CELEX: 62012CJ0116
Valoare în vamă
Mărfuri exportate către o țară terță
Restituiri la export
Transformare în țara de export considerată ca fiind nesubstanțială
Reexport al mărfurilor către teritoriul Uniunii Europene
Stabilire a valorii în vamă
Valoare de tranzacție

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolelor 24, 29, 32 și 146 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar (
JO L 302, p. 1
, Ediție specială, 02/vol. 5, p. 58), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 82/97 al Parlamentului European și al Consiliului din 19 decembrie 1996 (
JO L 17, p. 1
, Ediție specială, 02/vol. 9, p. 250, denumit în continuare „Codul vamal”).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnii Christodoulou, precum și Afoi N. Christodoulou AE (denumiți în continuare, împreună, „reclamanții”), pe de o parte, și Elliniko Dimosio (directorul Biroului Vamal din Serres), pe de altă parte, referitor la o decizie de impunere emisă împotriva acestora.
Cadrul juridic
Potrivit articolului 24 din Codul vamal:
„Mărfurile în producerea cărora intervin două sau mai multe țări sunt considerate originare din țara în care au fost supuse ultimei transformări sau prelucrări substanțiale, justificată economic, efectuată într‑o întreprindere echipată în acest scop și din care a rezultat un produs nou sau care reprezintă un stadiu de fabricație important.”
Articolul 25 din acest cod prevede:
„Orice transformare sau prelucrare pentru care s‑a stabilit sau pentru care faptele constatate justifică prezumția că unicul său scop a fost de a se sustrage dispozițiilor aplicabile în Comunitate mărfurilor din anumite țări nu se consideră în niciun caz că ar conferi mărfurilor obținute astfel originea țării în care aceasta a fost efectuată în sensul articolului 24.”
Articolul 29 din Codul vamal are următorul cuprins:
„(1)   Valoarea în vamă a mărfurilor importate este valoarea de tranzacție, respectiv prețul efectiv plătit sau de plătit pentru mărfuri atunci când sunt vândute pentru export pe teritoriul vamal al Comunității, ajustat, când este cazul, în conformitate cu articolele 32 și 33, cu condiția ca:
(a)
să nu existe restricții privind cedarea sau utilizarea mărfurilor de către cumpărător [...]
[...]”
Articolul 30 din codul menționat prevede:
„(1)   Atunci când valoarea în vamă nu poate fi stabilită în conformitate cu articolul 29, ea se determină prin parcurgerea succesivă a literelor (a), (b), (c) și (d) ale alineatului (2) până la prima dintre aceste litere în conformitate cu care această valoare poate fi stabilită [...]
(2)   Valoarea în vamă așa cum este stabilită prin aplicarea prezentului articol este:
(a)
valoarea de tranzacție a mărfurilor identice vândute pentru export în Comunitate și exportate în același sau aproximativ în același moment cu mărfurile care se evaluează;
(b)
valoarea de tranzacție a mărfurilor similare vândute pentru export în Comunitate și exportate în același sau aproximativ în același moment cu mărfurile care se evaluează;
(c)
valoarea bazată pe prețul unitar care corespunde vânzărilor în Comunitate de mărfuri importate sau de mărfuri identice sau similare importate totalizând cantitatea cea mai mare către persoane care nu au legătură cu vânzătorii;
(d)
valoarea calculată egală cu suma:
—
costului sau valorii materialelor și fabricării sau altor transformări în procesul de fabricare a mărfurilor importate;
—
valorii profitului și cheltuielilor generale egale cu cele care se reflectă în mod obișnuit în vânzările de mărfuri de aceeași natură sau tip cu mărfurile evaluate care sunt fabricate de producători în țara exportatoare pentru a fi exportate în Comunitate;
—
costului sau valorii elementelor menționate la articolul 32 alineatul (1) litera (e).
[...]”
Potrivit articolului 31 din Codul vamal:
„(1)   Atunci când valoarea în vamă a mărfurilor importate nu poate fi stabilită în conformitate cu articolul 29 sau 30, ea se stabilește pe baza datelor disponibile în Comunitate, utilizându‑se mijloacele firești în concordanță cu principiile și dispozițiile generale ale:
—
acordului de punere în aplicare a articolului VII din Acordul general pentru tarife și comerț din 1994;
—
articolului VII din Acordul general pentru tarife și comerț din 1994;
—
dispozițiilor prezentului capitol.
[...]”
Articolul 32 din codul menționat prevede:
„(1)   La stabilirea valorii în vamă în conformitate cu articolul 29, se adaugă la prețul efectiv plătit sau de plătit pentru mărfurile importate:
(a)
următoarele elemente, în măsura în care sunt suportate de cumpărător, dar nu sunt incluse în prețul efectiv plătit sau de plătit pentru mărfuri:
(i)
comisioane și cheltuieli de brokeraj, cu excepția comisioanelor de cumpărare;
(ii)
costul containerelor care sunt considerate, în accepțiune vamală, ca fiind același lucru cu mărfurile în cauză;
(iii)
costul ambalajului, care include atât manopera, cât și materialele;
(b)
valoarea, alocată adecvat, a următoarelor mărfuri și servicii când sunt furnizate direct sau indirect de către cumpărător, gratuit sau la un cost redus, pentru utilizare în legătură cu fabricarea sau vânzarea la export a mărfurilor importate, în măsura în care această valoare nu a fost inclusă în prețul efectiv plătit sau de plătit:
(i)
materiale, componente, piese și articole similare încorporate în mărfurile importate;
(ii)
scule, vopsele, matrițe și articole similare utilizate la producerea mărfurilor importate;
[...]
(2)   Adaosurile la prețul efectiv plătit sau de plătit se aplică în conformitate cu prezentul articol doar pe baza datelor obiective și cuantificabile.
(3)   Nu se aplică niciun adaos la prețul efectiv plătit sau de plătit în procesul de stabilire a valorii în vamă, cu excepția situațiilor prevăzute în prezentul articol.
[...]”
Potrivit articolului 145 alineatul (1) din codul menționat:
„Regimul de perfecționare pasivă permite ca, fără a aduce atingere dispozițiilor care reglementează domenii specifice privind sistemul de schimb de mărfuri standard prevăzut la articolele 154-159 sau la articolul 123, mărfurile comunitare să fie exportate temporar de pe teritoriul vamal al Comunității pentru a fi supuse unor operațiuni de perfecționare, iar produsele rezultând din acele operațiuni să fie puse în liberă circulație cu exonerare parțială sau totală de drepturi de import.”
Articolul 146 alineatul (1) din Codul vamal are următorul cuprins:
„Nu pot fi plasate sub regimul de perfecționare pasivă mărfurile comunitare:
[...]
—
al căror export implică acordarea restituirilor la export sau pentru care se acordă un alt avantaj financiar decât aceste restituiri în conformitate cu politica agricolă comună pe baza exportului mărfurilor respective.”
Articolul 4 alineatul (3) din Regulamentul (CE, Euratom) nr. 2988/95 al Consiliului din 18 decembrie 1995 privind protecția intereselor financiare ale Comunităților Europene (
JO L 312, p. 1
, Ediție specială, 01/vol. 1, p. 166) prevede:
„Actele despre care se stabilește că au drept scop obținerea unui avantaj care contravine obiectivelor dreptului comunitar aplicabil în situația în cauză, prin crearea în mod artificial a condițiilor necesare pentru obținerea avantajului, au drept consecință, după caz, fie neacordarea avantajului respectiv, fie retragerea acestuia.”
Articolul 20 din Regulamentul (CE) nr. 800/1999 al Comisiei din 15 aprilie 1999 de stabilire a normelor comune de aplicare a sistemului de restituiri la export pentru produsele agricole (
JO L 102, p. 11
, Ediție specială, 03/vol. 27, p. 187) prevede:
„(1)   În cazul în care:
[...]
(c)
există suspiciuni clare că produsul, în starea sa nemodificată sau după ce a fost transformat într‑o țară terță, va fi reimportat pe teritoriul Comunității în regim de scutire vamală sau cu un cuantum redus de taxe vamale,
restituirea într‑un cuantum unic sau partea de restituire menționată în articolul 18 alineatul (2) se va achita doar dacă produsul a părăsit teritoriul vamal al Comunității în conformitate cu articolul 7 și dacă
(i)
în cazul unei restituiri nediferențiate, produsul a fost importat într‑o țară terță în termen de 12 luni de la data acceptării declarației de export sau a trecut prin operații de transformare sau prelucrare substanțiale în această perioadă, în sensul articolului 24 din [Codul vamal];
[...]”
Litigiul principal și întrebările preliminare
Afoi N. Christodoulou AE (denumită în continuare „Christodoulou”), societate al cărei sediu social se află la Nafplion (Grecia), este specializată în pregătirea fructelor, în principal a portocalelor, în vederea producerii de suc de fructe. Ea dispune de un serviciu de vânzări în apropiere de Atena (Grecia) și de o uzină situată în nordul Greciei.
La 15 februarie 2006, serviciul de control vamal din Salonic (Grecia) a efectuat un control ulterior pentru a verifica respectarea de către Christodoulou a reglementării vamale în ceea ce privește anumite importuri de suc de portocale cu adaos de zahăr din Bulgaria efectuate prin intermediul Biroului Vamal din Serres începând cu luna ianuarie 2002.
Acest control fusese precedat de un alt control, efectuat în luna noiembrie 2005, cu privire la societatea Elliniki Viomichania Zacharis AE, prin care se urmărea verificarea respectării, de către această societate, a dispozițiilor referitoare la restituirile la export în ceea ce privește o serie de exporturi de zahăr către Bulgaria destinate societății Agrima SA (denumită în continuare „Agrima”), al cărei sediu social se află la Sofia (Bulgaria). În cursul acestui control, se constatase că exporturile de zahăr în cauză făcuseră obiectul unor declarații de export definitive și că fuseseră realizate la cererea și pe seama societății Christodoulou, care plătise prețul aferent acestora. Dat fiind că exportul de zahăr alb era subvenționat, prețul de export al respectivului zahăr era inferior prețului de vânzare pe piața internă.
În urma controlului efectuat la 15 februarie 2006 s‑a constatat că Christodoulou exporta de asemenea, către Agrima, prin intermediul Biroului Vamal din Nafplion și pe baza unor declarații de export definitive, sucul de portocale concentrat pe care îl producea.
Agrima recepționa cele două produse, și anume zahărul și sucul de portocale, printr‑o declarație de admitere temporară și le plasa sub regimul vamal al perfecționării active în vederea unei reexportări fără plata taxelor vamale. După o simplă amestecare a celor două produse în cauză și o diluare cu apă, sucul de portocale cu adaos de zahăr (denumit în continuare „preparatul final”), a cărui țară de origine declarată era Bulgaria, era reexportat către Grecia, fiind destinat societății Christodoulou. Pentru fiecare import, Agrima factura un preț de 511,30 euro, care a rămas neschimbat în perioada cuprinsă între luna ianuarie 2002 și anul 2006.
Între Christodoulou și Agrima nu exista niciun acord scris.
În plus, reiese din controlul înscrisurilor contabile ale acestor două societăți că valoarea declarată în vamă a preparatului final importat era superioară valorii în vamă astfel cum a fost reevaluată de serviciul de control vamal din Salonic. Potrivit acestuia din urmă, în conformitate cu articolele 29 și 32 din Codul vamal, era necesar să se adauge la prețul de 511,30 euro efectiv plătit cu ocazia fiecărui import și care corespundea cheltuielilor aferente activității de amestecare a ingredientelor următoarele sume:
—
costul de producție al sucului de portocale concentrat în calitate de prim ingredient, care fusese furnizat gratuit societății Agrima de Christodoulou;
—
costul de achiziție al zahărului, în calitate de al doilea ingredient, care fusese de asemenea furnizat gratuit societății Agrima și
—
cheltuielile aferente transportului preparatului final din Bulgaria în Grecia.
Autoritățile vamale au constatat că Christodoulou suprafacturase sucul de portocale concentrat furnizat gratuit pentru a fi aplicată, cu ocazia importului preparatului final din Bulgaria, o taxă vamală de 12,2 %
ad valorem
ca urmare a încadrării produsului respectiv la subpoziția 2009 19 98 99 din nomenclatura combinată (suc de portocale cu o valoare Brix cuprinsă între 20 și 67, cu o valoare de minimum 30 €/100 kg).
Or, pe baza valorii în vamă reevaluate de autoritatea vamală, respectivul produs ar fi trebuit să fie încadrat la subpoziția tarifară 2009 19 91 99 (suc de portocale cu o valoare Brix cuprinsă între 20 și 67, cu o valoare de maximum 30 €/100 kg), astfel încât să determine o taxă vamală la import egală cu 15,2 %
ad valorem
.
În consecință, pe de o parte, Christodoulou a obținut un avantaj financiar pe piața internă importând preparatul final la un preț inferior celui practicat pe piața internă ca urmare a achiziționării zahărului alb la un preț de export subvenționat (cuprins între 0,24 și 0,325 euro/kg în loc de 0,705 euro/kg) și, pe de altă parte, a eludat, ca urmare a aplicării unei taxe vamale de 12,2 % în loc de 15,2 %, plata unor taxe vamale la import în valoare de 1237189,04 euro.
Pe baza acestor constatări, Biroul Vamal din Serres a întocmit un proces‑verbal de constatare a unei încălcări a dispozițiilor vamale. Printr‑o decizie de impunere din 10 februarie 2009, directorul acestui birou a obligat reclamanții la plata sumelor eludate, a unor taxe majorate, precum și a unor amenzi.
La 27 aprilie 2009, reclamanții au introdus o acțiune la Dioikitiko Protodikeio Serron pentru a contesta legalitatea acestei decizii de impunere și pentru a solicita anularea ei. Reclamanții consideră că trebuie să se adauge la prețul efectiv plătit pentru preparatul final, pe lângă costurile referitoare la producerea sucului de portocale, la achiziționarea zahărului și la transportul preparatului final, alte costuri referitoare în special la ambalare, la manoperă și la producție.
Statul elen a solicitat respingerea acestei acțiuni ca nefondată.
Dioikitiko Protodikeio Serron constată, mai întâi, că preparatul final nu poate fi calificat drept produs originar din Bulgaria, dat fiind că nu s‑a dovedit că zahărul și sucul de portocale concentrat au fost importate „definitiv” în Bulgaria, că au fost puse în circulație în respectivul stat și că au fost supuse unei prelucrări substanțiale pe teritoriul acestuia. Potrivit instanței menționate, valoarea declarată în vamă a preparatului final pare de la bun început falsă, întrucât nu corespunde prețului plătit sau care urmează să fie plătit pentru produsul care a făcut obiectul contractului încheiat între Agrima și Christodoulou.
În continuare, Dioikitiko Protodikeio Serron amintește că, pentru a stabili valoarea în vamă a preparatului final, autoritățile vamale au aplicat dispozițiile articolelor 29 și 32 din Codul vamal, adăugând, pentru fiecare operațiune de import, la suma de 511,30 euro care corespunde cheltuielilor aferente amestecării costul de producție al sucului concentrat, costul de achiziție al zahărului alb, precum și cheltuielile de transport al acestui preparat către Grecia.
În sfârșit, instanța menționată reține că, în ceea ce privește majoritatea operațiunilor de import a preparatului final, partea valorii declarate în vamă care corespundea valorii sucului de portocale concentrat depășea costul de producție al acestuia din urmă, astfel încât această suprafacturare a avut drept consecință încadrarea respectivului preparat într‑o clasă tarifară care implica plata unei taxe vamale reduse, de 12,2 %.
Având în vedere cele de mai sus, instanța menționată are îndoieli cu privire la modul în care trebuie calculată valoarea în vamă a preparatului final în conformitate cu dispozițiile dreptului Uniunii.
În aceste condiții, Dioikitiko Protodikeio Serron a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Valoarea în vamă a mărfurilor importate se determină conform articolelor 29 și 32 din [Codul vamal] chiar și în ipoteza în care contractul privește o prelucrare sau o transformare a materiilor (exportate în țara în care se face prelucrarea fără a fi supuse regimului vamal al perfecționării pasive) care nu are nivelul prevăzut la articolul 24 din respectivul [cod] sau care este, oricum, insuficient pentru a conferi mărfurilor rezultate originea țării în care a fost efectuată prelucrarea sau transformarea?
2)
În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, soluția este diferită în ipoteza în care, pe baza facturilor și a altor documente considerate inexacte, rezultă că importul a fost făcut în cadrul unui contract de vânzare, dar se demonstrează că acesta privea o prelucrare nesubstanțială a materiilor originare din țara importatoare în schimbul unei remunerații precise care poate fi determinată și că valoarea declarată în vamă nu corespunde prețului care trebuie plătit sau care a fost plătit efectiv?
3)
În cazul unui răspuns negativ la cea de a doua întrebare, soluția este diferită în ipoteza în care se demonstrează de asemenea existența unei practici care constituie o utilizare abuzivă a dispozițiilor comunitare prin intermediul căreia persoana interesată intenționează să obțină un avantaj?
4)
În cazul în care se consideră că articolele 29 și 32 din [Codul vamal] se pot aplica într‑o situație precum cea descrisă în cadrul celei de a doua întrebări, însă sunt întrunite circumstanțele obiective și elementul subiectiv din cea de a treia întrebare, care este valoarea unui element (în speță, zahărul) încorporat în produsul importat și furnizat gratuit de importator atunci când elementul amintit, care nu putea fi supus unui regim de perfecționare pentru a fi reimportat, în temeiul articolului 146 alineatul (1) din [Codul vamal], nu a fost produs de importator, ci a fost achiziționat de acesta la preț de export (inferior prețului practicat pe piața internă, ca urmare a faptului că produsul era supus regimului restituirilor)?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la prima și la a doua întrebare
Prin intermediul primelor două întrebări, care trebuie examinate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolele 29 și 32 din Codul vamal trebuie interpretate în sensul că se aplică în ceea ce privește stabilirea valorii în vamă a unor mărfuri importate pe baza unui contract care, deși este calificat drept contract de vânzare, se dovedește a fi, în realitate, un contract de prelucrare sau de transformare care nu îndeplinește condițiile stabilite la articolul 24 din acest cod pentru ca mărfurile respective să fie considerate originare din țara în care au avut loc operațiunile de prelucrare sau de transformare.
Pentru a se răspunde la aceste întrebări, este necesar, în primul rând, să se stabilească dacă articolele 29 și 32 din Codul vamal se aplică exclusiv unor contracte de vânzare sau dacă și contractele de prelucrare sau de transformare pot intra în domeniul de aplicare al acestor articole. În al doilea rând, este necesar să se verifice în ce măsură stabilirea originii mărfurilor, în conformitate cu articolul 24 din acest cod, intervine în cadrul stabilirii valorii în vamă în raport cu articolele 29 și 32 din respectivul cod.
De la bun început, este important de subliniat că noțiunea „vânzare” nu este definită de Codul vamal și că acesta nu cuprinde nicio referire la dreptul statelor membre pentru a stabili sensul și domeniul de aplicare al acestei noțiuni.
Or, conform unei jurisprudențe constante a Curții, din cerințele aplicării uniforme a dreptului Uniunii, precum și ale principiului egalității rezultă că termenii unei dispoziții din dreptul Uniunii care nu fac nicio trimitere expresă la dreptul statelor membre pentru a stabili sensul și domeniul de aplicare al acesteia trebuie în mod normal să primească în întreaga Uniune Europeană o interpretare autonomă și uniformă care trebuie stabilită ținând seama de contextul prevederii și de obiectivul urmărit de reglementarea în cauză (a se vedea în special Hotărârea din 19 septembrie 2000, Linster,
C-287/98, Rec., p. I-6917
, punctul 43, și Hotărârea din 11 martie 2003, Ansul,
C-40/01, Rec., p. I-2439
, punctul 26).
Prin urmare, noțiunea „vânzare” care figurează la articolul 29 alineatul (1) din Codul vamal este inclusă în sfera dreptului Uniunii și trebuie să fie interpretată ținând seama de obiectivul urmărit de reglementarea în cauză, precum și de contextul în care se înscrie acest articol.
În ceea ce privește obiectivul urmărit, rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că reglementarea Uniunii referitoare la evaluarea în vamă urmărește stabilirea unui sistem echitabil, uniform și neutru care să excludă utilizarea de valori în vamă arbitrare sau fictive (Hotărârea din 6 iunie 1990, Unifert,
C-11/89, Rec., p. I-2275
punctul 35, Hotărârea din 19 octombrie 2000, Sommer,
C-15/99, Rec., p. I-8989
, punctul 25, și Hotărârea din 16 noiembrie 2006, Compaq Computer International Corporation,
C-306/04, Rec., p. I-10991
, punctul 30).
În ceea ce privește contextul în care se înscrie articolul 29 din Codul vamal, trebuie amintit sistemul stabilit de acest cod pentru determinarea valorii în vamă a mărfurilor importate.
Astfel, în temeiul articolului 29 menționat, valoarea în vamă a mărfurilor importate este reprezentată de valoarea lor de tranzacție, și anume de prețul efectiv plătit sau care trebuie plătit pentru mărfuri atunci când sunt vândute pentru export pe teritoriul vamal al Uniunii, sub rezerva însă a ajustărilor care trebuie să fie efectuate în conformitate cu articolele 32 și 33 din respectivul cod.
În această privință, Curtea a precizat că, chiar dacă prețul efectiv plătit sau care trebuie plătit pentru mărfuri reprezintă, ca regulă generală, baza de calcul al valorii în vamă (a se vedea în acest sens Hotărârea Sommer, citată anterior, punctul 22), acest preț este o informație care trebuie să facă eventual obiectul unor ajustări atunci când această operațiune este necesară pentru a se evita stabilirea unei valori în vamă arbitrare sau fictive (Hotărârea din 19 martie 2009, Mitsui & Co. Deutschland,
C-256/07, Rep., p. I-1951
, punctul 24).
Astfel, valoarea de tranzacție trebuie să reflecte valoarea economică reală a unui produs importat și să țină seama de ansamblul elementelor acestui produs care prezintă valoare economică (Hotărârea Compaq Computer International Corporation, citată anterior, punctul 30, și Hotărârea din 15 iulie 2010, Gaston Schul,
C-354/09, Rep., p. I-7449
, punctul 29 și jurisprudența citată).
Atunci însă când valoarea în vamă nu poate fi stabilită, în temeiul articolului 29 din Codul vamal, cu ajutorul valorii de tranzacție a mărfurilor importate, evaluarea în vamă se efectuează în conformitate cu dispozițiile articolului 30 din acest cod, prin aplicarea, în mod succesiv, a metodelor prevăzute la literele (a), (b), (c) și (d) ale alineatului (2) al acestui din urmă articol.
În ipoteza în care nu este posibil să se stabilească valoarea în vamă a mărfurilor importate nici pe baza articolului 30 din Codul vamal, evaluarea în vamă se efectuează în conformitate cu dispozițiile articolului 31 din acest cod.
În consecință, rezultă atât din modul de redactare a articolelor 29-31 din codul menționat, cât și din ordinea în care trebuie să fie aplicate criteriile de stabilire a valorii în vamă în conformitate cu aceste articole că respectivele dispoziții prezintă o legătură de subsidiaritate între ele. Astfel, numai atunci când valoarea în vamă nu poate fi stabilită prin aplicarea unei anumite dispoziții trebuie să se recurgă la dispoziția care urmează imediat după aceasta în ordinea stabilită.
Întrucât, conform articolului 29 din Codul vamal, valorii de tranzacție i se acordă prioritate în cadrul evaluării în vamă, această metodă de stabilire a valorii în vamă este considerată a fi cea mai adaptată și cea mai frecvent utilizată.
Pentru a menține această prioritate, trebuie ca noțiunea „vânzare”, care figurează la alineatul (1) al articolului 29 menționat, să facă obiectul unei interpretări largi.
În consecință, nu este pertinent aspectul dacă raportul contractual dintre cumpărător și vânzător trebuie să fie calificat drept contract de vânzare sau drept un simplu contract privind prelucrarea sau perfecționarea mărfurilor importate, operațiunile de prelucrare și de perfecționare, după caz, fiind realizate cu titlu gratuit de cumpărător în interesul vânzătorului.
Această interpretate este confirmată de altfel de dispozițiile articolului 32 din Codul vamal, care precizează elementele care trebuie să fie adăugate la prețul plătit efectiv sau care trebuie plătit pentru mărfurile importate în vederea stabilirii valorii lor în vamă.
În această privință, articolul 32 menționat impune, printre altele, la alineatul (1) litera (b) punctul (i) să se adauge la prețul plătit efectiv sau care trebuie plătit valoarea anumitor produse furnizate de cumpărător, gratuit sau la un cost redus, și utilizate în legătură cu fabricarea și cu vânzarea la export a mărfurilor importate, în măsura în care această valoare nu a fost inclusă în acest preț.
Articolul 32 menționat se referă, așadar, în mod expres la o situație precum cea în discuție în cauza principală. Astfel, nu se contestă că cele două elemente de bază, și anume sucul de portocale concentrat și zahărul alb, au fost puse cu titlu gratuit la dispoziția societății Agrima și că prețul facturat pentru fiecare import nu reprezenta decât costul referitor la operațiunile de amestecare a celor două elemente de bază.
În aceste condiții, valoarea în vamă a mărfurilor este, în temeiul articolului 29 din Codul vamal, prețul efectiv plătit pentru aceste mărfuri, sub rezerva ajustărilor care trebuie efectuate în conformitate cu articolul 32 din acest cod.
Din considerațiile care precedă rezultă că articolele 29 și 32 din Codul vamal trebuie interpretate în sensul că se aplică în ceea ce privește stabilirea valorii în vamă a unor mărfuri importate pe baza unui contract care, deși este calificat drept contract de vânzare, se dovedește a fi, în realitate, un contract de prelucrare sau de transformare.
În ceea ce privește, în al doilea rând, stabilirea originii mărfurilor, trebuie amintit că, potrivit articolului 24 din Codul vamal, mărfurile în producerea cărora intervin două sau mai multe țări sunt considerate originare din țara în care au fost supuse ultimei transformări sau prelucrări substanțiale, justificată economic, efectuată într‑o întreprindere echipată în acest scop și din care a rezultat un produs nou sau care reprezintă un stadiu de fabricație important.
În această privință, Curtea a precizat că ultima transformare sau prelucrare nu este substanțială decât dacă produsul care rezultă din aceasta prezintă proprietăți și o compoziție specifice proprii pe care nu le avea înainte de respectiva transformare sau prelucrare (Hotărârea din 26 ianuarie 1977, Gesellschaft für Überseehandel,
49/76, Rec., p. 41
, punctul 6).
Or, aspectul privind stabilirea țării în care mărfurile importate au fost supuse, după caz, unei fabricări sau prelucrări substanțiale în sensul articolului 24 din Codul vamal nu este decisiv atunci când valoarea în vamă a respectivelor mărfuri este valoarea de tranzacție în sensul articolului 29 din codul menționat, întrucât, astfel cum reiese din cuprinsul punctelor 37-39 din prezenta hotărâre, această valoare este stabilită în funcție de criteriul bazat pe valoarea economică reală a acestor mărfuri, ținând seama de diferitele elemente componente ale acestora.
În consecință, în cadrul stabilirii valorii în vamă a unor mărfuri importate pe baza unui contract de prelucrare sau de transformare, este indiferent dacă operațiunile de prelucrare sau de transformare îndeplinesc condițiile stabilite la articolul 24 din Codul vamal pentru ca aceste mărfuri să fie considerate ca fiind originare din țara în care au avut loc aceste operațiuni.
În schimb, este important să se constate că noțiunea de origine a mărfurilor ar putea influența regimul restituirilor la export. Astfel, în ceea ce privește Regulamentul (CEE) nr. 3665/87 al Comisiei din 27 noiembrie 1987 de stabilire a normelor comune de aplicare a sistemului de restituiri la export pentru produsele agricole (
JO L 351, p. 1
), Curtea a stabilit deja că, în conformitate cu articolul 5 alineatul (1) primul paragraf din regulamentul menționat, achitarea restituirii este supusă, în plus față de condiția ca produsul să fi părăsit teritoriul vamal al Uniunii, condiției ca produsul să fi fost importat în țara terță de export (Hotărârea din 18 martie 2010, SGS Belgium și alții,
C-218/09, Rep., p. I-2373
, punctul 40).
Astfel, finalitatea articolului 5 alineatul (1) menționat este de a evita abuzurile care, în cazul avut în vedere la litera (b) a primului paragraf al dispoziției menționate, constau în special în riscul ca produsul exportat să fie reintrodus în Uniune (Hotărârea din 17 octombrie 2000, Roquette Frères,
C-114/99, Rec., p. I-8823
, punctul 17).
Or, un astfel de abuz nu poate avea loc atunci când produsul în cauză a fost supus unei transformări substanțiale și ireversibile care determină dispariția sa ca atare și crearea unui nou produs care se încadrează la o altă poziție tarifară (Hotărârea Roquette Frères, citată anterior, punctul 19, și Hotărârea din 21 iulie 2005, Eichsfelder Schlachtbetrieb,
C-515/03, Rec., p. I-7355
, punctul 31).
Această interpretare este de altfel confirmată de articolul 20 alineatul (1) din Regulamentul nr. 800/1999, potrivit căruia se consideră că restituirea nu trebuie acordată, printre altele, dacă produsul este reimportat în Uniune fără să fi făcut obiectul unei prelucrări sau al unei transformări substanțiale în sensul articolului 24 din Codul vamal (Hotărârile citate anterior Roquette Frères, punctul 20, și Eichsfelder Schlachtbetrieb, punctul 32).
Având în vedere toate considerațiile care precedă, este necesar să se răspundă la prima și la a doua întrebare că articolele 29 și 32 din Codul vamal trebuie interpretate în sensul că se aplică în ceea ce privește stabilirea valorii în vamă a unor mărfuri importate pe baza unui contract care, deși este calificat drept contract de vânzare, se dovedește a fi, în realitate, un contract de prelucrare sau de transformare. În cadrul acestei stabiliri, este indiferent dacă operațiunile de prelucrare sau de transformare îndeplinesc condițiile stabilite la articolul 24 din codul menționat pentru ca mărfurile în cauză să fie considerate ca fiind originare din țara în care au avut loc aceste operațiuni.
Cu privire la a treia și la a patra întrebare
Prin intermediul celei de a treia și al celei de a patra întrebări, care trebuie de asemenea să fie examinate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se determine care este, în cadrul stabilirii valorii în vamă, în conformitate cu articolele 29 și 32 din Codul vamal, valoarea unor mărfuri care au beneficiat de o restituire la export care a fost obținută prin intermediul unei practici constând în aplicarea unor dispoziții din dreptul Uniunii în scopul de a obține în mod abuziv un profit de pe urma acestora.
În speță, este cert că, sub pretextul realizării unui export definitiv și a unei pretinse transformări substanțiale, reclamanții au intenționat să disimuleze faptul că mărfurile făceau, în realitate, obiectul unei perfecționări pasive. Prin intermediul acestei practici, ei au eludat aplicarea articolului 146 alineatul (1) din Codul vamal, potrivit căruia mărfurile care determină aplicarea unor restituiri la export nu pot fi plasate sub regimul de perfecționare pasivă.
Or, rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că aplicarea regulamentelor Uniunii nu poate fi extinsă astfel încât să acopere anumite practici abuzive ale operatorilor economici (Hotărârea din 11 octombrie 1977, Cremer,
125/76, Rec., p. 1593
, punctul 21, și Hotărârea din 11 ianuarie 2007, Vonk Dairy Products,
C-279/05, Rep., p. I-239
, punctul 31).
Constatarea existenței unei practici abuzive necesită, pe de o parte, un ansamblu de împrejurări obiective din care rezultă că, în pofida unei respectări formale a condițiilor prevăzute de reglementarea Uniunii, obiectivul urmărit de această reglementare nu a fost atins. Constatarea respectivă necesită, pe de altă parte, existența unui element subiectiv care constă în voința de a obține un avantaj rezultat din reglementarea respectivă prin crearea artificială a condițiilor necesare pentru obținerea sa. Existența unui astfel de element subiectiv poate fi stabilită, printre altele, prin dovedirea unei înțelegeri între exportatorul stabilit în Uniune, beneficiar al restituirilor, și importatorul mărfurilor în țara terță (Hotărârea din 14 decembrie 2000, Emsland‑Stärke,
C-110/99, Rec., p. I-11569
, punctele 52 și 53, precum și Hotărârea Eichsfelder Schlachtbetrieb, citată anterior, punctul 39).
Instanța națională este cea căreia îi revine sarcina de a stabili existența acestor două elemente, care pot fi dovedite în conformitate cu normele dreptului național, cu condiția să nu se aducă atingere eficacității dreptului Uniunii (Hotărârea Emsland‑Stärke, citată anterior, punctul 54).
În ceea ce privește consecințele unei ilegalități care rezultă dintr‑o astfel de practică abuzivă, articolul 4 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2988/95, care este de aplicare generală, prevede că „[a]ctele despre care se stabilește că au drept scop obținerea unui avantaj care contravine obiectivelor dreptului comunitar aplicabil în situația în cauză, prin crearea în mod artificial a condițiilor necesare pentru obținerea avantajului, au drept consecință, după caz, fie neacordarea avantajului respectiv, fie retragerea acestuia” (Hotărârea din 4 iunie 2009, Pometon,
C-158/08, Rep., p. I-4695
, punctul 27).
În această privință, Curtea s‑a pronunțat deja în sensul că obligația de a restitui un avantaj primit în mod nejustificat prin intermediul unei practici nelegale nu constituie o sancțiune, ci o simplă consecință a constatării că au fost create în mod artificial condițiile necesare pentru obținerea avantajului care rezultă din reglementarea Uniunii, făcând ca avantajul primit să fie nedatorat și justificând, așadar, obligația de a‑l restitui (a se vedea în acest sens Hotărârile citate anterior Emsland‑Stärke, punctul 56, și Pometon, punctul 28).
Astfel, importatorul care s‑a plasat în mod artificial într‑o situație care îi permite să beneficieze de restituirile la export este obligat să plătească taxele aferente produselor în cauză, fără a se aduce atingere posibilității aplicării, după caz, a unor sancțiuni administrative, civile sau penale prevăzute de legislația națională.
Rezultă că stabilirea valorii de tranzacție, în conformitate cu articolele 29 și 32 din Codul vamal, ține seama în mod necesar de restituirea la export de care exportatorul a beneficiat în mod abuziv prin faptul că a creat în mod artificial condițiile necesare pentru obținerea acestui avantaj.
Având în vedere toate considerațiile care precedă, este necesar să se răspundă la a treia și la a patra întrebare că articolele 29 și 32 din Codul vamal trebuie interpretate în sensul că, în cadrul stabilirii valorii în vamă, trebuie să se țină seama de valoarea restituirii la export de care a beneficiat o marfă și care a fost obținută prin intermediul unei practici constând în aplicarea unor dispoziții din dreptul Uniunii în scopul de a obține în mod abuziv un profit de pe urma acestora.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șasea) declară:

1)
Articolele 29 și 32 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 82/97 al Parlamentului European și al Consiliului din 19 decembrie 1996, trebuie interpretate în sensul că se aplică în ceea ce privește stabilirea valorii în vamă a unor mărfuri importate pe baza unui contract care, deși este calificat drept contract de vânzare, se dovedește a fi, în realitate, un contract de prelucrare sau de transformare. În cadrul acestei stabiliri, este indiferent dacă operațiunile de prelucrare sau de transformare îndeplinesc condițiile stabilite la articolul 24 din acest regulament pentru ca mărfurile în cauză să fie considerate ca fiind originare din țara în care au avut loc aceste operațiuni.

2)
Articolele 29 și 32 din Regulamentul nr. 2913/92, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 82/97, trebuie interpretate în sensul că, în cadrul stabilirii valorii în vamă, trebuie să se țină seama de valoarea restituirii la export de care a beneficiat o marfă și care a fost obținută prin intermediul unei practici constând în aplicarea unor dispoziții din dreptul Uniunii în scopul de a obține în mod abuziv un profit de pe urma acestora.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: greaca.