retlige proportionalitetsprincip og de almindelige retsgrundsætninger.
Den forelæggende ret formår ikke at se, at der foreligger »væsentlige sikkerhedsinteresser« for Republikken Østrig som omhandlet i artikel 346, stk. 1, litra b), TEUF, der kan begrunde statsborgerskabskravet og dermed en fravigelse af forbuddet mod forskelsbehandling i henhold til artikel 18 TEUF, 45 TEUF og 49 TEUF.
På denne baggrund har Verwaltungsgerichtshof besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Er EU-retten, navnlig artikel 18 TEUF, 45 TEUF og 49 TEUF, sammenholdt med artikel 346, stk. 1, litra b), TEUF, til hinder for en national forskrift i en medlemsstat som den ordning, der finder anvendelse i tvisten i hovedsagen, hvorefter medlemmer af repræsentative organer i henhold til lov eller selskabsdeltagere med ledelses- eller repræsentationsbeføjelse i erhvervsdrivende selskaber, der agter at drive virksomhed inden for handel med militære våben og militær ammunition og formidling af køb og salg af militære våben og militær ammunition, skal være østrigske statsborgere, og statsborgerskab i en anden EØS-medlemsstat ikke er tilstrækkeligt?«
Om det præjudicielle spørgsmål
Indledende bemærkninger
Indledningsvis konstateres, at den forelæggende rets spørgsmål både henviser til artikel 18 TEUF, hvori det generelle princip om forbud mod forskelsbehandling på grundlag af nationalitet er forankret, og til artikel 45 TEUF og 49 TEUF, der omhandler arbejdskraftens frie bevægelighed, henholdsvis etableringsfriheden.
I denne forbindelse bemærkes, at artikel 18 TEUF, hvori det generelle princip om forbud mod forskelsbehandling på grundlag af nationalitet er forankret, kun kan anvendes selvstændigt på forhold omfattet af EU-retten, for hvilke traktaten ikke indeholder særlige bestemmelser om forbud mod forskelsbehandling (jf. domme Attanasio Group, C‑384/08,
EU:C:2010:133
, præmis 37, og Hervis Sport- és Divatkereskedelmi, C‑385/12,
EU:C:2014:47
, præmis 25).
Princippet om forbud mod forskelsbehandling er imidlertid blevet gennemført på områderne for henholdsvis arbejdskraftens frie bevægelighed og etableringsretten ved artikel 45, stk. 2, TEUF og artikel 49 TEUF (jf. i denne retning domme Cassa di Risparmio di Firenze m.fl., C‑222/04,
EU:C:2006:8
, præmis 99, Lyyski, C‑40/05,
EU:C:2007:10
, præmis 34, UTECA, C‑222/07,
EU:C:2009:124
, præmis 38, og Hervis Sport- és Divatkereskedelmi,
EU:C:2014:47
, præmis 25).
Domstolen skal derfor ikke træffe afgørelse om fortolkningen af artikel 18 TEUF.
For så vidt angår artikel 45 TEUF og 49 TEUF bemærkes, at den i hovedsagen omhandlede lovgivning ikke sondrer mellem, om beskæftigelsen som direktør har karakter af lønmodtagerbeskæftigelse eller ej. Desuden indeholder hverken forelæggelsesafgørelsen eller de for Domstolen fremlagte sagsakter nogle angivelser, der gør det muligt at fastlægge, om situationen i hovedsagen er omfattet af den ene eller den anden bestemmelse. Det må derfor antages, at en lovgivning som den i hovedsagen omhandlede kan vedrøre såvel arbejdskraftens frie bevægelighed som etableringsfriheden, og følgelig må den prøves i lyset af både artikel 45 TEUF og artikel 49 TEUF.
Derfor skal det forelagte spørgsmål anses for at vedrøre spørgsmålet om, hvorvidt artikel 45 TEUF og 49 TEUF samt artikel 346, stk. 1, litra b), TEUF skal fortolkes således, at de er til hinder for en medlemsstats lovgivning som den, der er omhandlet i hovedsagen, og som over for selskaber, der agter at drive virksomhed inden for handel med militære våben og militær ammunition og formidling af køb og salg af militære våben og militær ammunition, stiller krav om, at medlemmerne af deres repræsentative organer i henhold til lov eller selskabsdeltagere med ledelsesbeføjelse er statsborgere i denne medlemsstat.
Om der foreligger restriktioner for arbejdskraftens frie bevægelighed og for etableringsfriheden
Før det undersøges, om lovgivningen i hovedsagen udgør en foranstaltning i strid med arbejdskraftens frie bevægelighed og etableringsfriheden, skal det først bemærkes, at den ligebehandlingsregel på området for arbejdskraftens frie bevægelighed, som er indeholdt i artikel 45 TEUF, også kan påberåbes af en arbejdsgiver med henblik på i den medlemsstat, hvor han er etableret, at ansætte arbejdstagere, som er statsborgere i en anden medlemsstat (dom Clean Car Autoservice, C‑350/96,
EU:C:1998:205
, præmis 25).
Denne betragtning, der vedrørte en situation, hvori et i en medlemsstat etableret selskab var forhindret i drive virksomhed dér i henhold til en national bestemmelse, fordi selskabets direktør, der i den pågældende sag var lønmodtager, ikke havde bopæl i denne medlemsstat, gælder også, når den omtvistede betingelse vedrører en direktør, der er selvstændig. Som Domstolen har konstateret, kunne reglerne om arbejdskraftens frie bevægelighed let modvirkes, hvis det var tilstrækkeligt for medlemsstaterne til at undgå de forbud, som er indeholdt i reglerne, at påbyde arbejdsgiverne vilkår med hensyn til ansættelse af en arbejdstager, som arbejdstageren skal overholde, og som, hvis de blev pålagt ham direkte, ville udgøre hindringer for udøvelsen af den ret til fri bevægelighed, som han kan gøre krav på i henhold til artikel 45 TEUF (jf. i denne retning dom Clean Car Autoservice,
EU:C:1998:205
, præmis 21). Denne konstatering gælder imidlertid ligeledes i et tilfælde, hvor arbejdsgiveren ikke ønsker at ansætte en lønmodtager, men en selvstændig arbejdstager, hvis situation er omfattet af artikel 49 TEUF (jf. endvidere for så vidt angår muligheden for en tjenesteyders ansatte at påberåbe sig den frie udveksling af tjenesteydelser, dom Abatay m.fl., C‑317/01 og C‑369/01,
EU:C:2003:572
, præmis 106).
Den ret til frit at etablere sig, som EU-borgerne har i henhold til artikel 49 TEUF, indebærer, at de har adgang til at optage og udøve selvstændig erhvervsvirksomhed samt til at oprette og lede virksomheder på de vilkår, som i etableringsmedlemsstatens lovgivning er fastsat for landets egne statsborgere. Efter fast retspraksis er formålet med artikel 49 TEUF således at sikre, at statsborgere fra en medlemsstat, som etablerer sig i en anden medlemsstat med henblik på at udøve selvstændig erhvervsvirksomhed dér, behandles efter samme regler som landets egne statsborgere, og den forbyder enhver form for forskelsbehandling på grundlag af nationalitet, som f.eks., at de nationale lovgivninger indeholder restriktioner med hensyn til etableringsfriheden (jf. bl.a. domme Kommissionen mod Frankrig, 270/83,
EU:C:1986:37
, præmis 14, og Kommissionen mod Belgien, C‑47/08,
EU:C:2011:334
, præmis 80).
Desuden følger det af ordlyden af artikel 45, stk. 2, TEUF, at arbejdskraftens frie bevægelighed forudsætter ophævelse af enhver i nationaliteten begrundet forskelsbehandling af medlemsstaternes arbejdstagere for så vidt angår beskæftigelse, aflønning og øvrige arbejdsvilkår.
Det må derfor konstateres, at en lovgivning som den, der er omhandlet i hovedsagen, indfører en forskelsbehandling på grundlag af nationalitet, der i princippet er forbudt ved såvel artikel 49 TEUF som artikel 45, stk. 2, TEUF, idet en tilladelse til et selskab til at drive virksomhed inden for handel med militære våben og militær ammunition og formidling af køb og salg af militære våben og militær ammunition gøres betinget af, at medlemmerne af selskabets repræsentative organer i henhold til lov eller selskabsdeltagere med ledelsesbeføjelse har østrigsk statsborgerskab.
Det må således fastslås, at statsborgerskabskravet direkte hindrer statsborgere i andre medlemsstater i at etablere sig i Østrig som medlemmer af de repræsentative organer i henhold til lov eller selskabsdeltagere med ledelsesbeføjelser i selskaber, der driver virksomhed inden for handel med militære våben og militær ammunition og formidling af køb og salg af militære våben og militær ammunition, eller i at udøve en sådan virksomhed i denne medlemsstat som lønmodtagere.
Om restriktionerne for etableringsfriheden og arbejdskraftens frie bevægelighed kan begrundes i henhold til artikel 346, stk. 1, litra b), TEUF
Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at den østrigske lovgiver, da statsborgerskabskravet blev indført, uden nogen anden begrundelse henviste til undtagelsesbestemmelsen i EØF-traktatens artikel 223, stk. 1, litra b), der nu er videreført i artikel 346, stk. 1, litra b), TEUF.
Det skal således undersøges, om artikel 346, stk. 1, litra b), TEUF, i henhold til hvilken traktaternes bestemmelser ikke er til hinder for, at en medlemsstat kan træffe de foranstaltninger, som den anser for nødvendige til beskyttelse af sine væsentlige sikkerhedsinteresser, og som vedrører fabrikation af eller handel med våben, ammunition og krigsmateriel, kan begrunde restriktioner for etableringsfriheden og arbejdskraftens frie bevægelighed i en lovgivning som den i hovedsagen omhandlede.
Herved bemærkes dels, at undtagelsesbestemmelsen i artikel 346 TEUF, som fastslået i fast retspraksis vedrørende undtagelser til de grundlæggende friheder, skal fortolkes strengt (jf. i denne retning domme Kommissionen mod Finland, C‑284/05,
EU:C:2009:778
, præmis 46, og Insinööritoimisto InsTiimi, C‑615/10,
EU:C:2012:324
, præmis 35).
Dels bemærkes, at skønt denne artikels stk. 1, litra b), nævner foranstaltninger, som en medlemsstat kan anse for nødvendige til beskyttelse af dens væsentlige sikkerhedsinteresser, kan bestemmelsen imidlertid ikke fortolkes således, at den tildeler medlemsstaterne kompetence til at fravige traktatens bestemmelser blot ved påberåbelse af disse interesser (jf. i denne retning domme Kommissionen mod Finland,
EU:C:2009:778
, præmis 47, og Insinööritoimisto InsTiimi,
EU:C:2012:324
, præmis 35). Den medlemsstat, der påberåber sig artikel 346, stk. 1, litra b), TEUF, skal således bevise, at det er nødvendigt at anvende den i bestemmelsen fastsatte undtagelse for at beskytte sine væsentlige sikkerhedsinteresser (jf. i denne retning domme, Kommissionen mod Finland,
EU:C:2009:778
, præmis 49, og Insinööritoimisto InsTiimi,
EU:C:2012:324
, præmis 45).
Den virksomhed, hvortil Schiebel Airkraft har ansøgt om næringstilladelse, dvs. handel med militære våben og militær ammunition og formidling af køb og salg af militære våben og militær ammunition, kan være omfattet af anvendelsesområdet for undtagelsesbestemmelsen i artikel 346, stk. 1, litra b), TEUF, men det fremgår imidlertid hverken af forelæggelsesafgørelsen eller af sagsakterne for Domstolen, at Republikken Østrig, hvis regering ikke har afgivet indlæg for Domstolen, har bevist, at statsborgerskabskravet, der pålægges dette selskab, er nødvendigt for at beskytte væsentlige sikkerhedsinteresser, hvilket det i sidste instans tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
Med henblik på at give den nationale ret et hensigtsmæssigt svar kan Domstolen imidlertid som led i samarbejdet med de nationale domstole give denne alle de oplysninger, som den finder nødvendige (jf. i denne retning dom AES-3C Maritza East 1, C‑124/12,
EU:C:2013:488
, præmis 42).
Selv om det kan antages at være bevist, at de mål, som er blevet nævnt af navnlig den tjekkiske og den svenske regering samt af Europa-Kommissionen i deres respektive skriftlige indlæg – dvs. målet om at sikre pålideligheden hos de personer, der får tilladelse til at drive virksomhed inden for handel med militære våben og militær ammunition og formidling af køb og salg af militære våben og militær ammunition, målet om at sikre forsyningssikkerhed for forsvarsmateriel og målet om at forhindre videregivelse af strategiske oplysninger – udgør væsentlige sikkerhedsinteresser for Republikken Østrig som omhandlet i artikel 346, stk. 1, litra b), TEUF, kræves det derudover, at statsborgerskabskravet i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet ikke må gå videre, end hvad der er rimeligt og nødvendigt for at nå det tilsigtede mål (jf. i denne retning domme Johnston, 222/84,
EU:C:1986:206
, præmis 38, og Albore, C‑423/98,
EU:C:2000:401
, præmis 19).
Skønt statsborgerskabskravet er egnet til at nå de mål, der er nævnt i den foregående præmis, kan disse mål, således som den tjekkiske regering og Kommissionen har anført, i det foreliggende tilfælde også opnås ved mindre restriktive foranstaltninger, som f.eks. regelmæssig kontrol med fremstilling af og handel med våben, en forvaltningsretlig tavshedspligt eller en strafferetlig sanktion for videregivelse af strategiske oplysninger.
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 45 TEUF og 49 TEUF skal fortolkes således, at de er til hinder for en medlemsstats lovgivning som den, der er omhandlet i hovedsagen, og som over for selskaber, der agter at drive virksomhed inden for handel med militære våben og militær ammunition og formidling af køb og salg af militære våben og militær ammunition, stiller krav om, at medlemmerne af deres repræsentative organer i henhold til lov eller selskabsdeltagere med ledelsesbeføjelse er statsborgere i denne medlemsstat. Det tilkommer imidlertid den forelæggende ret at efterprøve, om den medlemsstat, der påberåber sig artikel 346, stk. 1, litra b), TEUF for at begrunde en sådan lovgivning, kan bevise, at det er nødvendigt at anvende den i bestemmelsen fastsatte undtagelse for at beskytte sine væsentlige sikkerhedsinteresser.
Sagens omkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Femte Afdeling) for ret:

Artikel 45 TEUF og 49 TEUF skal fortolkes således, at de er til hinder for en medlemsstats lovgivning som den, der er omhandlet i hovedsagen, og som over for selskaber, der agter at drive virksomhed inden for handel med militære våben og militær ammunition og formidling af køb og salg af militære våben og militær ammunition, stiller krav om, at medlemmerne af deres repræsentative organer i henhold til lov eller selskabsdeltagere med ledelsesbeføjelse er statsborgere i denne medlemsstat. Det tilkommer imidlertid den forelæggende ret at efterprøve, om den medlemsstat, der påberåber sig artikel 346, stk. 1, litra b), TEUF for at begrunde en sådan lovgivning, kan bevise, at det er nødvendigt at anvende den i bestemmelsen fastsatte undtagelse for at beskytte sine væsentlige sikkerhedsinteresser.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: tysk.