CELEX: 62009CJ0235
Szellemi tulajdon
Közösségi védjegy
40/94/EK rendelet
A 98. cikk (1) bekezdése
A bitorlási cselekményektől való, közösségi védjegybíróság által elrendelt eltiltás
Területi hatály
Az eltiltást kiegészítő kényszerítő intézkedések
Hatály az eljáró bíróság tagállamától eltérő tagállamok területén

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az 1994. december 22‑i 3288/94/EK tanácsi rendelettel (HL L 349., 83. o.; magyar
nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 185. o.) módosított, a közösségi védjegyről szóló, 1993. december 20‑i 40/94/EK
tanácsi rendelet (HL 1994. L 11., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 146. o.; a továbbiakban: 40/94 rendelet)
98. cikkének értelmezésére vonatkozik.
A kérelmet a DHL International SA (a továbbiakban: DHL International) jogutódja a DHL Express France SAS (a továbbiakban:
DHL Express France) és a Chronopost SA (a továbbiakban: Chronopost) között a WEBSHIPPING közösségi és francia védjegyek – amelynek
a Chronopost jogosultja – DHL Express France általi használata, e használattól való eltiltása és az eltiltást kiegészítő kényszerítő
intézkedések tárgyában folyamatban lévő jogvitában terjesztették elő.

Jogi háttér

A 40/94 rendelet
A 40/94 rendelet második, tizenötödik és tizenhatodik preambulumbekezdése szerint:
„mivel a Közösség említett céljainak elérése érdekében a Közösség fellépése látszik szükségesnek; mivel e fellépés magában
foglalja a védjegyekre vonatkozó olyan közösségi rendelkezések megalkotását, amelyek révén a vállalkozások egyetlen eljárási
rend keretében egységes oltalmat élvező, a Közösség területének egészére kiterjedő hatályú, egységes oltalmat élvező közösségi
védjegyet szerezhetnek; mivel a közösségi védjegy egységes jellegének az előbbiekben kifejtett elvét, ha e rendelet másként
nem rendelkezik, alkalmazni kell;
[…]
mivel a közösségi védjegyek érvényessége és bitorlása tárgyában hozott határozatoknak a Közösség egész területére kiterjedő
hatállyal kell bírniuk, ugyanis ez az egyetlen módja annak, hogy elkerülhetők legyenek a bíróságok, illetve a [Belső Piaci
Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM)] által hozott határozatok közötti ellentmondások, továbbá,
hogy megőrizhető legyen a közösségi védjegyek egységes jellege; mivel [az Európai Közösségek tagállamainak az egyezményhez
való csatlakozásáról szóló okmányokkal módosított] a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról és a bírósági határozatok
végrehajtásáról szóló [1968. szeptember 17‑én aláírt] Brüsszeli Egyezmény [(HL 1972. L 299., 32. o.; a továbbiakban: Brüsszeli
Egyezmény)] rendelkezéseit a közösségi védjegyekkel összefüggő valamennyi perre alkalmazni kell, kivéve ha e rendelet az említett
rendelkezésektől eltérően nem rendelkezik;
mivel az ugyanazon felek között azonos cselekmények tárgyában a közösségi védjegyoltalom és az azzal párhuzamos nemzeti védjegyoltalom
alapján indult perekben el kell kerülni, hogy egymásnak ellentmondó ítéletek szülessenek; mivel ennek érdekében, ha a perek
ugyanabban a tagállamban indultak, ezt a célt a nemzeti eljárási szabályok alapján kell megvalósítani, amelyeket e rendelet
nem érint, ha a perek azonban különböző tagállamokban indultak, a fentiekben említett Brüsszeli Egyezménynek a perek felfüggesztésére
és a kapcsolódó perekre vonatkozó szabályait követő rendelkezések alkalmazása tűnik megfelelőnek”.
A 40/94 rendelet 1. cikkének (2) bekezdése ekként rendelkezik:
„A közösségi védjegyoltalom egységes jellegű, és a Közösség egész területén azonos hatályú: csak a Közösség egésze tekintetében
lajstromozható, ruházható át vagy lehet arról lemondani, illetve képezheti megszűnést megállapító vagy törlést kimondó, illetve
használatát tiltó határozat tárgyát. Ha e rendelet eltérően nem rendelkezik, ezt az elvet és jogkövetkezményeit kell alkalmazni.”
Az említett rendelet „A közösségi védjegyoltalom tartalma” című 9. cikkének (1) bekezdése a következőket írja elő:
„A közösségi védjegyoltalom a jogosult számára kizárólagos jogokat biztosít. A kizárólagos jogok alapján a jogosult bárkivel
szemben felléphet, aki engedélye nélkül gazdasági tevékenység körében használ:
a)      a közösségi védjeggyel azonos megjelölést olyan árukkal, illetve szolgáltatásokkal kapcsolatban, amelyek azonosak a közösségi
védjegy árujegyzékében szereplő árukkal, illetve szolgáltatásokkal;
b)      olyan megjelölést, amelyet a fogyasztók a közösségi védjeggyel összetéveszthetnek a megjelölés és a közösségi védjegy azonossága
vagy hasonlósága, valamint a megjelölés és a közösségi védjegy árujegyzékében szereplő áruk, illetve szolgáltatások azonossága
vagy hasonlósága miatt; az összetéveszthetőség magában foglalja azt az esetet is, ha a fogyasztók a megjelölést gondolati
képzettársítás (asszociáció) útján kapcsolhatják a korábbi védjegyhez;
c)      a közösségi védjeggyel azonos vagy ahhoz hasonló megjelölést a közösségi védjegy árujegyzékében szereplő árukhoz, illetve
szolgáltatásokhoz nem hasonló árukkal, illetve szolgáltatásokkal kapcsolatban, feltéve hogy a közösségi védjegy a Közösségben
jó hírnevet élvez, és a megjelölés alapos ok nélkül történő használata sértené vagy tisztességtelenül kihasználná a közösségi
védjegy megkülönböztető képességét vagy jó hírnevét.”
Ugyanezen rendelet 14. cikke a következőképpen fogalmaz:
(1)      A közösségi védjegyoltalom joghatásait kizárólag e rendelet rendelkezései szabályozzák. Egyéb kérdésekben a közösségi védjegy
bitorlására – a X. cím rendelkezéseivel összhangban – a nemzeti jogszabályoknak a nemzeti védjegy bitorlására irányadó rendelkezéseit
kell alkalmazni.
[...]
(3)      Az irányadó eljárási szabályokat a X. cím rendelkezéseivel összhangban kell meghatározni.”
A 40/94 rendelet „Joghatóság és eljárás a közösségi védjegyekkel összefüggő jogvitákban” elnevezésű X. címében található a
90–104. cikk.
A rendeletnek a Brüsszeli Egyezmény alkalmazásáról szóló 90. cikke szerint:
„(1)      Ha e rendelet másként nem rendelkezik, a közösségi védjegybejelentésekkel és a közösségi védjegyekkel összefüggő ügyekben,
valamint nemzeti védjegyekkel és közösségi védjegyekkel összefüggő, egyidejűleg vagy egymást követően indított ügyekben [a
Brüsszeli Egyezményt] kell alkalmazni.
(2)      A 92. cikkben említett keresetekkel és igényekkel összefüggő eljárások esetén:
a)      a [Brüsszeli Egyezmény] 2. és 4. cikke, 5. cikkének (1), (3), (4) és (5) bekezdése és 24. cikke nem alkalmazható;
b)      az egyezmény 17. és 18. cikkét az e rendelet 93. cikkének (4) bekezdésében szereplő korlátozásokkal kell alkalmazni;
c)      az egyezmény II. címében foglalt, a tagállamban lakóhellyel, illetve székhellyel rendelkező személyekre vonatkozó rendelkezéseket
olyan személyekre is alkalmazni kell, akik lakóhelye, illetve székhelye nem a tagállamok valamelyikében van, de a tagállamok
valamelyikében telephellyel rendelkeznek.”
Az említett rendelet „Közösségi védjegybíróságok” című 91. cikkének (1) bekezdése kimondja:
„A tagállamok területükön a lehető legkorlátozottabb számban kijelölnek első- és másodfokon eljáró olyan nemzeti bíróságokat
és törvényszékeket (a továbbiakban: közösségi védjegybíróság), amelyek az e rendelettel reájuk ruházott hatáskörben járnak
el.”
Ezen rendelet „Joghatóság bitorlással és érvényességgel összefüggő ügyekben” című 92. cikke szerint:
„A közösségi védjegybíróságnak a következő ügyekben van kizárólagos joghatósága:
a)      a közösségi védjegy bitorlásával összefüggő perek és – ha a nemzeti jog arról rendelkezik – a közösségi védjegy bitorlásának
kísérletével kapcsolatos perek;
b)      a nemleges megállapításra irányuló perek, ha a nemzeti jog arról rendelkezik;
[...]”
A 40/94 rendelet „Nemzetközi joghatóság” című 93. cikke előírja:
„(1)      E rendelet rendelkezéseire és a 90. cikk alapján alkalmazandó [Brüsszeli Egyezmény] bármely rendelkezésére is figyelemmel
a 92. cikkben említett keresetek és igények tárgyában az eljárást az alperes lakóhelye vagy székhelye szerinti tagállam bírósága
előtt kell megindítani, vagy – ha az alperes a tagállamokban lakóhellyel vagy székhellyel nem rendelkezik – az alperes telephelye
szerinti tagállamban.
(2)      Ha az alperes lakóhelye vagy székhelye nem a tagállamokban van, vagy a tagállamok egyikében sem rendelkezik telephellyel,
az eljárást a felperes lakóhelye vagy székhelye szerinti tagállam bírósága előtt kell megindítani, vagy – ha a felperes a
tagállamokban lakóhellyel vagy székhellyel nem rendelkezik – a felperes telephelye szerinti tagállamban.
(3)      Ha a felperes és az alperes egyikének sincs lakóhelye vagy székhelye a tagállamokban, vagy ott egyikük sem rendelkezik telephellyel,
az eljárást annak a tagállamnak a bírósága előtt kell megindítani, ahol a[z OHIM] székhelye található.
(4) Az (1), (2) és (3) bekezdéstől eltérően:
a)      a [Brüsszeli Egyezmény] 17. cikkét akkor kell alkalmazni, ha a felek megállapodnak arról, hogy az ügyben egy másik közösségi
védjegybíróságnak van joghatósága;
b)      az egyezmény 18. cikke akkor alkalmazandó, ha az alperes egy másik közösségi védjegybíróság előtt jelenik meg.
(5)      A 92. cikkben említett keresetek és igények tárgyában az eljárás – a nemleges megállapításra irányuló perek kivételével –
annak a tagállamnak a bírósága előtt is megindítható, ahol a bitorlást elkövették, illetve megkísérelték, illetve ahol a 9. cikk
(3) bekezdésének második mondata szerinti cselekményt elkövették […].”
Az említett rendeletnek „A joghatóság terjedelme” című 94. cikke ekként rendelkezik:
„(1)      A 93. cikk (1)–(4) bekezdései alapján joghatósággal bíró közösségi védjegybíróság joghatósággal rendelkezik:
–        a tagállamok bármelyikének területén elkövetett vagy megkísérelt védjegybitorlási cselekményekre,
–        a tagállamok bármelyikének területén elkövetett, a 9. cikk (3) bekezdésének második mondata szerinti cselekményekre.
(2)      A 93. cikk (5) bekezdése alapján joghatósággal bíró közösségi védjegybíróság joghatósága csak az abban a tagállamban elkövetett
vagy megkísérelt cselekményekre terjed ki, ahol a bíróság székhelye van.”
Ugyanezen rendeletnek az „Alkalmazandó jog” című 97. cikke a következőképpen fogalmaz:
„(1)      A közösségi védjegybíróság e rendelet rendelkezéseit alkalmazza.
(2)      Minden olyan kérdésben, amelyről e rendelet nem rendelkezik, a közösségi védjegybíróság nemzeti jogát alkalmazza, nemzetközi
magánjogát is ideértve.
(3)      Ha e rendelet eltérően nem rendelkezik, a közösségi védjegybíróság a székhelye szerinti államnak azokat az eljárási szabályait
alkalmazza, amelyek irányadók a nemzeti védjegyekkel összefüggő azonos tárgyú perekben.”
A 40/94 rendelet „Jogkövetkezmények” című 98. cikke kimondja:
„(1)      Ha a közösségi védjegybíróság úgy találja, hogy az alperes a közösségi védjegyet bitorolja, vagy azt megkísérelte, a bíróság
– feltéve, hogy nyomós okból ettől el nem tekint – eltiltja az alperest a közösségi védjegy bitorlásával vagy annak kísérletével
összefüggő cselekmények folytatásától. A közösségi védjegybíróság – nemzeti jogszabályaival összhangban – meghozza továbbá
azokat az intézkedéseket, amelyek az említett eltiltás végrehajtását biztosítják.
(2)      A közösségi védjegybíróság minden egyéb kérdésben annak a tagállamnak a nemzeti jogát – ideértve nemzetközi magánjogát is –
alkalmazza, amelyben a bitorlást elkövették vagy megkísérelték.”

A 44/2001/EK rendelet
A polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2000. december
22‑i 44/2001/EK tanácsi rendelet (HL 2001. L 12., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 4. kötet, 42. o.) 68. cikkének
(1) bekezdése szerint ez a rendelet a tagállamok között a Brüsszeli Egyezmény helyébe lépett. E rendelet III. fejezete az
e határozatok elismerésére és végrehajtására vonatkozó rendelkezéseket fogalmazza meg.
E rendelet a határozatok elismerésének elvéről szóló 33. cikkének (1) bekezdésében úgy rendelkezik, hogy „[v]alamely tagállamban
hozott határozatot más tagállamban külön eljárás nélkül elismerik”.
E rendelet 38. cikkének (1) bekezdése kimondja:
„Valamely tagállamban hozott és ebben az államban végrehajtható határozatot más tagállamban akkor hajtanak végre, ha azt bármely
érdekelt fél kérelmére ott végrehajthatónak nyilvánították.”
Az említett rendelet 49. pontja a következőképpen fogalmaz:
„Kényszerítő bírságot elrendelő külföldi határozat kizárólag akkor hajtható végre abban a tagállamban, amelyben a végrehajtást
kérték, ha a fizetendő összeg mértékét a származási tagállam bíróságai jogerősen megállapították.”

A 2004/48/EK irányelv
A szellemi tulajdonjogok érvényesítéséről szóló, 2004. április 29‑i 2004/48/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 157.,
45. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 2. kötet, 32. o.; helyesbítés HL L 195., 16. o.) „Általános kötelezettség”
című 3. cikke ekként rendelkezik:
„(1)      A tagállamok rendelkeznek azon intézkedésekről, eljárásokról és jogorvoslatokról, amelyek az ezen irányelv által szabályozott
szellemi tulajdonjogok érvényesítésének biztosításához szükségesek. Ezen intézkedéseknek, eljárásoknak és jogorvoslatoknak
méltányosnak és igazságosnak kell lenniük, és nem lehetnek indokolatlanul bonyolultak és költségesek, és nem eredményezhetnek
ésszerűtlen határidőket és indokolatlan késedelmeket.
(2)      Ezeknek az intézkedéseknek, eljárásoknak és jogorvoslatoknak ezen túlmenően hatásosnak, arányosnak és elrettentőnek kell lenniük,
és úgy kell őket alkalmazni, hogy a jogszerű kereskedelemnek ne állítsanak korlátokat, és hogy az azokkal való visszaélés
esetére biztosítékok rendelkezésre álljanak.”

Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
A Chronopost a „WEBSHIPPING” megjelölésre vonatkozó francia és közösségi védjegyek jogosultja. A közösségi védjegybejelentést
2000 októberében nyújtották be, és a védjegyet 2003. május 7‑én lajstromozták a következő szolgáltatások vonatkozásában: logisztika,
információtovábbítás, távközlés, közúti szállítás, levél‑, hírlap‑ és csomaggyűjtés, valamint expresszposta‑szolgáltatás üzemeltetése.
Az iratokból kitűnik, hogy a Chronopost – mivel megállapította, hogy az egyik versenytársa, nevezetesen a DHL International,
a „WEB SHIPPING”, „Web Shipping” és/vagy „Webshipping” megjelöléseket az internetes hálózaton elérhető expresszküldemény-kezelési
szolgáltatás megjelölésére használta – többek között a WEBSHIPPING közösségi védjegy bitorlása miatt 2004. szeptember 8‑án
kérte a DHL Internationalnak a tribunal de grande instance de Paris [párizsi megyei szintű bíróság] (Franciaország) előtti
megidézését, amely bíróság az ügyben a 40/94 rendelet 91. cikkének (1) bekezdése szerinti közösségi védjegybíróságként járt
el. Az említett bíróság a 2006. március 15‑i ítéletében, többek között elmarasztalta a DHL Express France‑t, a DHL International
jogutódját, a WEBSHIPPING francia védjegy bitorlása miatt, amely védjegynek a Chronopost a jogosultja, azonban nem határozott
a közösségi védjegy bitorlásáról.
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozat szerint az említett ítélet ellen a Chronopost által benyújtott fellebbezés nyomán
a másodfokú közösségi védjegybíróságként eljáró cour d’appel de Paris (párizsi fellebbviteli törvényszék) a 2007. november
9‑i ítéletében kényszerítő bírság terhe mellett eltiltotta a DHL Express France‑t a többek között az interneten elérhető expresszposta-üzemeltetési
szolgáltatás megjelöléséhez a „WEBSHIPPING” és a „WEB SHIPPING” megjelölések használatának folytatásától; az említett bíróság
ezt a használatot a WEBSHIPPING közösségi és francia védjegy megsértésének minősítette.
Az említett ítélet ellen a DHL Express France által benyújtott felülvizsgálati kérelmet az előzetes döntéshozatalra utaló
határozat elutasította.
Mindazonáltal a Cour de cassation [semmítőszék] előtti ugyanezen eljárás keretében a Chronopost csatlakozó fellebbezést nyújtott
be, amelyben azt állítja, hogy a 2007. november 9‑i ítélet sérti a 40/94 rendelet 1. és 98. cikkét, amennyiben a cour d’appel
de Paris által elrendelt, a WEBSHIPPING közösségi védjegy bitorlására vonatkozó cselekmények folytatásától való kényszerítő
bírság terhe melletti eltiltás nem terjed ki az Európai Unió egész területére.
A Cour de cassation szerint a cour d’appel de Paris említett ítéletének indokolásából kifejezetten kitűnik, hogy jóllehet
ezen ítélet közvetlenül nem rendelkezik arról a kérelemről, hogy az utóbbi bíróság által elrendelt kényszerítő bírság terhe
melletti tilalom az Unió egész területére kiterjedjen, ezt a kényszerítő bírság terhe melletti tilalmat úgy kell értelmezni,
hogy az kizárólag a francia területre vonatkozik.
A Cour de cassation, mivel kétségei voltak a 40/94 rendelet 98. cikkének ebben az összefüggésben való értelmezése tekintetében,
felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából az alábbi kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1.      Úgy kell‑e értelmezni a [40/94] rendelet 98. cikkét, hogy a közösségi védjegybíróság által elrendelt eltiltás [az Unió] egész
területén joghatállyal rendelkezik?
2.      Nemleges válasz esetén jogosult‑e a közösségi védjegybíróság kiterjeszteni kifejezetten ezt az eltiltást azon más tagállamok
területére, ahol a bitorlással összefüggő cselekményeket elkövették, illetve megkísérelhetik?
3.      A fenti esetek valamelyikében azok a kényszerítő intézkedések, amelyekkel a bíróság a nemzeti joga alapján az általa meghatározott
eltiltást kiegészítette, alkalmazhatók‑e azon tagállamok területén, ahol ez az eltiltás hatállyal rendelkezik?
4.      Ellenkező esetben a bíróság elrendelhet‑e ilyen kényszerítő intézkedést – amely hasonlít, vagy különbözik az általa a nemzeti
joga értelmében elfogadott kényszerítő intézkedéshez – azon államok nemzeti joga alapján, amelyekben ez az eltiltás hatállyal
rendelkezik?”

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

Előzetes megfontolások
A 40/94 rendelet 98. cikke – ahogyan az a címéből is kitűnik – a közösségi védjegy bitorlásának jogkövetkezményeire vonatkozik.
E cikk első bekezdésének első mondata előírja, hogy a közösségi védjegy bitorlására vagy annak kísérletére irányuló cselekmények
esetén az eljáró közösségi védjegybíróság végzést hoz ezen cselekmény folytatásának eltiltásáról. Ugyanezen bekezdés második
mondata úgy rendelkezik, hogy ez a bíróság a nemzeti jogszabályaival összhangban köteles meghozni azokat az intézkedéseket,
amelyek az említett eltiltás végrehajtását biztosítják.
Az említett 98. cikk (2) bekezdése szerint a közösségi védjegybíróság „minden egyéb kérdésben annak a tagállamnak a nemzeti
jogát – ideértve nemzetközi magánjogát is – alkalmazza, amelyben a bitorlást elkövették vagy megkísérelték”.
E (2) bekezdés bevezetésének az említett 98. cikk címének fényében értelmezett megfogalmazásából, valamint e rendelkezés különböző
nyelvi változataiból, különösen a német („in Bezug auf alle anderen Fragen”), a spanyol („por otra parte”), az olasz („negli
altri casi”) és az angol („in all other respects”) változatból kitűnik, hogy ez a bekezdés nem vonatkozik az ugyanezen cikk
(1) bekezdésében meghatározott kényszerítő intézkedésekre, amelyek alkalmasak az említett bitorlási cselekmények folytatásától
való eltiltás végrehajtásának biztosítására.
A kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdések csak a közösségi védjegy bitorlásával vagy annak kísérletével összefüggő
cselekmények folytatásától történő eltiltásra, valamint azokra a kényszerítő intézkedésekre vonatkoznak, amelyek az említett
eltiltás végrehajtását biztosítják, ennélfogva úgy kell tekinteni, hogy ezek a kérdések a 40/94 rendelet 98. cikke (1) bekezdésének
értelmezésére vonatkoznak.

Az első kérdésről
A kérdést előterjesztő bíróság az első kérdésével azt kívánja megtudni, hogy a 40/94 rendelet 98. cikkének (1) bekezdését
úgy kell‑e értelmezni, hogy valamely közösségi védjegybíróság által elrendelt, a közösségi védjegy bitorlásával vagy annak
kísérletével összefüggő cselekmények folytatásától való eltiltás az Unió egész területén joghatállyal rendelkezik.
Rá kell mutatni, hogy a 40/94 rendelet 98. cikkének (1) bekezdése értelmében a közösségi védjegy bitorlásával vagy annak kísérletével
összefüggő cselekmények folytatásától való eltiltás területi hatályát meghatározza mind az eltiltást elrendelő közösségi védjegybíróság
joghatósága, mind a közösségi védjegyjogosult – a védjegy bitorlásával vagy annak kísérletével megsértett – kizárólagos jogának
területi terjedelme, ahogyan ez a terjedelem a 40/94 rendeletből kitűnik.
Egyrészt a közösségi védjegybíróság joghatóságát illetően nyomban rá kell mutatni, hogy a 40/94 rendelet 14. cikkének (1)
és (3) bekezdése értelmében a közösségi védjegy bitorlására – e rendelet X. címének rendelkezéseivel összhangban – a nemzeti
jogszabályoknak a nemzeti védjegy bitorlására irányadó rendelkezéseit kell alkalmazni. Az irányadó eljárási szabályokat ezen
X. cím rendelkezéseivel összhangban kell meghatározni, amelynek „Joghatóság és eljárás a közösségi védjegyekkel összefüggő
jogvitákban” az elnevezése, és ezen rendelet 90–104. cikkét fogalja magában.
Az említett rendelet 92. cikkének a) pontja értelmében a közösségi védjegybíróságnak kizárólagos joghatósága van a közösségi
védjegy bitorlásával összefüggő perekben és – ha a nemzeti jog arról rendelkezik – a közösségi védjegy bitorlásának kísérletével
kapcsolatos perekben.
A Chronopost által a Bírósághoz benyújtott írásbeli észrevételekből kitűnik, hogy a jelen esetben a 40/94 rendelet 93. cikkének
(1)–(4) bekezdése alapján fordultak a közösségi védjegybírósághoz. Ugyanezen észrevétel szerint nem az e cikk (5) bekezdésén
alapul a bitorlástól, illetve a bitorlás kísérletétől való eltiltás elrendelése iránti kérelem.
A 40/94 rendelet 94. cikkének (1) bekezdésével együttesen olvasott 93. cikkének (1)–(4) bekezdése szerint a közösségi védjegybíróság
– amelyet e rendelet 91. cikkének megfelelően a közösségi védjegyből eredő jogok oltalmazására hoztak létre – többek között
joghatósággal rendelkezik a tagállamok bármelyikének területén elkövetett vagy megkísérelt bitorlási cselekményekre.
Az alapjogvitában eljáróhoz hasonló közösségi védjegybíróság tehát joghatósággal rendelkezik az egy vagy több tagállam, sőt
akár az összes tagállam területén elkövetett vagy megkísérelt bitorlási cselekményekre. Következésképpen a közösségi védjegybíróság
joghatósága az Unió egész területére kiterjedhet.
Másrészt a közösségi védjegy jogosultjának a 40/94 rendelet alapján megadott kizárólagos joga főszabály szerint kiterjed az
Unió egész területére, ahol a közösségi védjegyek egységes oltalmat élveznek, és hatállyal rendelkeznek.
Ugyanis az említett rendelet 1. cikke (2) bekezdésének megfelelően a közösségi védjegyoltalom egységes jellegű. Mivel annak
az Unió egész területén azonos hatálya van, e rendelkezésnek megfelelően az csak az Unió egésze tekintetében lajstromozható,
ruházható át, vagy lehet arról lemondani, illetve képezheti megszűnést megállapító vagy törlést kimondó, illetve használatát
tiltó határozat tárgyát. Ha ezen rendelet eltérően nem rendelkezik, ezt az elvet és jogkövetkezményeit kell alkalmazni.
Ezenkívül a 40/94 rendelet második preambulumbekezdéséből következik, hogy a rendelet célja a védjegyekre vonatkozó olyan
közösségi rendelkezések megalkotása, amely védjegyek az Unió területének egészére kiterjedő hatályú, egységes oltalmat élveznek.
A közösségi védjegy egységes jellege ezen rendelet tizenötödik és tizenhatodik preambulumbekezdéséből is kitűnik. E preambulumbekezdések
szerint egyrészt a közösségi védjegyek érvényessége és bitorlása tárgyában hozott határozatoknak az Unió egész területére
kiterjedő hatállyal kell bírniuk, hogy elkerülhetők legyenek a bíróságok, illetve az OHIM által hozott határozatok közötti
ellentmondások, továbbá, hogy megőrizhető legyen a közösségi védjegyek egységes jellege, másrészt az ugyanazon felek között
azonos cselekmények tárgyában a közösségi védjegyoltalom és az azzal párhuzamos nemzeti védjegyoltalom alapján indult perekben
el kell kerülni, hogy egymásnak ellentmondó ítéletek szülessenek.
Ezenkívül a Bíróság a C‑316/05. sz. Nokia‑ügyben 2006. december 14‑én hozott ítéletének (EBHT 2006., I‑12083. o.) 60. pontjában
már megállapította, hogy a 40/94 rendelet 98. cikke (1) bekezdésének célkitűzése, hogy a közösségi védjegyeket az Unió területének
egészén egységes oltalomban kell részesíteni a bitorlás veszélyével szemben.
Ezen egységes oltalom biztosítása érdekében a joghatósággal rendelkező közösségi védjegybíróság által elrendelt a közösségi
védjegy bitorlásával vagy annak kísérletével összefüggő cselekmények folytatásától való eltiltásnak főszabály szerint az Unió
egész területére ki kell terjednie.
Ha ugyanis ezen eltiltás területi hatálya azon tagállam területére korlátozódna, amely vonatkozásában ez a bíróság megállapította
a bitorlási cselekményt vagy annak kísérletét, vagy kizárólag azon tagállamok területére, amelyek okot szolgáltattak ezen
megállapításra, fennállna annak a veszélye, hogy a jogsértő újrakezdi a kérdéses megjelölés hasznosítását egy olyan tagállamban,
amely vonatkozásában az eltiltást nem rendelték el. Ráadásul azok az új bírósági eljárások, amelyeket a közösségi védjegy
jogosultja kénytelen volna kezdeményezni, ezen eljárásokkal arányosan megnövelné a közösségi védjegyre vonatkozó egymással
ellentmondó határozatok veszélyét, többek között az összetévesztés veszélyének ténybeli értékelése miatt. Márpedig ez a következmény
ellentétes mind a közösségi védjegy egységes oltalmának a 40/94 rendeletben foglalt célkitűzésével, mind a közösségi védjegyoltalom
– jelen ítélet 40–42. pontjában felidézett – egységes jellegével.
Mindazonáltal bizonyos esetekben korlátozott lehet az eltiltás területi hatálya. Ugyanis a közösségi védjegy jogosultjának
a 40/94 rendelet 9. cikkének (1) bekezdésében szereplő kizárólagos joga odaítélésének az a célja, hogy e jogosult számára
lehetővé tegye különös jogosulti érdekeinek védelmét, azaz annak biztosítását, hogy a védjegy betölthesse funkcióját. E jog
gyakorlásának tehát azon esetekre kell korlátozódnia, amikor a megjelölés harmadik személy általi használata sérti vagy sértheti
a védjegy alapvető funkcióit (lásd ebben az értelemben a C‑236/08–C‑238/08. sz. Google France és Google egyesített ügyekben
2010. március 23‑án hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 75. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Ebből következően, ahogyan arra az Európai Bizottság rámutatott, a közösségi védjegy jogosultjának kizárólagos joga, és ebből
következően ezen jog területi terjedelme nem lépheti túl azt a mértéket, amely a védjegyjogosult számára lehetővé teszi a
védjegyének oltalmát, azaz az csak azokat a használatokat tilthatja meg, amelyek veszélyeztethetik a védjegy funkcióját. Ennélfogva
az alperest – azaz a közösségi védjegyet kifogásolt módon felhasználó személyt – nem lehet eltiltani azon cselekményektől
és azon jövőbeli cselekményektől, amelyek nem sértik a közösségi védjegy funkcióit.
Következésképpen, ha az alapeljáráshoz hasonló körülmények között az eljáró közösségi védjegybíróság megállapítja, hogy a
közösségi védjegy bitorlásával vagy annak kísérletével összefüggő cselekmények egyetlen tagállamra vagy az Unió területének
egy részére korlátozódnak, többek között mivel az eltiltás iránti kérelem benyújtója – az általa benyújtott kereset terjedelmének
szabad meghatározására vonatkozó jogkörének gyakorlása keretében – korlátozta a keresetének területi hatályát, vagy mivel
az alperes bizonyítja, hogy a kérdéses megjelölés használata, többek között nyelvi okok miatt, nem veszélyezteti, illetve
nem veszélyeztetheti a védjegy funkcióit, ennek a bíróságnak korlátoznia kell az általa elrendelt eltiltás területi hatályát.
Végül ki kell emelni, hogy a közösségi védjegy bitorlásával vagy annak kísérletével összefüggő cselekmények folytatásától
való eltiltás területi hatálya az Unió egész területére kiterjedhet. Mindazonáltal a 40/94 rendeletnek – a 44/2001 rendelet
33. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett – a Brüsszeli Egyezmény alkalmazásáról szóló 90. cikke értelmében
a többi tagállam főszabály szerint köteles a bírósági határozat elismerésére és végrehajtására; ezáltal a bírósági határozatot
határokon átnyúló hatállyal ruházza fel.
Ennélfogva az első kérdésre úgy kell válaszolni, hogy a 40/94 rendelet 98. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy
főszabály szerint az Unió egész területére kiterjed a közösségi védjegy bitorlásával vagy annak kísérletével összefüggő cselekmények
folytatásától való, a közösségi védjegybíróság által elrendelt eltiltás hatálya, amely bíróság joghatósága e rendelet 93. cikkének
(1)–(4) bekezdésén és 94. cikkének (1) bekezdésén alapul.

A második kérdésről
Figyelembe véve az első kérdésre adott választ, a kérdést előterjesztő bíróság által feltett második kérdést nem kell megválaszolni.

A harmadik és a negyedik kérdésről
A harmadik és negyedik kérdéssel, amelyeket együttesen kell megvizsgálni a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár
választ, hogy a 40/94 rendelet 98. cikke (1) bekezdésének második mondatát úgy kell‑e értelmezni, hogy valamely kényszerítő
intézkedés, így a bitorlással vagy annak kísérletével összefüggő cselekmények folytatásától való eltiltás végrehajtásának
biztosítása céljából a közösségi védjegybíróság által a nemzeti joga alapján elrendelt kényszerítő bírság hatályos lehet a
közösségi védjegybíróság tagállamától eltérő azon tagállamokban, amelyekre az eltiltás területi hatálya kiterjed. Nemleges
válasz esetén ugyanez a bíróság azt kívánja megtudni, hogy a közösségi védjegybíróság elrendelhet‑e ilyen kényszerítő intézkedést
– amely hasonlít, vagy különbözik az általa a nemzeti joga értelmében elfogadott kényszerítő intézkedéshez – azon államok
nemzeti joga alapján, amelyek területére az említett eltiltás hatálya kiterjed.
Ebben a tekintetben egyrészt emlékeztetni kell arra, hogy a kényszerítő intézkedésekre alkalmazandó jogot illetően a Bíróság
már megállapította, hogy a közösségi védjegybíróság tagállamának jogszabályaiban előírt intézkedések közül ennek a bíróságnak
kell kiválasztania azokat, amelyek alkalmasak az általa elrendelt eltiltás végrehajtásának biztosítására (a fent hivatkozott
Nokia‑ügyben hozott ítélet 49. pontja).
Másrészt arra kell rámutatni, hogy a közösségi védjegybíróság tagállamának nemzeti joga alapján e bíróság által elrendelt
kényszerítő intézkedések csak abban az esetben felelhetnek meg annak a célkitűzésnek, amelyre tekintettel azokat meghozták
– amely célkitűzés az eltiltás végrehajtása annak érdekében, hogy a közösségi védjegyjognak a bitorlás veszélyével szembeni
hatékony oltalmát az Unió területén biztosítsák (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Nokia‑ügyben hozott ítélet 60. pontját) –
ha azok ugyanazon a területen rendelkeznek hatállyal, mint az eltiltásról szóló bírósági határozat.
Az alapügyben a közösségi védjegybíróság által elrendelt határozathoz hasonló eltiltó határozatot ez utóbbi bíróság kényszerítő
bírsággal egészítette ki a nemzeti jog alapján. Annak érdekében, hogy ez a határozat hatályos legyen az említett kényszerítő
bírságot elrendelő bíróság tagállamától eltérő területen is, ezt a határozatot e tagállam ebben az ügyben eljáró bíróságának
– a 44/2001 rendelet III. fejezete rendelkezéseinek megfelelően – az ezen állam belső jogában előírt szabályok és módozatok
szerint el kell ismernie és végre kell hajtatnia.
Abban az esetben, ha az a tagállam, amelynek a közösségi védjegybíróság határozatát el kell ismernie és végre kell hajtania,
a nemzeti jogában nem ír elő ahhoz hasonló kényszerítő intézkedést, amelyről – a bitorlással vagy annak kísérletével összefüggő
cselekmények folytatásától való eltiltást elrendelő és ezt az eltiltást annak végrehajtása érdekében kényszerítő intézkedéssel
kiegészítő – közösségi védjegybíróság határozott – ahogyan arra a főtanácsnok az indítványának 67. pontjában rámutatott –
e tagállam eljáró bíróságának az említett intézkedés célkitűzését a saját nemzeti joga azon irányadó rendelkezései alapján
kell megvalósítania, amelyek az eredetileg elrendelt eltiltás végrehajtását azonos módon biztosíthatják.
Az említett intézkedés célkitűzésének megvalósítására vonatkozó kötelezettség ugyanis a közösségi védjegybíróságokat terhelő
azon kötelezettség következményének minősül, amely szerint a bitorlással vagy annak kísérletével összefüggő cselekmények folytatásától
való eltiltásra vonatkozó határozat meghozatala esetén kényszerítő intézkedéseket kell elfogadni. Ezen kapcsolódó kötelezettségek
nélkül az eltiltást nem lehetne kiegészíteni a végrehajtásának biztosítására alkalmas intézkedésekkel, ezért annak alig volna
elrettentő hatása (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Nokia‑ügyben hozott ítélet 58. és 60. pontját).
Ebben a tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az EUSZ 4. cikk (3) bekezdésében előírt lojális együttműködés elvének alkalmazásával
a tagállamok bíróságainak feladata a jogalanyok számára az uniós jog közvetlen hatályából eredő jogvédelem biztosítása (lásd
ebben az értelemben a C‑432/05. sz. Unibet‑ügyben 2007. március 13‑án hozott ítélet [EBHT 2007., I‑2271. o.] 37. és 38. pontját,
valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). Ugyanezen rendelkezés értelmében a tagállamok a Szerződésekből, illetve
az Unió intézményeinek intézkedéseiből eredő kötelezettségeik teljesítésének biztosítása érdekében megteszik a megfelelő általános
vagy különös intézkedéseket. Közelebbről, a 2004/48 irányelv 3. cikke értelmében a tagállamoknak rendelkezniük kell azon intézkedésekről,
eljárásokról és jogorvoslatokról, amelyek az ezen irányelv által szabályozott szellemi tulajdonjogok érvényesítésének biztosításához
szükségesek, amelyek között szerepel többek között a védjegyjogosultak joga is. Ugyanezen 3. cikk (2) bekezdése értelmében
ezeknek az intézkedéseknek, eljárásoknak, valamint jogorvoslatoknak ezen túlmenően hatásosnak, arányosnak és elrettentőnek
kell lenniük, és úgy kell őket alkalmazni, hogy a jogszerű kereskedelemnek ne állítsanak korlátokat, és hogy az azokkal való
visszaélés esetére biztosítékok rendelkezésre álljanak.
A fentiekre tekintettel a harmadik és a negyedik kérdésre úgy kell válaszolni, hogy a 40/94 rendelet 98. cikke (1) bekezdésének
második mondatát úgy kell értelmezni, hogy valamely kényszerítő intézkedés, így a bitorlással vagy annak kísérletével összefüggő
cselekmények folytatásától való eltiltás végrehajtásának biztosítása céljából a közösségi védjegybíróság által a nemzeti joga
alapján elrendelt kényszerítő bírság – a 44/2001 rendelet III. fejezetében a bírósági határozatok elismerése és végrehajtása
vonatkozásában előírt feltételek mellett – rendelkezik hatállyal a közösségi védjegybíróság tagállamától eltérő azon tagállamokban,
amelyekre kiterjed az eltiltás területi hatálya. Amennyiben ezen eltérő tagállamok egyikének nemzeti joga sem ír elő az említett
bíróság által elrendelt kényszerítő intézkedéshez hasonló intézkedést, ez utóbbi intézkedés célkitűzését e tagállam joghatósággal
rendelkező bíróságának a tagállama belső joga azon irányadó rendelkezései alapján kell megvalósítania, amelyek azonos módon
biztosíthatják az említett eltiltás végrehajtását.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:
1)
Az 1994. december 22‑i 3288/94/EK tanácsi rendelettel módosított, a közösségi védjegyről szóló, 1993. december 20‑i 40/94/EK
tanácsi rendelet 98. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy főszabály szerint az Unió egész területére kiterjed
a közösségi védjegy bitorlásával vagy annak kísérletével összefüggő cselekmények folytatásától való, a közösségi védjegybíróság
által elrendelt eltiltás hatálya, amely bíróság joghatósága e rendelet 93. cikkének (1)–(4) bekezdésén és 94. cikkének (1) bekezdésén
alapul.
2)
A 3288/94 rendelettel módosított 40/94 rendelet 98. cikke (1) bekezdésének második mondatát úgy kell értelmezni, hogy valamely
kényszerítő intézkedés, így a bitorlással vagy annak kísérletével összefüggő cselekmények folytatásától való eltiltás végrehajtásának
biztosítása céljából a közösségi védjegybíróság által a nemzeti joga alapján elrendelt kényszerítő bírság – a polgári és kereskedelmi
ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2000. december 22‑i 44/2001/EK tanácsi
rendelet III. fejezetében a bírósági határozatok elismerése és végrehajtása vonatkozásában előírt feltételek mellett – rendelkezik
hatállyal a közösségi védjegybíróság tagállamától eltérő azon tagállamokban, amelyekre kiterjed az eltiltás területi hatálya.
Amennyiben ezen eltérő tagállamok egyikének nemzeti joga sem ír elő az említett bíróság által elrendelt kényszerítő intézkedéshez
hasonló intézkedést, ez utóbbi intézkedés célkitűzését e tagállam joghatósággal rendelkező bíróságának a tagállama belső joga
azon irányadó rendelkezései alapján kell megvalósítania, amelyek azonos módon biztosíthatják az említett eltiltás végrehajtását.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: francia.