CELEX: 62008CJ0279
Muutoksenhaku
Valtiontuki
EY 87 artiklan 1 kohta
Typen oksidien päästöoikeuksien kaupan järjestelmä
Kansallisen toimenpiteen luokitteleminen valtiontueksi
Päätös, jossa tuki todetaan yhteismarkkinoille soveltuvaksi
Valikoivuuden käsite
Valtion varoista rahoitettu etu
Ympäristönsuojelu
Perusteluvelvollisuus
Tutkittavaksi ottaminen

Euroopan komissio vaatii valituksellaan kumottavaksi Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T-233/04,
Alankomaat vastaan komissio, 10.4.2008 antaman tuomion (Kok., s. II‑591; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin kumosi typen oksidien päästöoikeuksien kaupan järjestelmää koskevasta valtiontuesta N 35/2003, jonka
Alankomaiden kuningaskunta on ilmoittanut, 24.6.2003 tehdyn komission päätöksen K(2003) 1761 lopullinen (jäljempänä riidanalainen
päätös).
Alankomaiden kuningaskunta vaatii vastavalituksellaan, että unionin tuomioistuin kumoaa valituksenalaisen tuomion siltä osin
kuin Alankomaiden kuningaskunnan esittämä ensimmäinen kanneperuste, joka koski valtion varoista rahoitetun edun puuttumista,
hylättiin.
Saksan liittotasavalta vaatii vastavalituksellaan, että unionin tuomioistuin kumoaa valituksenalaisen tuomion.

Asiaa koskevat oikeussäännöt
Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä 2001/81/EY (EYVL L 309, s. 22) vahvistetaan tiettyjen ilman epäpuhtauksien
kansalliset päästörajat. Jäsenvaltioiden oli saatettava tämän direktiivin noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset
määräykset voimaan ennen 27.11.2002 ja ilmoitettava siitä komissiolle viipymättä.
Kyseisen direktiivin 4 artiklassa säädetään, että jäsenvaltioiden on vuoden 2010 loppuun mennessä rajattava kansalliset epäpuhtauspäästönsä
typen oksidien (jäljempänä NO
x
) osalta määriin, jotka eivät ylitä direktiivin liitteessä I vahvistettuja vuotuisia päästörajoja. Rajaksi on vahvistettu
Alankomaiden kuningaskunnan osalta 260 kilotonnia.

Asian tausta
Alla esitetyissä valituksenalaisen tuomion 8–20 kohdassa selostetaan asian taustalla olevat tosiseikat:
”8      Alankomaalaisviranomaiset ilmoittivat komissiolle 23.1.2003 päivätyllä kirjeellä EY 88 artiklan 3 kohdan mukaisesti NO
x
:n päästöoikeuksien kaupan järjestelmän (jäljempänä asianomainen toimenpide). Ne pyysivät komissiota tekemään päätöksen, jossa
todetaan, että ilmoitettu toimenpide ei ole tukea, EY 93 artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 22.3.1999
annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 659/1999 (EYVL L 83, s. 1) 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla.
9       Komissio teki 24.6.2003 [riidanalaisen päätöksen].
10       Riidanalaisen päätöksen 1 kohdassa komissio ensinnäkin kuvaili asianomaista toimenpidettä. Direktiivissä 2001/81 määritellyn
NO
x
:n kansallisen päästörajan puitteissa alankomaalaisviranomaiset olivat vahvistaneet tavoitteeksi 55 kilotonnin NO
x
-päästöt vuonna 2010 suurille teollisuuslaitoksilleen eli noin 250 yritykselle.
11       Tämän järjestelmän toiminnan osalta komissio esitti riidanalaisen päätöksen 1.2 kohdassa, että kansallisessa laissa vahvistetaan
kullekin teollisuuslaitokselle NO
x
:n suhteellinen päästönormi, jota on noudatettava. Yritys voi noudattaa tällä tavoin määritettyä päästönormia joko toteuttamalla
toimenpiteitä NO
x
-päästöjen vähentämiseksi omassa laitoksessaan tai ostamalla muiden yritysten päästöoikeuksia tai yhdistämällä nämä kaksi
vaihtoehtoa. Laitokset, joiden päästöt alittavat päästönormin, tuovat päästöoikeuksien vaihtomarkkinoille päästövähennykset
NO
x
-hyvitysten muodossa.
12       Laitoksen vuosittaisen NO
x
-kokonaispäästön, jota korjataan mahdollisilla myydyillä tai ostetuilla NO
x
-hyvityksillä, on vastattava kyseiselle laitokselle hyväksyttyä päästötasoa. Hyväksytty vuotuinen päästö, joka ilmaistaan
absoluuttisena lukuna, lasketaan suhteellisen päästönormin ja kyseisen laitoksen käyttämän energiamäärän mukaan.
13       Kunkin vuoden lopussa alankomaalaisviranomaiset selvittävät, ovatko laitokset noudattaneet säädettyä päästönormia. Kunakin
vuonna NO
x
-hyvityksiä voidaan ostaa, säästää tai lainata tuleville ajanjaksoille. Jos laitos ylittää säädetyn päästönormin, sen on korvattava
ylijäämä seuraavana vuonna. Lisäksi tätä korvattavaa ylijäämää korotetaan 25 prosenttia ylitysten hillitsemiseksi. Jos laitos
ei noudata päästönormiaan, alankomaalaisviranomaiset määräävät sille tehokkaan, oikeasuhteisen ja vaikutuksiltaan ehkäisevän
sakon.
14       Lopuksi asianomaisen toimenpiteen puitteissa yritykset eivät saa hankkia päästöoikeuksia voidakseen tuottaa. Niiden on yksinomaan
noudatettava päästönormia.
15      Riidanalaisen päätöksen 1.3 kohdassa komissio kuvaili päästönormin laskentatapaa ja sitten sen 1.4 kohdassa olemassa olevia
eroja ’cap-and-trade’-järjestelmän ja asianomaisen toimenpiteen tyyppisen ’dynamic cap’ -järjestelmän välillä. Se esitti,
että alankomaalaisviranomaisten mukaan asianomainen toimenpide eroaa kaupan olevien oikeuksien järjestelmien toisesta muunnelmasta
eli ’cap-and-trade’-järjestelmästä, jossa yrityksille myönnetään päästöoikeuksia. Uusien yritysten tai yritysten, jotka haluavat
kasvattaa toimintaansa, on ensin hankittava tarvittava määrä oikeuksia. Asianomaisen toimenpiteen puitteissa näillä yrityksillä
ei ole tätä velvollisuutta, vaan niiden on yksinkertaisesti noudatettava päästönormiaan, joka riippuu niiden energiankulutuksesta
ja joka on mukautettu tämän mukaan.
16       Riidanalaisen päätöksen 1.5 ja 1.6 kohdassa komissio täsmensi seuraavaksi, että asianomaista toimenpidettä sovelletaan kaikkiin
teollisuusyrityksiin, joiden kapasiteetti on yli 20 MWth, yhteisön lainsäädännön mukaisesti. Alankomaalaisviranomaiset soveltavat
edelleen päästöraja-arvoja, jotka vahvistetaan voimassa olevissa eri yhteisön direktiiveissä.
17       Arvioidessaan asianomaista toimenpidettä (riidanalaisen päätöksen 3 kohta) komissio vetosi ensinnäkin päätöskäytäntöönsä,
joka liittyy päästöoikeuksien kaupan järjestelmiin, ja teki eron kahdentyyppisten järjestelmien välillä seuraavasti:
’1)       Järjestelmät, joissa kaupan olevia päästö- tai saastuttamislupia pidetään aineettomina varoina, joilla on markkina-arvo ja
jotka valtio olisi myös voinut myydä tai huutokaupata, mikä merkitsee voiton saamatta jäämistä (tai valtion varojen menetystä),
joten kyseessä on EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu valtiontuki.
2)       Järjestelmät, joissa kaupan olevia päästö- tai saastuttamislupia pidetään virallisena todisteena siitä, että tiettyä tuotantoa
ei voida myydä tai huutokaupata luvansaajalle, joten voittoa ja siis asianomaisen valtion varoja ei jää saamatta, mikä puolestaan
merkitsee, että kyseessä ei ole EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu valtiontuki.’
18       Komissio esitti seuraavaksi syyt, joiden vuoksi se päätteli, että asianomaisen toimenpiteen tapauksessa oli kyseessä valtiontuki,
ja näihin kuului lähinnä se, että valtio myönsi maksutta NO
x
-hyvityksiä tietylle yritysryhmälle, joka käy kauppaa jäsenvaltioiden välillä. Riidanalaisen päätöksen mukaan alankomaalaisviranomaisilla
oli mahdollisuus myydä tai huutokaupata päästöoikeudet. Kun jäsenvaltio tarjosi maksutta NO
x
-hyvityksiä aineettomina varoina, siltä jäi siis saamatta voittoa. Komissio päätteli tästä, että tähän järjestelmään kuuluu
EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja valtion varoja. Asianomaisten yritysten aseman vahvistuminen vaikutti sen mukaan jäsenvaltioiden
väliseen kauppaan.
19       Riidanalaisen päätöksen 3.3 kohdassa komissio tutki lopuksi asianomaisen toimenpiteen soveltuvuutta yhteismarkkinoille.
20       Komissio päätteli riidanalaisen päätöksen 4 kohdassa, että asianomaiseen toimenpiteeseen kuuluu EY 87 artiklan 1 kohdassa
tarkoitettua valtiontukea, ja lisäsi, että tämä tuki soveltuu yhteismarkkinoille EY 87 artiklan 3 kohdan ja Euroopan talousalueesta
(ETA) tehdyn sopimuksen 61 artiklan 3 kohdan c alakohdan mukaisesti. Komissio kehotti alankomaalaisviranomaisia toimittamaan
sille vuosittain kertomuksen asianomaisen toimenpiteen täytäntöönpanosta ja ilmoittamaan sille ennalta tuen myöntämisedellytysten
muuttamisesta.”

Oikeudenkäynti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
Alankomaiden kuningaskunta nosti yhteisöjen tuomioistuimen kirjaamoon 5.9.2003 jättämällään kannekirjelmällä kanteen riidanalaisesta
päätöksestä (asia C-388/03).
Yhteisöjen tuomioistuimen presidentti hyväksyi 17.2.2004 antamallaan määräyksellä Saksan liittotasavallan väliintulijaksi
oikeudenkäynnissä tukemaan Alankomaiden kuningaskunnan vaatimuksia.
Yhteisöjen tuomioistuin palautti asian ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 8.6.2004 antamallaan määräyksellä Euroopan
yhteisöjen tuomioistuimen perussäännöstä tehdyn pöytäkirjan 51 ja 54 artiklan muuttamisesta 26.4.2004 tehdyn neuvoston päätöksen
2004/407/EY, Euratom (EUVL L 132, s. 5) nojalla.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kehotti 13.12.2004 päivätyllä kirjeellä Alankomaiden kuningaskuntaa ja Saksan liittotasavaltaa
esittämään huomautuksensa päätelmistä, jotka oli aiheellista tehdä yhteisöjen tuomioistuimen asiassa C-164/02, Alankomaat
vastaan komissio, 28.1.2004 antamasta määräyksestä (Kok., s. I-1177) kanteen tutkittavaksi ottamisen osalta. Näistä ensimmäinen
esitti huomautuksensa 14.1.2005 ja jälkimmäinen 12.1.2005.
Alankomaiden kuningaskunta vaati Saksan liittotasavallan tukemana, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–        kumoaa riidanalaisen päätöksen, koska komissio katsoi siinä, että asianomainen toimenpide sisältää EY 87 artiklan 1 kohdassa
tarkoitettua valtiontukea, ja
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaati, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–        ensisijaisesti jättää kanteen tutkimatta tai toissijaisesti hylkää kanteen ja
–        velvoittaa Alankomaiden kuningaskunnan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio katsoi, että riidanalaisesta päätöksestä nostettu kanne oli jätettävä tutkimatta. Kyseisestä päätöksestä, jolla asianomainen
toimenpide luokiteltiin yhteismarkkinoille soveltuvaksi valtiontueksi, ei voitu nostaa kannetta, koska päätös ei vaikuttanut
Alankomaiden kuningaskunnan etuihin.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin otti kanteen tutkittavaksi ja katsoi valituksenalaisen tuomion 42 kohdassa, että päätöksellä
oli varmasti sitovia oikeusvaikutuksia. Ensiksi se katsoi, että luokittelu valtiontueksi mahdollisti sen, että komissio saattoi
arvioida kyseisen toimenpiteen soveltuvuutta yhteismarkkinoille. Toiseksi tämä luokittelu merkitsi sen menettelyn soveltamista,
josta säädetään olemassa oleville tukijärjestelmille asetuksessa N:o 659/1999 ja erityisesti sen 17–19 ja 21 artiklassa, joissa
jäsenvaltiolle asetetaan velvollisuus toimittaa vuosittain kertomus kaikista voimassa olevista tukiohjelmista. Kolmanneksi
luokittelulla saattoi myös olla vaikutusta uuden tuen myöntämiseen niiden sääntöjen nojalla, jotka koskevat eri lähteistä
peräisin olevien tukien kasautumista ja jotka vahvistetaan muun muassa valtiontuesta ympäristönsuojelulle annettujen yhteisön
suuntaviivojen (EYVL 2001, C 37, s. 3) 74 kohdassa.
Alankomaiden kuningaskunta vetosi vaatimustensa tueksi kahteen kanneperusteeseen, joista ensimmäinen koski EY 87 artiklan
rikkomista ja toinen perusteluvelvollisuuden noudattamatta jättämistä.
Ensimmäisessä kanneperusteessa, joka jakautuu kahteen osaan, Alankomaiden kuningaskunta väitti Saksan liittotasavallan tukemana,
että asianomainen toimenpide ei muodosta valtion varoista rahoitettua etua ja että EY 87 artiklassa asetettu valikoivuutta
koskeva edellytys ei täyty kyseisestä toimenpiteestä hyötyvien yritysten osalta.
Ensimmäisen kanneperusteen ensimmäisestä osasta, joka koskee valtion varoista rahoitetun edun puuttumista, ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin totesi, että asianomainen toimenpide ei perustu valtion suoraan myöntämiin päästöoikeuksiin. Se, että näistä
oikeuksista voitiin käydä kauppaa, antoi kuitenkin niille markkina-arvon, jonka yritykset saattoivat milloin tahansa realisoida.
Lisäksi yritykset välttivät sakon ostamalla päästöoikeuksia. Päästöoikeudet, jotka rinnastetaan aineettomiin varoihin, asetettiin
maksutta asianomaisten yritysten käyttöön, vaikka ne olisi voitu myydä tai huutokaupata. Näin ollen Alankomaiden kuningaskunta
luopui valtion varojen saamisesta. Kyseinen toimenpide muodosti siten asianomaisille yrityksille valtion varoista myönnetyn
edun.
Ensimmäisen kanneperusteen toisesta osasta, joka koskee valikoivuuden puuttumista, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi,
että kokonaisuutena tarkasteltuna asianomainen toimenpide ei suosinut tiettyjä yrityksiä tai tiettyä tuotannonalaa EY 87 artiklan
1 kohdassa tarkoitetulla tavalla.
Ensinnäkin toimenpiteen soveltamisperuste eli teollisuuslaitosten kokonaislämpökapasiteetti oli objektiivinen peruste. Ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin katsoi, että koska asianomainen toimenpide koskee eniten saastuttavia yrityksiä, tämä objektiivinen
peruste on asetetun tavoitteen eli ympäristönsuojelun sekä järjestelmän sisäisen logiikan mukainen.
Toiseksi todettiin, että niiden yritysten, joita erityinen NO
x
-päästöraja koskee, tosiasiallisen ja oikeudellisen tilanteen ei voida katsoa olevan rinnastettavissa niiden yritysten tilanteeseen,
joihin tätä päästörajaa ei sovelleta. Tähän erityisjärjestelmään kuuluville suurille teollisuuslaitoksille asetettiin sakon
uhalla päästönormi tai tiukka vakiosuoritustaso, jota alennettiin progressiivisesti vuoteen 2010 saakka. Komissio ei ollut
osoittanut sellaisen yleisen järjestelmän olemassaoloa, jota sovellettaisiin yrityksiin, jotka ovat vastaavassa tosiasiallisessa
ja oikeudellisessa tilanteessa kuin yritykset, joihin sovelletaan asianomaista toimenpidettä, mutta joka ei tarjoaisi etua,
jota NO
x
-päästöoikeuksien oleminen kaupan edustaa. Toimenpide ei näin ollen poikennut mistään yleisestä järjestelmästä. Tällaisessa
tilanteessa toimenpide ei suosinut tiettyjä yrityksiä tai tiettyä tuotannonalaa EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla.
Koska valikoivuutta koskeva edellytys ei näin ollen täyttynyt, toimenpidettä ei voitu luokitella valtiontueksi.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen ei tarvinnut lausua toisesta kanneperusteesta, koska se kumosi riidanalaisen päätöksen
ensimmäisen kanneperusteen tutkimisen jälkeen.

Oikeudenkäynti unionin tuomioistuimessa
Slovenian tasavalta sekä Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta hyväksyttiin 23.12.2008 annetulla yhteisöjen
tuomioistuimen presidentin määräyksellä väliintulijoiksi tukemaan Alankomaiden kuningaskunnan vaatimuksia.
Ranskan tasavalta hyväksyttiin 8.5.2009 annetulla yhteisöjen tuomioistuimen presidentin määräyksellä väliintulijaksi tukemaan
Alankomaiden kuningaskunnan vaatimuksia suullisessa käsittelyssä, jos se järjestetään.

Asianosaisten ja muiden osapuolten vaatimukset
Komissio vaatii valituksessaan, että unionin tuomioistuin
–        kumoaa valituksenalaisen tuomion
–        jättää kumoamiskanteen tutkimatta
–        toissijaisesti hylkää kumoamiskanteen
–        velvoittaa Alankomaiden kuningaskunnan korvaamaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa ja unionin tuomioistuimessa aiheutuneet
oikeudenkäyntikulut.
Alankomaiden kuningaskunta vaatii vastineessaan, että unionin tuomioistuin
–        hylkää valituksen
–        kumoaa vastavalituksen mukaisesti valituksenalaisen tuomion siltä osin kuin Alankomaiden kuningaskunnan esittämä ensimmäinen
kanneperuste, joka koski valtion varoista rahoitetun edun puuttumista, hylättiin sekä
–        velvoittaa komission korvaamaan ensimmäisessä oikeusasteessa käydystä oikeudenkäynnistä ja muutoksenhakumenettelystä aiheutuneet
oikeudenkäyntikulut.
Saksan liittotasavalta vaatii vastineessaan, että unionin tuomioistuin
–        ensisijaisesti
–        hylkää valituksen
–        kumoaa vastavalituksen mukaisesti valituksenalaisen tuomion ja
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut
–        toissijaisesti siinä tapauksessa, että unionin tuomioistuin katsoo, että vastavalitus on jätettävä tutkimatta
–        hylkää valituksen
–        siinä tapauksessa, että unionin tuomioistuin hyväksyy komission valituksen, kumoaa valituksenalaisen tuomion kokonaisuudessaan
ja
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Väliintulokirjelmässään Slovenian tasavalta vaatii, että unionin tuomioistuin
–        hylkää valituksen ja
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Väliintulokirjelmässään Yhdistynyt kuningaskunta vaatii, että unionin tuomioistuin
–        hylkää valituksen sekä
–        velvoittaa komission korvaamaan ensimmäisessä oikeusasteessa käydystä oikeudenkäynnistä ja muutoksenhakumenettelystä aiheutuneet
oikeudenkäyntikulut.

Valituksen tarkastelu
Komissio on esittänyt valituksensa tueksi kaksi valitusperustetta. Ensimmäinen niistä koskee EY 230 artiklan rikkomista jäsenvaltion,
jonka tukitoimenpide on hyväksytty, asiavaltuuden osalta. Toissijaisesti esitetyssä toisessa valitusperusteessa komissio vetoaa
EY 87 artiklan 1 kohdan rikkomiseen siinä mainittujen käsitteiden ”jotakin yritystä” ja ”jotakin tuotannonalaa” osalta.

Ensimmäinen valitusperuste
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Ensimmäinen valitusperuste jakautuu kahteen osaan. Ensimmäisessä osassa komissio väittää, ettei sen tekemän päätöksen, jonka
kumoamista vaaditaan, päätösosan tarkka sanamuoto ole ratkaiseva. Lisäksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on esittänyt
valituksenalaisen tuomion 47 kohdassa virheellisesti komission edellä mainitussa asiassa Alankomaat vastaan komissio annettuun
määräykseen johtaneessa asiassa, tekemän päätöksen päätösosan. Tästä seuraa, että valituksenalaisen tuomion 47 kohdassa on
otettu tosiseikat huomioon vääristyneellä tavalla ja se siis perustuu virheelliseen tutkittavaksi ottamisen perusteeseen.
Joka tapauksessa on niin, ettei merkitystä ole erottelulla, jonka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt valituksenalaisen
tuomion 47 kohdassa edellä mainitussa asiassa Alankomaat vastaan komissio annetussa määräyksessä kyseessä olleen päätöksen
ja riidanalaisen päätöksen välillä.
Ensimmäisen valitusperusteen toisessa osassa komissio väittää, että päätelmällä, jonka mukaan asianomaisen toimenpiteen luokittelemisesta
valtiontueksi on ollut tiettyjä oikeudellisia vaikutuksia, on virheellinen. Valtiontuen käsite on nimittäin vakiintuneen oikeuskäytännön
mukaan objektiivinen käsite. Riidanalainen valtion toimenpide joko kuuluu tai ei kuulu EY 87 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan.
Ei voida katsoa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 41 kohdassa kuvailemat riidanalaisesta
päätöksestä asianomaiselle jäsenvaltiolle koituneet vaikutukset (kertomusten toimittaminen ja se, että tuet eivät saa kasautua)
aiheutuvat komission kannanotosta; ne riippuvat ainoastaan siitä, kuuluuko asianomainen toimenpide EY 87 artiklan 1 kohdan
soveltamisalaan. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen mainitsemista tukien kasautumista koskevista rajoituksista komissio
huomauttaa, että niitä sovelletaan, jos asianomainen toimenpide on tukea, siitä riippumatta, onko komissio maininnut tämän
riidanalaisessa päätöksessä vai ei.
Alankomaiden kuningaskunta vastaa ensimmäisen valitusperusteen ensimmäiseen osaan, että riidanalainen päätös poikkeaa huomattavasti
edellä mainitussa asiassa Alankomaat vastaan komissio annettuun määräykseen johtaneesta päätöksestä. Nyt käsiteltävässä asiassa
Alankomaiden kuningaskunta ei ole pyytänyt, että asianomaisen toimenpiteen laillisuutta valvotaan EY 87 ja EY 88 artiklan
kannalta. Päinvastoin kyseinen jäsenvaltio on nimenomaisesti pyytänyt, että komissio ei luokittele kyseistä toimenpidettä
valtiontueksi. Nyt käsiteltävä valitus koskee – toisin kuin edellä mainitussa asiassa Alankomaat vastaan komissio annettuun
määräykseen johtanut kanne – nimenomaisesti riidanalaisen päätöksen päätösosaa.
Kun tarkastellaan ensimmäisen valitusperusteen toiseen osaan liittyviä väitteitä, Alankomaiden kuningaskunta korostaa, että
vain kansallisen toimenpiteen luokitteleminen valtiontueksi mahdollistaa sen, että komissio voi tutkia toimenpiteen soveltuvuutta
yhteismarkkinoille. Komissiolla on tässä yksinomainen toimivalta. Kyseisen luokittelun perusteella jäsenvaltiolla on velvollisuus
noudattaa asetuksesta N:o 659/1999 johtuvia velvoitteita. Lisäksi se, että komissio luokittelee kansallisen toimenpiteen valtiontueksi,
vaikuttaa kansallisissa tuomioistuimissa käytävään vastaavia kansallisia toimenpiteitä koskevaan menettelyyn.
Saksan liittotasavalta, Ranskan tasavalta, Slovenian tasavalta ja Yhdistynyt kuningaskunta väittävät myös, että riidanalainen
päätös on EY 230 artiklassa tarkoitettu kannekelpoinen toimi.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensimmäisen valitusperusteen yhteydessä komissio riitauttaa ensinnäkin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen valituksenalaisen
tuomion 47 kohdassa tekemän päätelmän, jonka mukaan nyt käsiteltävä asia on erotettava asiasta, joka on johtanut edellä mainitussa
asiassa Alankomaat vastaan komissio annettuun määräykseen. Viimeksi mainitussa asiassa Alankomaiden kuningaskunta oli nimittäin
vaatinut asianomaisen päätöksen kumoamista ”siltä osin kuin komissio o[li] tässä päätöksessä pitänyt satamaviranomaisille
– – myönnettyjä tukia EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuina valtiontukina”, vaikka tätä päätelmää ei esiintynyt kyseisen
päätöksen päätösosassa.
Kyseisen määräyksen 20 kohdasta ilmenee, että jäsenvaltio oli tuossa asiassa kyseessä olleesta tukijärjestelmästä tekemässään
ilmoituksessa pyytänyt komissiota arvioimaan toimenpiteen laillisuuden EY 87 ja EY 88 artiklan kannalta, joten kyseisellä
päätöksellä, joka on tehty yhtäältä EY 87 artiklan 1 kohdan ja toisaalta EY 87 artiklan 3 kohdan c alakohdan nojalla, ei muuteta
Alankomaiden kuningaskunnan oikeusasemaa selvästi. Yhteisöjen tuomioistuin on myös katsonut saman määräyksen 21–24 kohdassa,
että kyseisen päätöksen päätösosa ei mitenkään muodostanut kannanottoa satamaviranomaisten yrityksen luonteeseen tai niiden
kaikkien toimintojen taloudelliseen luonteeseen, että päätöksessä ei otettu ennalta kantaa siihen, miten satamaviranomaisille
mahdollisesti myönnetyt muut tuet luokitellaan EY 87 artiklan 1 kohdan kannalta, ja että päätöksen perusteluiden riidanalaisella
osalla ei ollut sellaisia sitovia oikeusvaikutuksia, jotka voisivat vaikuttaa Alankomaiden kuningaskunnan etuihin.
Käsiteltävässä asiassa sitä vastoin valituksenalaisen tuomion 8 kohdasta ilmenee, että Alankomaiden viranomaiset ilmoittivat
komissiolle EY 88 artiklan 3 kohdan mukaisesti asianomaisen toimenpiteen ja pyysivät kyseistä toimielintä tekemään päätöksen,
jossa todetaan, ettei ilmoitettu toimenpide ole tukea, asetuksen N:o 659/1999 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa nostamassaan kanteessa Alankomaiden kuningaskunta riitauttaa nimenomaisesti yhtäältä
sen, että sen pyyntö siitä, ettei asianomaista toimenpidettä luokitella valtiontueksi, hylättiin, ja toisaalta riidanalaisen
päätöksen, jolla tämä pyyntö hylättiin, perustelut. Lisäksi riidanalaisesta päätöksestä ja valituksenalaisesta tuomiosta ilmenee,
että komissio on luokitellut asianomaisen toimenpiteen valtiontueksi ennen kuin se on todennut sen soveltuvaksi yhteismarkkinoille.
Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole tehnyt oikeudellista virhettä erottaessaan toisistaan nyt käsiteltävän
asian, joka koskee asianomaisen jäsenvaltion nimenomaista pyyntöä siitä, että komissio toteaa asetuksen N:o 659/1999 4 artiklan
2 kohdan mukaisesti toimenpiteen toteuttamisen, ja edellä mainitussa asiassa Alankomaat vastaan komissio annettuun määräykseen
johtaneen asian.
Toiseksi komissio riitauttaa valituksenalaisen tuomion 41 kohdan siltä osin kuin siinä on katsottu, että asianomaisen toimenpiteen
luokittelemisesta valtiontueksi on koitunut oikeudellisia vaikutuksia asianomaiselle jäsenvaltiolle. Komissio väittää, että
valtiontuen käsite on objektiivinen käsite ja että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kuvailemat vaikutukset eivät ole
riippuvaisia tästä luokittelusta vaan siitä, kuuluuko asianomainen toimenpide EY 87 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan.
Tässä yhteydessä on muistutettava, että jos komissio alustavan tutkinnan jälkeen toteaa, ettei ilmoitetun toimenpiteen – siltä
osin kuin se kuuluu EY 87 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan – soveltuvuudesta yhteismarkkinoille ole epäilyjä, se tekee asetuksen
N:o 659/1999 4 artiklan 3 kohdan nojalla päätöksen vastustamatta jättämisestä (asia C-83/09 P, komissio v. Kronoply ja Kronotex,
tuomio 24.5.2011, 44 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa). Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut
perustellusti valituksenalaisen tuomion 41 kohdassa, että tällainen päätös johtaa muun muassa sen menettelyn soveltamiseen,
josta säädetään olemassa olevien tukijärjestelmien osalta asetuksessa N:o 659/1999 ja erityisesti sen 17–19 ja 21 artiklassa,
jossa jäsenvaltiolle asetetaan velvollisuus toimittaa vuosittain kertomus kaikista voimassa olevista tukiohjelmista.
Kuten julkisasiamies huomauttaa ratkaisuehdotuksensa 24 ja 27 kohdassa, toimenpiteen virheellisestä luokittelemisesta valtiontueksi
koituu oikeudellisia vaikutuksia ilmoituksen tehneelle jäsenvaltiolle, sillä komissio seuraa toimenpidettä jatkuvasti ja tekee
sitä koskevia tarkastuksia säännöllisesti, minkä vuoksi kyseisellä jäsenvaltiolla on vähän liikkumavaraa ilmoitetun toimenpiteen
täytäntöönpanossa.
Tästä seuraa välttämättä, että EY 87 artiklan 1 ja 3 kohtaan perustuvaa päätöstä, jossa asianomainen toimenpide luokitellaan
valtiontueksi ja todetaan soveltuvaksi yhteismarkkinoille, on pidettävä EY 230 artiklan mukaisena kannekelpoisena toimena.
Tällainen EY 87 artiklan 1 ja 3 kohdassa tarkoitettu soveltuvuutta koskeva päätös on lisäksi luonteeltaan lopullinen, eikä
se ole valmisteleva toimenpide.
Edellä esitetyn perusteella komission ensimmäinen valitusperuste on hylättävä.

Toinen valitusperuste
Komissio väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen arvioidessaan riidanalaisen päätöksen
valikoivuutta. Toisessa valitusperusteessaan komissio riitauttaa yhtäältä ne valituksenalaisen tuomion perustelut, joiden
pohjalta on päädytty siihen, että asianomainen toimenpide ei suosi tiettyjä yrityksiä tai tiettyä tuotannonalaa EY 87 artiklan
1 kohdassa tarkoitetulla tavalla, ja toisaalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen päätelmän, jonka mukaan asianomainen
toimenpide ei olisi valtiontukea, vaikka se suosisi tiettyjä yrityksiä tai tiettyä tuotannonalaa, koska se oli ympäristöystävällinen
ja perusteltavissa sen järjestelmän luonteella tai yleisellä rakenteella, jonka osa toimenpide on.
Toisen valitusperusteen ensimmäinen osa
–       Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Toisen valitusperusteen ensimmäisessä osassa komissio väittää, ettei sillä, että asianomaisen toimenpiteen soveltamisperuste
on ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen mukaan objektiivinen eikä maantieteellinen tai alakohtainen peruste, ole merkitystä.
Tässä yhteydessä komissio korostaa ensimmäisessä väitteessään sitä, ettei sillä, että kaikkiin suuriin laitoksiin sovelletaan
päästörajaa, ole merkitystä, koska tällä päästörajalla voidaan ainoastaan osoittaa, että riidanalaiset tuet kuuluvat tukijärjestelmän
piiriin eivätkä ole yksittäistä tukea. Komission mukaan asianomainen toimenpide, joka koskee rajallista yritysten ryhmää eli
noin 250:tä yritystä, on valikoiva toimenpide.
Toisessa väitteessään komissio katsoo, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on soveltanut virheellistä arviointiperustetta
asianomaisen toimenpiteen valikoivuuden toteamiseen ja asettanut virheellisesti komissiolle virheellisen ja mahdottoman todistustaakan.
Komission olisi pitänyt siis näyttää toteen, että kaikilla muilla alankomaalaisilla yrityksillä oli samat velvoitteet kuin
kyseisillä 250 yrityksellä. Komissio toteaa tästä, että vaikka millään muulla alankomaalaisella yrityksellä ei olisi velvollisuutta
vähentää pienimmässäkään määrin NO
x
-päästöjä, asianomainen toimenpide olisi kuitenkin valtiontuki. Alankomaiden kuningaskunta olisi nimittäin voinut kohdistaa
näihin 250 yritykseen ”perinteisen” sitovan toimenpiteen antamatta niille mahdollisuutta käydä kauppaa NO
x
-päästöoikeuksilla. Sen sijaan yritysten, joille kyseinen jäsenvaltio antaa tällaisen edun, määrä on rajallinen, sillä etu
koskee nyt käsiteltävässä asiassa ainoastaan 250:tä yritystä, joiden kapasiteetti on yli 20 MWth. Toimenpide on näin ollen
valikoiva.
Alankomaiden kuningaskunta vastaa, että perustelua, jonka pohjalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut, että
asianomainen toimenpide on objektiivinen eikä maantieteellinen tai alakohtainen, ei voida kyseenalaistaa muutoksenhakuvaiheessa
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämän toteamuksen, jonka mukaan asianomainen toimenpide ei ole valikoiva, kumoamiseksi.
Komission väite on näin ollen jätettävä tutkimatta. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on maininnut tämän seikan ainoastaan
tosiseikkoja koskevana toteamuksena eikä toimenpiteen valikoivuutta koskevan arviointinsa olennaisena perustana. Alankomaiden
kuningaskunta toteaa järjestelmään kuulumattomien alankomaalaisten yritysten ja niiden 250 yrityksen, jotka voivat käydä kauppaa
NO
x
-päästöoikeuksilla, välisestä vertailusta ensinnäkin, että viimeksi mainituilla yrityksillä, joilla on suuria teollisuuslaitoksia,
on lisävelvoitteita. Näistä lisävelvoitteista seuraa, että kyseisten ja muiden yritysten välillä on NO
x
-päästöjä koskeva olennainen ero.
Saksan liittotasavallan mukaan on selvää, että objektiivisuuden peruste on ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle välttämätön
muttei riittävä edellytys sille, että toimenpiteen valikoivuutta koskevaan kysymykseen vastataan kieltävästi. Toimenpiteen
vaikutus on ratkaiseva arviointiperuste. Unionin tuomioistuin pitää toimenpidettä valikoivana ainoastaan silloin, kun se on
tosiasiallisesti valikoiva, vaikka se olisikin toteutettu objektiivisin perustein. Tämä toteamus ilmenee myös komission mainitsemista
tuomioista. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on katsonut nyt käsiteltävässä asiassa, että päästöoikeuksien kaupan järjestelmään
osallistuvat 250 yritystä eivät olleet muihin yrityksiin oikeudellisesti tai tosiasiallisesti rinnastettavassa tilanteessa.
Saksan liittotasavalta väittää, että komission on näytettävä toteen, että muihin yrityksiin, jotka ovat asianomaisen toimenpiteen
kohteena oleviin yrityksiin rinnastettavassa tilanteessa, sovelletaan samoja NO
x
-päästöjä koskevia sääntöjä mutta että ne jäävät päästöoikeuskauppajärjestelmän ulkopuolelle. Ratkaisevaa on ainoastaan se,
muodostaako asianomainen toimenpide poikkeuksen yleisemmästä säännöstä.
Slovenian tasavallan mukaan toimenpiteen valikoivuutta arvioitaessa huomioon otettava peruste on sen määrittäminen, sovelletaanko
toimenpidettä kaikkiin toisiinsa rinnastettavassa tilanteessa oleviin yrityksiin. Kyseinen jäsenvaltio katsoo, että asianomaisen
järjestelmän tavoitteena on ympäristönsuojelu ja että siinä otetaan huomioon suurten saastuttajien konkreettiset ominaisuudet
tämän tavoitteen saavuttamiseksi. Saastuttaville yrityksille on asetettu suurempia taloudellisia rajoitteita kuin muille,
ja niiden oikeudellista asemaa käsitellään eri tavalla.
–       Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kyseessä olevan toimenpiteen valikoivuutta ei voida kyseenalaistaa – eikä toimenpidettä
näin ollen voida jättää katsomatta valtiontueksi – pelkästään sillä perusteella, että niiden yritysten lukumäärä, jotka voivat
vaatia itselleen toimenpiteestä koituvaa hyötyä, on erittäin suuri, tai sillä perusteella, että kyseiset yritykset toimivat
eri aloilla (asia C-75/97, Belgia v. komissio, tuomio 17.6.1999, Kok., s. I-3671, 32 kohta; asia C-143/99, Adria-Wien Pipeline
ja Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke, tuomio 8.11.2001, Kok., s. I-8365, 48 kohta ja asia C-409/00, Espanja v. komissio,
tuomio 13.2.2003, Kok., s. I-1487, 48 kohta). Myöskään se, että toimenpidettä koskevat horisontaalisesti sovellettavat objektiiviset
perusteet, ei kyseenalaisteta sen valikoivuutta, koska tällä voidaan ainoastaan osoittaa, että riidanalaiset tuet kuuluvat
tukijärjestelmän piiriin eivätkä ne ole yksittäistä tukea (ks. vastaavasti em. asia Espanja v. komissio, tuomion 49 kohta).
EY 87 artiklan 1 kohdassa määritellään nimittäin valtioiden toimenpiteet niiden vaikutusten perusteella ja siten jäsenvaltioiden
toimenpiteidensä toteuttamisessa käyttämistä tekniikoista riippumatta (ks. asia C-487/06 P, British Aggregates v. komissio,
tuomio 22.12.2008, Kok., s. I-10505, 89 kohta).
Lisäksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin, joka viittaa edellä mainitussa asiassa Adria-Wien Pipeline ja Wietersdorfer
& Peggauer Zementwerke annetun tuomion 34 ja 41 kohtaan, vahvistaa perustellusti valituksenalaisen tuomion 84 ja 86 kohdassa,
että valtion toimenpidettä on pidettävä tukena ainoastaan, jos se on omiaan suosimaan jotakin yritystä tai tuotannonalaa verrattuna
muihin yrityksiin, jotka ovat kyseisen toimenpiteen tavoitteen kannalta siihen rinnastettavassa tosiasiallisessa ja oikeudellisessa
tilanteessa.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa valituksenalaisen tuomion 88 kohdassa, että ”asianomaisen toimenpiteen soveltamisperuste
on siis objektiivinen, eikä se liity millään tavoin tiettyyn alueeseen tai alaan. Sikäli kuin asianomainen toimenpide koskee
eniten saastuttavia yrityksiä, tämä objektiivinen peruste on lisäksi tavoitellun päämäärän eli ympäristönsuojelun sekä järjestelmän
sisäisen logiikan mukainen”.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on kuitenkin myös huomauttanut valituksenalaisen tuomion 89 kohdassa, että ”yksinomaan
tähän järjestelmään kuuluville yrityksille asetetaan sakon uhalla päästönormi tai tiukka vakiosuoritustaso (Performance Standard
Rate (PSR)), jota alennetaan progressiivisesti vuoteen 2010 saakka”. Se jatkoi tätä arviointiaan 91 kohdassa ja sitä seuraavissa
kohdissa selittämällä, että komissio ei ole osoittanut riidanalaisessa päätöksessä, että muille kuin asianomaisen toimenpiteen
kohteena oleville yrityksille aiheutuisi kuluja, jotka vastaisivat toimenpiteestä aiheutuvia kuluja siten, että näiden muiden
yritysten olisi voitu katsoa olevan asianomaisen toimenpiteen kohteena oleviin yrityksiin rinnastettavassa tilanteessa. Kaiken
edellä esitetyn perusteella ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on katsonut valituksenalaisen tuomion 96 kohdassa, ettei
asianomainen toimenpide suosi tiettyjä yrityksiä.
Kun valituksenalaisen tuomion 84–96 kohtaa tarkastellaan kokonaisuutena, ilmenee, ettei ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
ole katsonut komission väittämällä tavalla, että asianomaisten yritysten yli 20 MWth:n kokonaislämpökapasiteettia koskeva
objektiivinen peruste olisi riittävä peruste hylätä komission väite toimenpiteen valikoivuudesta. Ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin nimittäin toteaa, että toimenpidettä sovelletaan suuriin yrityksiin, eikä siinä oteta huomioon maantieteellisiä
tai alakohtaisia seikkoja. Nämä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämät tosiseikkoja koskevat toteamukset toimenpiteen
objektiivisuudesta tukevat sen päättelyä, jonka mukaan asianomainen toimenpide ei ole valikoiva, kun taas toimenpide, jota
sovellettaisiin subjektiivisten perusteiden perusteella, olisi lähtökohtaisesti valikoiva. On täsmennettävä, ettei ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin tukeudu yksinomaan näihin toteamuksiin katsoessaan, että kyseinen toimenpide ei ole valikoiva.
Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole todennut, toisin kuin komissio väittää, että asianomainen toimenpide
ei ollut EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla valikoiva vain siksi, että siihen sovellettiin objektiivista perustetta.
Tällaisessa tilanteessa komission toisen valitusperusteen ensimmäisen osan ensimmäinen väite on hylättävä.
Toisen valitusperusteen ensimmäisen osan toisessa väitteessä komissio kyseenalaistaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
valituksenalaisen tuomion 89–96 kohdassa esittämät lausumat ja väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on soveltanut
virheellistä perustetta, jonka mukaan komission olisi pitänyt näyttää toteen, että kaikilla muilla asianomaisen jäsenvaltion
yrityksillä oli samat velvoitteet kuin yrityksillä, joita asianomainen toimenpide koski. Komission mukaan ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin on asettanut sille kohtuuttoman ja liian laajan todistustaakan, koska riidanalaisesta päätöksestä ja valituksenalaisesta
tuomiosta ilmenee selvästi, että kaikki alankomaalaiset yritykset ovat NO
x
-päästörajoitusten alaisia. Komission mukaan Alankomaiden kuningaskunta ei ole koskaan väittänyt, ettei asianomainen toimenpide
ole valikoiva sen vuoksi, ettei muilla yrityksillä ollut samanlaisia tai samankaltaisia velvoitteita.
Aluksi on todettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan EY 225 artiklasta ja Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön
58 artiklan ensimmäisestä kohdasta seuraa, että unionin tuomioistuimella ei ole toimivaltaa määrittää asian tosiseikastoa
eikä lähtökohtaisesti myöskään arvioida sitä selvitystä, johon unionin yleinen tuomioistuin on tosiseikastoa määrittäessään
tukeutunut. Silloin, kun tämä selvitys on saatu asianmukaisesti ja todistustaakkaa sekä asian selvittämistä koskevia menettelysääntöjä
ja yleisiä oikeusperiaatteita on noudatettu, ainoastaan unionin yleisen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida sille esitetyn
selvityksen näyttöarvoa. Lukuun ottamatta sitä tapausta, että esitetty selvitys on otettu huomioon vääristyneellä tavalla,
tämä arviointi ei näin ollen ole sellainen oikeuskysymys, että se sinänsä kuuluisi unionin tuomioistuimen harjoittaman valvonnan
piiriin (ks. asia C‑419/08 P, Trubowest Handel ja Makarov v. neuvosto ja komissio, tuomio 18.3.2010, 30 ja 31 kohta, ei vielä
julkaistu oikeustapauskokoelmassa ja asia C-399/08 P, komissio v. Deutsche Post AG, tuomio 2.9.2010, 63 kohta, ei vielä julkaistu
oikeustapauskokoelmassa).
Todistustaakkaa ja asian selvittämistä koskevista menettelysäännöistä on kuitenkin todettava, että unionin tuomioistuin on
toimivaltainen tutkimaan valituksen yhteydessä edellä mainitun oikeuskäytännön mukaisesti, onko komission näytettävä toteen
asianomaisen toimenpiteen valikoivuus.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan toimenpiteen luokitteleminen tueksi nimittäin edellyttää, että kaikki EY 87 artiklan 1
kohdassa tarkoitetut edellytykset täyttyvät (ks. asia C-345/02, Pearle ym., tuomio 15.7.2004, Kok., s. I-7139, 32 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kuten tämän tuomion 52 kohdassa on todettu, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on perustellusti katsonut, että jäsenvaltion
myöntämää taloudellista etua on pidettävä tukena ainoastaan, jos se on omiaan suosimaan jotakin yritystä tai tuotannonalaa.
Näyttääkseen toteen, että asianomaista toimenpidettä sovelletaan valikoivasti tiettyihin yrityksiin tai tiettyyn tuotannonalaan,
komission on osoitettava, että toimenpiteellä aikaansaadaan erilaista kohtelua yritysten, jotka ovat toimenpiteen tavoitteen
kannalta toisiinsa rinnastettavassa tosiasiallisessa ja oikeudellisessa tilanteessa, välille. On kuitenkin myös mainittava,
että tuen käsite ei kata toimenpiteitä, joiden perusteella yrityksiä kohdellaan eri tavoin kustannusten suhteen, kun kyseinen
erottelu johtuu kyseisen kustannuksia koskevan järjestelmän luonteesta ja rakenteesta (asia C-159/01, Alankomaat v. komissio,
tuomio 29.4.2004, Kok., s. I-4461, 42 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Jäsenvaltion, joka on ottanut käyttöön tällaisen
yritysten erottelun kustannusten suhteen, on osoitettava, että se on todellakin perusteltu kyseisen järjestelmän luonteen
ja rakenteen vuoksi (em. asia Alankomaat v. komissio, tuomion 43 kohta).
Tässä yhteydessä on todettava, kuten komissio huomauttaa riidanalaisen päätöksen 3.1 kohdassa, että ”dynamic cap” -järjestelmään
osallistuvat yritykset kuuluvat tiettyyn suurten teollisuusyritysten, jotka harjoittavat jäsenvaltioiden välistä kauppaa ja
saavat edun, jota muut yritykset eivät voi saada, yritysryhmään. Näiden yritysten saama etu muodostuu siitä, että ne voivat
realisoida toteuttamiensa päästövähennysten taloudellisen arvon muuntamalla ne kaupan oleviksi päästöoikeuksiksi tai tapauskohtaisesti
välttää riskin siitä, että niiden on maksettava sakkoja ylittäessään kansallisten viranomaisten vahvistaman energiayksikkökohtaisen
NO
x
-päästörajan, ostamalla tällaisia päästöoikeuksia muilta yrityksiltä, joita asianomainen toimenpide koskee (ks. tästä tämän
tuomion 92–96 kohta), kun taas muilla yrityksillä ei ole tällaisia mahdollisuuksia, mikä riittää lähtökohtaisesti näyttämään
toteen sen, että Alankomaiden kuningaskunta on ottanut käyttöön yritysten erottelun kustannusten suhteen tämän tuomion 61
kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitetulla tavalla.
Osapuolet ovat nimittäin yksimielisiä – kuten ne ovat vahvistaneet istunnossa – siitä, että kunkin yrityksen, jonka toiminnasta
aiheutuu NO
x-
päästöjä, on noudatettava näiden päästöjen rajoittamis- tai vähentämisvelvoitteita siitä riippumatta, koskeeko asianomainen
toimenpide sitä vai ei. Ainoastaan niillä yrityksillä, joita asianomainen toimenpide koskee, on edellisessä kohdassa kuvatut
mahdollisuudet yrityksillä kansallisen lainsäädännön nojalla olevien velvoitteiden täyttämiseksi, mikä muodostaa niille edun,
jota muut niihin rinnastettavassa tilanteessa olevat yritykset eivät saa.
Tästä on todettava, että komissio ei ollut velvollinen täsmentämään päätöstään enempää. Kun kyse on tukiohjelmasta, komissio
voi tyytyä tutkimaan ohjelman ominaispiirteitä arvioidakseen päätöksensä perusteluissa, annetaanko ohjelmassa sitä koskevien
yksityiskohtaisten sääntöjen vuoksi tuensaajille olennaista etua verrattuna niiden kilpailijoihin ja onko ohjelma omiaan hyödyttämään
olennaisesti sellaisia yrityksiä, jotka toimivat jäsenvaltioiden välisessä kaupassa (ks. asia C-310/99, Italia v. komissio,
tuomio 7.3.2002, Kok., s. I-2289, 89 kohta).
Tästä seuraa, että katsoessaan valituksenalaisen tuomion 92 ja 93 kohdassa, ettei komissio ole esittänyt täsmällisiä seikkoja,
jotka osoittaisivat, että tämän tuomion 64 kohdassa mainituilla kahdella yritysryhmällä olisi samantyyppisiä velvoitteita
ja että ne olisivat siis toisiinsa rinnastettavissa tilanteissa, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen
virheen komission todistustaakan osalta.
Käsiteltävässä asiassa on siis riittävää todeta, että valikoivuutta koskeva edellytys, joka toimenpiteen on täytettävä, jotta
sitä voidaan pitää valtiontukena, on esitetty riidanalaisessa päätöksessä selkeästi ja sitä on sovellettu siinä käsiteltyyn
asiaan. Komissio on vedonnut siihen, että asianomaisessa jäsenvaltiossa on olemassa lakeja, jotka liittyvät ympäristön hallinnointiin
ja ilman pilaantumiseen ja joihin ei sisälly asianomaista toimenpidettä. Lisäksi komissio on ottanut huomioon sen, että myös
muille alankomaalaisille yrityksille kuin niille 250 suurelle laitokselle, joita toimenpide koskee, on asetettu tiettyjä NO
x
-päästöjä koskevia vaatimuksia.
Edellä esitetystä seuraa, että toisen valitusperusteen ensimmäinen osa on hyväksyttävä.
Toisen valitusperusteen toinen osa
–       Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Toisen valitusperusteen toisessa osassa komissio väittää, etteivät asianomaisen toimenpiteen ympäristönsuojelullinen tavoite
ja sen järjestelmän luonne tai yleinen rakenne, jonka osa toimenpide on, johda siihen, että toimenpide menettäisi valtiontuen
luonteensa.
Ensiksi komissio vetoaa unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöön, jonka mukaan sen määrittämistä varten, onko valtion toimenpide
valtiontukea, EY 87 artiklan 1 kohdassa ei tehdä eroa valtion toimenpiteiden syiden tai tavoitteiden vaan niiden vaikutusten
perusteella. Komissio täsmentää, että jos olisi mahdollista vedota ympäristönsuojelulliseen tavoitteeseen, tämä vaikuttaisi
haitallisesti komission tehtävään tutkia sitä, eikö tuki muuta kaupankäynnin edellytyksiä yhteisen edun kanssa ristiriitaisella
tavalla.
Toiseksi komissio moittii ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta siitä, että se on katsonut, että asianomainen toimenpide
on perusteltu sen järjestelmän luonteen tai yleisen rakenteen vuoksi, jonka osa toimenpide on. Komission mukaan tämä tulkinta
on virheellinen, koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut, että komissio ei ole osoittanut sellaisen yleisen
järjestelmän olemassaoloa, joka osoittaisi, että toimenpide suosi tiettyjä yrityksiä EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla
tavalla. Komissio myös lisää, että jäsenvaltion on osoitettava, että tällainen toimenpide on perusteltu sen järjestelmän luonteen
tai yleisen rakenteen vuoksi, jonka osa toimenpide on. Alankomaiden kuningaskunta ei ole esittänyt tällaista näyttöä nyt käsiteltävässä
asiassa.
Komissio vetoaa asiassa C-88/03, Portugali vastaan komissio, 6.9.2006 annettuun tuomioon (Kok., s. I-7115) ja väittää, ettei
laajemman järjestelmän, jossa määrätään NO
x
-päästöjen rajoittamisesta, luonteesta ja yleisestä rakenteesta seuraa, että yrityksille, joita asianomainen toimenpide koskee,
olisi myönnettävä mahdollisuus käydä NO
x
-päästöoikeuksien kauppaa. Kuten on katsottu edellä mainitussa asiassa Adria-Wien Pipeline ja Wietersdorfer & Peggauer annetussa
tuomiossa, komissio katsoo, että NO
x
-päästöjen kaikenlaisella vähentämisellä on hyödyllisiä ympäristövaikutuksia riippumatta vähentämisen alkuperästä eli siitä,
onko laitosten lämpökapasiteetti pienempi vai suurempi kuin 20 MWth.
Alankomaiden kuningaskunta vastaa, että tämä valitusperuste pohjautuu valituksenalaisen tuomion virheelliseen tulkintaan.
Sen mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei katso, että ympäristönsuojelutavoite poistaisi asianomaiselta toimenpiteeltä
valtiontuen luonteen. Se korostaa, että nämä toteamukset on esitetty toissijaisesti. Joka tapauksessa Alankomaiden kuningaskunnan
mielestä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on katsonut perustellusti, että vaikka kyseessä olisi yleinen järjestelmä,
yritysten välinen erottelu on perusteltu, koska se perustuu ainoastaan NO
x
-päästöjen määrään ja huomattavia päästöjä aiheuttavilla yrityksillä olevaan nimenomaiseen vähennysnormiin. Asianomaisen toimenpiteen
peruste eli päästöjen määrä on perusteltavissa yleisen järjestelmän, jonka tavoitteena on ilman pilaantumisen vähentäminen,
luonteella ja yleisellä rakenteella.
–       Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on katsonut valituksenalaisen tuomion 99 kohdassa, että ”edunsaajayritysten määrittely
on perusteltavissa järjestelmän luonteella ja yleisellä rakenteella niiden huomattavien NO
x
-päästöjen ja niillä olevan nimenomaisen vähennysnormin vuoksi” ja että ”ekologisten seikkojen vuoksi on perusteltua tehdä
ero huomattavia määriä NO
x
:ää päästävien ja muiden yritysten välillä”. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut, että ”tämä objektiivinen peruste
on lisäksi tavoitellun päämäärän eli ympäristönsuojelun sekä järjestelmän sisäisen logiikan mukainen”.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan EY 87 artiklan 1 kohdassa ei tehdä eroa valtion toimenpiteiden syiden tai tavoitteiden
vaan niiden vaikutusten perusteella. Vaikka ympäristönsuojelu on yksi Euroopan yhteisön keskeisistä tavoitteista, tarpeella
ottaa tämä tavoite huomioon ei voida perustella valikoivien toimenpiteiden sulkemista EY 87 artiklan 1 kohdan soveltamisalan
ulkopuolelle, sillä ympäristötavoitteet voidaan joka tapauksessa ottaa tehokkaasti huomioon silloin, kun arvioidaan valtiontukitoimenpiteen
yhteensopivuutta yhteismarkkinoiden kanssa EY 87 artiklan 3 kohdassa tarkoitetulla tavalla (em. asia Espanja v. komissio,
tuomion 46 kohta ja em. asia British Aggregates v. komissio, tuomion 92 kohta).
Käsiteltävässä asiassa asianomaista toimenpidettä ei voida jättää luokittelematta EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi
valikoivaksi toimenpiteeksi pelkästään yritysten, joita asianomainen toimenpide koskee, huomattavien NO
x
-päästöjen ja kyseisillä yrityksillä olevan nimenomaisen vähennysnormin perusteella. Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa
55 kohdassa, tällaisen yritysten välisen erottelun, joka perustuu määrälliseen perusteeseen eli yli 20 MWth:n kokonaislämpökapasiteettia
koskevaan perusteeseen, ei voida katsoa sisältyvän järjestelmään, jolla pyritään vähentämään teollisuudesta peräisin olevaa
pilaantumista, ja sitä ei siis voida pitää pelkästään ekologisten seikkojen vuoksi perusteltuna.
Lisäksi on muistutettava, että jäsenvaltion, joka on ottanut käyttöön tällaisen yritysten välisen erottelun, on osoitettava,
että se on todellakin perusteltu kyseisen järjestelmän luonteen ja rakenteen vuoksi (ks. vastaavasti em. asia Alankomaat v.
komissio, tuomion 43 kohta).
Tässä tilanteessa kyseisessä kansallisessa lainsäädännössä käytetty erotteluperuste eli laitosten yli 20 MWth:n lämpökapasiteetti
ei ole perusteltavissa lainsäädännön luonteella eikä yleisellä rakenteella, joten se ei voi poistaa asianomaiselta toimenpiteeltä
sen valtiontuen luonnetta.
Edellä esitetyn perusteella toinen valitusperuste on hyväksyttävä myös toisen osan osalta ja näin ollen kokonaisuudessaan.

Vastavalitukset
Niiltä osin kuin unionin tuomioistuin hyväksyy komission valituksen, on tutkittava Alankomaiden kuningaskunnan ja Saksan liittotasavallan
tekemät vastavalitukset.
Nämä kaksi jäsenvaltiota esittävät saman valitusperusteen, jonka mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen
virheen katsoessaan, että asianomaista toimenpidettä on pidettävä EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna valtion varoista
rahoitettuna etuna.
Tämä valitusperuste sisältää kaksi osaa, jotka koskevat yhtäältä valituksenalaisen tuomion 63–74 kohdassa esitettyä ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuimen päättelyä, jonka mukaan asianomaisessa toimenpiteessä vahvistettu mahdollisuus käydä kauppaa päästöoikeuksilla
on etu yrityksille, joiden on noudatettava NO
x
-päästönormia, ja toisaalta saman tuomion 74–77 kohdassa esitettyä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen päättelyä siitä,
että asianomainen toimenpide muodostaa asianomaisille yrityksille valtion varoista myönnetyn edun.

Ainoan valitusperusteen ensimmäinen osa
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Ainoan valitusperusteensa ensimmäisessä osassa Alankomaiden kuningaskunta esittää, että asianomaisen toimenpiteen lähtökohtana
on sellaisen ylimääräisen päästönormin vahvistaminen, joka tiettyjen yritysten on otettava huomioon. Hyvitysten, joista voidaan
käydä kauppaa, määrä ei siis ole ennalta määrätty, ja se riippuu täysin ylimääräisestä vähennyksestä, jonka yritykset ovat
pystyneet tekemään normiin verrattuna. Alankomaiden kuningaskunta korostaa sitä, että jos säädetty normi ylitetään, sakko
on täydentävä seuraamus, joka ei muodosta vaihtoehtoa puuttuvien päästöhyvitysten hankkimiselle. Lisäksi Alankomaiden kuningaskunnan
mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 70 kohdassa esittämä toteamus, jonka mukaan kaikki
järjestelmään kuuluvat yritykset voivat milloin tahansa myydä nämä oikeudet, on virheellinen.
Saksan liittotasavallan mukaan asianomaiset yritykset voivat saada taloudellisen edun eli tässä tapauksessa kaupan olevan
oikeuden ainoastaan päästöjensä vähentämiseksi tekemiensä ponnistelujen vuoksi, mikä on arvoltaan riittävä vastike kaupan
olevista todistuksista. Tässä yhteydessä kyseinen jäsenvaltio muistuttaa asianomaisen toimenpiteen kielteisistä seurauksista
niille yrityksille, jotka eivät kykene noudattamaan sallittuja päästömääriä. Kynnysarvon ylittävää päästöä rasittavat päästöoikeuksien
ostamiskustannukset, jotka määritetään markkinoilla, tai sakko. Yritykset voivat saada kaupan olevan oikeuden ja siihen liittyvän
taloudellisen edun ainoastaan, kun ne onnistuvat vähentämään päästöjään sallitun määrän alapuolelle.
Saksan liittotasavallan mukaan yritysten päästöjensä vähentämiseksi tekemät ponnistelut ovat tämän kaupan olevan tavaran vastike,
eikä kyseisen tavaran arvo ole määritelmällisesti etu. Lisäksi päästöoikeuksien hyvitysten, joita pidetään ”tulevaisuudessa
käytettävissä olevina optioina”, käsite ei vaikuta yritysten velvollisuuteen noudattaa päästötavoitteita eikä sisällä määritelmällisesti
aina etua.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
On muistutettava, että valtiontuki määritellään EY 87 artiklan 1 kohdassa jäsenvaltion myöntämäksi taikka valtion varoista
muodossa tai toisessa myönnetyksi tueksi, joka vääristää tai uhkaa vääristää kilpailua suosimalla jotakin yritystä tai tuotannonalaa,
siltä osin kuin tuki vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Kyseisen määräyksen mukainen valtiontuen käsite on yleisluonteisempi
kuin avustuksen käsite sen vuoksi, että tuella ei tarkoiteta ainoastaan positiivisia suorituksia, kuten avustuksia, vaan myös
toimenpiteitä, jotka eivät ole avustuksia sanan suppeassa merkityksessä mutta jotka eri tavoin alentavat yrityksen vastattavaksi
tavallisesti kuuluvia kustannuksia ja ovat siten sekä luonteeltaan että vaikutuksiltaan avustusten kaltaisia. Vaikutuksiltaan
avustusten kaltaisiin välillisiin etuihin kuuluu tavaroiden tai palvelujen tarjoaminen suosivin ehdoin (ks. asia C-276/02,
Espanja v. komissio, tuomio 14.9.2004, Kok., s. I-8091, 24 kohta sekä yhdistetyt asiat C-341/06 P ja C-342/06 P, Chronopost
ja La Poste v. UFEX ym., tuomio 1.7.2008, Kok., s. I-4777, 123 kohta).
Lisäksi oikeuskäytännöstä ilmenee, että tukina pidetään myös sellaisia toimenpiteitä, jotka muodossa tai toisessa ovat omiaan
suosimaan yrityksiä suoraan tai välillisesti tai joita on pidettävä sellaisena taloudellisena etuna, jota edunsaajayritys
ei olisi saanut tavanomaisin markkinaehdoin (ks. asia C-280/00, Altmark Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg, tuomio 24.7.2003,
Kok., s. I-7747, 84 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Mainitun oikeuskäytännön valossa on todettava, että mahdollisuus käydä kauppaa NO
x
-päästöoikeuksilla johtuu ennen kaikkea siitä, että valtio yhtäältä antaa luvan myydä kyseisiä oikeuksia ja toisaalta sallii
liikaa NO
x
-päästöjä tuottaneiden yritysten ostaa puuttuvat päästöoikeudet muilta yrityksiltä eli suostuu tällä tavalla päästöoikeuksien
markkinoiden luomiseen (ks. vastaavasti tämän tuomion 64, 65 ja 87–96 kohta). Tämä toteamus ilmenee myös valituksenalaisen
tuomion 70 kohdasta, jossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on perustellusti katsonut, että Alankomaiden kuningaskunta
on näiden päästöoikeuksien kaupan mahdollistaessaan antanut niille markkina-arvon.
Väitteet, joiden mukaan mahdollisuus käydä näiden oikeuksien kauppaa on markkinahintainen vastike yritysten, joita asianomainen
toimenpide koskee, ponnisteluista NO
x
-päästöjensä rajoittamiseksi, on hylättävä tämän tuomion 86 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaisesti sen vuoksi, että
kyseisten päästöjen vähentämisestä aiheutuvat kustannukset kuuluvat yrityksen vastattavaksi tavallisesti kuuluviin kustannuksiin.
Väitteistä, joiden mukaan mahdollisuutta käydä näiden oikeuksien kauppaa ei voida pitää konkreettisena etuna asianomaisille
yrityksille markkinoiden arvaamattomuuden vuoksi, on todettava, että näillä yrityksillä oleva mahdollisuus valita päästöoikeuksien
ostamisesta aiheutuvien kustannusten ja NO
x
-päästöjen vähentämistoimenpiteisiin liittyvien kustannusten välillä on niille etu. Lisäksi yritysten, joita asianomainen
toimenpide koskee, mahdollisuus käydä kauppaa kaikilla päästöoikeuksilla eikä ainoastaan hyvityksillä, jotka vapautuvat vuoden
lopussa sallitun päästön ja tosiasiallisen päästön välisen ylijäämän perusteella, on lisäetu näille yrityksille. Ne voivat
nimittäin saada käyttöönsä varoja myymällä päästöoikeuksia ennen kuin edellytykset niiden lopulliselle jakamiselle ovat toteutuneet
siitä riippumatta, että niihin sovelletaan päästörajaa, ja säädetyn päästönormin ylittävien yritysten on korvattava ylijäämä
seuraavana vuonna.
Näin ollen asianomaista toimenpidettä, joka sisältää mahdollisuuden käydä näiden päästöoikeuksien kauppaa, on pidettävä sellaisena
taloudellisena etuna, jota edunsaajayritys ei olisi saanut tavanomaisin markkinaehdoin.
Lisäksi Alankomaiden kuningaskunta riitauttaa valituksenalaisen tuomion 73 kohdassa esitetyn päätelmän, jonka mukaan asianomainen
toimenpide antaa yrityksille, jotka tuottavat enemmän NO
x
-päästöjä kuin vahvistetussa päästönormissa ilmoitetaan ja joiden saldo on siis negatiivinen vuoden lopussa, mahdollisuuden
välttää sakko ostamalla päästöoikeuksia niiltä, joilla on niitä ylijäämäisesti.
Tässä yhteydessä Alankomaiden kuningaskunta väittää, että jos säädetty normi ylitetään, sakko on täydentävä seuraamus, joka
ei muodosta vaihtoehtoa puuttuvien päästöhyvitysten hankkimiselle.
Käsiteltävässä asiassa on todettava, että Alankomaiden kuningaskunnan väitteissä ei kyseenalaisteta yksityiskohtaisesti ja
riittävällä tavalla ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen päätelmää, jonka mukaan asianomaisella toimenpiteellä annettiin
asianomaisille yrityksille mahdollisuus ostaa päästöhyvityksiä markkinoilla ennen vuoden loppua, sillä päästörajat ovat vuotuisia.
Tällainen päätelmä merkitsee sitä, että ennen kuin kansalliset viranomaiset tarkistavat, onko sovellettavaa päästörajaa noudatettu,
tietyt yritykset voivat käyttää mahdollisuutta ostaa puuttuvia päästöoikeuksia ja näin ollen välttävät päästönormin ylittämisen
ja siten velvollisuuden maksaa sakko.
Tästä seuraa, ettei Alankomaiden kuningaskunnan väitettä, jossa kyseenalaistetaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
valituksenalaisen tuomion 73 artiklassa esittämä toteamus, jonka mukaan yritykset voivat välttää sakon maksamisen ostamalla
päästöoikeuksia, voida hyväksyä.
Tässä tilanteessa ainoan valitusperusteen ensimmäinen osa, joka koskee EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun edun käsitteen
virheellistä tulkintaa ja soveltamista, on hylättävä.

Ainoan valitusperusteen toinen osa
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Ainoan valitusperusteen toisessa osassa, joka koskee valtion varoista toteutettavan rahoituksen käsitettä, Alankomaiden kuningaskunta
riitauttaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 75–77 kohdassa tekemät päätelmät. Erityisesti
kyseinen jäsenvaltio katsoo, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tulkinnut virheellisesti valtion varoista toteutettavan
rahoituksen käsitettä, sellaisena kuin yhteisöjen tuomioistuin on sitä soveltanut asiassa C-379/98, PreussenElektra, 13.3.2001
antamassaan tuomiossa (Kok., s. I-2099). Asianomaisesta toimenpiteestä Alankomaiden kuningaskunta katsoo, että ratkaisevaa
on se, ettei valtion varoja ole siirretty suoraan tai välillisesti sen jälkeen, kun lisäkustannukset on jaettu yritysten välillä.
Koska säädetty päästönormi merkitsee lisäkustannusta asianomaisille yrityksille, kyseisen toimenpiteen, joka muodostuu ”kompensaatiosta”,
tarkoituksena on ainoastaan mahdollistaa, että asianomaiset yritykset voivat jakaa keskenään tästä normista aiheutuvat lisäkustannukset.
Alankomaiden kuningaskunnan mukaan sakko, joka liittyy säädetyn normin ylittämiseen, on täydentävä seuraamus, joka ei muodosta
vaihtoehtoa puuttuvien päästöhyvitysten hankkimiselle. Pelkästään se, että hyvitysten arvo perustuu lainsäädäntöön, ei merkitse
sitä, että edellytys siitä, että nämä hyvitykset rahoitetaan valtion varoista, täyttyisi. Kyseinen jäsenvaltio täsmentää vastauksessaan,
ettei se, että valtio saa tiettyjä sakkotuloja yritysten noudattaessa velvoitteitaan, ei voi olla merkityksellistä valtiontukia
koskevan säännöstön kannalta. Se lisää, että vaikka toisenlainen päästöoikeuksien kaupan järjestelmä on omiaan tuomaan jäsenvaltiolle
tuloja, tämä ei riitä osoittamaan, että kyseinen valtio menettäisi tuloja EY 87 artiklassa tarkoitetulla tavalla, koska se
ei ole valinnut tätä vaihtoehtoista järjestelmää.
Saksan liittotasavalta riitauttaa myös ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toteamuksen, jonka mukaan päästöoikeuksien
kaupan järjestelmä muodostaa asianomaisille yrityksille valtion varoista myönnetyn edun. Alankomaalaisessa mallissa kaikkien
yritysten on noudatettava samoja velvoitteita, jotka liittyvät kynnysarvoon, jota ei saa ylittää. Se, onko todistuksia markkinoilla
ja minkä hintaisia ne siellä ovat, riippuu tavasta, jolla yritykset täyttävät päästövelvoitteensa. Yritykset luovat itse omaisuutensa.
Jos yritys ylittää kynnysarvon, sitä rasittavat päästöoikeuksien ostamiskustannukset, jotka määritetään markkinoilla, tai
sakko. Yritykset voivat saada kaupan olevan oikeuden ja siihen liittyvän taloudellisen edun ainoastaan silloin, kun ne onnistuvat
vähentämään päästöjään siten, että päästöt eivät ylitä sallittua määrää.
Lisäksi Saksan liittotasavallalta katsoo, ettei se, että päästöoikeuksien jakaminen maksutta rinnastetaan julkisen vallan
toteuttamaan omaisuuden myyntiin, ole merkityksellistä sovellettavan periaatteen eli markkinataloudessa toimivaa yksityistä
sijoittajaa koskevan periaatteen kannalta. Valtio vahvistaa päästöoikeuksien kaupan järjestelmällä lainsäädäntöpuitteet.
Kyseinen jäsenvaltio väittää yhtäältä, ettei myyntihinta voi olla ennustettavissa, ja toisaalta, ettei mahdollisuus turvautua
ennakkomyyntiin merkitse lopullista etua. Se toteaa, että sakkojen saamatta jääminen liittyy yksinkertaisesti siihen, ettei
yritys ylitä päästörajoja. Päästöoikeuksien ostaminen sellaisilta yrityksiltä, jotka ovat ”ylisuorittajia”, tapahtuu yrityksen
omin varoin ja vastaa taloudellisesta näkökulmasta katsottuna yrityksen mahdollisuutta vähentää itse päästöjään sallitun määrän
alapuolelle. Valtio ei millään tavalla luovu varojen saamisesta.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on katsonut valituksenalaisen tuomion 75 kohdassa, että antamalla NO
x
-päästöoikeudet maksutta asianomaisten yritysten käyttöön niiden myymisen tai huutokauppaamisen sijaan ja ottamalla käyttöön
järjestelmän, jonka avulla näistä oikeuksista voidaan käydä kauppaa markkinoilla, vaikka ne ovat sidoksissa enimmäismäärään,
Alankomaiden kuningaskunta on antanut kyseisille oikeuksille aineettomien varojen luonteen ja luopunut valtion varojen saamisesta.
Kuten unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, etujen on yhtäältä oltava suoraan tai välillisesti valtion varoista
myönnettyjä etuja ja toisaalta niiden on johduttava valtiosta, jotta niitä voidaan pitää EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna
valtiontukena (ks. asia C-482/99, Ranska v. komissio, tuomio 16.5.2002, Kok., s. I‑4397, 24 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tässä yhteydessä on todettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan valtion varojen siirtoa ei tarvitse osoittaa kaikissa
tapauksissa, jotta yhdelle tai useammalle yritykselle myönnetty etu voitaisiin katsoa EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi
valtiontueksi (ks. em. asia Ranska v. komissio, tuomion 36 kohta).
Lisäksi kyseisessä määräyksessä tehty ero ”jäsenvaltion myöntämän tuen” ja ”valtion varoista” myönnetyn tuen välillä ei merkitse
sitä, että kaikki valtion myöntämät edut olisivat tukea riippumatta siitä, onko ne rahoitettu valtion varoista, vaan erottelun
tarkoituksena on ainoastaan sisällyttää tuen käsitteeseen valtion suoraan myöntämät edut ja valtion nimeämiensä tai perustamiensa
julkisten tai yksityisten elinten välityksellä myöntämät edut (em. asia PreussenElektra, tuomion 58 kohta ja asia C-222/07,
UTECA, tuomio 5.3.2009, Kok., s. I-1407, 43 kohta).
Käsiteltävässä asiassa tällaisesta jäsenvaltion lainsäätäjän myöntämä etu eli mahdollisuus käydä NO
x
-päästöoikeuksien kauppaa voi tuottaa lisäkustannuksia julkiselle vallalle muun muassa velvollisuudesta, joka koskee sakkojen
tai muiden rahamääräisten seuraamusten maksamista, vapauttamisen kautta (ks. vastaavasti asia C-295/97, Piaggio, tuomio 17.6.1999,
Kok., s. I-3735, 42 kohta). Ottaessaan käyttöön ”dynamic cap” -järjestelmän Alankomaiden kuningaskunta on nimittäin antanut
yrityksille, joita asianomainen toimenpide koskee, mahdollisuuden ostaa päästöoikeuksia sakkojen maksamisen välttämiseksi.
Lisäksi järjestelmästä seuraa se, että luodaan ilman valtiolle suoritettavaa konkreettista vastiketta päästöoikeuksia, joilla
on taloudellista arvoa sen vuoksi, että niistä voidaan käydä kauppaa. On todettava, että jäsenvaltio olisi voinut myydä tällaisia
oikeuksia tai tarvittaessa huutokaupata niitä, jos se olisi laatinut järjestelmän toisella tavalla (ks. tästä tämän tuomion
63, 64 ja 86–96 kohta).
Esitetyt väitteet eivät näin ollen kyseenalaista ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 75 kohdassa
esittämää toteamusta, jonka mukaan asianomaiset yritykset voivat myydä vapaasti päästöoikeuksiaan, vaikka ne ovat sidoksissa
enimmäismäärään. Kuten julkisasiamies on katsonut ratkaisuehdotuksensa 87 kohdassa, jäsenvaltio tosiasiassa luopuu julkisista
saatavista, kun se antaa kyseisille päästöoikeuksille kaupan kohteeksi kelpaavien aineettomien hyödykkeiden luonteen ja antaa
nämä oikeudet asianomaisten yritysten käyttöön maksutta sen sijaan, että se myisi nämä oikeudet tai huutokauppaisi ne.
Lisäksi se, että tällainen toimenpide mahdollistaa sen, että yritykset voivat tasata keskenään asetetun normin ylittäviä ja
sen alittavia päästöjä ja että tällä toimenpiteellä luodaan lainsäädännölliset puitteet NO
x
-päästöjen vähentämiseksi tavalla, joka on edullinen yrityksille, joilla on suuria laitoksia, osoittaa, että yrityksillä,
joita toimenpide koskee, on käytettävissään vaihtoehto sille, että valtio määrää sakon.
Kun tarkastellaan väitteitä, joissa vedotaan edellä mainitussa asiassa PreussenElektra annettuun tuomioon, ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin on perustellusti tehnyt eron kyseisen tuomion ja nyt käsiteltävän asian välille. Kyseisen tuomion mukaan jäsenvaltion
lainsäädäntö, jolla yhtäältä asetetaan yksityisille sähkönjakeluyrityksille velvoite ostaa niiden jakelualueella uusiutuvista
energialähteistä tuotettua sähköä vähimmäishinnoilla, jotka ovat korkeampia kuin tällaisen sähkön todellinen markkina-arvo,
ja toisaalta jaetaan tästä velvoitteesta aiheutuvat kustannukset kyseisten sähkönjakeluyritysten ja ylemmällä tuotantoportaalla
toimivien yksityisten sähköverkko-operaattoreiden kesken, ei ole EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea.
Kyseisessä tuomiossa katsottiin, että vaikka vähimmäishinnoilla toteutuvia ostoja koskevasta velvoitteesta aiheutuvat kustannukset
saattoivat vaikuttaa kielteisesti niiden yritysten taloudelliseen tulokseen, joita velvoite koski, mistä aiheutui valtion
verotulojen vähenemistä, tällainen seuraus liittyi kiinteästi tällaiseen sääntelyyn, eikä sitä voitu pitää keinona, jolla
uusiutuvista energialähteistä sähköä tuottaville yrityksille myönnetään tietty valtion varoista maksettava etu.
Sitä vastoin käsiteltävässä asiassa, kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 92 kohdassa, tällaisen saatavista
luopumisen ei voida katsoa ”liittyvän kiinteästi” kaikkiin välineisiin, joilla pyritään sääntelemään ilman epäpuhtauksien
päästöjä päästöoikeuksien kaupan järjestelmän avulla. Valtiolla on nimittäin tällaisia sääntelyvälineitä käyttäessään lähtökohtaisesti
mahdollisuus valita, että se joko maksutta jakaa tai myy tai huutokauppaa kyseiset oikeudet. Käsiteltävässä asiassa asianomaisen
toimenpiteen ja valtion tulonmenetysten välillä on sitä paitsi riittävän suora yhteys, joka sen sijaan puuttui kyseisen ostovelvoitteen
ja mahdollisen verotulojen vähenemisen väliltä asiassa PreussenElektra. Viimeksi mainittu asia ja nyt käsiteltävä asia eivät
näin ollen ole rinnastettavissa toisiinsa, eikä asiassa PreussenElektra tehtyä ratkaisua siksi voida soveltaa käsiteltävään
asiaan.
Näin ollen yhteisöjen tuomioistuimen edellä mainitussa asiassa PreussenElektra tekemää ratkaisua ei voida soveltaa nyt käsiteltävään
asiaan. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on siten perustellusti katsonut valituksenalaisen tuomion 75 kohdassa, että
Alankomaiden kuningaskunta on luopunut näiden varojen saamisesta.
Tässä tilanteessa Alankomaiden kuningaskunnan ja Saksan liittotasavallan vastavalitukset on hylättävä.

Sen, että päävalituksen toinen valitusperuste on perusteltu, sekä vastavalitusten hylkäämisen seuraukset
Kaiken edellä esitetyn perusteella valituksenalainen tuomio on kumottava, koska siinä kumotaan riidanalainen päätös.
Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 61 artiklan ensimmäisessä kohdassa määrätään, että jos muutoksenhaku todetaan
aiheelliseksi, unionin tuomioistuin kumoaa unionin yleisen tuomioistuimen ratkaisun ja voi joko itse ratkaista asian lopullisesti,
jos asia on ratkaisukelpoinen, tai palauttaa asian unionin yleisen tuomioistuimen ratkaistavaksi. On ilmeistä, että tilanne
on tällainen käsiteltävässä asiassa.

Kanne ensimmäisessä oikeusasteessa
Tässä tuomiossa esitetyistä seikoista ilmenee, että riidanalaisella päätöksellä ei rikota EY 87 artiklan 1 kohtaa siltä osin
kuin komissio toteaa siinä, että asianomainen toimenpide on valtiontukea niille yrityksille, joita kyseinen toimenpide koskee.
Tämän tuomion 86–96 ja 102–113 kohdasta nimittäin seuraa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole tehnyt oikeudellista
virhettä hyväksyessään komission väitteen, jonka mukaan asianomaisesta toimenpiteestä aiheutuu yrityksille, joita kyseinen
toimenpide koskee, valtion varoista rahoitettu etu. Lisäksi unionin tuomioistuin on hyväksynyt tämän tuomion 59–79 kohdassa
kuvatuista syistä toisen valitusperusteen, jonka komissio on esittänyt ja jolla riitautetaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
tekemä arviointi edellä mainitun edun valikoivuudesta. Lisäksi näistä sekä vastavalitusten hylkäämistä koskevista perusteluista
ilmenee, että komissio on voinut perustellusti katsoa riidanalaisessa päätöksessä, että asianomaisesta toimenpiteestä aiheutuvaa
etua sovelletaan valikoivasti.
Alankomaiden kuningaskunnan ensimmäisessä oikeusasteessa kyseisen päätöksen kumoamiseksi esittämä ensimmäinen peruste on näin
ollen hylättävä.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on katsonut, ettei ollut tarpeen lausua Alankomaiden kuningaskunnan esittämästä toisesta
kanneperusteesta, koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kumoaa riidanalaisen päätöksen siltä osin kuin siinä todetaan,
että asianomaiseen toimenpiteeseen kuuluu EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea.
Näin ollen on tutkittava tätä toista kanneperustetta, joka koskee perusteluvelvollisuuden noudattamatta jättämistä.

Toinen kanneperuste ensimmäisessä oikeusasteessa
Asianosaisten lausumat
Alankomaiden kuningaskunta väittää, että komissio on jättänyt noudattamatta perusteluvelvollisuutta, kun se ei ole ilmoittanut
syitä, joiden vuoksi ilmoitettu järjestelmä on luokiteltu valtiontueksi. Kyseisen jäsenvaltion mukaan komissio on tehnyt tosiseikkoja
koskevan virheen todetessaan, että tuottaja, joka ei noudata päästönormiaan ja jolle määrätään sakko, saa NO
x
-hyvityksiä. On ilmeistä, että tuottaja saa ilmoitetussa järjestelmässä hyvityksiä ainoastaan silloin, kun sen päästöt jäävät
sille asetetun normin alapuolelle ja kun se jättää tilaa päästöille.
Lisäksi Alankomaiden kuningaskunta kiinnittää huomiota siihen, että riidanalaiseen päätökseen sisältyvät komission päätelmät
ovat ristiriitaisia. Kyseinen toimielin on muun muassa viitannut järjestelmän, jossa hyvityksiä jaetaan maksutta, luomiseen
ja todennut sitten, että hyvitykset ovat vastike NO
x
-päästöjen vähentämisestä. Kyseinen jäsenvaltio selittää, että luodussa järjestelmässä ei myönnetä mitään hyvityksiä saastuttajalle
eli säädetyn normin ylittävien päästöjen aiheuttajalle. Ainoastaan yrittäjä, joka vähentää päästöjään siten, että ne jäävät
kyseisen normin alapuolelle, voi saada hyvityksiä. Komissio ei myöskään ole esittänyt yksityiskohtaisesti päättelyä, jonka
mukaan kyseinen järjestelmä ei ole komission mukaan paras vaihtoehto etenkään siksi, että kyse on ”dynamic cap” -järjestelmästä,
jonka vaikutus ympäristöön on epävarma ja jonka hallinto- ja täytäntöönpanokulut ovat suuremmat kuin ”cap-and-trade”-järjestelmän
hallinto- ja täytäntöönpanokulut.
Komissio ei myöskään ole Alankomaiden kuningaskunnan mukaan näyttänyt unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä asetettujen
edellytysten mukaisesti toteen toteamustaan, jonka mukaan ilmoitettu järjestelmä vaikuttaa kaupankäyntiin ja vääristää jäsenvaltioiden
välistä kilpailua.
Komissio vastaa ensinnäkin, että kaikki tuottajat, jotka aiheuttavat NO
x
-päästöjä, saavat maksutta päästöhyvityksiä. Tämä toteamus ei ole ristiriidassa sen päätelmän kanssa, jonka mukaan yritysten
on tässä tapauksessa suoritettava vastike ylimääräisten ympäristönsuojeluinvestointien muodossa, jotta ne voivat tosiasiallisesti
lisätä kyseisen omaisuuden käytettävissä oleviin varoihinsa. Toiseksi komissio toteaa esittämistään epäilyksistä asianomaisen
järjestelmän tehokkuutta kohtaan, että kyseisissä riidanalaisen päätöksen kohdissa ei ole kyse perusteluista, jotka liittyvät
siihen, onko kyseinen järjestelmä valtiontukea. Kolmanneksi riidanalaisessa päätöksessä olevat komission päätelmät osoittavat,
miten päästöoikeuksien maksuton myöntäminen suurille alankomaalaisille teollisuusyrityksille vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen
kauppaan.

Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
On muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 296 artiklan mukainen perusteluvelvollisuus määräytyy kyseisen
säädöksen, päätöksen tai muun toimen luonteen mukaan, ja perusteluista on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmettävä toimen
antaneen toimielimen päättely siten, että niille, joita toimi koskee, selviävät sen syyt ja että toimivaltainen tuomioistuin
voi tutkia toimen laillisuuden. Perusteluvelvollisuuden täyttymistä on arvioitava asiaan liittyvien olosuhteiden perusteella,
ja niitä ovat muun muassa toimen sisältö, esitettyjen perustelujen luonne sekä se tarve, jota niillä, joille toimi on osoitettu
tai joita se koskee suoraan ja erikseen, voi olla saada selvennystä tilanteeseen. Perusteluissa ei tarvitse esittää kaikkia
asiaan liittyviä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja koskevia yksityiskohtia, sillä tutkittaessa sitä, täyttävätkö toimen
perustelut SEUT 296 artiklan vaatimukset, on otettava huomioon sen sanamuodon lisäksi asiayhteys ja kaikki asiaa koskevat
oikeussäännöt (ks. yhdistetyt asiat C-121/91 ja C-122/91, CT Control (Rotterdam) ja JCT Benelux v. komissio, tuomio 6.7.1993,
Kok., s. I-3873, 31 kohta ja asia C-76/01 P, Eurocoton ym. v. neuvosto, tuomio 30.9.2003, Kok., s. I-10091, 88 kohta).
Alankomaiden kuningaskunnan väitteestä, jonka mukaan komissio on katsonut virheellisesti riidanalaisen päätöksen 3.2 kohdassa,
että yritys, joka ei noudata asetettua päästörajaa, saa tästä huolimatta NO
x
-hyvityksiä, on todettava, että siinä toistetaan väite, joka on esitetty ensimmäisessä oikeusasteessa esitetyn kannekirjelmän
45 ja 46 kohdassa valtion varojen puuttumisen käsitettä koskevan kanneperusteen yhteydessä ja nyt käsiteltävässä asiassa esitetyn
valituskirjelmän 65 kohdassa ja jonka unionin tuomioistuin on jo hylännyt tämän tuomion 94 kohdassa. Tämä väite koskee joka
tapauksessa pikemminkin tosiseikkoja koskevaa virhettä kuin riidanalaiseen päätökseen sisältyvään päätelmään valtiontuen olemassaolosta
liittyvän perusteluvelvollisuuden noudattamatta jättämistä. Tämä väite on näin ollen hylättävä.
Lisäksi Alankomaiden kuningaskunnan mielestä komission päätelmät ovat ristiriitaisia, kun se yhtäältä tukeutuu siihen, että
jäsenvaltio haluaa luoda järjestelmän, jossa jaetaan maksutta NO
x
-hyvityksiä, ja toisaalta katsoo, että se, että asianomaiset yritykset vähentävät päästöjään voidakseen saada mahdollista
tukea, on vastike, ja siten antaa ymmärtää, että hyvityksiä ei todellisuudessa myönnetä maksutta. Tässä yhteydessä on todettava,
että riidanalaisen päätöksen 3.2 kohdassa esitetty komission ensimmäinen päätelmä koskee valtiontuen olemassaoloa siltä osin
kuin Alankomaiden viranomaisilla oli mahdollisuus myydä tai huutokaupata päästöoikeudet; kun ne tarjosivat maksutta NO
x
-hyvityksiä aineettomina varoina, niiltä jäi siis saamatta tuloja. Riidanalaisen päätöksen 3.3 kohdassa tehdyssä toteamuksessa,
jonka mukaan se, että yrityksiä kannustetaan vähentämään päästöjään niille asetettua päästörajaa enemmän, oli ”ympäristönsuojeluun
myönnettäviä valtiontukia koskevien yhteisön suuntaviivojen hengen mukainen” vastike kyseisille yrityksille asianomaisella
toimenpiteellä myönnetystä edusta, on kyse sen arvioinnista, soveltuuko asianomainen toimenpide yhteismarkkinoille. Näin ollen
komission päätelmissä ei ole havaittavissa mitään ristiriitaisuuksia.
Alankomaiden kuningaskunnan väite on siis hylättävä.
Kyseinen jäsenvaltio väittää seuraavaksi, että komission päätelmät ovat epätäsmällisiä siltä osin kuin komissio väittää, että
”dynamic cap” -järjestelmä, sellaisena kuin se on hyväksytty, ei ole paras vaihtoehto, koska sen vaikutukset ympäristöön ovat
epävarmempia ja koska hallinto- ja täytäntöönpanokulut ovat suurempia kuin ”cap-and-trade”-järjestelmässä. Nämä seikat ilmenevät
riidanalaisen päätöksen 4 kohdasta. Kuten julkisasiamies on katsonut ratkaisuehdotuksensa 101 kohdassa, nämä seikat eivät
kuulu asianomaisen toimenpiteen luokittelua valtiontueksi koskeviin perusteluihin eivätkä niihin perusteluihin, jotka koskevat
tarkastelua kyseisen toimenpiteen soveltuvuudesta yhteismarkkinoille. Alankomaiden kuningaskunnan väite on näin ollen hylättävä.
Komissiolla olevasta perusteluvelvollisuudesta, joka koskee sitä, onko asianomainen järjestelmä luonteeltaan sellainen, että
se vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ja vääristää tai uhkaa vääristää kilpailua, on todettava komission mainitsevan
riidanalaisen päätöksen 3.2 kohdassa, että asianomaisesta järjestelmästä hyötyvät kaikkein suurimmat yritykset, jotka harjoittavat
jäsenvaltioiden välistä kauppaa. Komission mukaan asianomainen toimenpide, joka antaa niille kilpailuetua eli lisätuloa niille
aiheutuvien tuotantokustannusten osittaiseksi kattamiseksi, vahvistaa niiden asemaa. Tämä etu voi siis vaikuttaa jäsenvaltioiden
väliseen kauppaan.
Tukitoimenpiteen luokittelun osalta perusteluvelvollisuus edellyttää sitä, että komissio ilmoittaa syyt, joiden perusteella
se katsoo asianomaisen toimenpiteen kuuluvan EY 87 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan. Tästä on todettava, että oikeuskäytännön
mukaan komissiolla ei ole velvollisuutta osoittaa, että tuki todellisuudessa vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ja
että se tosiasiallisesti vääristää kilpailua, vaan sillä on ainoastaan velvollisuus tutkia, saattaako kyseinen tuki vaikuttaa
tuohon kauppaan ja vääristää kilpailua (asia C-66/02, Italia v. komissio, tuomio 15.12.2005, Kok., s. I-10901, 111 kohta sekä
yhdistetyt asiat C-71/09 P, C-73/09 P ja C-76/09 P, Comitato ”Venezia vuole vivere” ym. v. komissio, tuomio 9.6.2011, 134
kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa). Näin ollen silloin, kun tuen myöntämisolosuhteista ilmenee, että tuki
on luonteeltaan sellainen, että se vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ja vääristää tai uhkaa vääristää kilpailua,
komission on mainittava nämä olosuhteet päätöksensä perusteluissa (ks. mm. asia 57/86, Kreikka v. komissio, tuomio 7.6.1988,
Kok., s. 2855, 15 kohta; yhdistetyt asiat C-329/93, C-62/95 ja C-63/95, Saksa ym. v. komissio, tuomio 24.10.1996, Kok., s.
I-5151, 52 kohta; asia C-156/98, Saksa v. komissio, tuomio 19.9.2000, Kok., s. I-6857, 98 kohta; asia C-334/99, Saksa v. komissio,
tuomio 28.1.2003, Kok., s. I-1139, 59 kohta; em. asia Portugali v. komissio, tuomion 89 kohta ja asia C-494/06 P, komissio
v. Italia ja Wam, tuomio 30.4.2009, Kok., s. I-3639, 49 kohta).
Komissio huomauttaa riidanalaisen päätöksen 3.2 kohdassa välittömästi todettuaan sen, että yrityksille, joita asianomainen
toimenpide koskee, on myönnetty etu, että kyseiset yritykset kuuluvat ”suurten teollisuusyritysten, jotka harjoittavat jäsenvaltioiden
välistä kauppaa, yritysryhmään”. Se toteaa myös, että ”kyseinen järjestelmä vahvistaa niiden asemaa, mikä voi johtaa markkinaolosuhteiden
muutoksiin niiden kilpailijoiden kannalta”, ja lisää vielä, että ”tämän vahvistamisen on katsottava vaikuttavan kauppaan”.
Näin ollen on todettava, että komissio on esittänyt riidanalaisessa päätöksessä ne olosuhteet, joiden perusteella asianomainen
tuki on komission mukaan luonteeltaan sellainen, että se vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ja vääristää tai uhkaa
vääristää kilpailua. Kun otetaan huomioon tämän tuomion 125 kohdassa mainittu oikeuskäytäntö, tämä päätös on siis perusteltu
oikeudellisesti riittävällä tavalla jäsenvaltioiden väliseen kauppaan vaikuttamisen tavan ja kilpailun vääristämisen osalta.
Edellä esitetyn perusteella kanneperuste, joka koskee sitä, että riidanalaisen päätöksen perustelut ovat riittämättömät EY
87 artiklan 1 kohdan soveltamisedellytysten osalta, on hylättävä. Tästä seuraa, että ensimmäisessä oikeusasteessa nostettu
kanne on hylättävä kokonaisuudessaan.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 122 artiklan ensimmäisessä kohdassa määrätään, että jos valitus on perusteltu ja unionin
tuomioistuin ratkaisee itse riidan lopullisesti, se päättää oikeudenkäyntikuluista.
Ensimmäisessä oikeusasteessa käytyyn oikeudenkäyntiin liittyvistä oikeudenkäyntikuluista on täsmennettävä, että työjärjestyksen
69 artiklan toisessa kohdassa määrätään, että asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut,
jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska Alankomaiden kuningaskunta on hävinnyt asian ja koska komissio on vaatinut, että se
velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, se on velvoitettava korvaamaan ensimmäisessä oikeusasteessa käytyyn oikeudenkäyntiin
liittyvät oikeudenkäyntikulut.
Muutoksenhakumenettelyyn liittyvistä oikeudenkäyntikuluista on todettava, että työjärjestyksen 69 artiklan 3 kohdassa, jota
sovelletaan muutoksenhakumenettelyyn saman työjärjestyksen 118 artiklan nojalla, määrätään, että jos asiassa osa vaatimuksista
ratkaistaan toisen asianosaisen ja osa toisen asianosaisen hyväksi, unionin tuomioistuin voi määrätä oikeudenkäyntikulut jaettaviksi
asianosaisten kesken tai määrätä, että kukin vastaa omista kuluistaan. Koska osa vaatimuksista on ratkaistu komission ja osa
Alankomaiden kuningaskunnan hyväksi, ne on velvoitettava vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Työjärjestyksen 69 artiklan 4 kohdassa, jota myös sovelletaan muutoksenhakumenettelyyn saman työjärjestyksen 118 artiklan
nojalla, määrätään, että jäsenvaltiot, jotka ovat asiassa väliintulijoina, vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan. Tämän
määräyksen mukaisesti Saksan liittotasavalta vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan sekä ensimmäisessä oikeusasteessa että
muutoksenhakumenettelyssä. Saman määräyksen mukaisesti Ranskan tasavalta, Slovenian tasavalta ja Yhdistynyt kuningaskunta
vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kolmas jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T-233/04 10.4.2008 antama tuomio kumotaan.
2)
Vastavalitukset hylätään.
3)
Ensimmäisessä oikeusasteessa nostettu kanne hylätään.
4)
Alankomaiden kuningaskunta velvoitetaan korvaamaan Euroopan komissiolle aiheutuneet ensimmäisessä oikeusasteessa käytyyn oikeudenkäyntiin
liittyvät oikeudenkäyntikulut, ja se vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, jotka aiheutuivat kyseisestä oikeudenkäynnistä.
5)
Euroopan komissio ja Alankomaiden kuningaskunta vastaavat omista muutoksenhakumenettelyyn liittyvistä oikeudenkäyntikuluistaan.
6)
Saksan liittotasavalta, Ranskan tasavalta, Slovenian tasavalta sekä Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta
vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: hollanti.