CELEX: 62008TJ0037
Plnění rozpočtu
Inkaso
Započtení pohledávek
Zpětná účinnost
Rozsudek Tribunálu ukládající Komisi zaplatit náhradu škody spolu s úroky
Pohledávka, která je jistá, o stanovené výši a splatná

Skutečnosti předcházející sporu
Projednávaná věc se týká rozhodnutí Komise ze dne 16. listopadu 2007 o inkasu částky 36 551,58 eur, kterou jí dlužil žalobce,
Robert Walton, započtením podle článku 73 nařízení Rady (ES) č. 1605/2002 ze dne 25. června 2002, kterým se stanoví finanční
nařízení o souhrnném rozpočtu Evropských společenství (Úř. věst. L 248, s. 1; Zvl. vyd. 01/04, s. 74, dále jen „finanční nařízení“)
(dále jen „napadené rozhodnutí“).
1.
K pohledávce Společenství za žalobcem
Žalobce byl v říjnu 1999 zaměstnán Komisí Evropských společenství jako dočasný zaměstnanec na dobu pěti let se zkušební dobou
šesti měsíců.
Dopisem ze dne 3. října 2000 Komise informovala žalobce, že jeho smlouva bude ukončena ke dni 16. října 2000. Dopisem ze dne
22. listopadu 2000 Komise oznámila, že žalobce dluží Evropskému společenství částku 13 104,14 eur na základě skutečnosti,
že nesprávně obdržel plat za měsíce, v nichž nedocházel do zaměstnání. V tomto smyslu mu bylo dne 24. ledna 2001 zasláno oznámení
o dluhu.
Žalobce své propuštění zpochybnil žalobou podanou k Tribunálu. Rozsudkem ze dne 9. dubna 2003, Walton v. Komise (T‑155/01,
RecFP s. I‑A‑121 a II‑595), Tribunál žalobu zamítl, když měl za to, že žalobce svým jednáním mezi koncem měsíce června 2000
a 9. srpnem téhož roku sám ukončil svoji pracovní smlouvu.
Z tohoto důvodu měla Komise za to, že není povinna odškodnit žalobce za jeho propuštění. Dopisem ze dne 23. října 2003 ho
proto požádala o vrácení odškodného za propuštění, a sice částky 13 815,16 eur, kterou mu vyplatila při ukončení jeho pracovní
smlouvy, spolu s úroky počítanými od 11. ledna 2004. Oznámení o dluhu, v němž bylo vrácení této částky po žalobci požadováno,
bylo odesláno dne 27. listopadu 2003.
Dne 27. května 2005 přijala Komise v souladu s článkem 256 ES vykonatelné rozhodnutí podle článku 72 finančního nařízení týkající
se částky 26 919,30 eur (odpovídající součtu částky 13 104,14 eur a částky 13 815,16 eur), navýšené o částku 4 813,26 eur
představující úroky k 31. březnu 2005 (k níž bude dále přičteno 5,06 eur za každý den po tomto datu) (dále jen „rozhodnutí
o vymáhání pohledávek“).
Žalobce se proti rozhodnutí o vymáhání pohledávek neodvolal.
2.
K pohledávce žalobce za Společenstvím
Žalobce byl členem skupiny osob zaměstnaných třetím podnikem, smluvním partnerem společného podniku Joint European Torus (JET),
jehož úkolem byla realizace programu „Fusion“, určeného ke zkonstruování, provozování a využívání prstencového urychlovače
typu Tokamak a pomocných zařízení (dále jen „projekt JET“), které byly následně v říjnu 1999 zaměstnány Komisí jako dočasní
zaměstnanci. Tribunál, který rozhodoval o žalobě na náhradu škody podané touto skupinou, rozhodl, že se Komise tím, že těmto
osobám nenabídla smlouvy dočasných zaměstnanců za účelem výkonu jejich funkcí v rámci JET, čímž došlo k porušení jeho statutu,
dopustila pochybení, které může vést ke vzniku odpovědnosti Evropského společenství (rozsudek Tribunálu ze dne 5. října 2004,
Eagle a další v. Komise, T‑144/02, Sb. rozh. s. II‑3381, dále jen „mezitímní rozsudek Eagle“).
V mezitímním rozsudku Eagle, bod 8 výše, měl Tribunál rovněž za to, že pochybení Komise mělo za následek skutečnost, že dotyčné
osoby ztratily vážnou příležitost být zaměstnány jako dočasní zaměstnanci, a finanční újmu vyplývající z rozdílu mezi odměnami
a výhodami, které by dotyční obdrželi nebo získali, pokud by na projektu JET pracovali jako dočasní zaměstnanci, na straně
jedné, a odměnami a výhodami, které skutečně obdrželi nebo získali jako zaměstnanci třetích podniků.
Tribunál v bodě 171 mezitímního rozsudku Eagle, bod 8 výše, upřesnil, že období, za které náleží odškodnění, začíná dnem nabytí
účinnosti nejstarší smlouvy uzavřené nebo prodloužené v pětiletém období předcházejícím dni podání návrhu na náhradu škody
a končí dnem, ke kterému dotyčný přestal pracovat na projektu JET, pokud tento den předcházel dni ukončení projektu, 31. prosinci
1999, nebo tímto dnem, pokud dotyčný pracoval na projektu JET až do jeho ukončení.
V mezitímním rozsudku Eagle, bod 8 výše, Tribunál uložil Komisi nahradit finanční újmu, kterou utrpěl každý z žalobců ve věci,
v níž byl vydán tento rozsudek, mezi nimi i žalobce, z důvodu, že nebyl přijat jako dočasný zaměstnanec Komise k výkonu své
činnosti v rámci projektu JET. Tribunál navíc rozhodl, že mu účastníci řízení musejí sdělit společnou dohodou stanovenou výši
odškodnění směřujícího k náhradě této újmy. Pokud by k dohodě nedošlo, měli Tribunálu zaslat své vyčíslené návrhy.
Jelikož k dohodě nedošlo, předali účastníci řízení Tribunálu dne 28. října 2005 své vyčíslené návrhy. Svým rozsudkem ze dne
12. července 2007, Eagle a další v. Komise (T‑144/02, Sb. rozh. s. II‑2721), Tribunál uložil Komisi zaplatit každému ze žalobců
náhradu škody odpovídající částce uvedené pro každého z nich v příloze 3 uvedeného rozsudku. Rovněž rozhodl, že z této částky
poběží ode dne 31. prosince 1999 až do jejího skutečného zaplacení úroky ve výši 5,25 %.
Příloha 3 rozsudku Eagle a další v. Komise, bod 12 výše, stanoví, že náhrada škody pro žalobce ke dni 31. prosince 1999 dosahovala
výše 208 021 liber sterlingů (GBP).
3.
K započtení pohledávek
Komise zmínila otázku případného započtení mezi odškodněním, které by Společenství případně muselo vyplatit žalobci na základě
vydaného rozsudku, a pohledávkou, kterou mělo Společenství za dotyčným, poprvé v příloze ke svým vyčísleným návrhům ze dne
28. října 2005, které byly předloženy v rámci postupu vedoucího k vyčíslení škod ve věci, v níž byl vydán rozsudek Eagle a další
v. Komise, bod 12 výše. Dne 21. prosince 2005 požádal žalobce e-mailem Komisi, aby mu poskytla vysvětlení ohledně tohoto případného
započtení. Komise odpověděla na tuto žádost dopisem ze dne 22. prosince 2005.
Ve svých vyčíslených návrzích ze dne 19. února 2007 žalobci ve věci, ve které byl vydán rozsudek Eagle a další v. Komise,
bod 12 výše, zpochybnili možnost, že Komise provede započtení pohledávek, která má Společenství za žalobcem, a částkami, které
mu jsou dluženy.
Po těchto nových vyčíslených návrzích Komise prohlásila, že netrvá na svém návrhu směřujícím k tomu, aby bylo rozhodnuto o případném
započtení v rámci věci, ve které byl vydán rozsudek Eagle a další v. Komise, bod 12 výše. Tribunál vzal toto prohlášení na
vědomí v bodě 19 rozsudku Eagle a další v. Komise, bod 12 výše.
Na základě rozsudku Eagle a další v. Komise, bod 12 výše, se žalobce obrátil dne 19. července 2007 na Komisi a požádal ji,
aby potvrdila správnost jeho výpočtů částek dlužných žalobcům. Komise mu odpověděla e-mailem ze dne 31. července 2007, že
s těmito výpočty souhlasí, avšak uvedla výhrady ke stanovení denních úroků.
Komise v dopise ze dne 24. září 2007 uvedla, že zamýšlí provést započtení částky dlužné žalobci. Žalobce odpověděl dopisem
ze dne 25. října 2007, v němž tvrdil, že Komise není oprávněna takové započtení provést. Komise odpověděla dopisem ze dne
25. října 2007, že se stanoviskem žalobce nesouhlasí.
Dopisem ze dne 9. listopadu 2007, který byl žalobci doručen dne 13. listopadu 2007, Komise oznámila, že provede započtení
pohledávek a že odečte částku 36 551,58 eur, kterou žalobce dluží Společenství, od částky 421 749,73 eur, kterou dluží Společenství
žalobci. Částka 36 551,58 eur se skládala z částky 13 104,14 eur, uvedené v jejím oznámení o dluhu ze dne 24. ledna 2001,
a částky 13 815,16 eur, uvedené v jejím oznámení o dluhu ze dne 27. listopadu 2003, jakož i z úroků z těchto částek ve výši
9 632,28 eur. Z přílohy k dopisu ze dne 9. listopadu 2007 vyplývá, že tyto úroky pokrývají období ode dne splatnosti každého
z uvedených oznámení až do dne 8. listopadu 2007. Částka 421 749,73 eur se skládala z náhrady škody ve výši 208 021 GBP, navýšené
o úroky.
Dne 16. listopadu 2007 přijala Komise napadené rozhodnutí a vyplatila žalobci celkovou částku 385 198,15 eur (tj. částku 421 749,73
eur mínus částku 36 551,58 eur).

Řízení a návrhová žádání účastníků řízení
Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 23. ledna 2008 podal žalobce projednávanou žalobu.
Žalobce v podstatě navrhuje, aby Tribunál:
–        zrušil napadené rozhodnutí;
–        uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
Komise navrhuje, aby Tribunál:
–        odmítl žalobu jako nepřípustnou, nebo podpůrně, aby ji zamítl jako neopodstatněnou;
–        uložil žalobci náhradu nákladů řízení.

Právní otázky
1.
K přípustnosti
Komise tvrdí, že v projednávaném případě neexistuje žádný napadnutelný akt. Započtení je pouhým důsledkem předchozího rozsudku
a předchozího rozhodnutí, které nabyly právní moci. Započtení tedy není napadnutelným aktem, a žaloba je tudíž nepřípustná.
Je třeba připomenout, že akt, kterým Komise provádí mimosoudní započtení mezi závazky a pohledávkami vyplývajícími z různých
právních vztahů s toutéž osobou představuje napadnutelný akt ve smyslu článku 230 ES (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního
dvora ze dne 10. července 2003, Komise v. CCRE, C‑87/01 P, Recueil, s. I‑7617, bod 45 ) a že v rámci takové žaloby přísluší
Tribunálu přezkoumat legalitu rozhodnutí o započtení s ohledem na jeho účinky související s neuskutečněním skutečného zaplacení
sporných částek žalobci (viz v tomto smyslu rozsudky Tribunálu ze dne 8. října 2008, Helkon Media v. Komise, T‑122/06, nezveřejněný
ve Sbírce rozhodnutí, bod 46, a ze dne 8. července 2009, Komise v. Atlantic Energy, T‑182/08, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí,
bod 70).
Jelikož v projednávaném případě Komise provedla mimosoudní započtení, žaloba směřující proti napadenému rozhodnutí je přípustná.
Za těchto podmínek je tudíž třeba námitku nepřípustnosti vznesenou Komisí zamítnout.
2.
K věci samé
Žalobce se na podporu svých návrhových žádání dovolává čtyř žalobních důvodů. První vychází ze zneužití řízení. Druhý vychází
z porušení zásady legitimního očekávání. Třetí vychází z pochybení postihujících základ započtení. Čtvrtý vychází z pochybení
při výpočtu započtení, vyplývajících ze zohlednění úroků z prodlení.

K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu ze zneužití řízení
Žalobce tvrdí, že je nevhodné a nespravedlivé, aby Komise provedla mimosoudní započtení, jelikož mohla otázku započtení uplatnit
před soudy Společenství. Započtení je otázkou, která měla být vznesena a přezkoumána v předchozí fázi řízení. Nelze připustit,
aby se Komise pozdním a jednostranným jednáním po vyhlášení rozsudku Eagle a další v. Komise, bod 12 výše, vyhnula kontradiktorní
diskuzi a soudnímu přezkumu.
Žalobce se domnívá, že v řízeních týkajících se žalob na náhradu škody představuje otázka započtení, přinejmenším v anglickém
právu, prostředek obrany, který musí být řádně uplatněn před soudem, jemuž byla věc předložena. V opačném případě by mohly
být požadované a soudem případně přiznané částky sníženy, případně zcela zrušeny.
Je třeba především připomenout, že napadené rozhodnutí je rozhodnutím o inkasu započtením přijatým na základě článku 73 finančního
nařízení a článku 83 nařízení Komise (ES, Euratom) č. 2342/2002 ze dne 23. prosince 2002 o prováděcích pravidlech k finančnímu
nařízení, ve znění nařízení Komise (ES, Euratom) č. 1248/2006 ze dne 7. srpna 2006 (Úř. věst. L 227, s. 3, dále jen „prováděcí
pravidla“).
Dále je třeba konstatovat, že postup stanovený finančním nařízením, vedoucí k přijetí rozhodnutí o inkasu pohledávky započtením
nestanoví, že by Komise musela nejprve svůj záměr provést započtení pohledávek uplatnit před soudem.
Článek 73 odst. 1 finančního nařízení totiž stanoví, že účetní při inkasu pohledávek Společenství do nich započítá příslušnou
schvalující osobou řádně stanovené pohledávky dlužníka vůči Společenství, pokud jsou jisté, o stanovené výši a splatné.
Mimoto článek 71 finančního nařízení stanoví, že příslušná schvalující osoba musí nejprve zjistit pohledávku, to znamená ověřit,
zda dluh existuje, určit nebo ověřit skutečnost a výši dluhu a ověřit podmínky splatnosti dluhu. Článek 79 prováděcích pravidel
vyžaduje, aby se schvalující osoba přesvědčila zejména, že pohledávka je „jistá“ a neobsahuje žádnou podmínku. Je rovněž povinna
se přesvědčit o tom, že pohledávka je „o stanovené výši“, to znamená že její výše je přesně stanovena v peněžní částce, jakož
i o tom, že je „splatná“, tedy že pohledávka nepodléhá žádné lhůtě k platbě. Článek 80 prováděcích pravidel navíc stanoví,
že každé zjištění pohledávky vychází z podkladů, které potvrzují nárok Společenství.
Podle čl. 71 odst. 2 finančního nařízení musejí být veškeré pohledávky identifikované jako „jisté, o stanovené výši a splatné“
určeny inkasním příkazem předloženým účetnímu a vypracovaným příslušnou schvalující osobou. Podle čl. 78 odst. 2 prováděcích
pravidel je navíc inkasní příkaz operací, kterou schvalující osoba dává pokyn účetnímu k inkasu zjištěné pohledávky.
Komise proto správně tvrdila, že nebyla povinna uvést započtení jako prostředek obhajoby v rámci řízení ve věci, ve které
byl vydán rozsudek Eagle a další v. Komise, bod 12 výše.
Navíc je třeba podotknout, že rozhodnutím o inkasu započtením podle článku 73 finančního nařízení Komise nijak nezasáhla do
procesních práv žalobce. Ten totiž mohl uplatnit svá procesní práva třemi způsoby. Zaprvé měl žalobce možnost podat proti
rozsudku Walton v. Komise, bod 4 výše, kasační opravný prostředek a zpochybnit konstatování, že jeho jednání představovalo
ukončení jeho pracovní smlouvy. Zadruhé měl možnost napadnout rozhodnutí o vymáhání pohledávek. Zatřetí mohl podat žalobu
na neplatnost proti rozhodnutí Komise ze dne 16. listopadu 2007 o inkasu částky 36 551,58 eur, kterou jí žalobce dlužil (viz
bod 25 výše), započtením, což učinil v projednávané věci.
V důsledku toho nemůže žalobce Komisi právem vyčítat, že se vyhnula veškerému soudnímu přezkumu legality započtení pohledávek.
Ve světle výše uvedeného se Komise nedopustila „zneužití řízení“. První žalobní důvod tudíž musí být zamítnut jako neopodstatněný.

Ke druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení zásady legitimního očekávání
Žalobce tvrdí, že u něho Komise vzbudila legitimní očekávání, že mu vyplatí celou výši částek uvedených v tabulce zaslané
e-mailem ze dne 31. července 2007 (viz bod 17 výše).
Je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury se právo domáhat se zásady ochrany legitimního očekávání vztahuje na každého
jednotlivce nacházejícího se v situaci, ze které vyplývá, že u něho orgán Společenství vyvolal podložené naděje. V zásadě
se nikdo nemůže dovolávat porušení této zásady v případě, že mu správní orgán neposkytl konkrétní ujištění (rozsudky Soudního
dvora ze dne 24. listopadu 2005, Německo v. Komise, C‑506/03, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 58, a ze dne 22. června
2006, Belgie a Forum 187 v. Komise, C‑182/03 a C‑217/03, Sb. rozh. s. I‑5479, bod 147; rozsudek Tribunálu ze dne 23. října
2002, Diputación Foral de Álava a další v. Komise, T‑346/99 až T‑348/99, Recueil, s. II‑4259, bod 93).
V projednávaném případě Komise nikdy neposkytla konkrétní ujištění, že neprovede započtení pohledávek. Její e-mail ze dne
31. července 2007, na který se žalobce odvolává, totiž neobsahuje žádný slib nebo ujištění v tomto smyslu. Uvedený e-mail
se týkal pouze správnosti výpočtů použitelných na všechny žalobce v řízení, v němž byl vydán rozsudek Eagle a další v. Komise,
bod 12 výše. Tento e-mail se netýkal konkrétního případu sporu mezi Komisí a žalobcem a neobsahuje žádný náznak ohledně způsobu
inkasa pohledávek Společenství. Dotčený e-mail tedy nemohl u žalobce vyvolat legitimní očekávání, že Komise neprovede započtení.
Stejně tak je tomu u prohlášení Komise učiněného na základě jeho nových vyčíslených návrhů v řízení ve věci, v níž byl vydán
rozsudek Eagle a další v. Komise, bod 12 výše. Tímto prohlášením, které Tribunál vzal na vědomí v bodě 19 uvedeného rozsudku,
Komise upřesnila, že bere zpět otázku započtení, kterou vznesla v rámci uvedeného řízení, a že již není namístě, aby Tribunál
o tomto bodě rozhodoval. Takové prohlášení však neznamená, že by se Komise vzdala uplatnění svého práva na inkaso pohledávky
Společenství za žalobcem započtením mimo rámec tohoto řízení.
Žalobce tedy neoznačil žádné konkrétní ujištění nebo slib, které by u něho bývaly mohly vyvolat legitimní očekávání, že Komise
neprovede inkaso započtením. Druhý žalobní důvod je proto třeba zamítnout jako neopodstatněný.

Ke třetímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z pochybení postihujících základ započtení
Žalobce zpochybňuje legalitu Komisí uskutečněného započtení pohledávek. Co se týče oznámení Komise o dluhu ze dne 24. ledna
2001, tvrdí, že uvedené oznámení o dluhu předcházelo rozsudku Walton v. Komise, bod 4 výše, a vychází z předpokladu propuštění.
Mimoto tvrdí, že jelikož měl Tribunál za to, že rozhodnutí o propuštění je neúčinné, nemohlo být základem pro zaslání oznámení
o dluhu. Z toho vyvozuje, že oznámení Komise o dluhu ze dne 24. ledna 2001 je neplatné a neúčinné.
Žalobce podpůrně podotýká, že oznámení Komise o dluhu ze dne 24. ledna 2001 nepředcházelo určení pohledávky ve smyslu článku
71 finančního nařízení, takže podmínky pro započtení, ve smyslu článku 73 téhož nařízení, nebyly splněny.
Co se týče oznámení Komise o dluhu ze dne 27. listopadu 2003, žalobce tvrdí, že uvedené oznámení o dluhu nemůže být základem
pro započtení, jelikož neměl přístup ke dvěma sdělením ke spisu, na které toto oznámení o dluhu odkazuje. Odmítnutí Komise
předat mu tato sdělení představuje rovněž porušení ustanovení čl. 60 odst. 4 finančního nařízení, ve spojení s články 48,
49 a 80 prováděcích pravidel. A konečně, toto nesprávné právní posouzení má za následek neplatnost pohledávky, v souladu s článkem
88 prováděcích pravidel.
Žalobce tak v podstatě zpochybňuje existenci pohledávek, které Komise uplatnila v rámci započtení.
V tomto ohledu je třeba konstatovat, že dotčené částky jsou uvedeny v oznámeních Komise o dluhu ze dne 24. ledna 2001 a 27. listopadu
2003 i v rozhodnutí o vymáhání pohledávek.
Ačkoli není nezbytné určit, zda oznámení Komise o dluhu ze dne 24. ledna 2001 a 27. listopadu 2003 nebo rozhodnutí o vymáhání
pohledávek jsou v jednom či druhém případě napadnutelnými akty ve smyslu článku 230 ES, je třeba každopádně konstatovat, že
žalobce ve lhůtě dvou měsíců stanovené tímto článkem nepodal žádnou žalobu na neplatnost směřující proti uvedeným aktům.
Za těchto podmínek je třeba konstatovat, že žalobce nemůže v rámci projednávané žaloby zpochybnit pohledávky, které jsou základem
oznámení Komise o dluhu ze dne 24. ledna 2001 a 27. listopadu 2003 a rozhodnutí o vymáhání pohledávek.
Třetí žalobní důvod je tudíž třeba odmítnout jako nepřípustný.

Ke čtvrtému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z pochybení při výpočtu započtení úroků
Žalobce zpochybňuje způsob započtení uskutečněný Komisí, pokud jde o zohlednění úroků z prodlení. Podle něho mělo být takové
započtení provedeno ke dnům, k nimž se částky, které údajně dlužil Komisi, staly splatnými, aniž byly zohledněny úroky z prodlení.
Žalobce podotýká, že podle rozsudku Eagle a další v. Komise, bod 12 výše, mu měla být jistina, kterou mu Komise dlužila, zaplacena
nejpozději dne 31. prosince 1999. Po tomto dni mu vznikal nárok na úroky z prodlení ve výši 5,25 %. Pohledávky Společenství
za ním vznikly později, ke dnům splatnosti obou oznámení o dluhu, to znamená dne 31. března 2001 a 11. ledna 2004. Komise
tedy měla provést započtení nadvakrát. Domnívá se, že Komise měla provést nejprve započtení částky 13 104,14 eur, kterou dlužil
Společenství, a částky, kterou dlužilo Společenství jemu, dne 31. března 2001 a poté započtení částky 13 815,16 eur, kterou
dlužil Společenství, a částky, kterou mu ještě dlužilo Společenství, dne 11. ledna 2004.
V tomto ohledu žalobce tvrdí, že Komise tím, že započetla celkové částky včetně úroků z prodlení, takto nepostupovala. Tvrdí,
že Komise tak zvýšila pohledávky, které za ním mělo Společenství, vyšší úrokovou mírou než v případě pohledávky, kterou měl
žalobce za Společenstvím, jelikož úrokové míry požadované Společenstvím byly vyšší než úrokové míry stanovené rozsudkem Eagle
a další v. Komise, bod 12 výše. Komise tak měla finanční zájem na prodlužování inkasního řízení.
Tímto žalobním důvodem žalobce v podstatě tvrdí, že jeho pohledávka za Společenstvím je starší než pohledávka Společenství
za ním a že započtení musí mít zpětnou účinnost. Podle něho je účinkem započtení zánik pohledávek, a to okamžikem, kdy došlo
ke splnění podmínek pro jeho uskutečnění.
Komise má za to, že pohledávky Společenství za žalobcem byly jisté a o stanovené výši dříve než pohledávky žalobce. Částky,
které dlužil Společenství, byly známy v roce 2000. Komise má za to, že pohledávky Společenství za žalobcem se staly jistými
a o stanovené výši nejpozději v srpnu 2005, kdy skončila lhůta pro podání žaloby proti rozhodnutí o vymáhání pohledávek. Naopak
částka dlužná Společenstvím žalobci byla známa až v červenci 2007. Skutečnost, že částka přiznaná žalobci zahrnuje úroky od
31. prosince 1999, postrádá relevanci, neboť celkovou výši úroků bylo možné stanovit až poté, co byla známa výše jistiny.
Zaprvé je třeba připomenout, že podmínky pro inkaso pohledávky započtením a s ním související postup se řídí výše uvedeným
finančním nařízením a prováděcími pravidly (viz body 30 až 34 výše).
Z článku 73 odst. 1 druhého pododstavce finančního nařízení a z článků 79 a 83 prováděcích pravidel vyplývá, že k tomu, aby
mohly být vzájemné pohledávky Evropské unie a druhé strany započteny, musejí být zaprvé jisté, což znamená, že nemohou obsahovat
žádnou podmínku, zadruhé o stanovené výši, což znamená, že jejich výše musí být přesně stanovena v peněžní částce, a zatřetí
splatné, což znamená, že nemohou podléhat lhůtě.
Je tedy třeba určit okamžik, ke kterému byly tyto podmínky splněny pro každou z pohledávek dotčených v projednávaném případě.
Co se týče pohledávky Společenství za žalobcem, je nesporné, že Komise zaslala první oznámení o dluhu dne 24. ledna 2001 a druhé
oznámení dne 27. listopadu 2003 a že žalobce nezaplatil požadované částky ve lhůtách stanovených v těchto oznámeních, které
uplynuly dne 31. března 2001 a 11. ledna 2004. Pohledávka Společenství tedy byla každopádně jistá, o stanovené výši a splatná
s uplynutím těchto lhůt.
Co se týče pohledávky žalobce za Společenstvím, je třeba především podotknout, že tato pohledávka je tvořena náhradou škody,
jejíž zaplacení žalobci bylo Komisi uloženo mezitímním rozsudkem Eagle, bod 8 výše, ve kterém Tribunál konstatoval, že podmínky
pro založení odpovědnosti Společenství jsou ve vztahu k žalobci splněny. Dále je třeba připomenout, že při vyhlášení tohoto
mezitímního rozsudku nebyl Tribunál schopen určit výši náhrady škody dlužné žalobci a že řízení muselo pokračovat za účelem
určení přesné výše. A konečně, tato výše byla známa teprve ke dni vyhlášení rozsudku Eagle a další v. Komise, bod 12 výše,
tedy 12. červenci 2007. Z toho plyne, že pohledávka žalobce za Společenstvím měla stanovenou výši teprve k tomuto dni.
Za těchto podmínek je sice pravdou, že výrok tohoto rozsudku pevně nestanovil částku dlužnou Společenstvím k tomuto dni, jelikož
počítá s přičítáním úroků až do skutečného zaplacení náhrady škody, nemění to však nic na tom, že pohledávka žalobce za ním
se stala jistou, o stanovené výši a splatnou dne 12. července 2007.
Je tudíž třeba odmítnout tvrzení žalobce, podle kterého je jeho pohledávka staršího data než pohledávky, které má Společenství
za ním.
Zadruhé navzdory neexistenci výslovného ustanovení v tomto smyslu je třeba mít za to, že započtení stanovené finančním nařízením
má zpětnou účinnost, tak jak tvrdí žalobce, takže dotyčné pohledávky v důsledku něho zanikají k okamžiku, kdy jsou splněny
podmínky pro jeho uskutečnění.
Podle systému zavedeného článkem 73 finančního nařízení a článkem 83 prováděcích pravidel totiž musí účetní provést započtení
poté, co o něm informuje dlužníka, pokud dlužník dobrovolně neuhradil své závazky.
Zpětná účinnost započtení ke dni, kdy vznikla povinnost účetního, tak v souladu se systémy započtení uznávanými právními řády
většiny členských států umožňuje vyhnout se tomu, aby dlužník nesl případné nepříznivé důsledky, zejména co se týče úroků
z prodlení, vzniklé časovou mezerou mezi okamžikem, kdy došlo ke splnění podmínek pro započtení, a okamžikem, kdy k započtení
skutečně došlo.
V projednávaném případě Komise neprovedla započtení s účinností ke 12. červenci 2007, tedy dni, ke kterému byly splněny podmínky
stanovené článkem 73 finančního nařízení pro uskutečnění započtení, ale k 8. listopadu 2007, tedy dni předcházejícímu odeslání
dopisu ze dne 9. listopadu 2007. Z přílohy k tomuto dopisu totiž vyplývá, že započítávané částky zahrnovaly úroky vzniklé
po 12. červenci 2007.
V důsledku toho Komise porušila článek 73 finančního nařízení, tak jak byl vyložen v bodech 64 až 65 výše. Je proto třeba
částečně vyhovět čtvrtému žalobnímu důvodu, a zrušit tudíž napadené rozhodnutí v rozsahu, ve kterém do započítávaných částek
zahrnuje částky odpovídající úrokům vzniklým po 12. červenci 2007.

K nákladům řízení
Podle čl. 87 odst. 3 jednacího řádu může Tribunál rozdělit náklady řízení mezi účastníky řízení nebo rozhodnout, že každý
z nich ponese vlastní náklady, pokud každý účastník měl ve věci částečně úspěch i neúspěch.
Jelikož žalobě bylo částečně vyhověno, okolnosti projednávaného případu budou spravedlivě posouzeny rozhodnutím, že každý
z účastníků řízení ponese vlastní náklady řízení.
Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (čtvrtý senát)
rozhodl takto:
1)
Rozhodnutí Komise ze dne 16. listopadu 2007 se zrušuje v rozsahu, ve kterém do započítávaných částek zahrnuje úroky vzniklé
po 12. červenci 2007.
2)
Každý z účastníků řízení ponese vlastní náklady řízení.
Pelikánová
Jürimäe
Van der Woude
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 8. listopadu 2011.
Podpisy.
*
Jednací jazyk: angličtina.