CELEX: 62009CJ0477
Řízení o předběžné otázce
Směrnice 80/987/EHS a 2002/74/ES
Platební neschopnost zaměstnavatele
Ochrana zaměstnanců
Úhrada nesplacených pohledávek zaměstnanců
Určení příslušné záruční instituce
Výhodnější záruka podle vnitrostátního práva
Možnost dovolávat se této výhodnější záruky

Projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 8a a 9 směrnice Rady 80/987/EHS ze dne 20. října 1980
o sbližování právních předpisů členských států týkajících se ochrany zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele
(Úř. věst. L 283, s. 23; Zvl. vyd. 05/01, s. 217), ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/74/ES ze dne 23. září
2002 (Úř. věst. L 270, s. 10; Zvl. vyd. 05/04, s. 261).
Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi Ch. Defossezem a Ch. Wiartem, coby likvidátorem společnosti Sotimon SARL (dále
jen „Sotimon“), u níž byl Ch. Defossez zaměstnán předtím, než s ním byl protiprávně rozvázán pracovní poměr, Office national
de l’emploi – fonds de fermeture d’entreprises (dále jen „belgický FFE“) a Centre de gestion et d’études de l’Association
pour la gestion du régime de garantie des créances des salariés de Lille (CGEA) (dále jen „CGEA v Lille“), ve věci mzdových
pohledávek neuhrazených Ch. Defossezovi v důsledku platební neschopnosti jeho zaměstnavatele.

Právní rámec
Podle čl. 1 odst. 1 směrnice 80/987 se tato směrnice „vztahuje na pohledávky zaměstnanců vyplývající z pracovních smluv nebo
pracovních poměrů vůči zaměstnavatelům, kteří se nacházejí v platební neschopnosti ve smyslu čl. 2 odst. 1.“
Článek 2 odst. 1 této směrnice stanoví:
„Pro účely této směrnice je zaměstnavatel považován za platebně neschopného,
a)      pokud bylo požádáno o zahájení řízení o majetku zaměstnavatele podle příslušných právních a správních předpisů dotčeného členského
státu za účelem kolektivního uspokojení pohledávek věřitelů, které umožňuje přihlédnout k pohledávkám uvedeným v čl. 1 odst. 1,
a
b)      pokud orgán, který je na základě zmíněných právních a správních předpisů příslušný
–        buď rozhodl o zahájení řízení,
–        nebo konstatoval konečné zavření podniku nebo provozovny zaměstnavatele a nedostatek volných aktiv opravňujících k zahájení
řízení.“
Článek 3 směrnice 80/987 stanoví povinnost členských států přijmout opatření nezbytná k tomu, aby záruční instituce zajišťovaly
úhradu nesplacených pohledávek zaměstnanců, které vyplývají z pracovních smluv nebo z pracovních poměrů a týkají se odměny
za období před určeným dnem.
Článek 5 této směrnice je následujícího znění:
„Členské státy stanoví podrobnosti organizace, financování a fungování záručních institucí, které budou v souladu zejména
s těmito zásadami:
a)      majetek institucí musí být nezávislý na provozním jmění zaměstnavatelů a musí být vytvořen tak, aby nemohl být v úpadkovém
řízení zabaven;
b)      zaměstnavatelé musí přispívat na financování, ledaže je plně zajištěno orgány veřejné moci;
c)      povinnost institucí uhradit pohledávky je nezávislá na splnění povinnosti přispívat na financování.“
Podle článku 9 směrnice 80/987 se tato směrnice nedotýká možnosti členských států uplatňovat nebo přijímat právní a správní
předpisy, které jsou pro zaměstnance příznivější.
Podle sedmého bodu odůvodnění směrnice 2002/74 je třeba za účelem zajištění právní jistoty zaměstnanců v případě platební
neschopnosti podniků, které provozují činnost ve více členských státech, a posílení práv zaměstnanců v souladu s judikaturou
Soudního dvora zavést ustanovení, která výslovně určí, která instituce je v takových případech příslušná pro úhradu nesplacených
pohledávek zaměstnanců, a stanoví jako cíl spolupráce mezi příslušnými správními orgány členských států brzkou úhradu nesplacených
pohledávek zaměstnanců. Dále je nezbytné zajistit řádné uplatňování předpisů v této oblasti stanovením spolupráce mezi příslušnými
správními orgány členských států.
Článek 1 odst. 4 směrnice 2002/74 vložil do směrnice 80/987 ustanovení týkající se přeshraničních situací, a zejména článek
8a. Podle odstavce 1 posledně zmíněného článku, ocitne-li se podnik provozující činnosti na územích nejméně dvou členských
států v platební neschopnosti, je institucí příslušnou pro úhradu nesplacených pohledávek zaměstnanců instituce toho členského
státu, na jehož území zaměstnanci pracují nebo obvykle pracují.
Článek 2 odst. 1 směrnice 2002/74 stanoví, že členské státy uvedou v účinnost právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení
souladu s touto směrnicí do 8. října 2005 a že použijí předpisy uvedené v prvním pododstavci na každý stav platební neschopnosti
zaměstnavatele, který vznikne po dni vstupu těchto předpisů v platnost.

Skutkový stav v původním řízení a předběžná otázka
Ch. Defossez byl v Belgii zaměstnán na stavbě nejprve jako předák a následně jako vedoucí skupiny nejprve od března 1997 ve
službě společnosti EBM SA a poté od září 2000 ve službě společnosti Sotimon. Obě tyto společnosti mají sídlo ve Francii.
V prosinci 2003 byl s Ch. Defossezem rozvázán pracovní poměr. Dne 15. ledna 2004 podal žalobu k prud’hommes de Dunkerque (pracovní
soud v Dunkerque) .
Rozsudkem tribunal de commerce de Dunkerque (obchodní soud v Dunkerque) ze dne 1. června 2004 vstoupila společnost Sotimon
do soudní likvidace. Ch. Defossez požádal za účelem úhrady svých mzdových pohledávek primárně o plnění CGEA v Lille a podpůrně
belgický FFE .
Conseil de prud’hommes de Dunkerque rozsudkem ze dne 30. června 2006 rozhodl, že k rozvázání pracovního poměru nebyl dán skutečný
a vážný důvod. Určil proto pohledávky Ch. Defosseze s tím, že prohlásil rozsudek za vykonatelný vůči CGEA v Lille.
Cour d’appel de Douai (odvolací soud v Douai) připsal rozsudkem ze dne 31. ledna 2008 pohledávky Ch. Defosseze na stranu pasiv
soudní likvidace společnosti Sotimon a prohlásil rozsudek za vykonatelný vůči belgickému FFE, čímž vyloučil odpovědnost CGEA
v Lille.
Ch. Defossez napadl tento rozsudek kasačním opravným prostředkem, cour d’appel de Douai přitom vytýkal, že na základě článku
8a směrnice 80/987 v jejím pozměněném znění zamítl jeho žádost o záruku podanou u CGEA v Lille a přijal záruku belgického
FFE.
Za těchto podmínek Cour de cassation rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Musí být článek 8a směrnice 80/987 […] , ve znění směrnice 2002/74 […], který ve svém prvním odstavci stanoví, že ocitne-li
se podnik provozující činnosti na územích nejméně dvou členských států v platební neschopnosti, je institucí příslušnou pro
úhradu nesplacených pohledávek zaměstnanců instituce toho členského státu, na jehož území zaměstnanci pracují nebo obvykle
pracují, a ve svém druhém odstavci, že rozsah práv zaměstnanců určí právní předpisy, kterými se řídí příslušná záruční instituce,
vykládán tak, že určuje jedinou příslušnou záruční instituci s vyloučením všech ostatních, [nebo] [je ho třeba] s ohledem
na účel směrnice, kterým je posílení práv zaměstnanců využívajících volného pohybu, a čl. 9 první pododstavec téže směrnice,
podle kterého se směrnice nedotýká možnosti členských států uplatňovat nebo přijímat právní a správní předpisy, které jsou
pro zaměstnance příznivější, vykládat tak, že nezbavuje zaměstnance práva domáhat se namísto záruky této instituce výhodnější
záruky instituce, u které je jeho zaměstnavatel pojištěn a u které přispívá podle vnitrostátního práva?“

K předběžné otázce
Na úvod je třeba připomenout, že podle čl. 2 odst. 1 směrnice 2002/74 členské státy uvedou v účinnost právní a správní předpisy
nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí do 8. října 2005 a použijí uvedené vnitrostátní předpisy na každý stav platební
neschopnosti zaměstnavatele, který vznikne po dni vstupu těchto předpisů v platnost.
V tomto ohledu Soudní dvůr rozhodl, že směrnice 2002/74 bude mít přímý účinek v případě jejího neprovedení toliko v souvislosti
s platební neschopností, k níž došlo po 8. říjnu 2005 (rozsudek ze dne 17. ledna 2008, Velasco Navarro, C‑246/06, Sb. rozh.
s. I‑105, body 27 až 29).
Soudní dvůr přitom shledal, že Francouzská republika tím, že v době uplynutí stanovené lhůty nepřijala opatření k zajištění
provedení ustanovení směrnice 2002/74 do francouzského právního řádu, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývaly z uvedené
směrnice (rozsudek ze dne 27. září 2007, Komise v. Francie, C‑9/07, bod 12).
Vzhledem k tomu, že společnost Sotimon vstoupila dne 1. června 2004 do soudní likvidace na základě rozsudku tribunal de commerce
de Dunkerque, se tedy na platební neschopnost, o kterou se jedná ve věci v původním řízení, ustanovení směrnice 2002/74 nevztahují.
Přesné určení ustanovení, která se mají uplatnit na takové skutkové okolnosti, jako jsou ty ve věci v původním řízení, je
o to důležitější, že Soudní dvůr v bodech 20 a 25 až 28 svého rozsudku ze dne 16. října 2008, Holmqvist (C‑310/07, Sb. rozh.
s. I‑7871) shledal, že článek 8a, který byl do směrnice 80/987 vložen směrnicí 2002/74, zavádí nové kritérium pro určení příslušné
záruční instituce. Tento článek tudíž zásadně mění ustanovení směrnice 80/987. Z toho plyne, že právní posouzení takové situace,
o kterou se jedná ve věci v původním řízení, nevede nevyhnutelně ke stejnému výsledku, je-li provedeno podle ustanovení směrnice
80/987 v jejím původním znění, nebo podle ustanovení téže směrnice v jejím znění pozměněném směrnicí 2002/74.
Za těchto podmínek je třeba odpověď na předběžnou otázku předkládajícího soudu podat na základě výkladu ustanovení směrnice
80/987 v jejím znění před změnami provedenými směrnicí 2002/74, podaného pro účely rozhodnutí sporu v původním řízení.
Soudní dvůr v tomto ohledu již uvedl, že i když směrnice 80/987 neobsahuje ustanovení, která by se vztahovala výslovně na
pohledávky zaměstnanců, kteří vykonávali svou výdělečnou činnost v jiném členském státě, než je ten, v němž je usazen jejich
zaměstnavatel, uvedená směrnice se na takovéto pohledávky přesto uplatní, a je tudíž třeba určit záruční instituci příslušnou
k úhradě těchto pohledávek podle ustanovení této směrnice (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 17. září 1997, Mosbæk, C‑117/96,
Recueil, s. I‑5017, body 16 a 19).
Pokud jde o takovouto situaci, Soudní dvůr rozhodl, že příslušnou záruční institucí je podle článku 3 směrnice 80/987 instituce
členského státu, na jehož území bylo podle čl. 2 odst. 1 této směrnice buď zahájeno řízení, jehož účelem je kolektivní uspokojení
pohledávek věřitelů, nebo konstatováno zavření podniku zaměstnavatele (viz výše uvedený rozsudek Mosbæk, body 20 a 27).
Soudní dvůr mimoto shledal, že je v souladu se systematikou směrnice 80/987, že tato příslušná záruční instituce je s výhradou
případů plného financování orgány veřejné moci tou institucí, které platebně neschopný zaměstnavatel odváděl nebo jí alespoň
měl odvádět pojistné na sociální zabezpečení (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Mosbæk, body 24 a 25).
Kromě toho ve věci, v níž byl vydán rozsudek ze dne 16. prosince 1999, Everson a Barrass (C‑198/98, Recueil, s. I‑8903), na
kterou předkládající soud odkazuje ve své žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, v níž na rozdíl od situace, která vedla
k vydání výše uvedeného rozsudku Mosbæk, platebně neschopný zaměstnavatel měl provozovnu – a to pobočku – v členském státě,
na jehož území vykonávali zaměstnanci svou práci, Soudní dvůr rozhodl, že institucí, která je povinna k úhradě nesplacených
pohledávek, je instituce členského státu, na jehož území má tato pobočka sídlo (výše uvedený rozsudek Everson a Barrass, bod
23). Ostatně takto příslušnou záruční institucí byla instituce členského státu, kde byly odváděny jak zaměstnavatelské tak
zaměstnanecké příspěvky na sociální zabezpečení.
Stran těchto poznatků předkládající soud upřesňuje, že podnik, který zaměstnával Ch. Defosseze, měl sídlo ve Francii. Dále
ze spisu vyplývá, že pojistné, které mohlo pokrýt případné mzdové nedoplatky, bylo placeno v témže členském státě a že zaměstnavatel
neměl v Belgii žádnou stálou provozovnu.
Za těchto okolností je třeba podotknout, že relevantní okolnosti věci v původním řízení se neshodují s okolnostmi věci, v níž
byl vydán výše uvedený rozsudek Everson a Barrass. Naproti tomu, takovouto shodu lze konstatovat mezi relevantními okolnostmi
věci v původním řízení a okolnostmi ve věci, v níž byl vydán výše uvedený rozsudek Mosbæk.
Z toho plyne, že nemá-li podnik, který zaměstnával zaměstnance, žádnou provozovnu v členském státě, v němž tento zaměstnanec
vykonává svou práci, a odvádí-li tento podnik pojistné na sociální zabezpečení coby zaměstnavatel v členském státě, ve kterém
má sídlo, záruční institucí příslušnou podle článku 3 směrnice 80/987 k úhradě pohledávek zaměstnance vzniklých v důsledku
platební neschopnosti jeho zaměstnavatele, je instituce členského státu, na jehož území bylo rozhodnuto o vstupu zaměstnavatele
do soudní likvidace.
Je třeba dodat, že ačkoli směrnice 80/987 nepřiznává zaměstnanci možnost volby mezi různými institucemi, tato směrnice nevylučuje
možnost zaměstnance dovolávat se záruky jiné instituce, než je instituce určená na základě použití uvedené směrnice, je-li
tato záruka pro zaměstnance výhodnější a stanoví-li to vnitrostátní právo.
Směrnice 80/987 usiluje o zajištění minimální ochrany podle práva Evropské unie zaměstnancům v případě platební neschopnosti
zaměstnavatele (viz zejména rozsudky ze dne 19. listopadu 1991, Francovich a další, C‑6/90 a C‑9/90, Recueil, s. I‑5357, bod
3, a ze dne 16. července 2009, Visciano, C‑69/08, Sb. rozh. s. I‑6741, bod 27), aniž jsou dotčena, v souladu s jejím článkem
9, příznivější ustanovení, která mohou členské státy uplatňovat nebo přijímat (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 15. května
2003, Mau, C‑160/01, Recueil, s. I‑4791, bod 32, a ze dne 25. ledna 2007, Robins a další, C‑278/05, Recueil, s. I‑1053, bod
40).
Směrnice 80/987 tak nebrání tomu, aby právní předpisy členského státu stanovily, že se zaměstnanec může dovolávat mzdové záruky
poskytované vnitrostátní institucí podle práva tohoto členského státu vedle nebo namísto záruky poskytované institucí určenou
jako příslušná instituce na základě této směrnice, avšak za podmínky, že uvedená záruka vede k vyšší úrovni ochrany zaměstnance.
Vzhledem k výše uvedenému je třeba na položenou otázku odpovědět takto:
–        Článek 3 směrnice 80/987, v jejím znění před změnou provedenou směrnicí 2002/74, musí být vykládán tak, že k úhradě nesplacených
pohledávek zaměstnance, který obvykle vykonával svou zaměstnaneckou činnost v jiném členském státě, než ve kterém má sídlo
jeho zaměstnavatel, který byl prohlášen za platebně neschopného před 8. říjnem 2005, není-li tento zaměstnavatel usazen v tomto
jiném členském státě a plní-li svou povinnost přispívat na financování záruční instituce v členském státě svého sídla, je
za plnění povinností vymezených tímto článkem odpovědná posledně uvedená instituce.
–        Směrnice 80/987 nebrání tomu, aby vnitrostátní právní předpisy stanovily, že se zaměstnanec může dovolávat mzdové záruky vnitrostátní
instituce podle práva tohoto členského státu vedle nebo namísto záruky poskytované institucí určenou za příslušnou na základě
této směrnice, avšak za podmínky, že uvedená záruka vede k vyšší úrovni ochrany zaměstnance.

K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
Článek 3 směrnice Rady 80/987/EHS ze dne 20. října 1980 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se ochrany
zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele, v jejím znění před změnami provedenými směrnicí 2002/74/ES, musí
být vykládán tak, že k úhradě nesplacených pohledávek zaměstnance, který obvykle vykonával svou zaměstnaneckou činnost v jiném
členském státě, než ve kterém má sídlo jeho zaměstnavatel, který byl prohlášen za platebně neschopného před 8. říjnem 2005,
není-li tento zaměstnavatel usazen v tomto jiném členském státě a plní-li svou povinnost přispívat na financování záruční
instituce v členském státě svého sídla, je za plnění povinností vymezených tímto článkem odpovědná posledně uvedená instituce.
Směrnice 80/987 nebrání tomu, aby vnitrostátní právní předpisy stanovily, že se zaměstnanec může dovolávat mzdové záruky vnitrostátní
instituce podle práva tohoto členského státu vedle nebo namísto záruky poskytované institucí určenou za příslušnou na základě
této směrnice, avšak za podmínky, že uvedená záruka vede k vyšší úrovni ochrany zaměstnance.
Podpisy.
*
Jednací jazyk: francouzština.