CELEX: 62010CJ0180
Apmokestinimas
Pridėtinės vertės mokestis
Direktyva 2006/112/EB
Apmokestinamojo asmens sąvoka
Statybai skirtų žemės sklypų pardavimas
9, 12 ir 16 straipsniai
Pirkimo PVM atskaitos nebuvimas

Prašymai priimti prejudicinį sprendimą susiję su 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių
narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145,
p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 23), iš dalies pakeistos 2006 m. lapkričio 20 d. Tarybos direktyva
2006/98/EB (OL L 363, p. 129, toliau – Šeštoji direktyva), 4 straipsnio 1 ir 2 dalies ir 2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvos
2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos (OL L 347, p. 1), iš dalies pakeistos 2006 m. gruodžio 19 d. Tarybos
direktyva 2006/138/EB (OL L 384, p. 92, toliau – PVM direktyva), 9 straipsnio 1 dalies, 16 straipsnio ir 295 straipsnio 1 dalies
3 punkto išaiškinimu.
Šie prašymai pateikti nagrinėjant dvi bylas, pirma, tarp J. Słaby ir
Minister Finansów
(finansų ministras) (byla C‑180/10) ir, antra, tarp E. Kuć ir H. Jeziorska-Kuć (toliau – sutuoktiniai Kuć) ir
Dyrektor Izby Skarbowej w Warszawie
(Varšuvos mokesčių inspekcijos direktorius) (byla C‑181/10) dėl klausimo, ar kelių statybai skirtų žemės sklypų pardavimas
turi būti apmokestinamas pridėtinės vertės mokesčiu (toliau – PVM).

Teisinis pagrindas

Sąjungos teisė
Remiantis PVM direktyvos 411 ir 413 straipsniais, šia direktyva nuo 2007 m. sausio 1 d. panaikinti ir pakeisti PVM srities
Sąjungos teisės aktai ir, be kita ko, Šeštoji direktyva. Pagal PVM direktyvos 1 ir 3 konstatuojamąsias dalis Šeštosios direktyvos
išdėstymas nauja redakcija buvo būtinas siekiant aiškiai ir racionaliai nauja struktūros ir formulavimo redakcija išdėstyti
valstybių narių teisės aktų, kuriais reglamentuojamas PVM, suderinimo nuostatas, iš esmės nepadarant esminių pakeitimų. Todėl
PVM direktyvos nuostatos iš esmės identiškos atitinkamoms Šeštosios direktyvos nuostatoms.
Pagal PVM direktyvos 2 straipsnio 1 dalies a punktą, kuriame iš esmės pakartojama Šeštosios direktyvos 2 straipsnio 1 dalies
formuluotė, „[PVM] apmokestinamas prekių teikimas už atlygį valstybės narės teritorijoje, kai prekes tiekia apmokestinamasis
asmuo, veikdamas kaip toks.“
PVM direktyvos 9 straipsnio 1 dalyje, kurioje vartojamos iš esmės tokios pačios sąvokos kaip Šeštosios direktyvos 4 straipsnio
1 ir 2 dalyse, nustatyta:
„Apmokestinamasis asmuo“ – asmuo, kuris savarankiškai bet kurioje vietoje vykdo ekonominę veiklą, neatsižvelgiant į tos veiklos
tikslą ar rezultatą.
„Ekonominė veikla“ – gamintojų, prekybininkų ar paslaugas teikiančių asmenų veikla, įskaitant kasybą bei žemės ūkio veiklą
ir laisvųjų profesijų veiklą. Visų pirma ekonomine veikla laikomas materialiojo ar nematerialiojo turto naudojimas siekiant
gauti nuolatinių pajamų.“
PVM direktyvos 12 straipsnio 1 ir 3 dalyse, kuriose iš esmės pakartojamos Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 3 dalies sąvokos,
yra šios nuostatos:
„1. Valstybės narės apmokestinamuoju asmeniu gali laikyti bet kurį asmenį, kuris retkarčiais vykdo su 9 straipsnio 1 dalies
antroje pastraipoje nurodyta veikla susijusį sandorį, ypač kurį nors iš šių sandorių:
<...>
b) žemės statybai tiekimą. <...>
3. Taikant 1 dalies b punktą, „žemė statybai“ – neparuošta ar paruošta žemė, kaip ją apibrėžia valstybės narės.“
PVM direktyvos 16 straipsnio pirmoje pastraipoje, kuri iš esmės atitinka Šeštosios direktyvos 5 straipsnio 6 dalį, numatyta:
„Prekių, sudarančių apmokestinamojo asmens veiklai skirto turto dalį, sunaudojimas privatiems apmokestinamojo asmens ar jo
darbuotojų poreikiams tenkinti, arba jų realizavimas neatlygintinai, arba, platesne prasme, jų panaudojimas kitais nei verslo
tikslais, laikomas prekių tiekimu už atlygį, kai PVM, sumokėtas už tas prekes ar jų sudedamąsias dalis, buvo visiškai arba
iš dalies atskaitytas.“
PVM direktyvos 295 straipsnio 1 dalies 1 ir 3 punktuose, kaip Šeštosios direktyvos 25 straipsnio 2 dalies pirmoje ir trečioje
įtraukose, taikant XII antraštinės dalies 2 skyrių „ūkininkas“ apibrėžtas kaip „apmokestinamasis asmuo, kuris vykdo veiklą
žemės, miškininkystės ar žuvininkystės ūkyje“, o „ūkininkas, kuriam taikomas vienodas tarifas“ – kaip „ūkininkas, kuriam taikoma
[nurodytame] skyriuje numatyta vienodo tarifo schema.“
PVM direktyvos 296 straipsnio 1 dalyje, kuri iš esmės atitinka Šeštosios direktyvos 25 straipsnio 1 dalį, nustatyta:
„Kai ūkininkams taikomos įprastinės PVM procedūros ar 1 skyriuje nurodyta speciali schema gali sudaryti sunkumų, valstybės
narės gali šiame skyriuje nustatyta tvarka ūkininkams taikyti vienodo tarifo schemą, skirtą kompensuoti PVM, kurį įsigydami
prekes ar paslaugas sumokėjo ūkininkai, kuriems taikomas vienodas tarifas.“

Nacionalinės teisės aktai
2004 m. kovo 11 d. Prekių ir paslaugų mokesčio įstatymo (toliau – PVM įstatymas) 15 straipsnio 1, 2, 4 ir 5 dalyse numatyta:
„1. Apmokestinamieji asmenys – tai juridiniai asmenys, juridinio asmens statuso neturintys organizaciniai vienetai ir fiziniai
asmenys, savarankiškai vykdantys 2 dalyje nurodytą ekonominę veiklą, neatsižvelgiant į tos veiklos tikslą ar rezultatą.
2. Ekonominė veikla apima bet kokią gamintojų, prekybininkų ar paslaugas teikiančių asmenų veiklą, įskaitant gamtinių resursų
gavybą arba žemės ūkio veiklą ir laisvųjų profesijų atstovų veiklą, net kai veiksmai buvo atlikti vieną kartą tokiomis aplinkybėmis,
kurios rodo ketinimą vykdyti veiklą reguliariai. Ekonominė veikla taip pat apima materialiojo ar nematerialiojo turto naudojimą
siekiant gauti nuolatinių pajamų.
<...>
4. Jeigu fiziniai asmenys vykdo veiklą tik žemės, miškininkystės ar žuvininkystės ūkyje, apmokestinamaisiais asmenimis laikomi
tik 96 straipsnio 1 dalyje nurodytą įregistravimo deklaraciją pateikę asmenys.
5. 4 dalies nuostata
mutatis mutandis
taikoma fiziniams asmenims, vykdantiems tik žemės ūkio veiklą kitomis nei šioje dalyje nurodytomis aplinkybėmis.“
PVM įstatymo 43 straipsnio 1 dalies 3 ir 9 punktuose nustatyta:
„1. Nuo mokesčio atleidžiami:
<...>
3) ūkininko, kuriam taikomas vienodas tarifas, vykdomas atliekant savo žemės ūkio veiklą pagamintų žemės ūkio produktų tiekimas
ir žemės ūkio paslaugų teikimas;
<...>
9) kitos nei statybai ar užstatyti skirtos neužstatytos žemės tiekimas.“

Pagrindinės bylos ir prejudiciniai klausimai

Byla C‑180/10
1996 m. J. Słaby kaip fizinis asmuo, nevykdantis ekonominės veiklos, įsigijo žemės sklypą, pagal tuo metu galiojusį teritorijos
plėtros planą priskirtą žemės ūkio paskirties teritorijai. Šį žemės sklypą jis naudojo žemės ūkio veiklai vykdyti nuo 1996 m.
iki 1998 metų, o 1999 m. šią veiklą nutraukė.
1997 m. atitinkamas teritorijos plėtros planas buvo pakeistas ir aptariamas sklypas priskirtas vasarnamių statybai. Po šio
pakeitimo J. Słaby sklypą padalijo į 64 dalis ir nuo 2000 m. pradėjo jį laipsniškai pardavinėti fiziniams asmenims.
2007 m. rugsėjo 17 d. J. Słaby kreipėsi individualaus išaiškinimo į
Minister Finansów
, siekdamas išsiaiškinti, ar pagal PVM įstatymo 15 straipsnio 1 dalį sklypo padalijimas į dalis ir šių dalių perleidimas skirtingiems
pirkėjams turi būti laikomi PVM apmokestinamais sandoriais.
2007 m. gruodžio 13 d. individualiame išaiškinime
Minister Finansów
nurodė, kad šie sandoriai yra ekonominė veikla, nes ūkininkas pagal PVM įstatymą laikomas apmokestinamuoju asmeniu, vykdančiu
ekonominę veiklą, ir kad planuojamų sandorių apimtis bei reikšmė ir sklypo padalijimas į dalis rodo J. Słaby ketinimą vykdyti
pardavimo sandorius reguliariai.
J. Słaby dėl šio individualaus išaiškinimo pateikė skundą.
Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie
panaikino
Minister Finansów
išaiškinimą ir nusprendė, kad iš šio atvejo faktinių aplinkybių negalima daryti išvados, jog J. Słaby vykdė ar ketino vykdyti
ekonominę veiklą nekilnojamojo turto sandorių srityje, tačiau jis vykdė žemės ūkio veiklą, kuri tuo metu nebuvo apmokestinama
PVM. Šio teismo nuomone, jokios aplinkybės neleidžia teigti, kad žemės sklypas įsigytas ketinant jį perparduoti, nes jis buvo
įsigytas žemės ūkio veiklai vykdyti ir šiam tikslui buvo naudojamas. Padalijimas ir sklypo dalių pardavimas buvo teritorijos
plėtros plano pakeitimo, nepriklausančio nuo J. Słaby, pasekmė. Todėl, šio teismo nuomone, ieškovas pagrindinėje byloje neveikė
kaip prekybininkas, kai įsigijo nagrinėjamą žemę.

Minister Finansów
pateikė kasacinį skundą dėl šio sprendimo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui. Jis tvirtina, kad nagrinėjama
žemė, įsigyta žemės ūkio veiklai, buvo naudojama ne tik privatiems J. Słaby poreikiams, bet priskirta jo ūkiui ir todėl naudojama
ekonominei veiklai vykdyti.
Šiomis aplinkybėmis
Naczelny Sąd Administracyjny
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar fizinis asmuo, kuris žemės sklype vykdė žemės ūkio veiklą, vėliau dėl ne nuo jo priklausančių priežasčių pasikeitus teritorijos
plėtros planams šią veiklą nutraukė ir pakeitė turto paskirtį, priskyręs jį prie asmeninio turto, padalijo turtą į mažesnes
dalis (žemės sklypus, skirtus vasarnamiams statyti) ir pradėjo jį pardavinėti, turi būti laikomas PVM apmokestinamuoju asmeniu
pagal PVM direktyvos 9 straipsnio 1 dalį ir Šeštosios direktyvos 77/388/EEB 4 straipsnio 1 ir 2 dalis ir privalo mokėti PVM
už vykdomą prekybinę veiklą?“

Byla C‑181/10
Sutuoktiniai Kuć nuo 1996 m. yra žemės ūkio valdos, įsigytos kaip žemės ūkio paskirties žemė be užstatymo teisės, savininkai.
Iki 2006 m. pabaigos jie šią žemę naudojo žemės ūkio veiklai vykdyti, t. y. žirgininkystei, paskui augino pašarus savo gyvuliams.
2004 m. gavę mokesčių administratoriaus išaiškinimą sutuoktiniai Kuć įsiregistravo kaip PVM apmokestinamieji asmenys, nors,
jų nuomone, jų ūkis priklauso asmeniniam turtui.
Pakeitus teritorijos plėtros planą, pagal kurį atitinkamas žemės sklypas nuo to laiko priskirtas gyvenamųjų ir paslaugų paskirties
pastatų statybai, retkarčiais ir neorganizuotai jie pradėjo pardavinėti tam tikras ūkio dalis. Šie pardavimo sandoriai buvo
apmokestinti PVM.
Sutuoktinių Kuć nuomone, šie sandoriai neturėjo būti apmokestinami PVM, nes jie susiję su jų asmeniniu turtu. Jie kreipėsi
į Volomino apygardos mokesčių inspekcijos direktorių dėl rašytinio šio klausimo išaiškinimo. 2008 m. birželio 13 d. individualiame
išaiškinime šis direktorius laikėsi nuomonės, kad žemės sklypų pardavimas yra PVM apmokestinamas prekių tiekimas už atlygį.
Šį išaiškinimą patvirtino
Dyrektor Izby Skarbowej w Warszawie
.
Sutuoktiniai Kuć dėl šio išaiškinimo pateikė skundą
Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie
. Šio nuomone, aptariamų statybai skirtų žemės sklypų pardavimas turi būti apmokestinamas PVM, motyvuojant tuo, kad, pirma,
šie sklypai sudarė sutuoktinių Kuć žemės ūkio dalį ir, antra, jie vykdė šiuos sandorius kaip prekybininkai. Šios dvi aplinkybės
nepriklausomai viena nuo kitos pateisina šių sandorių apmokestinimą PVM.

Naczelny Sąd Administracyjny
, kuriam sutuoktiniai Kuć pateikė kasacinį skundą, pirmiausia pastebi, kad jie, kaip ūkininkai, naudojosi PVM apmokestinimo
vienodo tarifo schema. Todėl šis teismas klausia, ar aptariamų žemės sklypų pardavimas gali būti laikomas jų asmeninio turto
perleidimu, kai įsigijant šiuos žemės sklypus PVM nebuvo atskaitytas. Be to, jis pabrėžia, kad atitinkami žemės sklypai buvo
naudojami ne tik žemės ūkio produktams tiekti, bet taip pat ūkininko ir jo šeimos narių privatiems poreikiams tenkinti.
Šiomis aplinkybėmis
Naczelny Sąd Administracyjny
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1. Ar ūkininkui, kuriam pagal [PVM] direktyvos 295 straipsnio 1 dalies 3 punkto nuostatas taikomas vienodas tarifas ir kuris
parduoda savo žemės ūkio veikloje naudotus žemės sklypus, pagal savivaldybės teritorijos plėtros planą skirtus gyvenamiesiems
ir paslaugų paskirties pastatams statyti, tačiau įsigytus kaip žemės ūkio paskirties žemė (neapmokestinama PVM), taikomas
šios direktyvos 16 straipsnis, pagal kurį tiekimu už atlygį laikomas tik toks apmokestinamojo asmens veiklai skirto turto
naudojimas privatiems apmokestinamojo asmens poreikiams tenkinti arba kitais nei verslo tikslais, kai PVM, sumokėtas už tą
turtą, buvo visiškai arba iš dalies atskaitytas?
2. [Jei būtų atsakyta teigiamai], ar ūkininkas, kuriam pagal [PVM] direktyvos 295 straipsnio 1 dalies 3 punkto nuostatas taikomas
vienodas tarifas, kuris parduoda savo žemės ūkio veiklai vykdyti anksčiau naudotus žemės sklypus, pagal savivaldybės teritorijos
plėtros planą skirtus gyvenamiesiems ir paslaugų paskirties pastatams statyti, tačiau įsigytus kaip žemės ūkio paskirties
žemė (neapmokestinama PVM), dėl tokio pardavimo pagal įprastą schemą turi būti laikomas apmokestinamuoju asmeniu, privalančiu
mokėti PVM?“

Dėl prejudicinių klausimų
Savo prejudiciniais klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs nacionalinis
teismas Teisingumo Teismo iš esmės klausia, ar fizinis asmuo, vykdęs žemės ūkio veiklą žemės sklype, kuris įsigytas kaip neapmokestinamas
PVM ir pakeitus teritorijos plėtros planus dėl nuo šio asmens valios nepriklausančių priežasčių perkvalifikuotas į statyboms
skirtą žemę, turi būti laikomas PVM apmokestinamuoju asmeniu, kai nusprendžia šį sklypą parduoti. Be to, prašymą priimti prejudicinį
sprendimą pateikęs teismas klausia, ar tokiomis aplinkybėmis „ūkininkas, kuriam taikomas vienodas tarifas“ pagal PVM direktyvos
295 straipsnio 1 dalies 3 punktą, turi būti laikomas apmokestinamuoju asmeniu, privalančiu mokėti PVM pagal įprastą schemą
ir ar jam taikomas šios direktyvos16 straipsnis.
Visų pirma reikia pažymėti, kad iš aplinkybių pagrindinėse bylose matyti, jog dalis pardavimo sandorių yra susiję su mokestiniu
laikotarpiu iki Lenkijos Respublikos įstojimo į Europos Sąjungą. Tačiau Teisingumo Teismas turi teisę aiškinti Europos Sąjungos
teisę tik tiek, kiek tai susiję su jos taikymu naujoje valstybėje narėje nuo šios įstojimo į Sąjungą datos (žr., be kita ko,
2007 m. kovo 6 d. Nutarties
Ceramika Paradyż
, C‑168/06, 22 punktą). Todėl toliau pateikti samprotavimai susiję tik su sandoriais, sudarytais po Lenkijos Respublikos įstojimo
į Sąjungą datos.
Taip pat pažymėtina, kad ginčai pagrindinėse bylose susiję su laikotarpiu, kuriuo viena po kitos buvo taikomos Šeštoji direktyva
ir PVM direktyva. Tačiau atsakant į prejudicinius klausimus nereikia išskirti šių direktyvų nuostatų, nes jas reikia laikyti
iš esmės turinčiomis identišką reikšmę išaiškinimui, kurį Teisingumo Teismas turi pateikti šioje byloje.
Kalbant apie esmę, iš prašymų priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagrindinėse bylose nagrinėjami žemės sklypai buvo
perkvalifikuoti į statybai skirtą žemę pakeitus teritorijų plėtros planus dėl nuo J. Słaby ir sutuoktinių Kuć valios nepriklausančių
priežasčių.
PVM direktyvos 12 straipsnio 1 dalimi valstybėms narėms suteikiama galimybė apmokestinamuoju asmeniu laikyti bet kurį asmenį,
kuris retkarčiais vykdo sandorius, priskirtus PVM direktyvos 9 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje numatytai veiklai,
ir net vienkartinį žemės statybai tiekimą.
Lenkijos vyriausybė tvirtina pasinaudojusi šia nuostata jai suteikiama galimybe kai į nacionalinės teisės nuostatas įtraukė
PVM įstatymo 15 straipsnio 2 dalį, pagal kurią „ekonominė veikla apima bet kokią gamintojų, prekybininkų ar paslaugas teikiančių
asmenų veiklą <...>, net kai veiksmai buvo atlikti vieną kartą tokiomis aplinkybėmis, kurios rodė ketinimą vykdyti veiklą
reguliariai <...>.“
Tačiau nei iš prašymų priimti prejudicinį sprendimą, nei iš PVM įstatymo 15 straipsnio 2 dalies nėra aišku, ar Lenkijos Respublika
iš tikrųjų įgyvendino PVM direktyvos 12 straipsnio 1 dalį, o tai patikrinti turi nacionalinis teismas.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad šia nuostata numatyta teisė, o ne pareiga valstybėms narėms. Iš to matyti, kad valstybės
narės, norėdamos pasinaudoti šioje nuostatoje numatyta teise, turi pasirinkti ja remtis (pagal analogiją žr. 2009 m. birželio
4 d. Sprendimo
SALIX Grundstücks-Vermietungsgesellschaft
, C‑102/08, Rink. p. I‑4629, 51 ir 52 punktus).
Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką perkeliant direktyvą į vidaus teisę jos nuostatų nebūtina formaliai ir pažodžiui
perkelti į aiškias ir specialias teisės normas, gali pakakti bendro teisinio konteksto, jeigu jis pakankamai aiškiai ir tiksliai
užtikrina visapusį direktyvos veiksmingumą (pagal analogiją žr. minėto Sprendimo
SALIX Grundstücks-Vermietungsgesellschaft
40 punktą).
Jeigu nacionalinis teismas konstatuotų, kad atitinkama valstybė narė pasinaudojo PVM direktyvos 12 straipsnio 1 dalyje numatyta
teise, žemės statybai tiekimas turi būti laikomas apmokestinamu PVM pagal nacionalinės teisės aktus, neatsižvelgiant į tai,
ar sandoris yra nuolatinio pobūdžio ir ar asmuo, atlikęs tiekimą, vykdo gamintojo, prekybininko ar paslaugas teikiančio asmens
veiklą, jeigu šis sandoris nėra tik savininko nuosavybės teisės įgyvendinimas.
Šiuo klausimu iš teismo praktikos matyti, kad savininko nuosavybės teisės įgyvendinimas pats savaime negali būti laikomas
ekonomine veikla (žr. 1996 m. birželio 20 d. Sprendimo
Wellcome Trust
, C-155/94, Rink. p. I-3013, 32 punktą).
Reikia patikslinti, kad šiuo atveju įvykdytų pardavimo sandorių skaičius ir apimtis patys savaime nėra esminiai. Kaip Teisingumo
Teismas jau yra nusprendęs, pardavimo sandorio apimtis negali būti kriterijus, pagal kurį atskiriama ūkio subjekto, veikiančio
kaip privatus asmuo, veikla, kuri nepatenka į šios direktyvos taikymo sritį, nuo ūkio subjekto veiklos, kurią vykdant sudaryti
sandoriai laikomi ekonomine veikla. Teisingumo Teismas pažymėjo, kad reikšmingus pardavimo sandorius taip pat gali sudaryti
ūkio subjektai, veikdami kaip privatūs asmenys (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Wellcome Trust
37 punktą).
Taip pat vien aplinkybė, jog prieš perleidimą suinteresuotasis asmuo žemės sklypą padalijo, siekdamas gauti geriausią bendrą
kainą, nėra esminė, kaip ir šių sandorių sudarymo trukmė ar iš jų gautų pajamų dydis. Iš tiesų visos šios aplinkybės gali
būti susijusios su suinteresuotojo asmens asmeninio turto valdymu.
Tačiau taip nėra, jeigu suinteresuotasis asmuo pradeda aktyvius prekybos žeme veiksmus ir imasi panašių priemonių į gamintojo,
prekybininko ar paslaugas teikiančio asmens, kaip jie apibrėžti PVM direktyvos 9 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje,
naudojamas priemones.
Tokie aktyvūs veiksmai visų prima gali būti šių žemės sklypų parengimo darbų atlikimas ir rinkodaros priemonių įgyvendinimas.
Šie veiksmai paprastai nepatenka į asmeninio turto valdymą, ir tokiu atveju statybai skirtos žemės tiekimas negali būti laikomas
tik savininko nuosavybės teisių įgyvendinimu.
Jeigu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konstatuotų, kad Lenkijos Respublika nepasinaudojo galimybe,
numatyta PVM direktyvos 12 straipsnio 1 dalyje, reikėtų išnagrinėti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamas sandoris yra apmokestinamas
pagal PVM direktyvos 9 straipsnio 1 dalį.
Pagal šią nuostatą apmokestinamojo asmens sąvoka apibrėžiama nurodant ekonominės veiklos sąvoką. Iš tiesų dėl to, kad vykdo
tokią veiklą, asmuo laikomas apmokestinamuoju asmeniu (žr. 2005 m. kovo 3 d. Sprendimo
Fini H
, C‑32/03, Rink. p. I‑1599, 19 punktą).
Šiuo aspektu reikia priminti, kad PVM direktyvos 9 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje sąvoka „ekonominė veikla“ apibrėžta
kaip apimanti bet kokią gamintojų, prekybininkų ar paslaugas teikiančių asmenų veiklą, visų pirma materialiojo ar nematerialiojo
turto naudojimą siekiant gauti nuolatinių pajamų.
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką tik turto įsigijimas ar tik pardavimas negali būti laikomas turto naudojimu siekiant
gauti nuolatinių pajamų, kaip tai suprantama pagal PVM direktyvos 9 straipsnio 1 dalį, nes vienintelis atlygis už šiuos sandorius
yra galimas pelnas iš šio turto pardavimo. Iš esmės šie sandoriai savaime negali būti laikomi ekonomine veikla, kaip tai suprantama
šioje direktyvoje (žr. 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
EDM
, C‑77/01, Rink. p. I‑4295, 58 punktą ir 2004 m. spalio 21 d. Sprendimo
BBL
, C‑8/03, Rink. p. I‑10157, 39 punktą).
Turi būti taikomi šio sprendimo 37–41 punktuose nurodyti kriterijai.
Kalbant apie PVM direktyvos 16 straipsnį, reikia pažymėti, kad, kaip matyti iš jo formuluotės, jis taikomas tada, kai PVM,
sumokėtas už atitinkamas prekes ar jų sudedamąsias dalis, buvo visiškai arba iš dalies atskaitytas. Šiuo klausimu iš prašymų
priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad ieškovai pagrindinėse bylose įsigijo atitinkamus žemės sklypus kaip neapmokestinamus
PVM. Todėl įsigijus šiuos sklypus PVM negalėjo būti atskaitytas. Remiantis tuo darytina išvada, kad 16 straipsnis netaikomas
tokioje situacijoje, kaip antai nagrinėjama pagrindinėse bylose.
Be to, atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, aplinkybė, kad ieškovai byloje C‑181/10 dėl savo vykdomos žemės ūkio veiklos užsiregistravo
kaip PVM apmokestinamieji asmenys, kuriems taikoma vienodo tarifo schema, nėra reikšminga. Iš tiesų, kaip teisingai pastebi
Lenkijos vyriausybė ir Europos Komisija, sandoriams, kitiems nei žemės ūkio produkcijos tiekimas ir žemės ūkio paslaugų teikimas,
kaip tai suprantama pagal PVM direktyvos 295 straipsnio 1 dalį, sudarytiems ūkininko, kuriam taikomas vienodas tarifas, vykdant
žemės ūkio veiklą taikoma įprasta šios direktyvos schema (žr. 2004 m. liepos 15 d. Sprendimo
Harbs
, C‑321/02, Rink. p. I‑7101, 31 ir 36 punktus ir 2005 m. gegužės 26 d. Sprendimo
Stadt Sundern
, C-43/04, Rink. p. I‑4491, 20 punktą).
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktus klausimus reikia atsakyti, jog statybai skirtos žemės tiekimas turi būti laikomas
apmokestinamu PVM pagal valstybės narės nacionalinės teisės aktus, jeigu ši valstybė narė pasinaudojo PVM direktyvos 12 straipsnio
1 dalyje numatyta teise, neatsižvelgiant į tai, ar sandoris yra nuolatinio pobūdžio, arba į tai, ar tiekimą atlikęs asmuo
vykdo gamintojo, prekybininko ar paslaugas teikiančio asmens veiklą, jeigu šis sandoris nėra tik savininko nuosavybės teisių
įgyvendinimas.
Fizinis asmuo, vykdęs žemės ūkio veiklą žemės sklype, perkvalifikuotame į žemę statybai dėl nuo šio asmens valios nepriklausančių
priežasčių pakeitus teritorijos plėtros planus, neturi būti laikomas PVM apmokestinamuoju asmeniu pagal PVM direktyvos 9 straipsnio
1 dalį ir 12 straipsnio 1 dalį, kai mėgina parduoti šį sklypą, jeigu toks pardavimas patenka į šio asmens privataus turto
valdymą.
Tačiau jeigu vykdydamas šiuos pardavimo sandorius šis asmuo imasi aktyvių prekybos žeme veiksmų, naudodamas priemones, panašias
į gamintojo, prekybininko ar paslaugas teikiančio asmens, kaip jie suprantami pagal PVM direktyvos 9 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą,
naudojamas priemones, šis asmuo turi būti laikomas vykdančiu „ekonominę veiklą“, kaip tai suprantama pagal šį straipsnį, ir
todėl – PVM apmokestinamuoju asmeniu.
Aplinkybė, kad šis asmuo yra „ūkininkas, kuriam taikomas vienodas tarifas“ pagal PVM direktyvos 295 straipsnio 1 dalies 3 punktą,
šiuo atžvilgiu nėra svarbi.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
Statybai skirtos žemės tiekimą reikia laikyti apmokestinamu pridėtinės vertės mokesčiu pagal valstybės narės nacionalinės
teisės aktus, jeigu ši valstybė pasinaudojo 2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvos 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio
bendros sistemos, iš dalies pakeistos 2006 m. gruodžio 19 d. Tarybos direktyva 2006/138/EB, 12 straipsnio 1 dalyje numatyta
teise, neatsižvelgiant į tai, ar sandoris yra nuolatinio pobūdžio, arba į tai, ar tiekimą atlikęs asmuo vykdo gamintojo, prekybininko
ar paslaugas teikiančio asmens veiklą, jeigu šis sandoris nėra tik savininko nuosavybės teisių įgyvendinimas.
Fizinis asmuo, vykdęs žemės ūkio veiklą žemės sklype, perkvalifikuotame į žemę statybai dėl nuo šio asmens valios nepriklausančių
priežasčių pakeitus teritorijos plėtros planus, neturi būti laikomas pridėtinės vertės mokesčio apmokestinamuoju asmeniu pagal
Direktyvos 2006/112, iš dalies pakeistos Direktyva 2006/138, 9 straipsnio 1 dalį ir 12 straipsnio 1 dalį, kai mėgina parduoti
šį sklypą, jeigu šis pardavimo sandoris patenka į šio asmens privataus turto valdymą.
Tačiau jeigu vykdydamas šiuos pardavimo sandorius šis asmuo imasi aktyvių prekybos žeme veiksmų, naudodamas priemones, panašias
į gamintojo, prekybininko ar paslaugas teikiančio asmens, kaip jie suprantami pagal Direktyvos 2006/112, iš dalies pakeistos
Direktyva 2006/138, 9 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą, naudojamas priemones, šis asmuo turi būti laikomas vykdančiu „ekonominę
veiklą“, kaip tai suprantama pagal šį straipsnį, ir todėl – laikomas pridėtinės vertės mokesčio apmokestinamuoju asmeniu.
Aplinkybė, kad šis asmuo yra „ūkininkas, kuriam taikomas vienodas tarifas“ pagal Direktyvos 2006/112, iš dalies pakeistos
Direktyva 2006/138, 295 straipsnio 1 dalies 3 punktą, šiuo atžvilgiu nėra svarbi.
Parašai.
*
Proceso kalba: lenkų.