CELEX: 62007TJ0398
Concurență
Abuz de poziție dominantă
Piețele spaniole ale accesului la internet în bandă largă
Decizie de constatare a unei încălcări a articolului 82 CE
Stabilirea prețurilor
Foarfecă tarifară
Cooperare loială
Aplicarea ultra vires a articolului 82 CE
Securitate juridică
Protecția încrederii legitime

Situația de fapt
Telefónica SA este societatea-mamă a grupului Telefónica, fost monopol de stat în sectorul telecomunicațiilor în Spania. În perioada vizată de Decizia C(2007) 3196 final a Comisiei din 4 iulie 2007 privind o procedură în temeiul articolului 82 [CE] (Cazul COMP/38.784 – Wanadoo España/Telefónica) (denumită în continuare „decizia atacată”), respectiv din septembrie 2001 până în decembrie 2006, Telefónica a furnizat servicii de bandă largă prin intermediul filialei sale Telefónica de España SAU (denumită în continuare „TESAU”), precum și al altor două filiale, Telefónica Data de España SAU și Terra Networks España SA, care au fuzionat cu TESAU la 30 iunie 2006 și, respectiv, la 7 iulie 2006 [considerentele (11), (13) și (19)-(21) ale deciziei atacate]. Telefónica și filialele sale (denumite în continuare, împreună, „Telefónica”) au constituit o entitate economică unică în întreaga perioadă vizată de investigație [considerentul (12) al deciziei atacate].
Înainte de liberalizarea totală a pieței telecomunicațiilor, în 1998, Telefónica era deținută de statul spaniol și beneficia de un monopol legal pentru furnizarea cu amănuntul de servicii de telecomunicații prin linie fixă. În prezent, aceasta operează singura rețea de telefonie fixă de dimensiune națională [considerentul (13) al deciziei atacate].
La 11 iulie 2003, Wanadoo España SL (devenită France Telecom España SA) a adresat o plângere Comisiei Comunităților Europene, susținând că marja dintre prețurile cu ridicata pe care filialele Telefónica le aplicau concurenților lor pentru furnizarea cu ridicata de acces în bandă largă în Spania și prețurile cu amănuntul pe care acestea le aplicau utilizatorilor finali nu era suficientă pentru a permite concurenților Telefónica să o concureze [considerentul (26) al deciziei atacate].
La 18 noiembrie 2004, Comisia a transmis o cerere de informații la Comisión del Mercado de las Telecomunicaciones (CMT, Comisia pentru piața telecomunicațiilor spaniolă).
La 17 decembrie 2004, Comisia a transmis CMT un mesaj electronic cu scopul de a obține informații suplimentare față de cele solicitate la 18 noiembrie 2004. De asemenea, aceasta a transmis CMT o cerere de informații suplimentare la 17 ianuarie 2005.
La 20 decembrie 2004, la 26 ianuarie 2005 și la 2 februarie 2005, CMT a răspuns cererilor de informații transmise de Comisie la 18 noiembrie 2004, la 17 decembrie 2004 și la 17 ianuarie 2005.
La 20 februarie 2006, Comisia a transmis Telefónica o comunicare privind obiecțiunile, la care aceasta a răspuns la 19 mai 2006 [considerentul (27) al deciziei atacate].
La 15 mai 2006, Comisia a informat CMT că, în cazul în care dorea să participe la audiere, trebuia să solicite acest lucru consilierului-auditor. La 24 mai 2006, Comisia a transmis CMT o versiune neconfidențială a comunicării privind obiecțiunile și a invitat-o să își prezinte observațiile în scris.
La 12 și 13 iunie 2006 a avut loc o audiere ca urmare a solicitării Telefónica. Aceasta din urmă, reclamanta și terții interesați au avut posibilitatea de a fi ascultați și de a prezenta observații cu privire la problemele ridicate de Comisie în comunicarea privind obiecțiunile [considerentul (30) al deciziei atacate]. CMT a formulat observații orale. La 26 iunie 2006, aceasta a răspuns la mai multe întrebări adresate de reclamantă în timpul audierii.
La 11 ianuarie 2007, Comisia a transmis Telefónica o scrisoare prin care o invita să îi comunice observațiile sale cu privire la concluziile pe care Comisia intenționa să le formuleze pe baza unor fapte noi, nemenționate în comunicarea privind obiecțiunile. Telefónica a răspuns la aceasta la 12 februarie 2007 [considerentul (31) al deciziei atacate].
La 12 iunie 2007, președintele CMT a transmis Comisiei o scrisoare prin care o informa despre consecințele din punctul de vedere al reglementării ale deciziei atacate și prin care își exprima regretul cu privire la lipsa unei cooperări efective între Comisie și CMT în cursul procedurii. Comisia a răspuns la aceasta prin scrisoarea din 21 august 2007.
La 14 iunie 2007 a avut loc o întâlnire între Comisie și CMT.
La 15 iunie 2007, CMT a asistat, în calitate de expert, la o întâlnire a comitetului consultativ privind înțelegerile și abuzurile de poziție dominantă, prevăzut la articolul 14 din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 [CE] și 82 [CE] (
JO 2003, L 1, p. 1
, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167).
Decizia atacată
La 4 iulie 2007, Comisia a adoptat decizia atacată, care face obiectul prezentei acțiuni.
În primul rând, în decizia atacată, Comisia a identificat trei piețe ale produsului relevante, respectiv o piață de bandă largă cu amănuntul și două piețe de bandă largă cu ridicata [considerentele (145)-(208) ale deciziei atacate].
Piața de comercializare cu amănuntul în cauză cuprinde, potrivit deciziei atacate, toate produsele în bandă largă nediferențiate, indiferent dacă sunt furnizate prin ADSL (Asymetric Digital Subscriber Line, linie de abonat digitală asimetrică) sau prin orice altă tehnologie, comercializate pe „piața bunurilor de larg consum” în atenția utilizatorilor rezidențiali și nerezidențiali. În schimb, aceasta nu cuprinde serviciile de acces în bandă largă furnizate la comandă, care vizează în principal „marii clienți” [considerentul (153) al deciziei atacate].
În ceea ce privește piețele cu ridicata, Comisia a indicat că erau disponibile trei oferte principale cu ridicata, și anume o ofertă de referință pentru degruparea de la bucla locală, comercializată numai de Telefónica, o ofertă cu ridicata regională (GigADSL, denumită în continuare „produsul cu ridicata regional”), comercializată de asemenea numai de Telefónica, și mai multe oferte cu ridicata naționale, comercializate atât de Telefónica (ADSL-IP și ADSL-IP Total, denumite în continuare „produsul cu ridicata național”), cât și de ceilalți operatori pe baza degrupării de la bucla locală și/sau a produsului cu ridicata regional [considerentul (75) al deciziei atacate].
Pentru a defini piețele cu ridicata relevante în speță, Comisia a analizat dacă produsele de acces cu ridicata descrise la punctul precedent aparțineau aceleiași piețe a produsului sau unor piețe ale produsului diferite [considerentul (162) al deciziei atacate]. În această privință, Comisia a considerat că produsul cu ridicata regional și degruparea de la bucla locală nu erau substituibile [considerentele (163)-(182) ale deciziei atacate]. Comisia a considerat de asemenea că nu exista un nivel suficient de substituibilitate între produsele cu ridicata regional și național [considerentele (183)-(195) ale deciziei atacate], precizând în același timp că limitele exacte dintre piețele cu ridicata națională și regională nu erau determinante, având în vedere poziția dominantă a Telefónica pe fiecare dintre aceste piețe [considerentul (195) al deciziei atacate]. În sfârșit, Comisia a considerat că alte tehnologii de acces în bandă largă decât ADSL, în special cablul, nu puteau fi considerate substituibile ofertelor ADSL [considerentele (196)-(207) ale deciziei atacate]. Comisia a concluzionat că piețele cu ridicata în cauză în sensul deciziei atacate cuprindeau produsul cu ridicata regional și produsul cu ridicata național, cu excluderea serviciilor cu ridicata prin cablu și a tehnologiilor diferite de ADSL [considerentele (6) și (208) ale deciziei atacate].
Piețele geografice relevante cu ridicata și cu amănuntul sunt, potrivit deciziei atacate, de dimensiune națională (teritoriul spaniol) [considerentul (209) al deciziei atacate].
În al doilea rând, Comisia a constatat că Telefónica ocupa o poziție dominantă pe cele două piețe cu ridicata în cauză [considerentele (223)-(242) ale deciziei atacate]. Astfel, în perioada considerată, Telefónica ar fi deținut monopolul furnizării produsului cu ridicata regional și mai mult de 84 % din piața produsului cu ridicata național [considerentele (223) și (235) ale deciziei atacate]. Potrivit deciziei atacate [considerentele (243)-(277)], Telefónica s-ar afla de asemenea în poziție dominantă pe piața de comercializare cu amănuntul.
În al treilea rând, Comisia a examinat dacă Telefónica abuzase de poziția sa dominantă pe piețele relevante [considerentele (278)-(694) ale deciziei atacate]. În această privință, Comisia a considerat că Telefónica încălcase articolul 82 CE prin impunerea de prețuri inechitabile concurenților săi sub forma unei foarfeci tarifare între prețurile accesului în bandă largă cu amănuntul pe piața spaniolă a „bunurilor de larg consum” și prețurile accesului în bandă largă cu ridicata la nivel regional și național, în perioada cuprinsă între septembrie 2001 și decembrie 2006 [considerentul (694) al deciziei atacate].
În scopul stabilirii existenței unei foarfeci tarifare în speță, Comisia a amintit, mai întâi, cadrul de reglementare în care Telefónica furnizase produsele cu ridicata regional și național, în special obligația impusă Telefónica de dreptul spaniol de a furniza în condiții echitabile un acces cu ridicata la nivel regional și național. Comisia a amintit totodată obligația impusă Telefónica de CMT din martie 1999 de a furniza produsul cu ridicata regional și a arătat că Telefónica începuse să ofere produsul său ADSL-IP Total din proprie inițiativă din septembrie 1999, în timp ce CMT impusese Telefónica să furnizeze accesul la ADSL-IP începând din aprilie 2002 [considerentele (288) și (289) ale deciziei atacate].
În continuare, în ceea ce privește metoda de calcul al foarfecii tarifare, Comisia a considerat,
primo
, că nivelul de eficacitate al concurenților Telefónica trebuia să fie estimat în funcție de costurile din aval ale acesteia din urmă (metoda „concurentului la fel de eficient”) [considerentele (311)-(315) ale deciziei atacate],
secundo
, că metoda relevantă de evaluare a costurilor era, în speță, cea a costurilor marginale medii pe termen lung (denumite în continuare „CMMTL”) [considerentele (316)-(324) ale deciziei atacate],
tertio
, că evaluarea rentabilității în timp putea fi stabilită utilizând două metode, și anume metoda denumită „perioadă-cu-perioadă” și metoda fluxului de numerar actualizat [considerentele (325)-(385) ale deciziei atacate],
quarto
, că la baza calculului foarfecii tarifare trebuia să se afle portofoliul de servicii comercializate de Telefónica pe piața de comercializare cu amănuntul relevantă [considerentele (386)-(388) ale deciziei atacate] și,
quinto
, în ceea ce privește alegerea intrărilor în amonte pentru calcularea reproductibilității prețurilor în aval, că tarifele Telefónica trebuiau să fie reproductibile de către un concurent la fel de eficient care utilizează cel puțin un produs cu ridicata al Telefónica pe fiecare dintre piețele cu ridicata relevante [considerentele (389)-(396) ale deciziei atacate].
Apoi, Comisia a calculat dacă diferența dintre prețurile în aval și în amonte practicate de Telefónica acoperea cel puțin CMMTL în aval ale Telefónica [considerentele (397)-(511) ale deciziei atacate]. Aplicând metodologia descrisă la punctul precedent, Comisia a calculat că prețurile cu amănuntul practicate de Telefónica nu au fost reproductibile, pe baza produselor cu ridicata național sau regional ale acesteia, între septembrie 2001 și decembrie 2006 [considerentele (512)-(542) ale deciziei atacate].
În continuare, în ceea ce privește efectele abuzului, Comisia a considerat că comportamentul Telefónica limitase probabil capacitatea operatorilor ADSL de a crește în mod durabil pe piața de comercializare cu amănuntul și adusese probabil prejudicii utilizatorilor finali. Comisia a considerat de asemenea că comportamentul Telefónica avusese efecte concrete de excludere și adusese prejudicii consumatorilor [considerentele (544)-(618) ale deciziei atacate].
Ulterior, Comisia a arătat că comportamentul Telefónica nu era justificat în mod obiectiv și nu generase câștiguri de eficacitate [considerentele (619)-(664) ale deciziei atacate].
În sfârșit, în cele din urmă, Comisia a indicat că Telefónica dispunea de o marjă pentru a evita foarfeca tarifară. Astfel, Telefónica ar fi putut să își majoreze prețurile cu amănuntul sau să își reducă tarifele la vânzările cu ridicata. Comisia a adăugat că deciziile CMT privind foarfeca tarifară adresate Telefónica nu erau de natură să înlăture răspunderea acesteia din urmă [considerentele (665)-(694) ale deciziei atacate].
În al patrulea rând, Comisia a constatat că, în speță, schimburile comerciale dintre statele membre erau afectate, întrucât politica tarifară a Telefónica viza serviciile de acces ale unui operator aflat într-o poziție dominantă care acopereau întregul teritoriu spaniol, care constituie o parte substanțială a pieței interne [considerentele (695)-(697) ale deciziei atacate].
În scopul calculării cuantumului amenzii, Comisia a aplicat, în cadrul deciziei atacate, metodologia prezentată în Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul [CO] (
JO 1998, C 9, p. 3
, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 69). Având în vedere natura și impactul comportamentului abuziv, precum și dimensiunea pieței geografice relevante, Comisia a considerat că încălcarea trebuia să fie calificată drept „foarte gravă”, chiar dacă gradul de gravitate al acesteia nu fusese în mod necesar uniform pe toată perioada în cauză. Potrivit deciziei atacate, cuantumul de plecare al amenzii, de 90 000 000 de euro, ține seama de faptul că gravitatea practicii abuzive s-a conturat în perioada considerată și, mai precis, după adoptarea Deciziei 2003/707/CE a Comisiei din 21 mai 2003 privind o procedură în temeiul articolului 82 CE (Cazul COMP/C 1/37.451, 37.578, 37.579 – Deutsche Telekom AG) (
JO L 263, p. 9
) [considerentele (738)-(757) ale deciziei atacate].
Un factor multiplicator de 1,25 a fost aplicat cuantumului de plecare al amenzii pentru a ține seama de capacitatea economică semnificativă a Telefónica și pentru a asigura amenzii un caracter suficient de descurajator, astfel încât cuantumul de plecare al amenzii a fost ridicat la 112 500 000 de euro [considerentul (758) al deciziei atacate].
Întrucât încălcarea a durat din septembrie 2001 până în decembrie 2006, respectiv cinci ani și patru luni, Comisia a majorat cuantumul de plecare al amenzii cu 50 %. Cuantumul de bază al amenzii a fost ridicat astfel la 168 750 000 de euro [considerentele (759)-(761) ale deciziei atacate].
Având în vedere elementele de probă disponibile, Comisia a considerat că existența anumitor circumstanțe atenuante putea fi reținută în speță, întrucât, pentru o parte din perioada în cauză, anumite prețuri practicate de Telefónica au fost supuse unei reglementări sectoriale. Astfel, a fost acordată Telefónica o reducere a cuantumului amenzii cu 10 %, chiar dacă aceasta din urmă beneficia, potrivit Comisiei, de o marjă de manevră net mai largă pentru a-și fixa prețurile, ceea ce a dus la stabilirea cuantumului amenzii la 151 875 000 de euro [considerentele (765) și (766) ale deciziei atacate].
Dispozitivul deciziei atacate are următorul cuprins:
„Articolul 1
[Telefónica] și [TESAU] au săvârșit o încălcare a articolului 82 CE, prin aplicarea unor tarife neechitabile sub forma unei disproporții între prețurile cu ridicata și prețurile cu amănuntul pentru accesul în bandă largă între septembrie 2001 și decembrie 2006.
Articolul 2
Pentru încălcarea constatată la articolul 1 se aplică [Telefónica] și [TESAU], în solidar, o amendă de 151 875 000 de euro.”
Procedura și concluziile părților
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 31 octombrie 2007, Regatul Spaniei a introdus prezenta acțiune.
Regatul Spaniei solicită Tribunalului:
—
anularea deciziei atacate;
—
obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
Comisia solicită Tribunalului:
—
respingerea acțiunii;
—
obligarea Regatului Spaniei la plata cheltuielilor de judecată.
Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera a opta) a decis deschiderea procedurii orale. Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările orale adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 8 iunie 2011.
În drept
În susținerea acțiunii, Regatul Spaniei invocă cinci motive. Primul motiv este întemeiat pe o încălcare a obligației de cooperare loială prevăzute la articolul 10 CE și la articolul 7 alineatul (2) din Directiva 2002/21/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 martie 2002 privind un cadru de reglementare comun pentru rețelele și serviciile de comunicații electronice (Directivă-cadru) (
JO L 108, p. 33
, Ediție specială, 13/vol. 35, p. 195). Al doilea motiv este întemeiat pe încălcarea articolului 82 CE ca urmare a unor erori vădite de apreciere săvârșite de Comisie. Al treilea motiv este întemeiat pe aplicarea
ultra vires
a articolului 82 CE. Al patrulea motiv este întemeiat pe încălcarea principiului securității juridice. În sfârșit, al cincilea motiv este întemeiat pe o încălcare a principiului protecției încrederii legitime.
Cu privire la primul motiv, întemeiat pe o încălcare a obligației de cooperare loială, prevăzută la articolul 10 CE și la articolul 7 alineatul (2) din Directiva-cadru
Prin intermediul primului motiv invocat, Regatul Spaniei susține că, în cursul procedurii administrative în cauză, Comisia și-a încălcat obligația de cooperare loială cu CMT, prevăzută la articolul 10 CE și la articolul 7 alineatul (2) din Directiva-cadru.
Trebuie amintit că obligația de cooperare loială, prevăzută la articolul 10 CE, se impune tuturor autorităților din statele membre care acționează în cadrul competențelor lor, precum și instituțiilor Uniunii, care au obligații reciproce de cooperare loială cu statele membre (Ordonanța Curții din 13 iulie 1990, Zwartveld și alții, C-2/88 IMM, Rec., p. I-3365, punctul 17; a se vedea Hotărârea Curții din 22 octombrie 2002, Roquette Frères,
C-94/00, Rec., p. I-9011
, punctul 31 și jurisprudența citată). În cazul în care, precum în speță, autoritățile Uniunii și autoritățile naționale sunt chemate să contribuie la realizarea obiectivelor tratatului printr-o exercitare coordonată a competențelor care le revin, o astfel de cooperare prezintă un caracter deosebit de important (Hotărârea Roquette Frères, citată anterior, punctul 32).
În ceea ce privește admisibilitatea acelui aspect al prezentului motiv care se referă la încălcarea articolului 7 alineatul (2) din Directiva-cadru, contestată de Comisie, trebuie arătat, astfel cum a procedat aceasta, că, în cadrul prezentului motiv, Regatul Spaniei a afirmat numai că întinderea obligației de cooperare nu se poate limita la un mecanism de notificare a proiectelor de măsuri de către autoritățile de reglementare naționale (denumite în continuare „ARN”) și de observații subsecvente din partea Comisiei și nu a formulat argumente care să urmărească să demonstreze că această dispoziție a fost încălcată.
Întrebat în cursul ședinței despre relevanța în speță a acestei dispoziții, Regatul Spaniei a declarat că aceasta era o aplicare, în cadrul de reglementare a comunicațiilor electronice, a obligației de cooperare loială prevăzute la articolul 10 CE.
Din articolul 21 din Statutul Curții de Justiție și din articolul 44 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul de procedură al Tribunalului rezultă că orice cerere de sesizare a instanței trebuie să indice obiectul litigiului și expunerea sumară a motivelor invocate. Această mențiune trebuie să fie suficient de clară și de precisă pentru a permite pârâtului să își pregătească apărarea, iar Tribunalului să se pronunțe asupra acțiunii, dacă este cazul, fără să se bazeze pe alte informații. În vederea garantării securității juridice și a bunei administrări a justiției, pentru ca o acțiune să fie admisibilă, este necesar ca elementele esențiale de fapt și de drept pe care aceasta se întemeiază să rezulte, cel puțin în mod sumar, dar coerent și comprehensibil, din chiar textul cererii introductive (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 17 septembrie 2007, Microsoft/Comisia,
T-201/04, Rep., p. II-3601
, punctul 94 și jurisprudența citată).
Pe de altă parte, simpla enunțare abstractă a motivelor în cererea introductivă nu îndeplinește cerințele prevăzute de Regulamentul de procedură și cererea introductivă trebuie să clarifice în ce constau motivele pe care se întemeiază acțiunea (Hotărârea Curții din 15 decembrie 1961, Fives Lille Cail și alții/Înalta Autoritate,
19/60, 21/60, 2/61 și 3/61, Rec., p. 559, 588
, și Hotărârea Tribunalului din 18 decembrie 2008, Componenta/Comisia, T-455/05, nepublicată în Repertoriu, punctul 45).
Trebuie să se constate că Regatul Spaniei nu a prezentat nicio argumentație suficient de clară în susținerea acelui aspect al motivului care se referă la încălcarea articolului 7 alineatul (2) din Directiva-cadru în contextul procedurii administrative care a condus la adoptarea deciziei atacate. Prin urmare, acesta trebuie declarat inadmisibil, întrucât nu îndeplinește condițiile prevăzute de jurisprudența amintită la punctele 43 și 44 de mai sus.
În ceea ce privește temeinicia prezentului motiv, în măsura în care acesta se referă la încălcarea articolului 10 CE, trebuie, în primul rând, să se respingă afirmația Regatului Spaniei potrivit căreia Comisia și-ar fi încălcat obligația de cooperare loială prin faptul că nu a asociat suficient CMT la procedura administrativă.
Pe de o parte, trebuie subliniat că, în ceea ce privește relațiile care se stabilesc în cadrul procedurilor desfășurate de Comisie în temeiul articolelor 81 CE și 82 CE, modalitățile de punere în aplicare a obligației de cooperare loială care rezultă din articolul 10 CE și la care este obligată Comisia în relațiile sale cu statele membre au fost precizate în special la articolele 11-16 din Regulamentul nr. 1/2003, în capitolul IV din acesta, intitulat „Cooperarea”. Or, aceste dispoziții nu prevăd obligația Comisiei de a consulta ARN și nici posibilitatea Comisiei, invocată de Regatul Spaniei, de a angaja o „acțiune comună” cu acestea în cadrul procedurilor pe care le desfășoară în temeiul articolelor 81 CE și 82 CE.
Pe de altă parte, trebuie să se constate că CMT a fost efectiv asociată la procedura administrativă în prezenta cauză. Astfel,
primo
, după cum rezultă din cuprinsul punctelor 4-6 de mai sus, Comisia a transmis CMT trei cereri de informații, la care aceasta a răspuns.
Secundo
, Comisia a transmis CMT, la 24 mai 2006, o versiune neconfidențială a comunicării privind obiecțiunile. Aceasta a informat totodată CMT că avea posibilitatea, dacă era cazul, să îi adreseze observații scrise cu privire la comunicarea privind obiecțiunile sau să formuleze observații sau întrebări orale în cursul ședinței. Or, CMT nu a formulat nicio observație scrisă.
Tertio
, Regatul Spaniei nu contestă faptul că mai mulți reprezentanți ai CMT au fost prezenți la audierea din 12 și 13 iunie 2006 și că CMT a intervenit inclusiv oral în cursul acesteia.
Quarto
, la 26 iunie 2006, CMT a răspuns de asemenea în scris la o serie de întrebări adresate de autoarea plângerii în cursul audierii.
Quinto
, Regatul Spaniei nu contestă afirmația Comisiei potrivit căreia membrii echipei însărcinate cu dosarul au avut mai multe întâlniri cu CMT pentru a discuta despre investigație.
Sexto
, Regatul Spaniei nu contestă afirmațiile Comisiei potrivit cărora la 14 iunie 2007 mai mulți reprezentanți ai CMT au avut o întâlnire cu aceasta și au formulat observații cu privire la modul de redactare a anumitor considerente ale deciziei atacate, care au fost luate în considerare pentru cea de a doua întâlnire a comitetului consultativ prevăzut la articolul 14 din Regulamentul nr. 1/2003. CMT nu a prezentat observații suplimentare în această privință. De altfel, un expert al CMT a participat la o întâlnire a comitetului consultativ, care a avut loc la 15 iunie 2007. Or, trebuie să se constate că Regatul Spaniei nu precizează, în acțiunea sa, motivele pentru care participarea CMT, astfel cum este descrisă mai sus, nu a fost suficientă în speță.
În această privință, nu pot fi acceptate nici argumentele invocate de Regatul Spaniei pentru a demonstra importanța neîndeplinirii de către Comisie a obligației sale de cooperare loială.
Mai întâi, faptul că decizia atacată s-ar referi la produse și la servicii reglementate de CMT potrivit directivelor europene aplicabile nu este relevant. După cum arată în mod corect Comisia, în lipsa unei derogări exprese în acest sens, dreptul concurenței este aplicabil sectoarelor reglementate (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 16 decembrie 1975, Suiker Unie și alții/Comisia,
40/73-48/73, 50/73, 54/73-56/73, 111/73, 113/73 și 114/73, Rec., p. 1663
, punctele 65-72, și Hotărârea Curții din 11 aprilie 1989, Saeed Flugreisen și Silver Line Reisebüro,
66/86, Rec., p. 803
). În plus, aplicabilitatea normelor de concurență nu este exclusă, din moment ce dispozițiile sectoriale în cauză nu împiedică întreprinderile să aibă un comportament autonom care să împiedice, să restrângă sau să denatureze concurența (a se vedea Hotărârea Curții din 11 noiembrie 1997, Comisia și Franța/Ladbroke Racing,
C-359/95 P și C-379/95 P, Rec., p. I-6265
, punctele 33 și 34 și jurisprudența citată). Or, astfel cum a constatat Comisia în considerentele (665)-(694) ale deciziei atacate, necontestate de Regatul Spaniei, Telefónica dispunea în speță de o marjă de manevră pentru a evita foarfeca tarifară (a se vedea și punctul 27 de mai sus). Prin urmare, comportamentul Telefónica sancționat în decizia atacată intră în domeniul de aplicare al articolului 82 CE (a se vedea de asemenea în acest sens punctele 15 și 19 din Concluziile avocatului general Mazák prezentate în cauza în care s-a pronunțat Hotărârea Curții din 14 octombrie 2010, Deutsche Telekom/Comisia,
C-280/08 P, Rep., p. I-9555
).
În continuare, nu este relevantă afirmația Regatului Spaniei potrivit căreia, în decizia atacată, Comisia ar fi analizat „în profunzime” intervenția de reglementare a CMT. Deși din decizia atacată reiese, desigur, că Comisia s-a referit la contextul normativ în care Telefónica a furnizat produsele cu ridicata regional și național, aceasta este ca urmare a necesității, pentru a determina eventualul caracter abuziv al unei practici de prețuri, de a se aprecia toate împrejurările și de a se examina dacă această practică urmărea să priveze cumpărătorul de posibilitățile de a-și alege sursele de aprovizionare sau să restrângă aceste posibilități, să blocheze accesul concurenților pe piață, să aplice partenerilor comerciali condiții inegale la prestații echivalente sau să întărească poziția dominantă printr-o concurență denaturată (Hotărârea Deutsche Telekom/Comisia, punctul 50 de mai sus, punctul 175; a se vedea Hotărârea Curții din 17 februarie 2011, TeliaSonera Sverige,
C-52/09, Rep., p. I-527
, punctul 28 și jurisprudența citată). În decizia atacată, Comisia a arătat de altfel în mod expres că reglementarea națională care impunea Telefónica să furnizeze produsele cu ridicata regional și național era compatibilă cu cadrul de reglementare al Uniunii adoptat în 2002 [considerentul (294) al deciziei atacate] și că stabilirea unei încălcări a articolului 82 CE sub forma unei foarfeci tarifare nu era în contradicție cu politica CMT [considerentul (684) al deciziei atacate]. Aceasta a subliniat de asemenea că metodologia utilizată în decizia atacată nu era în contradicție cu metodologia utilizată de CMT în 2001 [considerentul (733) al deciziei atacate]. În sfârșit, Comisia a arătat că adoptarea de către CMT a unor măsuri provizorii care au condus la o reducere substanțială a prețurilor produselor cu ridicata regional și național pusese capăt foarfecii tarifare [considerentul (759) al deciziei atacate].
În sfârșit, nu se poate susține că Comisia a sancționat Telefónica în urma unei practici anticoncurențiale care ar fi fost deja analizată de CMT. Astfel, Regatul Spaniei nu a contestat în înscrisurile sale și nici în cadrul ședinței, când a fost întrebat cu privire la acest aspect, că CMT nu a analizat niciodată existența unei foarfeci tarifare în perioada încălcării între produsul cu ridicata național al Telefónica și produsele sale cu amănuntul și că analiza unei foarfeci tarifare între produsul cu ridicata regional al Telefónica și produsele sale cu amănuntul nu a fost niciodată efectuată pe baza costurilor istorice reale ale societății în cauză, ci pe baza unor estimări
ex ante
[considerentele (726) și (727) ale deciziei atacate].
În al doilea rând, contrar celor susținute de Regatul Spaniei, nu se poate considera că decizia atacată împiedică activitatea de reglementare a CMT, are consecințe asupra acțiunilor viitoare ale acesteia și îi afectează politica de reglementare.
Mai întâi, trebuie respins argumentul Regatului Spaniei potrivit căruia intervenția Comisiei nu ar fi ținut cont de reglementarea sectorială.
Fără să fie necesară pronunțarea asupra relevanței hotărârii Supreme Court of the United States (Curtea Supremă a Statelor Unite) din 13 ianuarie 2004 [cauza Verizon Communications Inc. v. Law Offices of Curtis V. Trinko, LLP, 540 U.S. 398 (2004)], invocată de Regatul Spaniei, pentru a analiza în speță condițiile de intervenție a Comisiei în temeiul articolului 82 CE pe piața reglementată în cauză, trebuie să se considere că, în considerentele (287)-(309) ale deciziei atacate, Comisia a examinat efectiv contextul normativ în care Telefónica a furnizat un acces cu ridicata la nivel regional și la nivel național și a luat în considerare acest context tocmai ca urmare a necesității, amintite la punctul 51 de mai sus, de a aprecia ansamblul împrejurărilor, printre care obligația impusă Telefónica de cadrul de reglementare spaniol de a furniza accesul cu ridicata la nivel regional din martie 1999 și accesul cu ridicata la nivel național din aprilie 2002 [considerentul (287) al deciziei atacate]. În acest scop, în decizia atacată, Comisia s-a referit de altfel, în numeroase rânduri, la acțiunea CMT pe piața spaniolă. În orice caz, chiar presupunând că reglementarea sectorială la care se referă Regatul Spaniei ar rezulta din acte de drept derivat al Uniunii, trebuie să se sublinieze că, având în vedere principiile care guvernează ierarhia normelor, astfel de acte nu pot deroga de la o dispoziție a tratatului, în speță de la articolul 82 CE, în afara unei dispoziții a tratatului care să permită derogarea (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 10 iulie 1990, Tetra Pak/Comisia,
T-51/89, Rec., p. II-309
, punctul 25).
Trebuie respins și argumentul Regatului Spaniei potrivit căruia adoptarea de către Comisie a deciziei atacate ar avea consecințe asupra acțiunilor viitoare ale CMT și ar afecta politica de reglementare a acesteia. Astfel, pe lângă faptul că Regatul Spaniei nu precizează în înscrisurile sale consecințele menționate și nici motivele pentru care politica sa de reglementare ar fi afectată, trebuie să se sublinieze că controlul
ex ante
al unei ARN și controlul
ex post
al Comisiei au un obiect și o finalitate distincte, întrucât normele privind concurența prevăzute de Tratatul CE completează, prin exercitarea unui control
ex post
, cadrul normativ adoptat de legiuitorul Uniunii în vederea reglementării
ex ante
a piețelor telecomunicațiilor (Hotărârea Deutsche Telekom/Comisia, punctul 50 de mai sus, punctul 92).
În continuare, trebuie respins argumentul Regatului Spaniei, întemeiat pe Decizia Comisiei din 30 aprilie 2003 privind o procedură în temeiul articolului 81 [CE] și al articolului 53 din Acordul privind SEE (Cazul COMP/38.370 – O2 UK Limited/T-Mobile UK Limited) (
JO L 200, p. 59
) și pe mai multe comunicate de presă ale Comisiei, din care ar reieși că, în alte cauze aparținând sectorului telecomunicațiilor, Comisia ar fi estimat că, în urma intervenției ARN, concurența era suficient protejată. Astfel, aprecierile Comisiei sunt efectuate în funcție de împrejurările specifice fiecărei cauze, iar deciziile referitoare la alte cauze nu pot avea decât un caracter indicativ, din moment ce circumstanțele cauzelor nu sunt identice (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 21 septembrie 2006, JCB Service/Comisia,
C-167/04 P, Rec., p. I-8935
, punctele 201 și 205, și Hotărârea Curții din 7 iunie 2007, Britannia Alloys & Chemicals/Comisia,
C-76/06 P, Rep., p. I-4405
, punctul 60). În consecință, evaluările Comisiei cu privire la împrejurările de fapt ale cauzelor anterioare, care, în plus, în speță nu sunt susținute, în esență, decât prin referire la comunicate de presă ale Comisiei, nu pot fi transpuse în prezenta cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 9 iulie 2007, Sun Chemical Group și alții/Comisia,
T-282/06, Rep., p. II-2149
, punctul 88).
Din ansamblul considerațiilor precedente rezultă că prezentul motiv trebuie respins.
Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 82 CE ca urmare a unor erori vădite de apreciere săvârșite de Comisie
Prin intermediul motivului invocat, Regatul Spaniei susține că, în cadrul aplicării articolului 82 CE, Comisia a săvârșit mai multe erori vădite de apreciere. În această privință, Regatul Spaniei susține că produsele cu ridicata în cauză nu erau indispensabile pentru operatorii care au subscris la ofertele lor, că nu este corect calculul costurilor specifice cu amănuntul suportate de concurenții ipotetici la fel de eficienți ca Telefónica și că analiza efectelor comportamentelor anticoncurențiale ale Telefónica pe piața spaniolă este eronată.
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, deși în general instanța Uniunii exercită controlul integral al îndeplinirii condițiilor de aplicare a dispozițiilor privind concurența, controlul exercitat de aceasta cu privire la aprecierile economice complexe realizate de Comisie se limitează în mod obligatoriu la verificarea respectării regulilor de procedură și de motivare, a exactității stabilirii faptelor, precum și a absenței oricărei erori vădite în aprecierea faptelor și a oricărui abuz de putere (Hotărârea Curții din 11 iulie 1985, Remia și alții/Comisia,
42/84, Rec., p. 2545
, punctul 34, Hotărârea Curții din 17 noiembrie 1987, British American Tobacco și Reynolds Industries/Comisia,
142/84 și 156/84, Rec., p. 4487
, punctul 62, Hotărârea Curții din 7 ianuarie 2004, Aalborg Portland și alții/Comisia,
C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P și C-219/00 P, Rec., p. I-123
, punctul 279, și Hotărârea Tribunalului din 10 aprilie 2008, Deutsche Telekom/Comisia,
T-271/03, Rep., p. II-477
, punctul 185).
De asemenea, în măsura în care decizia Comisiei este rezultatul unor aprecieri tehnice complexe, acestea fac în principiu și obiectul unui control jurisdicțional limitat, care implică faptul că instanța Uniunii nu poate înlocui aprecierea elementelor de fapt a Comisiei cu propria apreciere (Hotărârea Tribunalului Microsoft/Comisia, punctul 43 de mai sus, punctul 88, și Hotărârea Tribunalului din 9 septembrie 2009, Clearstream/Comisia,
T-301/04, Rep., p. II-3155
, punctul 94).
Cu toate acestea, deși instanța Uniunii recunoaște Comisiei o marjă de apreciere în domeniul economic, acest lucru nu implică faptul că trebuie să se abțină să controleze interpretarea de către Comisie a datelor de această natură. Astfel, instanța Uniunii trebuie nu numai să verifice exactitatea materială a elementelor de probă invocate, fiabilitatea și coerența lor, ci și să controleze dacă aceste elemente constituie ansamblul datelor relevante ce trebuie să fie luate în considerare pentru evaluarea unei situații complexe și dacă sunt de natură să susțină concluziile deduse din aceasta (Hotărârea Curții din 15 februarie 2005, Comisia/Tetra Laval,
C-12/03 P, Rec., p. I-987
, punctul 39, Hotărârea Microsoft/Comisia, punctul 43 de mai sus, punctul 89, și Hotărârea Clearstream/Comisia, punctul 61 de mai sus, punctul 95).
Principiile amintite mai sus sunt cele în lumina cărora trebuie să se examineze dacă au fost săvârșite de către Comisie erorile vădite de apreciere invocate de Regatul Spaniei.
În primul rând, Regatul Spaniei susține că, pentru a exista o micșorare a marjelor între un produs cu ridicata și un produs cu amănuntul contrară articolului 82 CE, astfel cum este constatată în decizia atacată, jurisprudența impune ca produsul cu ridicata să fie indispensabil pentru furnizarea serviciului de comercializare cu amănuntul, ceea ce nu ar fi cazul în speță.
Întrebat în cursul ședinței despre sensul și despre conținutul argumentației sale, în special având în vedere Hotărârea TeliaSonera, punctul 51 de mai sus, Regatul Spaniei a reiterat susținerea că, în cazul în care, precum în speță, exista o obligație legală de a furniza un produs cu ridicata, Comisia avea obligația, în scopul de a stabili existența unei micșorări a marjelor contrare articolului 82 CE, de a demonstra că produsul în cauză era indispensabil pentru a furniza produsul cu amănuntul. Acesta a arătat de asemenea că considerațiile hotărârii menționate nu se aplică decât în cazul în care produsele cu ridicata în cauză au fost puse pe piață în mod voluntar, în lipsa oricărei obligații legale.
Potrivit jurisprudenței amintite la punctul 51 de mai sus, pentru a determina dacă întreprinderea care deține o poziție dominantă a exploatat în mod abuziv această poziție prin aplicarea practicilor sale tarifare, trebuie să fie apreciate toate împrejurările și să se examineze dacă această practică urmărește să priveze cumpărătorul de posibilitățile de a-și alege sursele de aprovizionare sau să restrângă aceste posibilități, să blocheze accesul concurenților pe piață, să aplice partenerilor comerciali condiții inegale la prestații echivalente sau să întărească poziția dominantă printr-o concurență denaturată.
În special, o practică tarifară a unei întreprinderi dominante integrate vertical care prezintă un caracter inechitabil prin faptul că micșorează în mod efectiv marjele concurenților acesteia pe piața cu amănuntul, din cauza diferenței dintre prețurile produselor sale cu ridicata și prețurile produselor sale cu amănuntul, poate constitui un abuz de poziție dominantă contrar articolului 82 CE (a se vedea în acest sens Hotărârea TeliaSonera, punctul 51 de mai sus, punctul 30).
Astfel, având în vedere efectul de excludere pe care îl poate determina pentru concurenții cel puțin la fel de eficienți precum întreprinderea dominantă, micșorarea marjei este cea care poate, în lipsa oricărei justificări obiective, să constituie în sine un abuz în sensul articolului 82 CE (Hotărârea TeliaSonera, punctul 51 de mai sus, punctul 31).
În această privință, argumentul Regatului Spaniei, formulat în cursul ședinței, potrivit căruia considerațiile Hotărârii TeliaSonera, punctul 51 de mai sus, nu s-ar aplica decât în cazul în care produsele cu ridicata în cauză au fost puse pe piață în mod voluntar, în lipsa oricărei obligații legale, trebuie să fie de asemenea respins.
În hotărârea menționată, Curtea a amintit efectiv că articolul 82 CE nu viza decât comportamente anticoncurențiale care fuseseră adoptate de întreprinderi din proprie inițiativă. În măsura în care o legislație națională impune întreprinderilor un comportament anticoncurențial sau creează un cadru juridic care elimină el însuși orice posibilitate de comportament concurențial din partea acestora, articolul 82 CE nu este aplicabil. Într-o astfel de situație, restrângerea concurenței nu își are cauza în comportamente autonome ale întreprinderilor, după cum implică această dispoziție (a se vedea Hotărârea TeliaSonera, punctul 51 de mai sus, punctul 49 și jurisprudența citată).
În schimb, articolul 82 CE se poate aplica dacă se dovedește, precum în speță [considerentele (665)-(685) ale deciziei atacate] (a se vedea de asemenea punctul 27 de mai sus), că legislația națională menține posibilitatea împiedicării, a restrângerii sau a denaturării concurenței prin comportamente autonome ale întreprinderilor (a se vedea în acest sens Hotărârea TeliaSonera, punctul 51 de mai sus, punctul 50 și jurisprudența citată).
Curtea a precizat că, în pofida existenței unei asemenea legislații, dacă o întreprindere integrată vertical care deține o poziție dominantă ar dispune de o marjă de manevră pentru a modifica fie și numai prețurile sale cu amănuntul, pentru acest unic motiv, micșorarea marjelor i-ar putea fi imputată (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 octombrie 2010, Deutsche Telekom/Comisia, punctul 50 de mai sus, punctul 85, și Hotărârea TeliaSonera, punctul 51 de mai sus, punctul 51).
Pe de altă parte, deși Regatul Spaniei susține că, dacă marja dintre produsele cu ridicata național și regional, pe de o parte, și produsul cu amănuntul, pe de altă parte, era atât de redusă încât devenea negativă, astfel încât niciun operator alternativ nu putea utiliza aceste produse cu ridicata, atunci conduita examinată ar trebui analizată ca un refuz de acces care nu ar trebui să fie considerat abuziv decât în conformitate cu criteriile prevăzute în Hotărârea Curții din 26 noiembrie 1998, Bronner (
C-7/97, Rec., p. I-7791
), nici un astfel de argument nu poate fi acceptat.
Astfel, Curtea a precizat că nu se poate deduce din hotărârea menționată că cerințele necesare pentru a stabili existența unui refuz abuziv de furnizare trebuiau să se aplice în mod necesar și la aprecierea caracterului abuziv al unui comportament care constă în stabilirea, în ceea ce privește furnizarea de servicii sau vânzarea de produse, a unor condiții dezavantajoase sau de care cumpărătorul ar putea să nu fie interesat. Astfel, asemenea comportamente ar putea să constituie în sine o formă autonomă de abuz diferită de refuzul de furnizare (Hotărârea TeliaSonera, punctul 51 de mai sus, punctele 55 și 56).
A interpreta în mod contrar Hotărârea Bronner, punctul 73 de mai sus, ar însemna să se impună ca, pentru ca orice comportament al unei întreprinderi dominante privind condițiile comerciale ale acesteia să poată fi considerat abuziv, să fie întotdeauna îndeplinite condițiile necesare pentru a stabili existența unui refuz de a contracta, ceea ce ar reduce în mod nejustificat efectul util al articolului 82 CE (a se vedea în acest sens Hotărârea TeliaSonera, punctul 51 de mai sus, punctul 58).
Rezultă că Regatul Spaniei nu poate pretinde că, în decizia atacată, pentru a stabili însăși existența unei micșorări a marjelor, Comisia avea obligația de a demonstra că produsele cu ridicata în cauză erau indispensabile pentru operatorii care subscriseseră la ofertele lor. Prin urmare, nu pot fi acceptate nici argumentele acestuia care urmăresc să demonstreze că, în decizia atacată, Comisia ar fi considerat că produsele cu ridicata regional și național erau necesare pornind de la o interpretare eronată a teoriei scării investițiilor.
În sfârșit, din jurisprudența Curții amintită la punctul 51 de mai sus reiese că, pentru a demonstra dacă întreprinderea care deține o poziție dominantă a exploatat în mod abuziv această poziție prin aplicarea practicilor sale tarifare, trebuie să fie apreciate toate împrejurările și să se examineze dacă această practică urmărește să priveze cumpărătorul de posibilitățile de a-și alege sursele de aprovizionare sau să restrângă aceste posibilități, să blocheze accesul concurenților pe piață, să aplice partenerilor comerciali condiții inegale la prestații echivalente sau să întărească poziția dominantă printr-o concurență denaturată.
Or, astfel cum a explicat Comisia în considerentele (287)-(309) ale deciziei atacate, comercializarea de către Telefónica a produselor sale cu ridicata și obligația acesteia, prevăzută de cadrul de reglementare spaniol, de a da acces la infrastructurile sale constituie o realitate preexistentă a pieței spaniole. Pe de o parte, în ceea ce privește produsul cu ridicata național, rezultă din considerentele (110) și (287)-(289) ale deciziei atacate că Telefónica a început să furnizeze serviciul ADSL-IP Total din proprie inițiativă din luna septembrie 1999, și că, în ceea ce privește ADSL-IP, a fost supusă de CMT unei obligații de furnizare din luna aprilie 2002. În această privință, afirmația nesusținută a Regatului Spaniei, făcută în cursul ședinței, potrivit căreia serviciul ADSL-IP Total ar fi fost utilizat în mod marginal trebuie să fie de asemenea respinsă, serviciul în cauză fiind cel puțin produsul cu ridicata cel mai utilizat până în ultimul trimestru din 2002 [considerentul (98) al deciziei atacate]. Pe de altă parte, în ceea ce privește produsul cu ridicata regional, Telefónica este supusă unei obligații de furnizare din luna martie 1999. Prin urmare, Comisia nu a încălcat articolul 82 CE și nu a săvârșit nicio eroare vădită de apreciere examinând în acest context practicile tarifare ale Telefónica în perioada în cauză.
Din considerațiile anterioare rezultă că se impune respingerea primului aspect al celui de al doilea motiv invocat de Regatul Spaniei, astfel cum a fost prezentat la punctul 64 de mai sus.
În al doilea rând, Regatul Spaniei susține că analiza costurilor efectuată de Comisie prezintă erori importante, din moment ce aceasta ar supraevalua tarifele cu ridicata aplicabile operatorilor alternativi, precum și costurile specifice ale Telefónica. Pentru a susține acest argument, Regatul Spaniei se limitează la a afirma, pe de o parte, că operatorii alternativi utilizează o combinație optimă de produse cu ridicata care există pe piață, care le permite să își minimizeze costurile, și, pe de altă parte, că costurile specifice utilizate în decizia atacată sunt diferite de cele utilizate de CMT și nu corespund realității de pe piața spaniolă. Regatul Spaniei susține, în plus, că Comisia nu justifică de ce „valorile” costurilor specifice utilizate de CMT nu trebuie considerate corecte.
Primo
, trebuie respins argumentul invocat de Regatul Spaniei potrivit căruia Comisia nu justifică de ce „valorile” costurilor specifice utilizate de CMT, care ar fi diferite de cele utilizate în decizia atacată, nu trebuie considerate corecte, din moment ce Comisia a afirmat aceasta în considerentele (492)-(511) ale deciziei atacate. În această privință, astfel cum a arătat Comisia în considerentele menționate, care conțin constatări necontestate de Regatul Spaniei, costurile utilizate de CMT nu permiteau să se evalueze compatibilitatea prețurilor Telefónica în materie de acces în bandă largă cu articolul 82 CE, din moment ce modelul CMT nu era întemeiat pe informații recente privind costurile reale suportate de Telefónica. În plus, potrivit Comisiei, modelul de costuri al consultanților externi subestima în mod semnificativ costurile de rețea marginale ale Telefónica și nu lua în considerare costurile de promovare ale Telefónica. Dimpotrivă, modelul Comisiei se întemeiază pe datele istorice cele mai recente, astfel cum au fost furnizate de societate, precum și pe planul de afaceri al Telefónica [considerentul (511) al deciziei atacate].
Secundo
, trebuie respins argumentul Regatului Spaniei întemeiat pe utilizarea de către un concurent la fel de eficient a unei combinații optime de produse cu ridicata pentru a-și minimiza costurile. Astfel, trebuie arătat, mai întâi, că nu s-a confirmat utilizarea de către operatorii alternativi, în perioada încălcării, în fiecare centrală, a unei combinații optime de produse cu ridicata, care ar include degruparea de la bucla locală. Astfel, din considerentele (102) și (103) ale deciziei atacate, care conțin date necontestate de Regatul Spaniei, rezultă că, până în 2002, France Telecom a cumpărat aproape exclusiv produsul cu ridicata național al Telefónica, acesta fiind înlocuit, la sfârșitul anului 2002, de o ofertă cu ridicata națională alternativă bazată pe produsul cu ridicata regional al Telefónica. Numărul de bucle locale degrupate ale France Telecom a crescut în mod semnificativ numai începând din luna februarie 2005, în timp ce avea loc o reducere a numărului de linii naționale alternative cu ridicata bazate pe produsul cu ridicata regional al Telefónica. În plus, până în ultimul trimestru al anului 2004, Ya.com a cumpărat exclusiv produsul cu ridicata național al Telefónica și a început să utilizeze progresiv degruparea de la bucla locală numai începând din iulie 2005, odată cu achiziționarea Albura.
În continuare, după cum a arătat Comisia, o astfel de combinație optimă nu poate fi utilizată decât de concurenții Telefónica dispunând de o rețea care le permite degruparea de la bucla locală, cu excluderea concurenților potențiali ai Telefónica.
În sfârșit, argumentația Regatului Spaniei potrivit căreia o eventuală combinație optimă de produse cu ridicata ar împiedica stabilirea unei foarfeci tarifare este în contradicție cu obligațiile reglementare impuse de CMT societății Telefónica, care urmăresc în special să garanteze că toate ofertele cu amănuntul ale acesteia pot fi reproduse pe baza produsului său cu ridicata regional [considerentul (114) al deciziei atacate]. În această privință, Regatul Spaniei nu a contestat de altfel, în replică sau în cadrul ședinței, trimiterile Comisiei la deciziile CMT din 8, din 22 și din 28 iulie, din 21 octombrie, din 11 noiembrie și din 20 decembrie 2004, efectuate cu titlu exemplificativ, prin care aceasta a interzis oferte comerciale noi ale Telefónica ce nu lăsau o marjă suficientă între prețurile sale cu amănuntul și prețurile produsului regional cu ridicata [a se vedea de asemenea considerentul (115) al deciziei atacate].
Tertio
, astfel cum arată în mod corect Comisia, Regatul Spaniei nu infirmă concluziile sale cu privire la costurile calculate în decizia atacată și nici pe cele cu privire la nivelul prețului cu amănuntul în Spania. Acesta se limitează să susțină că dovada existenței unor erori de calcul în decizia atacată ar rezulta din faptul că costurile de acces la serviciul ADSL-IP Total (între 2001 și 2004) și ADSL-IP (între 2002 și 2004) ar fi fost inferioare costurilor GigADSL, care ar fi fost totuși oferta cea mai subscrisă de operatorii alternativi începând din ultimul semestru al anului 2002 [considerentul (99) al deciziei atacate], ceea ce ar fi „aparent irațional”. Or, Regatul Spaniei nu indică în ce mod o astfel de afirmație este de natură să demonstreze nelegalitatea calculelor efectuate de Comisie sau lipsa unui efect de foarfecă.
Quarto
, deși Regatul Spaniei se prevalează de o comparație între prețurile cu ridicata și prețurile cu amănuntul din Franța, nu precizează în ce măsură această comparație ar fi de natură să demonstreze nelegalitatea calculului costurilor efectuat de Comisie în cadrul stabilirii unei foarfeci tarifare pe piața spaniolă. În consecință, un astfel de argument trebuie respins.
Având în vedere considerațiile anterioare, al doilea aspect al celui de al doilea motiv invocat de Regatul Spaniei, astfel cum este prezentat la punctul 80 de mai sus, trebuie de asemenea respins.
În al treilea rând, Regatul Spaniei susține că analiza efectelor comportamentelor anticoncurențiale ale Telefónica este eronată.
Trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței, prin interzicerea exploatării abuzive a unei poziții dominante, în măsura în care comerțul dintre statele membre poate fi afectat, articolul 82 CE vizează comportamentele unei întreprinderi în poziție dominantă, care, pe o piață unde gradul de concurență este deja redus tocmai din cauza prezenței întreprinderii în cauză, au ca efect să împiedice menținerea gradului de concurență existent încă pe piață sau dezvoltarea acestei concurențe prin recurgerea la mijloace diferite de cele care guvernează o concurență normală între produse sau servicii pe baza prestațiilor operatorilor economici (a se vedea Hotărârea din 14 octombrie 2010, Deutsche Telekom/Comisia, punctul 50 de mai sus, punctul 174 și jurisprudența citată).
Efectul evidențiat de jurisprudența citată la punctul precedent nu privește în mod obligatoriu efectul concret al comportamentului abuziv denunțat. Pentru a stabili existența unei încălcări a articolului 82 CE, este suficient să se demonstreze că, prin comportamentul abuziv, întreprinderea aflată în poziție dominantă urmărește să limiteze concurența sau, cu alte cuvinte, că acest comportament este de natură să aibă sau poate avea un asemenea efect (Hotărârea Tribunalului din 30 septembrie 2003, Michelin/Comisia,
T-203/01, Rec., p. II-4071
, punctul 239, Hotărârea Tribunalului din 17 decembrie 2003, British Airways/Comisia,
T-219/99, Rec., p. II-5917
, punctul 293, și Hotărârea Tribunalului Microsoft/Comisia, punctul 43 de mai sus, punctul 867). Astfel, efectul anticoncurențial al practicii tarifare în cauză pe piață trebuie să existe, dar nu trebuie să fie în mod necesar concret, fiind suficientă demonstrarea unui efect anticoncurențial potențial de natură să excludă concurenții cel puțin la fel de eficienți precum întreprinderea aflată în poziție dominantă (Hotărârea TeliaSonera, punctul 51 de mai sus, punctul 64).
Din jurisprudența Curții, amintită la punctul 51 de mai sus, rezultă de asemenea că, pentru a determina dacă întreprinderea care deține o poziție dominantă a exploatat în mod abuziv această poziție prin aplicarea practicilor sale tarifare, trebuie să fie apreciate toate împrejurările și să se examineze dacă această practică urmărește să priveze cumpărătorul de posibilitățile de a-și alege sursele de aprovizionare sau să restrângă această posibilitate, să blocheze accesul concurenților pe piață, să aplice partenerilor comerciali condiții inegale la prestații echivalente, creând astfel acestora un dezavantaj concurențial, sau să întărească poziția dominantă printr-o concurență denaturată.
Astfel, întrucât articolul 82 CE vizează nu numai practicile care pot cauza un prejudiciu imediat consumatorilor, ci și pe cele care le cauzează un prejudiciu prin faptul că aduc atingere concurenței, revine întreprinderii care deține o poziție dominantă o răspundere specială de a nu aduce atingere prin comportamentul său unei concurențe efective și nedenaturate pe piața comună (a se vedea Hotărârea din 14 octombrie 2010, Deutsche Telekom/Comisia, punctul 50 de mai sus, punctul 176 și jurisprudența citată).
Rezultă din aceasta că articolul 82 CE interzice, în special, unei întreprinderi în poziție dominantă să aplice practici tarifare care produc efecte de eliminare pentru concurenții săi la fel de eficienți, actuali sau potențiali, și anume practici care sunt apte să facă mai dificil, chiar imposibil, accesul pe piață al acestora din urmă, precum și să facă mai dificilă, chiar imposibilă, pentru cocontractanții acesteia alegerea între mai multe surse de aprovizionare sau între mai mulți parteneri comerciali, consolidând astfel poziția sa dominantă prin recurgerea la alte mijloace decât cele care fac parte dintr-o concurență pe merit. În această perspectivă, nu orice concurență prin prețuri poate, așadar, să fie considerată legală (a se vedea Hotărârea din 14 octombrie 2010, Deutsche Telekom/Comisia, punctul 50 de mai sus, punctul 177 și jurisprudența citată).
În această privință, cu toate că, desigur, în Hotărârea TeliaSonera, punctul 51 de mai sus (punctul 69), Curtea a arătat că, pentru aprecierea efectelor micșorării marjelor, poate fi pertinent caracterul indispensabil al produsului cu ridicata, trebuie să se constate că, astfel cum arată în mod corect Comisia și astfel cum Regatul Spaniei a confirmat în mod expres în cadrul ședinței, pe de o parte, acesta din urmă nu a invocat caracterul indispensabil al produselor cu ridicata decât în scopul de a respinge însăși existența unei micșorări a marjelor contrară articolului 82 CE (a se vedea punctul 65 de mai sus) și, pe de altă parte, că acesta nu a contestat legalitatea considerentelor (543)-(563) ale deciziei atacate, în care Comisia a considerat că comportamentul Telefonica putea restrânge concurența pe piețele relevante.
Întrucât, potrivit unei jurisprudențe consacrate, în măsura în care anumite motive ale unei decizii sunt, prin ele însele, de natură să o justifice corespunzător cerințelor legale, viciile care ar putea afecta alte motive ale actului nu au, în orice caz, niciun efect asupra dispozitivului acestuia (Hotărârea Tribunalului din 21 septembrie 2005, EDP/Comisia,
T-87/05, Rec., p. II-3745
, punctul 144; a se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea Curții din 12 iulie 2001, Comisia și Franța/TF1,
C-302/99 P și C-308/99 P, Rec., p. I-5603
, punctele 26-29), susținerile Regatului Spaniei referitoare la lipsa unei dovezi a efectelor concrete ale comportamentului Telefónica pe piață trebuie respinse ca inoperante în ceea ce privește stabilirea încălcării în cauză în cadrul prezentei acțiuni.
Rezultă că al treilea aspect al celui de al doilea motiv invocat de Regatul Spaniei, astfel cum este prezentat la punctul 88 de mai sus, trebuie respins, precum și motivul menționat în întregime.
Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe aplicarea
ultra vires
a articolului 82 CE
Regatul Spaniei susține că Comisia a efectuat o aplicare
ultra vires
a articolului 82 CE.
În memoriul său în apărare, Comisia a susținut că menționarea exercitării
ultra vires
a competenței sale nu precizează în mod suficient dacă motivul invocat de Regatul Spaniei se întemeiază pe o lipsă de competență sau pe un abuz de putere. Prin urmare, prezentul motiv ar putea fi declarat inadmisibil ca urmare a lipsei de claritate a cererii introductive. Aceasta ar aduce atingere dreptului la apărare, întrucât lipsa de competență și abuzul de putere fac obiectul unor criterii de examinare diferite.
Trebuie subliniat în această privință că, în înscrisurile sale, Regatul Spaniei a invocat cinci argumente în susținerea motivului său întemeiat pe aplicarea
ultra vires
a articolului 82 CE. În primul rând, acesta susține că reglementarea spaniolă este conformă cu obiectivele directivelor europene. Astfel, Comisia nu ar fi trebuit să adopte o decizie în temeiul articolului 82 CE, ci ar fi trebuit să adopte o decizie în temeiul articolului 226 CE sau să recurgă la unul dintre mecanismele prevăzute la articolul 7 din Directiva-cadru. În al doilea rând, Regatul Spaniei pretinde că Comisia a înlocuit cadrul de reglementare existent în Spania cu un nou model de reglementare. În al treilea rând, decizia atacată s-ar afla la originea unei situații neconforme cu obiectivele politicii de reglementare pe care ARN trebuie să o urmeze, iar rezultatele deciziei atacate nu ar fi conforme cu „experiența de reglementare internațională”. În al patrulea rând, Comisia ar împiedica
de facto
ARN spaniolă să atingă obiectivele stabilite prin cadrul de reglementare privind comunicațiile electronice, iar decizia atacată „[ar] lăsa să se înțeleagă că activitatea de reglementare nu respecta articolul 82 CE”. În sfârșit, în al cincilea rând, principiul specialității ar fi fost încălcat, din moment ce reglementarea privind comunicațiile electronice ar prevala asupra reglementării privind concurența.
Trebuie să se constate că argumentele invocate în cadrul prezentului motiv par să se lege, în esență, fie de o lipsă de competență, fie de un abuz de putere, fie chiar, în ceea ce privește unele dintre acestea, de o încălcare a articolului 82 CE.
În această privință, Regatul Spaniei a arătat în mod expres în memoriul său în replică și a confirmat în cadrul ședinței că nu susținea, în cadrul prezentului motiv, nici incompetența Comisiei, nici un abuz de putere, ci o aplicare a articolului 82 CE „care depășește modul de redactare a acestuia”. În cadrul ședinței, Regatul Spaniei a afirmat de asemenea, în esență, că, potrivit motivului invocat, Comisia a acționat
ultra vires
, întrucât a intervenit, tardiv, pe o piață reglementată corespunzător.
Cu toate acestea, Regatul Spaniei nu a furnizat nicio informație cu privire la motivele pentru care Comisia ar fi efectuat în speță „o aplicare a articolului 82 CE care depășește modul de redactare a acestuia”. Regatul Spaniei nu a indicat nici în ce mod se distingeau argumentele invocate în cadrul prezentului motiv de cele invocate în cadrul celorlalte motive ale prezentei acțiuni.
În temeiul articolului 21 primul paragraf din Statutul Curții și al articolului 44 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul de procedură, orice cerere introductivă trebuie să indice obiectul litigiului și să conțină o expunere sumară a motivelor invocate. În vederea garantării securității juridice și a bunei administrări a justiției, pentru ca o acțiune să fie admisibilă din perspectiva acestei dispoziții, este necesar ca elementele esențiale de fapt și de drept pe care aceasta se întemeiază să rezulte, cel puțin în mod sumar, dar coerent și comprehensibil, chiar din cererea introductivă (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 17 decembrie 2010, EWRIA și alții/Comisia,
T-369/08, Rep., p. II-6283
, punctul 48 și jurisprudența citată).
În plus, din jurisprudență rezultă că expunerea sumară a motivelor reclamantului trebuie să fie suficient de clară și de precisă pentru a permite pârâtului să își pregătească apărarea, iar Tribunalului să se pronunțe asupra acțiunii, dacă este cazul, fără să se bazeze pe alte informații. Cerințe similare sunt impuse atunci când un argument este invocat în susținerea unui motiv (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 14 decembrie 2005, Honeywell/Comisia,
T-209/01, Rec., p. II-5527
, punctul 55 și jurisprudența citată).
Având în vedere cele de mai sus și din moment ce Regatul Spaniei a afirmat în mod expres că nu invoca incompetența Comisiei și nici un abuz de putere, trebuie să se considere că prezentul motiv nu cuprinde o prezentare a unor argumente juridice coerente prin care se critică în mod specific constatările deciziei atacate. Prin urmare, acest motiv este prea neclar pentru a primi un răspuns, astfel încât trebuie declarat inadmisibil (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 2 octombrie 2003, Thyssen Stahl/Comisia,
C-194/99 P, Rec., p. I-10821
, punctele 105 și 106).
Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe încălcarea principiului securității juridice
Regatul Spaniei susține, în esență, că, prin adoptarea deciziei atacate, Comisia a încălcat principiul securității juridice, întrucât această decizie presupune o schimbare de concepție, introdusă
ex post
, a cadrului de reglementare definit
ex ante
. Decizia atacată ar încălca acel cadru de reglementare în funcție de care operatorii din sectorul comunicațiilor electronice planificaseră importante investiții pe termen lung, ceea ce ar crea o mare incertitudine pentru agenții economici. Prin intermediul deciziei atacate, Comisia ar fi devenit un organ care poate revizui acțiunea administrativă a ARN, ceea ce ar avea drept consecință impunerea unei duble reglementări a prețurilor. De asemenea, în perioada examinată, ar fi existat în Spania o vastă reglementare
ex ante
și, potrivit articolului 7 din Directiva-cadru, ar fi revenit Comisiei sarcina de a controla măsurile de reglementare adoptate de CMT. Comisia nu s-ar fi opus, prin intermediul rapoartelor anuale de punere în aplicare sau al unei acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor împotriva Regatului Spaniei, nici instrumentelor de reglementare adoptate de aceasta, nici acțiunii sale pe piață. Încălcarea securității juridice ar avea totodată „consecințe viitoare”, ținând seama de diferențele exprimate în decizia atacată cu privire la definirea piețelor sau la metodologia de analiză pe care ARN sunt autorizate să le utilizeze în cadrul reglementării
ex ante
.
Trebuie amintit că principiul securității juridice impune ca normele de drept să fie clare și precise și urmărește să garanteze caracterul previzibil al situațiilor și al relațiilor juridice cărora li se aplică dreptul Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 18 noiembrie 2008, Förster,
C-158/07, Rep., p. I-8507
, punctul 67, Hotărârea Tribunalului din 12 decembrie 2007, Italia/Comisia,
T-308/05, Rep., p. II-5089
, punctul 158, și Hotărârea Tribunalului din 13 noiembrie 2008, SPM/Consiliul și Comisia, T-128/05, nepublicată în Repertoriu, punctul 147).
În speță nu a fost încălcat un astfel de principiu. Astfel, după cum arată Comisia, motivul invocat de Regatul Spaniei este întemeiat pe premisa eronată potrivit căreia Comisia ar fi modificat
ex post
cadrul de reglementare, fapt care nu este dovedit.
În primul rând, trebuie să se constate că reglementarea sectorială la care se referă Regatul Spaniei nu afectează în niciun mod competența de a constata încălcările articolelor 81 CE și 82 CE, pe care Comisia a dobândit-o în mod direct, în temeiul articolului 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 17 al Consiliului din 6 februarie 1962, Primul regulament de punere în aplicare a articolelor [81 CE] și [82 CE] (
JO 1962, 13, p. 204
, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 3) și, începând cu 1 mai 2004, în temeiul articolului 7 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1/2003 (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 aprilie 2008, Deutsche Telekom/Comisia, punctul 60 de mai sus, punctul 263).
Astfel, după cum s-a arătat deja la punctul 56 de mai sus, normele privind concurența prevăzute de Tratatul CE completează, prin exercitarea unui control
ex post
, cadrul de reglementare adoptat de legiuitorul Uniunii în vederea reglementării
ex ante
a piețelor telecomunicațiilor (Hotărârea din 14 octombrie 2010, Deutsche Telekom/Comisia, punctul 50 de mai sus, punctul 92).
Din moment ce Telefónica dispunea de o marjă de manevră pentru a evita foarfeca tarifară (a se vedea de asemenea punctele 27 și 50 de mai sus), comportamentul acesteia, sancționat în decizia atacată, intra în domeniul de aplicare al articolului 82 CE (a se vedea de asemenea în acest sens punctele 15 și 19 din Concluziile avocatului general J. Mazák prezentate în cauza în care s-a pronunțat Hotărârea din 14 octombrie 2010, Deutsche Telekom/Comisia, punctul 50 de mai sus).
În plus, cadrul de reglementare menționat nu poate repune în discuție, în scopul aplicării articolului 82 CE, repartizarea competențelor stabilite la nivelul dreptului primar de articolele 83 CE și 85 CE (a se vedea de asemenea punctul 19 din Concluziile avocatului general J. Mazák prezentate în cauza în care s-a pronunțat Hotărârea din 14 octombrie 2010, Deutsche Telekom/Comisia, punctul 50 de mai sus).
În al doilea rând, Regatul Spaniei nu poate pretinde că, potrivit articolului 7 din Directiva-cadru, Comisiei i-ar fi revenit sarcina de a controla măsurile de reglementare adoptate de CMT. Astfel, după cum a arătat Comisia în înscrisurile sale, numai măsurile adoptate în iunie 2006, ca urmare a punerii în aplicare de către CMT a noului cadru de reglementare pentru rețelele și serviciile de comunicații electronice, au fost notificate Comisiei prin intermediul procedurii prevăzute la articolul menționat.
În al treilea rând, nu se poate considera că încălcarea securității juridice ar avea „consecințe viitoare”, ținând seama de diferențele exprimate în decizia atacată cu privire la definirea piețelor sau la metodologia de analiză pe care ARN sunt autorizate să le utilizeze în cadrul reglementării
ex ante
. Astfel, după cum rezultă în special din articolul 15 din Directiva-cadru, identificarea piețelor de produse și servicii din sectorul comunicațiilor electronice ale căror caracteristici pot justifica impunerea unor obligații de reglementare prevăzute de directivele speciale nu aduce atingere piețelor care pot fi definite în cadrul unor cauze specifice în dreptul concurenței. De asemenea, la punctul 28 din Liniile directoare ale Comisiei privind analiza pieței și evaluarea puterii semnificative pe piață potrivit cadrului de reglementare comunitar pentru rețelele și serviciile de comunicații electronice (
JO 2002, C 165, p. 6
) se precizează că piețele, astfel cum sunt definite în noul cadru de reglementare pentru rețelele și serviciile de comunicații electronice, în anumite cazuri, chiar în domenii similare, pot fi diferite de piețele definite de autoritățile de concurență.
În sfârșit, în al patrulea rând, deși Regatul Spaniei susține că Comisia ar fi trebuit să introducă o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor împotriva sa în temeiul articolului 226 CE, dacă aceasta ar fi ajuns la concluzia că deciziile CMT, în calitate de organ al unui stat membru, nu permiteau evitarea unei foarfeci tarifare și, prin urmare, nu respectau cadrul de reglementare citat anterior, pe de o parte, trebuie să se arate că, în decizia atacată, Comisia nu a efectuat o astfel de constatare. Pe de altă parte, în orice caz, presupunând chiar că CMT încălcase o normă de drept al Uniunii și că, în consecință, Comisia avea posibilitatea de a iniția o procedură de constatare a neîndeplinirii obligațiilor împotriva Regatului Spaniei, asemenea eventualități nu ar fi în niciun mod de natură a afecta legalitatea deciziei atacate. Astfel, în această decizie, Comisia s-a limitat la constatarea că Telefónica a săvârșit o încălcare a articolului 82 CE, dispoziție care privește nu statele membre, ci numai operatorii economici (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 aprilie 2008, Deutsche Telekom/Comisia, punctul 60 de mai sus, punctul 271). Pe de altă parte, conform jurisprudenței Curții, în sistemul instituit prin articolul 226 CE, Comisia dispune de o putere discreționară pentru a intenta o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor și nu revine instanțelor Uniunii sarcina de a aprecia oportunitatea exercitării acesteia (Hotărârea din 14 octombrie 2010, Deutsche Telekom/Comisia, punctul 50 de mai sus, punctul 47).
Rezultă că prezentul motiv trebuie respins.
Cu privire la al cincilea motiv, întemeiat pe încălcarea principiului protecției încrederii legitime
Regatul Spaniei susține că, modificând cadrul de reglementare prin intermediul unei decizii adoptate într-un domeniu care fusese deja reglementat de CMT, Comisia aduce atingere principiului protecției încrederii legitime nu numai în ceea ce îl privește pe operatorul sancționat, ci și în ceea ce îi privește pe ceilalți operatori pe această piață, care credeau că acționează sub protecția cadrului sectorial de acces la comerțul cu ridicata stabilit de CMT. Încălcarea principiului protecției încrederii legitime ar fi foarte clară, întrucât CMT a întreprins acțiuni concrete cu privire la ofertele comerciale ale Telefónica. Prin urmare, decizia atacată ar încălca principiul protecției încrederii legitime prin susținerea potrivit căreia faptul că un operator se adaptează la cadrul stabilit de o ARN nu este suficient pentru a se prezuma că această conduită este legală.
Trebuie amintit că posibilitatea de a invoca protecția încrederii legitime este deschisă oricărui operator economic pe care o instituție l-a determinat să nutrească speranțe întemeiate. În plus, nimic nu împiedică un stat membru să susțină, în cadrul unei acțiuni în anulare, că un act al instituțiilor aduce atingere încrederii legitime a anumitor operatori economici (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 19 noiembrie 1998, Spania/Consiliul,
C-284/94, Rec., p. I-7309
, punctul 42, și Hotărârea Curții din 10 martie 2005, Spania/Consiliul,
C-342/03, Rec., p. I-1975
, punctul 47 și jurisprudența citată).
Cu toate acestea, în cazul în care acești operatori economici sunt în măsură să prevadă adoptarea dispoziției Uniunii care le afectează interesele, beneficiul principiului protecției încrederii legitime nu poate fi invocat (a se vedea Hotărârea din 10 martie 2005, Spania/Consiliul, punctul 118 de mai sus, punctul 48 și jurisprudența citată).
În speță, s-a arătat deja la punctele 109-111 de mai sus că reglementarea sectorială la care se referea Regatul Spaniei nu afecta în niciun mod competența Comisiei de a constata încălcările articolelor 81 CE și 82 CE și că comportamentul Telefónica sancționat în decizia atacată intra în domeniul de aplicare al articolului 82 CE. Prin urmare, intervenția Comisiei în temeiul articolului 82 CE nu poate fi considerată imprevizibilă.
În plus, deși, desigur, astfel cum subliniază Regatul Spaniei, CMT a întreprins efectiv acțiuni concrete cu privire la ofertele comerciale ale Telefónica, în special pentru a evita un efect de foarfecă, trebuie amintit că CMT nu este o autoritate de concurență, ci o autoritate de reglementare, și că aceasta nu a intervenit niciodată pentru a asigura respectarea articolului 82 CE și nici nu a adoptat decizii privind practicile sancționate prin decizia atacată [considerentele (678) și (683) ale deciziei atacate]. Pe de altă parte, astfel cum s-a arătat la punctul 52 de mai sus, Regatul Spaniei nu a contestat că CMT nu a analizat niciodată existența în perioada încălcării a unei foarfeci tarifare între produsul cu ridicata național al Telefónica și produsele sale cu amănuntul și că analiza unei foarfeci tarifare între produsul cu ridicata regional al Telefónica și produsele sale cu amănuntul nu a fost niciodată efectuată pe baza costurilor istorice reale ale societății în cauză, ci pe baza unor estimări
ex ante
[considerentele (726) și (727) ale deciziei atacate].
În aceste condiții, nici deciziile CMT, nici cadrul de reglementare stabilit de aceasta nu au putut constitui temeiul unei încrederi legitime din partea Telefónica și nici din partea celorlalți operatori, întrucât orice comportament care ar respecta deciziile respective sau cadrul de reglementare menționat ar fi în conformitate cu articolul 82 CE.
În consecință, este necesar să se respingă prezentul motiv și, prin urmare, acțiunea în totalitate.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.
Întrucât Regatul Spaniei a căzut în pretenții, se impune obligarea acestuia la plata cheltuielilor de judecată, conform concluziilor Comisiei în acest sens.

Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a opta)
declară și hotărăște:

1)
Respinge acțiunea.

2)
Obligă Regatul Spaniei la plata cheltuielilor de judecată.

Truchot
Martins Ribeiro
Kanninen
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 29 martie 2012.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: spaniola.