CELEX: 62010TJ0028
Yhteisön tavaramerkki
Hakemus sanamerkin EURO AUTOMATIC PAYMENT rekisteröimiseksi yhteisön tavaramerkiksi
Ehdoton hylkäysperuste
Kuvailevuus
Asetuksen (EY) N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan c alakohta

Asian tausta
Kantaja Euro-Information – Européenne de traitement de l’information teki 18.7.2008 yhteisön tavaramerkin rekisteröintiä koskevan
hakemuksen sisämarkkinoiden harmonisointivirastolle (tavaramerkit ja mallit) (jäljempänä SMHV) yhteisön tavaramerkistä 20.12.1993
annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 40/94 (EYVL 1994, L 11, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna (korvattu yhteisön tavaramerkistä
26.2.2009 annetulla asetuksella (EY) N:o 207/2009 (EUVL L 78, s. 1)), nojalla.
Tavaramerkki, jonka rekisteröintiä haettiin, on sanamerkki EURO AUTOMATIC PAYMENT.
Tavarat ja palvelut, joita varten rekisteröintiä haettiin, kuuluvat tavaroiden ja palvelujen kansainvälistä luokitusta tavaramerkkien
rekisteröimistä varten koskevaan 15.6.1957 tehtyyn Nizzan sopimukseen, sellaisena kuin se on tarkistettuna ja muutettuna,
pohjautuvan luokituksen luokkiin 9, 35–38, 42 ja 45.
Tutkija hyväksyi 6.4.2009 tekemällään päätöksellä rekisteröintihakemuksen kaikkien luokkiin 35, 37, 38, 42 ja 45 kuuluvien
palvelujen ja tiettyjen luokkiin 9 ja 36 kuuluvien tavaroiden ja palvelujen osalta. Sitä vastoin se hylkäsi hakemuksen merkin
rekisteröimiseksi muiden luokkiin 9 ja 36 kuuluvien tuotteiden ja palvelujen osalta; hylkäyspäätöksen perusteena olivat asetuksen
N:o 40/94 7 artiklan 1 kohdan b ja c alakohdan (joista on tullut asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan b ja c alakohta)
säännökset luettuina yhdessä kyseisen asetuksen 7 artiklan 2 kohdan (josta on tullut asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 2 kohta)
säännösten kanssa. Nämä tavarat ja palvelut vastaavat seuraavaa kuvausta:
–        luokka 9: ”Myyntiautomaatit, seteli-, lippu-, tiliote-, tilitapahtuma-automaatit, maksuautomaatit, pankkiautomaatit, muisti-
tai mikroprosessorikortit, magneettikortit, magneettiset tai mikroprosessorin sisältävät tunnistuskortit, magneettiset tai
mikroprosessorin sisältävät maksu-, luotto- tai pankkikortit, viivakoodinlukijat, väärän rahan paljastuslaitteet, magneettiset
tietovälineet, optiset tietovälineet, tietojenkäsittelylaitteet, sisäpuhelinlaitteet, käyttöliittymät (tietotekniikka), lukulaitteet
(tietotekniikka), ohjelmistot (tallennetut ohjelmat), tilien hallintaan tarkoitetut ohjelmistot, monitorit (tietokoneohjelmat),
tietokoneet, tietokoneiden oheislaitteet, tallennetut tietokoneohjelmat, tallennetut käyttöjärjestelmäohjelmat (tietokoneisiin),
radiopuhelinlaitteet, vastaanottimet (ääni- ja kuva-), puhelinlaitteet, kannettavat puhelimet, televisiolaitteet, televisiolaitteiden
kolikkokäyttöiset koneistot, lähettimet (televiestintä), keskusyksiköt (prosessorit), tietotekniset ohjelmat ja tarvikkeet,
joilla voidaan tarjota kattavat etäpalvelut pankki-, rahoitusyhtiö- ja vakuutusalalla, toisin sanoen tietotekniset laitteet
ja järjestelmät, varmennettujen maksutapahtumien ohjelmistot elektronista online-viestintäverkkoa varten, elektroniset maksulaitteet
ja -välineet, toisin sanoen tietotekniset laitteet ja järjestelmät, tietotekniset tarvikkeet elektroniseen maksamiseen, ohjelmistot
elektronisiin maksutapahtumiin, elektroniset maksukortit, rahoitustapahtumien hallintaan tarkoitetut sähkölaitteet ja elektroniset
laitteet”;
–        luokka 36: ”Pankkiliiketoimet, rahatalousasiat, raha-asiat, luottokorttipalvelut, pankkikorttipalvelut, rahanvaihto, korvausten
suorittaminen (rahanvaihto), pörssimeklaripalvelut, luotot, elektroninen varojen siirto, rahoitustoimet, raha-asioita koskevat
toimet, rahoitustapahtumat, elektroniset maksupalvelut, arvopapereiden, varojen, pääomien, osakkeiden, valuutan ja kaikkien
muiden rahataloudellisten asiakirjojen elektroniset siirtopalvelut, online-maksupalvelut elektronisessa viestintäverkossa;
välitystoiminta ja liiketoimet elektronisessa viestintäverkossa online-periaatteella”.
Kantaja valitti tutkijan päätöksestä SMHV:hen 5.6.2009, koska päätöksessä oli evätty haetun tavaramerkin rekisteröinti edellä
3 kohdassa kuvattujen luokkiin 9 ja 36 kuuluvien tavaroiden ja palvelujen osalta.
SMHV:n toinen valituslautakunta hylkäsi valituksen 11.11.2009 tekemällään päätöksellä (jäljempänä riidanalainen päätös).
Ottamalla huomioon sen, miten englanninkieliset eurooppalaiset keskiverto- ja ammattikuluttajat kokonaisuudessaan mieltävät
haetun tavaramerkin, valituslautakunta katsoi, että tutkijan näkemys merkin muodostavien kolmen sanan merkityksestä oli oikea.
Niinpä se katsoi toisaalta, että ilmaus ”euro automatic payment” osoittaa suoraan kyseessä olevien luokkaan 9 kuuluvien tavaroiden
käyttötarkoituksen, joka on automatisoitujen maksujen suorittaminen euroina, ja toisaalta, että tähän ilmaukseen sisältyi
suoraa tietoa luokkaan 36 kuuluvien palvelujen kohteesta, joka on automatisoitujen maksujen suorittaminen tai vastaanottaminen
euroina. Näin ollen valituslautakunta katsoi muun muassa, että rekisteröitäväksi haettu tavaramerkki oli asetuksen N:o 207/2009
7 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tarkoitetulla tavalla kuvaileva.

Asianosaisten vaatimukset
Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        kumoaa riidanalaisen päätöksen
–        rekisteröi haetun tavaramerkin kaikkia luokkiin 9 ja 36 kuuluvia tavaroita ja palveluja varten
–        velvoittaa SMHV:n korvaamaan kantajalle SMHV:ssä ja unionin yleisessä tuomioistuimessa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
SMHV vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        hylkää kanteen
–        velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi

Kantajan vaatimusten toisen osan tutkittavaksi ottaminen
SMHV esittää oikeudenkäyntiväitteen, joka koskee sitä, että kannekirjelmässä esitettyjen vaatimusten toinen osa on jätettävä
tutkimatta siltä osin kuin siinä vaaditaan, että unionin yleisen tuomioistuimen on velvoitettava SMHV rekisteröimään haettu
tavaramerkki kaikkia kyseessä olevia tavaroita ja palveluja varten.
Kantaja vaatii vaatimustensa toisessa osassa unionin yleiseltä tuomioistuimelta haetun merkin rekisteröimistä.
Tätä vaatimusta voidaan tulkita kahdella tavalla. Toisaalta sen voidaan ymmärtää tarkoittavan, että unionin yleinen tuomioistuin
velvoittaa SMHV:n rekisteröimään haetun tavaramerkin. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan asetuksen N:o 40/94 63 artiklan
6 kohdan (josta on tullut asetuksen N:o 207/2009 65 artiklan 6 kohta) mukaan SMHV:n on toteutettava unionin tuomioistuinten
tuomion täytäntöönpanosta johtuvat toimenpiteet. Unionin yleisen tuomioistuimen tehtävänä ei siis ole antaa tältä osin SMHV:lle
määräystä. SMHV:n on itse tehtävä johtopäätökset tämän tuomion tuomiolauselman ja perustelujen perusteella (asia T‑331/99,
Mitsubishi HiTec Paper Bielefeld v. SMHV (Giroform), tuomio 31.1.2001, Kok., s. II‑433, 33 kohta; asia T-164/03, Ampafrance
v. SMHV – Johnson & Johnson (monBeBé), tuomio 21.4.2005, Kok., s. II-1401, 24 kohta ja asia T-35/04, Athinaiki Oikogeniaki
Artopoiia v. SMHV – Ferrero (FERRÓ), tuomio 15.3.2006, Kok., s. II-785, 15 kohta).
Toisaalta kantajan vaatimusten toista osaa voidaan tulkita niin, että niissä vaaditaan unionin yleistä tuomioistuinta muuttamaan
riidanalaista päätöstä asetuksen N:o 207/2009 65 artiklan 3 kohdan mukaisesti tekemällä asetuksen N:o 40/94 säännösten perusteella
päätöksen, joka valituslautakunnan olisi pitänyt tehdä. Rekisteröinnissä toimivaltaiset SMHV:n elimet eivät tee virallista
päätöstä, jolla yhteisön tavaramerkin rekisteröinti todettaisiin ja johon voitaisiin hakea muutosta. Näin ollen valituslautakunta
ei ole toimivaltainen käsittelemään vaatimusta, jonka tarkoituksena on saada se rekisteröimään yhteisön tavaramerkki. Myöskään
unionin yleisen tuomioistuimen asiana ei siis ole käsitellä muutosvaatimusta, jonka tarkoituksena on saada se muuttamaan valituslautakunnan
päätöstä tähän suuntaan (asia T-285/08, Securvita v. SMHV (Natur-Aktien-Index), määräys 30.6.2009, Kok., s. II-2171, 14 ja
17–23 kohta).
Kantajan toinen vaatimus on näin ollen jätettävä tutkimatta.
Kannekirjelmän liitteessä 9 esitettyjen asiakirjojen tutkittavaksi ottaminen
SMHV väittää, että kannekirjelmän liite 9 on jätettävä tutkimatta siltä osin kuin se sisältää näyttöä, jota ei ole esitetty
SMHV:ssä käydyn menettelyn kuluessa.
Kantaja ei kiistä sitä, että kyseinen näyttö on uutta.
Oikeuskäytännössä todetaan, että koska unionin yleisen tuomioistuimen käsiteltäväksi saatetun kanteen tarkoituksena on SMHV:n
valituslautakuntien päätösten laillisuuden valvonta asetuksen N:o 207/2009 65 artiklassa tarkoitetulla tavalla, unionin yleisen
tuomioistuimen tehtävänä ei ole tutkia uudelleen tosiseikkoja tässä tuomioistuimessa ensimmäistä kertaa esitettyjen todisteiden
valossa. Näiden todisteiden hyväksyminen on vastoin unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 135 artiklan 4 kohtaa,
jonka mukaan asianosaisten kirjelmät eivät voi muuttaa riidan kohdetta siitä, mikä se on ollut valituslautakunnassa (ks. vastaavasti
asia T-128/01, DaimlerChrysler v. SMHV (Calandre), tuomio 6.3.2003, Kok., s. II-701, 18 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa ei ole kiistetty sitä, että kannekirjelmän liitteeseen 9 sisältyvät todisteet on esitetty ensimmäistä
kertaa unionin yleisessä tuomioistuimessa. Näin ollen kyseiset asiakirjat on jätettävä tutkimatta.

Asiakysymys
Kantaja vetoaa kanteensa tueksi kahteen kanneperusteeseen, joista ensimmäinen koskee asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan
c alakohdan ja toinen kyseisen asetuksen 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan virheellistä soveltamista.
Asianosaisten lausumat
Kantaja esittää ensimmäisestä kanneperusteesta, että kohdeyleisön näkökulmasta riidanalaisen merkin ja niiden tavaroiden ja
palvelujen, joiden osalta rekisteröinti on evätty, välillä ei ole riittävän suoraa ja konkreettista yhteyttä. Näin ollen haettu
tavaramerkki ei sen mukaan ole asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tarkoitetulla tavalla kuvaileva.
Ensiksikin kyseisen merkin muodostavien sanojen merkityksestä kantaja väittää toisaalta, että sanan ”euro” voidaan ymmärtää
viittaavan Euroopan yhtenäisvaluuttaan, ja toisaalta, että sana ”payment” tarkoittaa ”maksua”. ”Automaattista” tarkoittavan
sanan ”automatic” kantaja katsoo tarkoittavan ”ilman tahdon vaikutusta tapahtuvaa”. Kantaja väittää lisäksi, ettei sanalla
”automatic” ole mitään pankki- ja rahoitusalaan liittyvää merkitystä.
Toiseksi koko ilmauksen ”euro automatic payment” merkityksestä kantaja toteaa, että se, että merkin muodostavien sanojen merkitys
on välittömästi yksilöitävissä, ei tee merkistä kuvailevaa. Kantaja väittää, että vaikka valituslautakunta ei ole esittänyt
merkitystä ilmaukselle ”euro automatic payment”, vaikuttaa siltä, että sen perustana on tutkijan käyttämä merkitys, toisin
sanoen ”euroina suoritettava automaattinen maksu”. Ilmauksella ei sen mukaan ole kuitenkaan suoraa, selvää ja välittömästi
yksilöitävissä olevaa merkitystä kohdeyleisön ja kyseessä olevien tavaroiden kannalta. Ilmaus ”euro automatic payment” on
ainoastaan epämääräinen käsite kuluttajille, koska on vähintäänkin epätavallista, että maksu suoritetaan automaattisesti,
toisin sanoen ilman tahdon vaikutusta.
Kolmanneksi kantaja väittää, ettei haettu tavaramerkki kuvaile niitä luokkaan 9 kuuluvia tavaroita, joiden osalta tavaramerkin
rekisteröintihakemus on hylätty.
Ensiksikin siltä osin kuin kyseessä ovat toisaalta ”muisti- tai mikroprosessorikortit, magneettikortit, magneettiset tai mikroprosessorin
sisältävät tunnistuskortit, magneettiset tai mikroprosessorin sisältävät maksu-, luotto- tai pankkikortit, elektroniset maksukortit”
(jäljempänä luokkaan 9 kuuluvat kortit) ja toisaalta magneettiset tietovälineet, optiset tietovälineet, tietojenkäsittelylaitteet,
sisäpuhelinlaitteet, käyttöliittymät (tietotekniikka), lukulaitteet (tietotekniikka), ohjelmistot (tallennetut ohjelmat),
tilien hallintaan tarkoitetut ohjelmistot, monitorit (tietokoneohjelmat), tietokoneet, tietokoneiden oheislaitteet, tallennetut
tietokoneohjelmat, tallennetut käyttöjärjestelmäohjelmat (tietokoneisiin), keskusyksiköt (prosessorit), tietotekniset ohjelmat
ja tarvikkeet, joilla voidaan tarjota kattavat etäpalvelut pankki-, rahoitusyhtiö- ja vakuutusalalla, toisin sanoen tietotekniset
laitteet ja järjestelmät, varmennettujen maksutapahtumien ohjelmistot elektronista online-viestintäverkkoa varten, elektroniset
maksulaitteet ja -välineet, toisin sanoen tietotekniset laitteet ja järjestelmät, tietotekniset tarvikkeet elektroniseen maksamiseen,
ohjelmistot elektronisiin maksutapahtumiin, rahoitustapahtumien hallintaan tarkoitetut sähkölaitteet ja elektroniset laitteet”
sekä ”radiopuhelinlaitteet, vastaanottimet (ääni- ja kuva-), puhelinlaitteet, kannettavat puhelimet, televisiolaitteiden kolikkokäyttöiset
koneistot, lähettimet (televiestintä)” (jäljempänä luokkaan 9 kuuluvat tietotekniikan ja televiestinnän alojen tavarat), kantaja
väittää ensisijaisesti, ettei valituslautakunnalla ollut perusteita soveltaa kokonaisperusteluja edellä mainittuihin tavaroihin,
koska osalla luokkaan 9 kuuluvista korteista ei voinut suorittaa maksua ja koska osa luokkaan 9 kuuluvista tietotekniikan
ja televiestinnän alojen tavaroista ei voi sisältää maksumekanismia.
Toiseksi kantaja väittää, että päinvastoin kuin riidanalaisessa päätöksessä esitetään, tavaramerkkihakemuksessa selkeästi
tarkoitettujen ”seteliautomaattien”, ”väärän rahan paljastuslaitteiden”, ”pankkiautomaattien” ja ”viivakoodinlukijoiden” avulla
toteutettuja toimia ei voida pitää maksutapahtumina. Se väittää siten, että riita-asiassa kyseessä oleva tavaramerkki ei kuvaile
näitä tavaroita eikä mitään niiden ominaisuutta.
Kolmanneksi kantaja väittää, että päinvastoin kuin riidanalaisessa päätöksessä esitetään, tavaramerkkihakemuksessa tarkoitetut
”tiliote-, tilitapahtuma-automaatit” eivät liity erottamattomasti ”seteliautomaatteihin”, ja vaikka liittyisivätkin, seteli-,
tiliote- ja tilitapahtuma-automaatit ovat maksutapahtumista erillisiä asioita.
Neljänneksi ”myynti-” ja ”lippuautomaateista” todettakoon, että koska maksua näiden laitteiden tarjoaman palvelun saamiseksi
ei suoriteta automaattisesti vaan vapaaehtoisesti, sanan ”automatic” yhdistäminen sanoihin ”euro” ja ”payment” tekisi ilmauksesta
yksinkertaisesti mielikuvia herättävän eikä kyseisiä tavaroita kuvailevaa.
Viidenneksi kantaja väittää, että vaatimalla hakemuksen kohteena olevan tavaramerkin suojaa erikseen kullekin luokkaan 9 kuuluvalle
tavaralle se pyrki saamaan erikseen suojan toisaalta tavaroille, joiden avulla voidaan toteuttaa maksutapahtumia, ja toisaalta
maksutapahtumista erillisille tavaroille.
Kantaja väittää myös, ettei haettu tavaramerkki kuvaile niitä edellä 4 kohdassa tarkoitettuja luokkaan 36 kuuluvia palveluja,
joiden osalta tavaramerkkihakemus hylättiin (jäljempänä luokkaan 36 kuuluvat palvelut).
Kantaja väittää, että ”pörssimeklaripalvelut” vastaavat osakkeita pörssissä vaihtavan välittäjän harjoittamaa ammattia. Sen
mukaan haettu tavaramerkki ei kuvaile kyseisten palvelujen kohdetta eikä mitään niiden ominaisuutta. Sen mukaan sama päätelmä
soveltuu ”elektronisessa viestintäverkossa online-periaatteella harjoitettavaan välitystoimintaan” liittyviin palveluihin.
”Rahanvaihdon” osalta kantaja kiistää valituslautakunnan analyysin, jonka mukaan näihin toimiin sisältyy maksun suorittaminen.
Tämän vuoksi haettu tavaramerkki ei sen mukaan kuvaile mainittuja palveluja eikä mitään niiden ominaisuutta.
Kantaja väittää, että siltä osin kuin kyseessä ovat tavaramerkkihakemuksessa tarkoitetut pankki- ja rahoitusalaan kuuluvat
tavarat ja palvelut, joiden yhteydessä ilmaisut ”payment” ja ”euro” voivat olla mielikuvia herättäviä, ilmaisulla ”euro automatic
payment” ei ole suoraa, selvää ja välittömästi yksilöitävissä olevaa merkitystä, vaan kohdeyleisön suorittaman perusteellisen
selvityksen jälkeen se herättää korkeintaan mielikuvia mainitusta alasta. Kantajan mukaan kyseessä olevat tavarat ja palvelut
ovat seuraavat:
–        luokan 9 osalta magneettiset tai mikroprosessorin sisältävät maksu-, luotto- tai pankkikortit, maksuautomaatit, pankkiautomaatit,
televisiolaitteiden kolikkokäyttöiset koneistot, tietotekniset ohjelmat ja tarvikkeet, joilla voidaan tarjota kattavat etäpalvelut
pankki-, rahoitusyhtiö- ja vakuutusalalla, toisin sanoen tietotekniset laitteet ja järjestelmät, varmennettujen maksutapahtumien
ohjelmistot elektronista online-viestintäverkkoa varten, elektroniset maksulaitteet ja -välineet, toisin sanoen tietotekniset
laitteet ja järjestelmät, tietotekniset tarvikkeet elektroniseen maksamiseen, ohjelmistot elektroniseen maksamiseen, elektroniset
maksukortit, rahoitustapahtumien hallintaan tarkoitetut sähkölaitteet ja elektroniset laitteet”;
–        luokan 36 osalta kaikki edellä 4 kohdassa mainitut palvelut lukuun ottamatta seuraavia: ”rahanvaihto, pörssimeklaripalvelut,
luotot, osakkeiden ja kaikkien muiden rahataloudellisten asiakirjojen elektroniset siirtopalvelut, välitystoiminta elektronisessa
viestintäverkossa online-periaatteella”.
Koska kyseessä olevien tavaroiden ja tuotteiden osalta on käytetty epätäsmällistä ja käsittämätöntä ilmausta, haettua tavaramerkkiä
ei voida kantajan mukaan pitää kuvailevana. Väitteidensä tueksi kantaja viittaa SMHV:n aiempaan käytäntöön toteamalla, että
pelkästään mielikuvia herättävän merkin rekisteröintiä ei voida evätä asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan c alakohdan
nojalla.
Toiseksi muiden kyseessä olevien tavaroiden ja palvelujen, jotka kantajan mukaan eivät kuulu pankki- ja rahoitusalaan, yhteydessä
ilmaukset ”euro” ja ”payment” eivät ole mielikuvia herättäviä vaan mielivaltaisia. Näin ollen yhdistetty ilmaus ”euro automatic
payment” ei kantajan mukaan merkitse mitään. Se ei kuvaile kyseessä olevia tavaroita tai palveluja eikä mitään niiden ominaisuutta.
Kantaja toteaa näin ollen, ettei haettu tavaramerkki kuvaile tavaroita ja palveluja, joiden osalta rekisteröinti on evätty,
vaan se on mielivaltainen tai pelkästään mielikuvia herättävä.
Kantaja moittii valituslautakuntaa siitä, ettei se ole osoittanut, miltä osin haettua tavaramerkkiä käytetään yleisesti kyseessä
olevien tavaroiden ja palvelujen markkinoinnissa. Valituslautakunta ei ole sen mukaan osoittanut, että kyseessä olevaa merkkiä
käytettiin tai voitaisiin tulevaisuudessa käyttää kuvailutarkoitukseen.
SMHV kiistää kantajan väitteet.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaan seuraavia tavaramerkkejä ei rekisteröidä: ”tavaramerkit, jotka
muodostuvat yksinomaan sellaisista merkeistä tai merkinnöistä, joita voidaan elinkeinotoiminnassa käyttää osoittamaan tavaroiden
tai palvelujen lajia, laatua, määrää, käyttötarkoitusta, arvoa tai maantieteellistä alkuperää, tavaroiden valmistusajankohtaa
tai palvelujen suoritusajankohtaa taikka muita tavaroiden tai palvelujen ominaisuuksia”. Näitä kuvailevia merkkejä pidetään
kyvyttöminä täyttämään tavaramerkin keskeistä tehtävää alkuperän osoittajana (asia C‑191/01 P, SMHV v. Wrigley, tuomio 23.10.2003,
Kok., s. I‑12447, 29 ja 30 kohta).
Asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tarkoitetaan näin ollen sellaisia merkkejä ja merkintöjä, joita voidaan
kuluttajan näkökulmasta katsottuna normaalisti käyttää senkaltaisen tavaran tai palvelun, jota varten rekisteröintiä haetaan,
kuvaamiseen joko suoraan tai mainitsemalla tavaran tai palvelun oleellinen ominaisuus (asia C-383/99 P, Procter & Gamble v.
SMHV, tuomio 20.9.2001, Kok., s. I-6251, 39 kohta ja asia T‑19/04, Metso Paper Automation v. SMHV (PAPERLAB), tuomio 22.6.2005,
Kok., s. II‑2383, 24 kohta).
Edellä esitetystä seuraa, että merkin kuuluminen asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tarkoitetun kiellon
alaan edellyttää, että merkin ja kyseisten tavaroiden tai palvelujen välillä on olemassa riittävän suora ja konkreettinen
yhteys, jotta kohdeyleisö voi heti ja ilman lisäpohdintoja mieltää, että kyseessä on näiden tavaroiden tai palvelujen tai
niiden jonkin ominaisuuden kuvailu (edellä 39 kohdassa mainittu asia PAPERLAB, tuomion 25 kohta).
Tavaramerkin kuvailevuutta on siten arvioitava yhtäältä suhteessa niihin tavaroihin tai palveluihin, joita varten merkin rekisteröintiä
haetaan, ja toisaalta suhteessa siihen, miten kyseessä olevien tavaroiden tai palvelujen kuluttajista muodostuva kohdeyleisö
mieltää sen (asia T‑207/06, Europig v. SMHV (EUROPIG), tuomio 14.6.2007, Kok., s. II‑1961, 30 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa asianosaiset eivät kiistä sitä, että valituslautakunta saattoi perustellusti katsoa, että kohdeyleisö
koostui yhteisön englanninkielisistä kuluttajista, että yleisöön kuului sekä elinkeinonharjoittajia että muita kuin elinkeinonharjoittajia
ja että mainitun yleisön oletettiin olevan tavanomaisen valistunut sekä kohtuullisen tarkkaavainen ja huolellinen. Sitä, että
haetun tavaramerkin muodostavat kolme sanaelementtiä ovat englannin kielen sanoja, jotka kyseinen yleisö ymmärtää, ei ole
myöskään kiistetty.
Kantajan väite (ks. edellä 36 kohta), jonka mukaan valituslautakunta ei ole osoittanut, että kyseessä olevaa merkkiä käytettiin
tai voitaisiin tulevaisuudessa käyttää kuvailutarkoitukseen, on suoraan hylättävä perusteettomana.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan c alakohdalla pyritään sellaisen yleisen edun
mukaiseen tavoitteeseen, joka edellyttää, että merkkejä tai merkintöjä, joilla kuvaillaan sentyyppisten tavaroiden tai palveluiden
ominaisuuksia, joita varten rekisteröintiä haetaan, on jokaisen saatava vapaasti käyttää (edellä 38 kohdassa mainittu asia
SMHV v. Wrigley, tuomion 31 kohta); kyseisen alakohdan soveltaminen ei kuitenkaan edellytä konkreettista, todellista ja painavaa
tarvetta vapaaseen käytettävyyteen kolmansien eduksi (asia T-106/00, Streamserve v. SMHV (STREAMSERVE), tuomio 27.2.2002,
Kok., s. II-723, 39 kohta).
Edellä 40 kohdassa tarkoitetun oikeuskäytännön mukaisesti on siis tutkittava, kuuluuko haettu tavaramerkki asetuksen N:o 207/2009
7 artiklan 1 kohdan c alakohdassa ilmaistun kiellon soveltamisalaan. Tavaramerkkiä tarkasteltaessa on otettava huomioon sen
muodostama kokonaisuus (ks. vastaavasti asia C‑273/05 P, SMHV v. Celltech, tuomio 19.4.2007, Kok., s. I‑2883, 78–80 kohta).
Huomattakoon, ettei ilmaisu ”euro automatic payment” poikkea englannin kielen lauseopillisista säännöistä tai sananmuodostussäännöistä,
vaan se on päinvastoin niiden mukainen (ks. vastaavasti asia T‑356/00, DaimlerChrysler v. SMHV (CARCARD), tuomio 20.3.2002,
Kok., s. II‑1963, 29 kohta). Asianosaiset eivät ole kiistäneet sitä, että adjektiivi ”automatic” on selvästi substantiivin
”payment” määre.
Haetun tavaramerkin muodostavien osien merkityksestä todettakoon toisaalta, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan osan
”euro” voidaan katsoa viittaavan Euroopan yhtenäisvaluuttaan, ja toisaalta, että osan ”payment”, joka tarkoittaa ”maksua”,
tavallinen merkitys on, kun otetaan huomioon kohdeyleisö, maksuvelvoitteen johdosta maksettava rahamäärä. Osa ”automatic”
viittaa kantajan mukaan ilman tahdon vaikutusta tapahtuvaan toimeen. Kantaja katsoo näin ollen, ettei ilmaisulla ”euro automatic
payment” ole mitään suoraa, selvää ja välittömästi yksilöitävissä olevaa merkitystä.
Vaikka ilmaus ”automatic” viittaa mekanismiin, joka voi toteuttaa toimen itse tai käyttää menetelmää itsenäisesti, tämä seikka
ei sulje pois sitä mahdollisuutta, että mainittu mekanismi on otettu käyttöön tai sitä jopa ylläpidetään ihmistahdon vaikutuksesta.
Tilanne on tällainen esimerkiksi kolmannen osapuolen hyväksi pankissa lunastettavan maksun osalta. Päinvastoin kuin kantaja
väittää, ilmaisun ”euro automatic payment” voidaan näin ollen katsoa viittaavan sellaisen automaattisen euroilla suoritettavan
kertaluonteisen tai toistuvan maksutapahtuman toteutumiseen, joka edellyttää käyttäjän vapaaehtoista valintaa.
Lisäksi päinvastoin kuin kantaja väittää, SMHV:n väite, jonka mukaan englannin kielen sanaperheestä, jonka juurena on sana
”automat”, johdettu ”automatic” on kyseisessä kielessä pankki- ja rahoitusalalla yleisesti esiintyvä sana, on perusteltu.
Niinpä esimerkiksi ”automat” tarkoittaa yleisesti lippuautomaattia ja ”automated teller machine” pankki- tai lippuautomaattia.
Näin ollen kohdeyleisö ei pidä millään tavoin yllättävänä tai epätavallisena sitä, että englannin kielessä sanoja ”automatic”
ja ”payment” käytetään pankki- ja rahoitusalan yhteydessä.
Lopuksi muistutettakoon, että se, että haetulla tavaramerkillä voi olla, kuten kantaja väittää, muita merkityksiä, ei estä
soveltamasta asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tarkoitettua ehdotonta hylkäysperustetta. Vakiintuneen
oikeuskäytännön mukaan sanamerkin rekisteröinti on kyseisen säännöksen mukaan evättävä, jos vähintään yksi sen mahdollisista
merkityksistä viittaa kyseessä olevien tavaroiden tai palvelujen johonkin ominaisuuteen (edellä 38 kohdassa mainittu asia
SMHV v. Wrigley, tuomion 32 kohta ja asia T‑15/09, Euro-Information v. SMHV (EURO AUTOMATIC CASH), tuomio 9.3.2010, 39 kohta,
ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Edellä esitetyn perusteella on todettava, että valituslautakunnalla oli perusteet katsoa, että tutkijan näkemys ilmaisun ”euro
automatic payment” merkityksestä – euroina suoritettava automaattinen maksu – oli oikea. Ilmauksen on katsottava viittaavan
euromaksumekanismiin, jota kuluttaja on vapaaehtoisesti päättänyt käyttää kertaluonteisesti tai toistuvasti ja joka voi toteuttaa
toimen itse tai käyttää menetelmää itsenäisesti. Todettakoon kuitenkin, että tämä merkitys on kohdeyleisön havaittavissa ilman,
että tarvitaan perusteellista analyysiä tai järkeilyä.
Näin ollen on hylättävä perusteettomana kantajan väite, jonka mukaan ilmauksella ”euro automatic payment” ei ole mitään suoraa,
selvää ja välittömästi yksilöitävissä olevaa merkitystä.
Niinpä nyt on arvioitava, kuvaako ilmaus ”euro automatic payment” – kun otetaan huomioon sille annettava merkitys – tavaroita
ja palveluja, joita varten tavaramerkin rekisteröintiä on haettu.
Siltä osin kuin kyseessä ovat yhteisön tavaramerkkiä koskevan hakemuksen tutkimisen yhteydessä noudatettavat olennaiset menettelymääräykset,
oikeuskäytännöstä ilmenee perusteluvelvollisuuden osalta yhtäältä, että ehdottomien hylkäysperusteiden tutkimisen on koskettava
kaikkia niitä tavaroita tai palveluja, joita varten tavaramerkin rekisteröintiä haetaan, ja toisaalta, että päätös, jolla
toimivaltainen viranomainen epää tavaramerkin rekisteröinnin, on lähtökohtaisesti perusteltava kunkin kyseessä olevan tavaran
tai palvelun osalta (ks. yhdistetyt asiat T-405/07 ja T-406/07, CFCMCEE v. SMHV (P@YWEB CARD ja PAYWEB CARD), tuomio 20.5.2009,
Kok., s. II-1441, 54 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Yhteisöjen tuomioistuin on lisäksi täsmentänyt, että tämä perusteluvelvollisuus
johtuu myös siitä olennaisesta vaatimuksesta, että kaikki sellaiset viranomaisten päätökset, joilla evätään yhteisön oikeudessa
myönnetty oikeus, voidaan saattaa tuomioistuimen valvontaan tämän oikeuden tehokkaan suojaamisen varmistamiseksi ja tämän
valvonnan on näin ollen ulotuttava päätösten perustelujen lainmukaisuuden tutkimiseen. Kuitenkin silloin, kun sama hylkäysperuste
koskee tavaroiden tai palvelujen luokkaa tai ryhmää, kyseinen viranomainen voi antaa ainoastaan yhteiset perustelut kaikkien
kyseessä olevien tavaroiden tai palvelujen osalta (asia C-239/05, BVBA Management, Training en Consultancy, tuomio 15.2.2007,
Kok., s. I-1455, 34–37 kohta ja edellä mainitut yhdistetyt asiat P@YWEB CARD ja PAYWEB CARD, tuomion 54 kohta).
SMHV:n mahdollisuus antaa yhteiset perustelut, jotka koskevat ehdottoman hylkäysperusteen soveltamista tavaroiden tai palvelujen
luokkaan tai ryhmään, ei saa kuitenkaan tehdä tyhjäksi EY 253 artiklan ja asetuksen N:o 207/2009 75 artiklan ensimmäisen virkkeen
mukaista perusteluvelvollisuutta koskevaa tavoitetta, joka on se, että yhteisön tavaramerkin rekisteröinnin epäävään päätökseen
voidaan kohdistaa tuomioistuinvalvontaa. Jotta SMHV voi käyttää tällaisia yhteisiä perusteluja, on näin ollen edellytettävä,
että kyseessä olevien tavaroiden tai palvelujen välillä on riittävän suora ja konkreettinen yhteys, jotta ne muodostavat tavaroiden
tai palvelujen riittävän yhtenäisen ryhmän. Kuitenkaan yksinomaan se seikka, että kyseiset tavarat tai palvelut kuuluvat Nizzan
sopimukseen pohjautuvan luokituksen samaan luokkaan, ei ole riittävä tätä varten, koska mainittuihin luokkiin kuuluu usein
keskenään hyvin erilaisia tavaroita tai palveluja, joiden välillä ei välttämättä ole riittävän suoraa ja konkreettista yhteyttä
(ks. edellä 54 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat P@YWEB CARD ja PAYWEB CARD, tuomion 55 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Toiseksi siltä osin kuin kyseessä on yhteisön tavaramerkkiä koskevan hakemuksen aineellinen tutkiminen, oikeuskäytännöstä
käy ilmi, että asetuksen N:o 207/2009 nojalla SMHV:n on tutkittava yhteisön tavaramerkkiä koskeva hakemus kaikkien tavaroita
tai palveluja, joita varten rekisteröintiä haetaan, koskevassa luettelossa olevien tavaroiden ja palvelujen osalta, ottaen
huomioon, että jos luetteloon kuuluu yksi tai useampia tavara- tai palvelulajeja, SMHV:llä ei ole velvollisuutta arvioida
jokaista kuhunkin lajiin kuuluvaa tavaraa tai palvelua, vaan sen on tutkittava kyseessä oleva laji sellaisenaan (ks. vastaavasti
asia T-304/06, Reber v. SMHV – Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (Mozart), tuomio 9.7.2008, Kok., s. II-1927, 22 ja 23 kohta
oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kolmanneksi todettakoon, että kun otetaan huomioon edellä 54 ja 55 kohdassa mainittu oikeuskäytäntö, on analogisesti katsottava,
että siltä osin kuin kyse on yhteisön tavaramerkkiä koskevan hakemuksen tutkimista koskevista edellä 56 kohdassa tarkoitetuista
aineellisista edellytyksistä, SMHV voi suorittaa kokonaistarkastelun tuote- ja palveluluokittain vain, jos kyseessä olevien
tavaroiden ja palvelujen välillä on riittävän suora ja konkreettinen yhteys, jotta ne muodostavat tavaroiden tai palvelujen
riittävän yhtenäisen ryhmän.
Nimenomaan näiden periaatteiden mukaisesti on tutkittava, onko valituslautakunta tutkinut oikeudellisesti riittävällä tavalla
haetun tavaramerkin kuvailevuutta suhteessa kyseessä oleviin tavaroihin ja palveluihin.
–       Luokkaan 9 kuuluvat kortit
Siltä osin kuin kyseessä ovat luokkaan 9 kuuluvat kortit, toisin sanoen ”muisti- tai mikroprosessorikortit, magneettikortit,
magneettiset tai mikroprosessorin sisältävät tunnistuskortit, magneettiset tai mikroprosessorin sisältävät maksu-, luotto-
tai pankkikortit ja elektroniset maksukortit”, valituslautakunta on katsonut riidanalaisen päätöksen 20 kohdassa, että koska
mainittuja kortteja voidaan käyttää maksujen suorittamiseen, haettu tavaramerkki kuvailee kyseessä olevien tavaroiden käyttötarkoitusta.
Tältä osin on korostettava ensiksi, että siltä osin kuin kaikki nämä samalle yleisölle, toisin sanoen suurelle yleisölle ja
elinkeinonharjoittajille, suunnatut tavarat ovat sellaisen magneettijuovalla, mikrosirulla tai sirulla varustetun kortin muodossa,
joka voi tallentaa ja siirtää tietoja (digitaalisen) tietojen luku- ja käsittelytyökalun avulla, kyseiset tavarat muodostavat
samankaltaisten tai jopa identtisten ominaisuuksiensa ja tehtäviensä vuoksi yhtenäisen tavararyhmän.
Kyseiset kortit nimittäin mahdollistavat niille tallennettujen tietojen ja datan siirron viestintäverkon, kuten internetin,
kaapeli- tai satelliittiverkon, sisällä palveluntarjoajalle, jotta tämä voi tunnistaa niiden haltijan sekä tämän käyttöoikeuden.
Tietojen ja datan siirto mahdollistaa tällaisten korttien haltijalle tarvittaessa maksua vastaan pääsyn kyseiseen verkkoon
sähköistä maksamista varten (ks. vastaavasti edellä 54 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat P@YWEB CARD ja PAYWEB CARD, tuomion
59 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Valituslautakunta saattoi siten toisaalta perustellusti katsoa, että tällä tavaraluokalla oli yhteisiä ominaisuuksia, kuten
se, että ne mahdollistavat maksujen suorittamisen euroina, ja näin ollen suorittaa näitä tuotteita koskevan yhteisön tavaramerkkihakemuksen
kokonaistarkastelun luokittain ja toisaalta arvioida, että havaitessaan tähän luokkaan kuuluvia tavaroita, jotka on varustettu
merkillä ”euro automatic payment”, kohdeyleisö ymmärtää heti ja ilman lisäpohdintoja, että kyseiset kortit on tarkoitettu
automatisoitujen maksujen suorittamiseen euroina.
Näin ollen valituslautakunta saattoi perustellusti katsoa, että haettu tavaramerkki kuvailee kyseisiä kortteja.
–       Luokkaan 9 kuuluvat tietotekniikan ja televiestinnän alojen tavarat
Siltä osin kuin kyseessä ovat luokkaan 9 kuuluvat tietotekniikan ja televiestinnän alojen tavarat, toisin sanoen ”magneettiset
tietovälineet, optiset tietovälineet, tietojenkäsittelylaitteet, sisäpuhelinlaitteet, käyttöliittymät (tietotekniikka), lukulaitteet
(tietotekniikka), ohjelmistot (tallennetut ohjelmat), tilien hallintaan tarkoitetut ohjelmistot, monitorit (tietokoneohjelmat),
tietokoneet, tietokoneiden oheislaitteet, tallennetut tietokoneohjelmat, tallennetut käyttöjärjestelmäohjelmat (tietokoneisiin),
keskusyksiköt (prosessorit), tietotekniset ohjelmat ja tarvikkeet, joilla voidaan tarjota kattavat etäpalvelut pankki-, rahoitusyhtiö-
ja vakuutusalalla, toisin sanoen tietotekniset laitteet ja järjestelmät, varmennettujen maksutapahtumien ohjelmistot elektronista
online-viestintäverkkoa varten, elektroniset maksulaitteet ja -välineet, toisin sanoen tietotekniset laitteet ja järjestelmät,
tietotekniset tarvikkeet elektroniseen maksamiseen, ohjelmistot elektronisiin maksutapahtumiin, rahoitustapahtumien hallintaan
tarkoitetut sähkölaitteet ja elektroniset laitteet”, jotka kuuluvat tietotekniikan alaan, sekä ”radiopuhelinlaitteet, vastaanottimet
(ääni- ja kuva-), puhelinlaitteet, kannettavat puhelimet, televisiolaitteiden kolikkokäyttöiset koneistot, lähettimet (televiestintä)”,
jotka kuuluvat televiestinnän alaan, valituslautakunta on katsonut riidanalaisen päätöksen 22 kohdassa, että kaikkiin näihin
tavaroihin saattoi sisältyä automaattinen maksumekanismi ja että tämän vuoksi haetun tavaramerkin ja mainittujen tavaroiden
välillä oli riittävän suora ja konkreettinen yhteys.
Siltä osin kuin samalle yleisölle, toisin sanoen suurelle yleisölle ja ammattikäyttäjille, suunnatut luokkaan 9 kuuluvat tietotekniikan
alan tavarat voivat rekisteröidä, varastoida, käsitellä, siirtää ja välittää tietoja ja dataa, kyseiset tavarat muodostavat
samankaltaisten tai jopa identtisten ominaisuuksiensa ja toimintojensa vuoksi yhtenäisen tavararyhmän. Samoista edellä 61
kohdassa korttien osalta esitetyistä syistä nämä tavarat mahdollistavat käyttäjilleen sähköisen maksamisen, mukaan lukien
sähköinen maksaminen etäostosten yhteydessä.
Valituslautakunta saattoi siten toisaalta perustellusti katsoa, että tällä tavaraluokalla oli yhteisiä ominaisuuksia, kuten
mahdollisuus suorittaa maksuja euroina, ja näin ollen suorittaa näitä tuotteita koskevan yhteisön tavaramerkkihakemuksen kokonaistarkastelun
luokittain ja toisaalta arvioida, että havaitessaan tähän luokkaan kuuluvia tavaroita, jotka on varustettu merkillä ”euro
automatic payment”, kohdeyleisö ymmärtää heti ja ilman lisäpohdintoja, että kyseiset viestintäverkkoon liitetyt tavarat sisältävät
automaattimaksumekanismin, joka mahdollistaa maksujen suorittamisen suoraan euroina kyseisen verkon välityksellä.
Siltä osin kuin samalle yleisölle, toisin sanoen suurelle yleisölle ja elinkeinonharjoittajille, suunnatut luokkaan 9 kuuluvat
televiestinnän alan tavarat voivat rekisteröidä, käsitellä, siirtää ja välittää tietoja ja dataa, kyseiset tavarat muodostavat
samankaltaisten tai jopa identtisten ominaisuuksiensa ja toimintojensa vuoksi yhtenäisen tavararyhmän. Samoista edellä 61
kohdassa korttien osalta esitetyistä syistä nämä tavarat mahdollistavat käyttäjilleen sähköisen maksamisen, mukaan lukien
sähköinen maksaminen etäostosten yhteydessä. Tämä pätee myös televisiolaitteiden ennakkomaksumekanismeihin siltä osin kuin
nämä mekanismit, kuten kaapeli- tai satelliittiverkossa tarjottujen maksullisten televisio-ohjelmien vastaanottamiseen tarkoitettu
digisovitin tai vastaanotin, on varustettu sekä kortilla (josta käytetään usein nimitystä ”smartcard”) että laitteella, johon
kyseinen kortti voidaan työntää, jotta maksullinen pääsy tällaiseen verkkoon sallitaan (ks. vastaavasti edellä 54 kohdassa
mainitut yhdistetyt asiat P@YWEB CARD ja PAYWEB CARD, tuomion 59 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Valituslautakunta saattoi siten perustellusti toisaalta katsoa, että tällä tavaraluokalla oli yhteisiä ominaisuuksia, kuten
se, että ne mahdollistavat maksujen suorittamisen euroina, ja näin ollen suorittaa näitä tuotteita koskevan yhteisön tavaramerkkihakemuksen
kokonaistarkastelun luokittain (ks. vastaavasti asia T-396/07, France Télécom v. SMHV (UNIQUE), tuomio 23.9.2009, 29 kohta,
ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa) ja toisaalta arvioida, että havaitessaan tähän luokkaan kuuluvia tavaroita, jotka on
varustettu merkillä ”euro automatic payment”, kohdeyleisö ymmärtää heti ja ilman lisäpohdintoja, että kyseiset viestintäverkkoon
liitetyt tavarat sisältävät automaattimaksumekanismin, joka mahdollistaa maksujen suorittamisen suoraan euroina kyseisen verkon
välityksellä.
Näin ollen valituslautakunta saattoi perustellusti katsoa, että haettu tavaramerkki kuvailee kyseessä olevia tietotekniikan
ja televiestinnän alojen tavaroita.
–       Muut luokkaan 9 kuuluvat tavarat
”Maksuautomaateista” ja ”pankkiautomaateista” on todettava samoin kuin valituslautakunta totesi riidanalaisen päätöksen 15
kohdassa ja päinvastoin kuin kantaja väittää, että maksuautomaattien tarkoitus ja pankkiautomaattien mahdollinen ja todennäköinen
tarkoitus on automatisoitujen maksujen suorittaminen.
Rekisteröitäväksi haetun tavaramerkin katsotaan siten merkitsevän hakemuksessa tarkoitettujen tavaroiden teknistä toiminnallisuutta,
toisin sanoen sitä, että ne mahdollistavat maksujen suorittamisen euroina, tai viittaavan niiden tiettyyn ominaisuuteen, toisin
sanoen automaattisuuteen, jonka kohdeyleisö mahdollisesti ottaa huomioon tehdessään tällaisia tavaroita koskevan valintansa.
Näin ollen haettu tavaramerkki osoittaa kohdeyleisölle erään kyseessä olevien tavaroiden olennaisen ominaisuuden, toisin sanoen
sen, että niissä on tai saattaa olla mekanismi, joka mahdollistaa automatisoitujen maksujen suorittamisen euroina.
Näin ollen koska ilmausta ”euro automatic payment” voidaan kohdeyleisön näkökulmasta käyttää yleisesti kaupassa osoittamaan
”maksuautomaattien” ja ”pankkiautomaattien” ominaisuutta, valituslautakunta on perustellusti katsonut, että riita-asiassa
kyseessä oleva tavaramerkki kuvailee kyseisten tavaroiden käyttötarkoitusta.
Toiseksi siltä osin kuin kyseessä ovat ”väärän rahan paljastuslaitteet”, ”myyntiautomaatit”, ”lippuautomaatit” ja ”viivakoodinlukijat”,
valituslautakunta on katsonut riidanalaisen päätöksen 17, 19 ja 21 kohdassa, että kaikkiin näihin tavaroihin joko sisältyi
automaattimaksumekanismi tai ne oli sisällytetty sellaiseen mekanismiin. Muutoin se täsmensi riidanalaisen päätöksen 19 ja
21 kohdassa, että ”väärän rahan paljastuslaitteiden” ja ”viivakoodinlukijoiden” voitiin katsoa liittyvän läheisesti lippuautomaattien
tai muiden esineiden kaltaisiin automaattimaksulaitteisiin, ja niillä saattoi siten olla sama käyttötarkoitus kuin viimeksi
mainituilla.
Kuten edellä 51 kohdassa on todettu, euroina suoritettavan automaattisen maksun on katsottava viittaavan mekanismiin, jota
kuluttaja on vapaaehtoisesti päättänyt käyttää kertaluonteisesti tai toistuvasti ja joka voi toteuttaa toimen itse tai käyttää
menetelmää itsenäisesti.
Edellä esitetystä johtuu, että päinvastoin kuin kantaja väittää, ”myyntiautomaateilla” ja ”lippuautomaateilla” suoritettavan
euromaksun automaattisuus ei poissulje mahdollista kuluttajan tahdon vaikutusta.
Valituslautakunta saattoi näin ollen perustellusti katsoa, että haettu tavaramerkki kuvailee ”väärän rahan paljastuslaitteiden”,
”myyntiautomaattien”, ”lippuautomaattien” ja ”viivakoodinlukijoiden” käyttötarkoitusta, koska kyseisiin tavaroihin sisältyy
automaattimaksumekanismi tai ne voidaan sisällyttää sellaiseen mekanismiin.
Kolmanneksi kun tarkastellaan ”seteliautomaatteja”, valituslautakunta on katsonut riidanalaisen päätöksen 18 kohdassa, että
rahamäärässä, joka siirtyy seteliautomaatista pankkikortin haltijalle, on kyse ainoastaan sellaisen velkaan liittyvän maksuvelvoitteen
suorittamisesta, joka kyseisen automaatin omistavalla pankilla on pankkikortin haltijaa kohtaan. Haettu tavaramerkki kuvailee
näin ollen kyseisiä tavaroita, joiden käyttötarkoitus liittyy läheisesti maksun käsitteeseen. Päinvastoin kuin kantaja väittää,
ei voida poissulkea sitä, että kohdeyleisö ymmärtää haetun tavaramerkin kuvailevan erityisesti käteisnostotoimia, jotka ovat
rinnastettavissa maksuihin.
SMHV:n tavoin on joka tapauksessa todettava, että seteliautomaatit voivat tarjota pelkkää käteisnostoa paljon laajemman valikoiman
toimintoja, joihin lukeutuvat maksujen tai tilisiirtojen suorittaminen tai, kuten riidanalaisen päätöksen 18 kohdassa täsmennetään,
tiliotteiden toimittaminen. Näin ollen kohdeyleisö mieltää kuvaileviksi merkinnät, joiden mukaan tavara mahdollistaa automatisoitujen
maksujen maksamisen euroina, edellyttäen että tämä ominaisuus sopii kyseiseen tavaraan (ks. vastaavasti asia T-77/09, hofherr
communikation v. SMHV (NATURE WATCH), tuomio 9.3.2010, 30 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa), mistä käsiteltävässä
tapauksessa on selvästi kyse.
Valituslautakunta saattoi siten perustellusti katsoa, että haettu tavaramerkki kuvailee ”seteliautomaattien” käyttötarkoitusta.
Edellä 44 kohdassa mainitun vapaata käyttöä koskevan vaatimuksen mukaan jokaisen on saatava vapaasti käyttää merkkejä tai
merkintöjä, joilla kuvaillaan sentyyppisten tavaroiden tai palveluiden ominaisuuksia, joita varten rekisteröintiä haetaan.
Tämä edellyttää, että kantajan kilpailijat, jotka mahdollisesti sisällyttävät seteliautomaatteihin automaattisen euromaksumekanismin,
voivat vapaasti käyttää ilmausta ”euro automatic payment”.
Neljänneksi valituslautakunta katsoi riidanalaisen päätöksen 18 kohdassa, että ”tiliote-, tilitapahtuma-automaatit” liittyvät
läheisesti ”seteliautomaatteihin”, koska nämä kaksi tavaraa on sisällytetty samaan laitteeseen, ja että näin ollen haetun
tavaramerkin katsotaan saman mielleyhtymän vuoksi kuvailevan kumpaakin näistä tavaroista.
Todettakoon myös, että toisaalta ”tiliote-, tilitapahtuma-automaatit” ja toisaalta ”seteliautomaatit” voidaan sisällyttää
samaan laitteeseen ja että tämän vuoksi ensin mainitut voivat jälkimmäisten tavoin tarjota myös muita toimintoja. Tämän vuoksi
kohdeyleisö mieltää haetun tavaramerkin kuvailevan kyseessä olevien tavaroiden olennaista ominaisuutta, toisin sanoen sitä,
että niihin voi sisältyä automaattinen euromaksumekanismi.
Näin ollen valituslautakunta saattoi perustellusti todeta, että haettu tavaramerkki kuvailee ”tiliote-, tilitapahtuma-automaatteja”.
Edellä esitetyn perusteella voidaan todeta, että – ottaen huomioon asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan c alakohdan
säännökset – valituslautakunta saattoi perustellusti katsoa, että haettu tavaramerkki kuvailee edellä 4 kohdassa tarkoitettuja
luokkaan 9 kuuluvia tavaroita.
–       Luokkaan 36 kuuluvat palvelut
Luokkaan 36 kuuluvista palveluista on todettava toisaalta, että niitä kaikkia tarjotaan erityisesti pankki-, rahoitus- ja
tietotekniikka-alaan kuuluvissa kaupallisissa toimissa ja rahoitustoiminnassa, ja toisaalta, että päinvastoin kuin kantaja
väittää, kaikki kyseiset palvelut edellyttävät maksutapahtuman toteuttamista joko kortin välityksellä tai mahdollisesti sähköisessä
muodossa.
Kantajan esittämien väitteiden (ks. edellä 30 ja 31 kohta) osalta on tässä yhteydessä täsmennettävä, että – kuten valituslautakunta
on perustellusti todennut – tämä koskee erityisesti pörssivälitystoimintaa tai elektronisessa viestintäverkossa online-periaatteella
harjoitettavaa välitystoimintaa, jonka johdosta valtuutettu välittäjä voi harjoittaa edunsaajan hyväksi arvopaperikauppaa
kyseessä olevilla markkinoilla. Valituslautakunta oli oikeassa myös katsoessaan, että rahanvaihtopalvelut perustuvat maksutapahtumaan,
jonka tarkoituksena on muuntaa valuuttaa.
Näissä olosuhteissa luokkaan 36 kuuluvilla palveluilla on yhteinen ominaisuus tai jopa sama tarkoitus, niin että voidaan katsoa,
että ne kuuluvat yhtenäiseen palvelujen ryhmään ja että riidanalaisen päätöksen 25–27 kohdassa tarkoitettu luokkakohtainen
kokonaistarkastelu, jonka mukaan kyseiset palvelut tarjoavat mahdollisuuden suorittaa tai vastaanottaa automatisoituja maksuja
euroina, on riittävä, jotta tavaramerkin rekisteröintihakemus kyseisten palvelujen osalta voidaan tutkia (ks. vastaavasti
edellä 54 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat P@YWEB CARD ja PAYWEB CARD, tuomion 80 kohta).
Toiseksi on todettava, että kohdeyleisön näkökulmasta sanamerkin ”euro automatic payment” ja kaikkien luokkaan 36 kuuluvien
palvelujen erityisen laadun välillä on olemassa riittävän suora ja konkreettinen yhteys, joka liittyy siihen, että kyseiset
palvelut mahdollistavat automatisoitujen maksujen suorittamisen tai vastaanottamisen euroina, mahdollisesti automaattisuuden
käsitteeseen läheisesti liittyvässä sähköisessä muodossa, pankki-, rahoitus- ja tietotekniikka-alaan kuuluvien kaupallisten
toimien ja rahoitustoiminnan yhteydessä.
Ei myöskään voida hyväksyä kantajan väitettä, jonka mukaan SMHV on aikaisemmassa päätöskäytännössään katsonut, että tavaramerkki,
joka pelkästään herättää mielikuvia pankki- ja rahoitusalasta, johon kyseiset palvelut liittyvät, ei kuvaile kyseisiä palveluja.
Ratkaisut, jotka koskevat merkin rekisteröintiä yhteisön tavaramerkiksi ja jotka valituslautakunnat tekevät asetuksen N:o
207/2009 perusteella, kuuluvat sidotun toimivallan eivätkä vapaan harkintavallan piiriin. Näin ollen valituslautakuntien päätösten
laillisuutta on arvioitava yksinomaan tämän asetuksen, sellaisena kuin unionin tuomioistuimet sitä tulkitsevat, eikä valituslautakuntien
aikaisemman päätöskäytännön perusteella (edellä 44 kohdassa mainittu asia STREAMSERVE, tuomion 66 kohta).
On yhdyttävä valituslautakunnan riidanalaisen päätöksen 24 kohdassa esittämään toteamukseen siitä, että vaikka ilmaus ”euro
automatic payment” sisältää suoria tietoja luokkaan 36 kuuluvien palvelujen kohteesta, haetun tavaramerkin voidaan katsoa
ainoastaan kuvailevan kyseisten palvelujen luonnetta tai kohdetta.
Edellä esitetyn perusteella voidaan todeta, että – ottaen huomioon asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan c alakohdan
säännökset – valituslautakunta saattoi perustellusti katsoa, että haettu tavaramerkki kuvailee edellä 4 kohdassa tarkoitettuja
luokkaan 36 kuuluvia palveluja.
Edellä 84 ja 91 kohdassa esitettyjä päätelmiä ei voida asettaa kyseenalaisiksi edellä 32–35 kohdassa esitetyllä kantajan väitteellä,
jonka mukaan ilmaus ”euro automatic payment” ei ole kuvaileva vaan mielikuvia herättävä tai jopa mielivaltainen sen mukaan,
kuuluvatko tavaramerkkihakemuksessa tarkoitetut tavarat ja palvelut pankki- ja rahoitusalaan.
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä käy ilmi, että samalla kun kuvaus vastaa suoraa viittausta tavaramerkkihakemuksen kohteena
olevien tavaroiden ja palvelujen laatuun ja ominaispiirteisiin, viittaus ei ole osoitus haetun tavaramerkin ja kyseessä olevien
tavaroiden tai palvelujen välisestä läheisestä yhteydestä eikä se siten ole asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan c alakohdassa
tarkoitettu hylkäysperuste, koska ominaispiirteeseen viitataan vain epäsuorasti, mikä on sallittua (ks. vastaavasti asia T-24/00,
Sunrider v. SMHV (VITALITE), tuomio 31.1.2001, Kok., s. II-449, 22 ja 24 kohta).
Näin ollen koska on osoitettu, että ilmaus ”euro automatic payment” kuvailee luokkaan 9 kuuluvia tavaroita ja luokkaan 36
kuuluvia palveluja, kyseinen ilmaus on asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tarkoitettu luonteeltaan kuvaileva
sanamerkki, eikä sitä voida pitää vihjailevana.
Edellä esitetyn perusteella voidaan todeta, että valituslautakunta saattoi perustellusti katsoa, että hakemuksen kohteena
oleva tavaramerkki kuvailee edellä 4 kohdassa tarkoitettuja luokkiin 9 ja 36 kuuluvia tavaroita ja palveluja. Ensimmäinen
kanneperuste on siis hylättävä perusteettomana.
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä käy ilmi, että koska asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdasta selvästi ilmenee, että
merkkiä ei voida rekisteröidä yhteisön tavaramerkiksi, jos yksikin tässä säännöksessä mainituista ehdottomista hylkäysperusteista
on sovellettavissa (asia C‑104/00 P, DKV v. SMHV, tuomio 19.9.2002, Kok., s. I-7561, 29 kohta ja asia T-160/07, Lancôme v.
SMHV – CMS Hasche Sigle (COLOR EDITION), tuomio 8.7.2008, Kok., s. II-1733, 51 kohta), kantajan esittämää toista kanneperustetta,
joka koskee kyseisen asetuksen 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan rikkomista, ei ole enää syytä tutkia.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että kanne on hylättävä kokonaisuudessaan.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska kantaja on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut
SMHV:n vaatimusten mukaisesti.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (neljäs jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Kanne hylätään.
2)
Euro-Information – Européenne de traitement de l’information velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Pelikánová
Jürimäe
van der Woude
Julistettiin Luxemburgissa 12 päivänä huhtikuuta 2011.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: ranska.