CELEX: 62010CJ0122
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Direktyva 2005/29/EB
2 straipsnio i punktas ir 7 straipsnio 4 dalis
Laikraštyje paskelbtas komercinis pranešimas
Kvietimo pirkti sąvoka
Pradinė kaina
Informacija, kurią privaloma nurodyti kvietime pirkti

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 2005 m. gegužės 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2005/29/EB
dėl nesąžiningos įmonių komercinės veiklos vartotojų atžvilgiu vidaus rinkoje ir iš dalies keičiančios Tarybos direktyvą 84/450/EEB,
Europos Parlamento ir Tarybos direktyvas 97/7/EB, 98/27/EB bei 2002/65/EB ir Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB)
Nr. 2006/2004 („Nesąžiningos komercinės veiklos direktyva“) (OL L 149, p. 22) 2 straipsnio i punkto ir 7 straipsnio 4 dalies
išaiškinimu.
Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant ginčą, kilusį tarp
Konsumentombudsmannen
(už vartotojų gynimą atsakingas ombudsmenas) ir
Ving Sverige AB
(toliau −
Ving
) dėl komercinio pranešimo suderinamumo su nacionalinės teisės nuostatomis, reglamentuojančiomis reklamos priemones.

Teisinis pagrindas

Sąjungos teisė
Direktyvos 2005/29 6 konstatuojamoje dalyje skelbiama, kad „ši direktyva suderina valstybių narių įstatymus dėl nesąžiningos
komercinės veiklos, įskaitant nesąžiningą reklamą, tiesiogiai pažeidžiančią vartotojų ekonominius interesus, ir tuo pačiu
netiesiogiai – konkurentų [teisėtus] ekonominius interesus“.
Direktyva 2005/29, remiantis jos 7 konstatuojamąja dalimi, „skirta komercinei veiklai, tiesiogiai susijusiai su įtaka vartotojų
sprendimams sudaryti sandorį dėl produktų“.
Šios direktyvos 14 konstatuojamoje dalyje nurodyta, kad ji, kalbant apie klaidinantį informacijos neatskleidimą, nustato „tam
tikrą kiekį svarbios informacijos, reikalingos priimti informacija paremtą sprendimą dėl sandorio sudarymo. Tokia informacija
neturės būti atskleidžiama visuose reklamos skelbimuose, bet tik tuose, kur prekybininkas kviečia pirkti <...>“.
Šios direktyvos 15 konstatuojamoje dalyje patikslinama, kad „jeigu Bendrijos teisė nustato informacijos reikalavimus dėl komercinių
pranešimų, reklamos ir prekybos, ta informacija šioje direktyvoje laikoma esmine“.
Iš tos pačios direktyvos 18 konstatuojamosios dalies matyti, kad „ši direktyva, remdamasi proporcingumo principu ir siekdama
efektyviai įgyvendinti joje numatytas nuostatas, naudoja vidutinį vartotoją, kuris yra gana gerai informuotas ir gana atidus
bei apdairus, kaip standartą, atsižvelgiant į socialinius, kultūrinius bei kalbinius veiksnius“.
Direktyvos 2005/29 1 straipsnyje skelbiama:
„Šios direktyvos tikslas yra padėti tinkamai veikti vidaus rinkai ir pasiekti aukštą vartotojų apsaugos lygį suderinant valstybių
narių įstatymus ir kitus teisės aktus dėl nesąžiningos komercinės veiklos, kenkiančios vartotojų ekonominiams interesams.“
Pagal šios direktyvos 2 straipsnio c punktą „produktas – bet kurios prekės arba paslaugos, įskaitant nekilnojamąjį turtą,
teises ir pareigas“.
Iš minėtos direktyvos 2 straipsnio d punkto matyti, kad „įmonių komercinė veikla vartotojų atžvilgiu − bet kuris prekybininko
atliekamas veiksmas, neveikimas, elgesys arba pareiškimas, komercinis pranešimas, įskaitant reklamą ir prekybą, tiesiogiai
susijęs su produkto pirkimo skatinimu, pardavimu arba tiekimu vartotojams“.
Tos pačios direktyvos 2 straipsnio i punkte „kvietimas pirkti“ apibrėžiamas kaip „komercinis pranešimas, produkto savybes
ir kainą nurodantis tokiu būdu, kuris yra būdingas naudojamo komercinio pranešimo priemonėms, ir tuo suteikiantis vartotojui
galimybę pirkti“.
Direktyvos 2005/29 2 straipsnio k punkte „sprendimu dėl sandorio“ kvalifikuojamas „bet kuris sprendimas, kurį vartotojas priima
dėl produkto pirkimo, pirkimo būdo ir sąlygų, visos sumos sumokėjimo ar mokėjimo dalimis, produkto įsigijimo ar atsisakymo,
ar pasinaudojimo su produktu susijusia sutartine teise, nepriklausomai nuo to, ar vartotojas nusprendžia veikti, ar nesiimti
veiksmų“.
Pagal Direktyvos 2005/29 7 straipsnį:
„1.      Komercinė veikla laikoma klaidinančia, jeigu toje faktinėje situacijoje, atsižvelgiant į visus jos ypatumus ir aplinkybes
bei komunikacijos priemonių ribotumą, ją vykdant neatskleidžiama esminė informacija, kuri vidutiniam vartotojui reikalinga
tam, kad jis toje situacijoje galėtų priimti informacija paremtą sprendimą dėl sandorio, ir tuo vidutinis vartotojas skatinamas
arba gali būti paskatintas priimti tokį sprendimą dėl sandorio, kurio jis kitomis aplinkybėms nebūtų priėmęs.
2.      Klaidinančiu informacijos neatskleidimu, atsižvelgiant į 1 dalyje numatytus klausimus, taip pat laikomas prekybininko vykdomas
1 dalyje nurodytos esminės informacijos nuslėpimas arba jos pateikimas neaiškiai, neįskaitomai, dviprasmiškai ar ne laiku,
arba komercinės veiklos komercinio tikslo, jeigu jis neaiškus iš konteksto, nenurodymas, ir kai dėl to abiem atvejais vidutinis
vartotojas paskatinamas arba gali būti paskatintas priimti tokį sprendimą dėl sandorio, kurio kitomis aplinkybėms jis nebūtų
priėmęs.
3.      Jeigu komercinei veiklai perduoti naudojamos komunikacijos priemonės yra ribotos apimties arba laiko prasme, tai, sprendžiant,
ar informacija buvo neatskleista, turi būti atsižvelgiama į šį ribotumą bei bet kokias kitas priemones, kurių prekybininkas
ėmėsi tam, kad informacija būtų prieinama vartotojams kitais būdais.
4.      Jeigu neaišku iš konteksto, kvietimo pirkti atveju esmine laikoma ši informacija:
a)      pagrindinės produkto charakteristikos, tiek, kiek tikslinga komunikacijos priemonių ir produkto atžvilgiu;
b)      prekybininko adresas ir jo tapatybę nustatantys duomenys, t. y. vardas ar pavadinimas, kuris nurodomas prekiaujant, ir, jei
tai reikalinga, prekybininko, kurio vardu jis veikia, adresas ir tapatybę nustatantys duomenys;
c)      kaina, į kurią įskaičiuoti mokesčiai, arba, jeigu dėl produkto pobūdžio ši kaina pagrįstai negali būti apskaičiuota iš anksto,
metodas, kuriuo ši kaina apskaičiuojama, taip pat, jeigu tai reikalinga, visi papildomi mokesčiai už krovinių vežimą, pristatymo
arba pašto išlaidos arba, jeigu šie mokesčiai dėl pagrįstų priežasčių negali būti apskaičiuoti iš anksto, informacija apie
tai, kad gali tekti mokėti tokius papildomus mokesčius;
d)      apmokėjimo, pristatymo, vykdymo ir skundų nagrinėjimo tvarka, jeigu ji skiriasi nuo profesinio atidumo reikalavimų;
e)      jeigu suteikiama teisė atsisakyti produktų ir nutraukti sandorius – informacija apie tokią teisę.
5.      Bendrijos teisės nustatyti informaciniai reikalavimai dėl komercinio pranešimo, įskaitant reklamą arba prekybą, kurių neišsamus
sąrašas pateikiamas II priede, laikomi esminiais.“

Nacionalinė teisė
Direktyva 2005/29 į vidaus teisę buvo perkelta Įstatymu 2008:486 dėl komercinės veiklos, kurio 12 straipsnyje numatyta:
„Reklama yra klaidinanti, kai prekybininkas komerciniame pranešime kviečia vartotojus pirkti konkretų produktą nurodydamas
kainą, tačiau minėtame pranešime nėra tokios esminės informacijos:
1)      pagrindinės produkto charakteristikos, tiek, kiek tikslinga komunikacijos priemonių ir produkto atžvilgiu,
2)      kainos ir lyginamosios kainos, kaip nurodyta Įstatymo 2004:347 dėl informacijos apie kainą 7–10 straipsniuose,
3)      prekybininko tapatybės ir geografinio adreso,
4)      apmokėjimo, pristatymo, vykdymo ir skundų nagrinėjimo tvarkos, jeigu ji atitinkamoje pramonės srityje arba atitinkamo produkto
atžvilgiu nukrypsta nuo įprastinės,
5)      informacijos apie teisę atsisakyti sandorio arba teisę jį atšaukti, kuri vartotojui turi būti pateikta pagal įstatymą.
Reklama taip pat yra klaidinanti, kai prekybininkas komerciniame pranešime vartotojams siūlo keletą konkrečių produktų ir
nurodo bendrą kainą, tačiau pasiūlyme nenurodo esminės informacijos pagal pirmos pastraipos 1–5 punktus.“

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

Ving
yra kelionių agentūra, kuri organizuoja kelionių paketus užsakomaisiais ir reguliariaisiais skrydžiais.
Ving
taip pat pardavinėja lėktuvų bilietus ir užsako nakvynę viešbutyje atskirai keliaujantiems asmenims. Kelionės parduodamos
internetu, telefonu, įmonės pardavimo vietose ar nustatytose kitose kelionių agentūrose visoje Švedijoje.
2008 m. rugpjūčio 13 d.
Ving
Švedijos dienraštyje paskelbė komercinį pranešimą, siūlydama keliones į Niujorką (Jungtinės Amerikos Valstijos) laikotarpiu
nuo 2008 m. rugsėjo iki gruodžio mėn. Šiame skelbime buvo nurodyta tam tikra informacija, t. y. pastorintomis raidėmis – „Niujorkas
nuo 7 820 kronų“; apačioje mažesnėmis raidėmis – „Skrydžiai iš Arlandos su
British Airways
ir 2 naktys Bedforde. Kaina asmeniui dviviečiame kambaryje, įskaitant oro uosto mokesčius. Papildoma naktis nuo 1 320 kronų.
Pasiūlymas galioja tam tikriems skrydžiams rugsėjo−gruodžio mėn. Vietų skaičius ribotas.“; ir skelbimo kairėje pusėje apačioje
− „Vingflex.se, tel. 0771-995995“.
2009 m. vasario 27 d.
Konsumentombudsmannen
pareiškė ieškinį
Ving
prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme motyvuojant tuo, kad šis komercinis pranešimas buvo kvietimas pirkti,
kuriame yra klaidinantis informacijos neatskleidimas, nes nebuvo nurodyta arba nepakankamai nurodyta informacija apie pagrindinius
kelionės aspektus, pvz., apie jos kainą.
Konsumentombudsmannen
paprašė įpareigoti
Ving
savo skelbime nurodyti fiksuotą kainą ir uždrausti nurodyti pradinę kainą, o nesilaikant šio draudimo − skirti baudą. Be
to, jis paprašė įpareigoti šią kelionių agentūrą patikslinti, kaip ir kokiu būdu pagrindiniai kelionės aspektai, pvz., datos,
vartotojui siūlomos papildomos paslaugos arba panašūs aspektai turi įtakos komerciniame pranešime nurodytai pradinei kainai.

Ving
nesutinka, kad nagrinėjamas komercinis pranešimas yra kvietimas pirkti. Papildomai ji tvirtina, kad pagrindinės prekės savybės
buvo nurodytos tiek, kiek tikslinga komunikacijos priemonių ir nagrinėjamos prekės atžvilgiu, ir kad kaina buvo nurodyta laikantis
Įstatyme 2004:347 dėl informacijos apie kainą nurodytų reikalavimų.
Be to,
Ving
nesutinka, kad minėtas komercinis pranešimas yra nesąžininga veikla ir kad ji nepateikė esminės ir aiškios informacijos. Papildomai
Ving
tvirtina, kad ginčijamos informacijos nepateikimu nebuvo ir negalėjo būti padarytas poveikis asmens, kuriam skirtas pranešimas,
informacija pagrįstam sprendimui dėl sandorio.
Manydamas, kad jo nagrinėjamam ginčo išsprendimui reikalinga išaiškinti Direktyvą 2005/29,
Marknadsdomstolen
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar Direktyvos 2005/29 2 straipsnio i punkte nurodytą reikalavimą „tuo suteikiantis vartotojui galimybę pirkti“ reikia aiškinti
taip, kad kvietimas pirkti pateikiamas, kai informacija apie reklamuojamą produktą ir jo kainą yra prieinama taip, kad vartotojas
galėtų priimti sprendimą pirkti,
ar būtina
, jog komerciniu pranešimu būtų taip pat suteikiama konkreti galimybė įsigyti produktą (pvz., užsakymo forma) arba kad būtų
sudarytos sąlygos pasinaudoti tokia galimybe (pvz., reklama lauke prie parduotuvės)?
2.      Jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta taip, jog privalo būti konkreti galimybė įsigyti produktą, ar laikytina, kad tokia galimybė
laikytina atsiradusia, jei komerciniame pranešime nurodytas telefono numeris arba interneto svetainė, kurioje galima užsisakyti
produktą?
3.      Ar Direktyvos (2005/29) 2 straipsnio i punktą reikia aiškinti taip, kad reikalavimas nurodyti kainą įvykdytas, jei komerciniame
pranešime nurodyta pradinė kaina, t. y. mažiausia kaina, už kurią galima įsigyti reklamuojamą produktą ar reklamuojamos kategorijos
produktus, tačiau tuo pačiu metu galima įsigyti ir kitų atmainų ar turinio reklamuojamą produktą ar reklamuojamos kategorijos
produktus, kurių kaina nenurodyta?
4.      Ar Direktyvos 2005/29 2 straipsnio i punktą reikia aiškinti taip, kad reikalavimas nurodyti produkto savybes yra įvykdytas,
jei pateikta žodinė arba vaizdinė nuoroda į produktą, t. y. produktas identifikuotas, bet išsamiau neapibūdintas?
5.      Jei į (ketvirtąjį) klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar tas pats galioja ir tuo atveju, kai siūlomos įvairios reklamuojamo
produkto atmainos, tačiau komerciniame pranešime jos nurodomos tik bendrai?
6.      Jei tai yra kvietimas pirkti, ar (Direktyvos 2005/29) 7 straipsnio 4 dalies a punktą reikia aiškinti taip, kad pakanka, jog
būtų nurodytos tik kai kurios pagrindinės produkto savybės, o prekybininkas papildomai nurodytų savo interneto svetainę, su
sąlyga, kad joje pateikta esminė informacija apie produkto pagrindines savybes, kainą ir kitas sąlygas, kaip reikalaujama
(minėto) 7 straipsnio 4 dalyje?
7.      Ar (Direktyvos 2005/29) 7 straipsnio 4 dalies c punktą reikia aiškinti taip, kad pakanka nurodyti pradinę kainą, jog reikalavimas
nurodyti kainą būtų laikomas įvykdytu?“

Dėl prejudicinių klausimų

Pirminės pastabos
Direktyvos 2005/29 tikslas yra suderinti valstybių narių įstatymus dėl nesąžiningos komercinės veiklos, įskaitant nesąžiningą
reklamą, tiesiogiai pažeidžiančią vartotojų ekonominius interesus, ir tuo pačiu netiesiogiai – konkurentų teisėtus ekonominius
interesus.
Aiškinant Direktyvą 2005/29 vartotojo sąvoka yra ypač svarbi. Ši direktyva kaip vertinimo kriterijų naudoja vidutinį vartotoją,
kuris yra gana gerai informuotas ir gana atidus bei apdairus, atsižvelgiant į socialinius, kultūrinius bei kalbinius veiksnius.
Kalbant apie klaidinantį reklamos pobūdį Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad nacionaliniai teismai turi atsižvelgti
į tai, kaip ją suvokia vidutinis vartotojas, kuris yra gana gerai informuotas ir gana atidus bei apdairus (šiuo klausimu žr.
2006 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo
Lidl Belgium
, C‑356/04, Rink. p. I‑8501, 78 punktą ir 2010 m. lapkričio 18 d. Sprendimo
Lidl
, C‑159/09, Rink. p. I‑0000, 47 punktą).
Be to, reikia pažymėti, kad tik komercinė veikla, kuri iš anksto kvalifikuojama kvietimu pirkti, priskirtina Direktyvos 2005/29
7 straipsnio 4 taikymo sričiai, tuo tarpu visai komercinei veiklai, įskaitant ir kvietimą pirkti, taikomos šios direktyvos
7 straipsnio 1, 2, 3 ir 5 dalies nuostatos. Šios direktyvos 2 straipsnio i punkte apibrėžiamame kvietime pirkti turi būti
nurodyta tam tikra tos pačios direktyvos 7 straipsnio 4 dalyje nurodyta esminė informacija, kurios reikia vartotojui, kad
galėtų priimti informacija paremtą sprendimą dėl sandorio. Nesant šios informacijos, kuri šioje nuostatoje traktuojama kaip
esminė, kvietimas pirkti, kaip tai matyti iš Direktyvos 2005/29 5 straipsnio 4 dalies ir 7 straipsnio nuostatų, laikomas klaidinančiu
ir todėl nesąžiningu.
Galiausiai reikia priminti, kad, kaip matyti iš Direktyvos 2005/29 15 konstatuojamosios dalies ir 7 straipsnio 5 dalies, Sąjungos
teisės nustatyti informaciniai reikalavimai dėl komercinio pranešimo, įskaitant reklamą arba prekybą, laikomi esminiais. Neišsamiame
šių Sąjungos teisės nuostatų sąraše, pateiktame Direktyvos 2005/29 II priede, be kita ko, yra 1990 m. birželio 13 d. Tarybos
direktyvos 90/314/EEB dėl kelionių, atostogų ir organizuotų išvykų paketų (OL L 158, p. 59; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių
k., 13 sk., 10 t., p. 132) 3 straipsnis.
Todėl šios nuostatos reikšmę turi patikrinti nacionalinis teismas, net jei su ja susiję klausimai nebuvo pateikti ir nėra
diskutuojami Teisingumo Teisme.

Dėl pirmojo klausimo
Savo pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyvos 2005/29 2 straipsnio
i punkte esančią frazę „tuo suteikiantis vartotojui galimybę pirkti“ reikia aiškinti taip, kad ji kvietimą pirkti sieja su
konkrečia galimybe įsigyti parduodamą produktą ar kad kvietimas pirkti yra tada, kai informacijos apie nagrinėjamą produktą
ir jo kainą pakanka tam, kad vartotojas galėtų priimti sprendimą dėl sandorio.
Kaip nurodo generalinis advokatas savo išvados 22 punkte, kvietimas pirkti yra specifinė reklamos forma, su kuria susijusi
sustiprinta informavimo prievolė pagal Direktyvos 2005/29 7 straipsnio 4 dalį.
Tik ne siauras kvietimo pirkti sąvokos aiškinimas atitinka vieną iš šia direktyva siekiamų tikslų, kuris, remiantis jos 1 straipsniu,
yra užtikrinti aukštą vartotojų apsaugą.
Atsižvelgiant į šiuos patikslinimus, frazė „tuo suteikiantis vartotojui galimybę pirkti“ turi būti analizuojama ne kaip numatanti
papildomą sąlygą, kurios reikia kvietimui pirkti kvalifikuoti, bet kaip nustatanti reikalavimų, numatytų produktų savybių
ir kainos atžvilgiu, tikslą − kad vartotojas turėtų pakankamai informacijos, reikalingos produktui pirkti.
Tokią išvadą patvirtina pažodinis aiškinimas, grindžiamas prieveiksmio „tuo“ naudojimu, ir yra labai artimas teleologiniam
Direktyvos 2005/29 2 straipsnio i punkto aiškinimui.
Iš to darytina išvada, jog tam, kad komercinis pranešimas galėtų būti kvalifikuojamas kvietimu pirkti, nebūtina, jog būtų
sudaryta konkreti galimybė įsigyti produktą arba kad būtų sudarytos sąlygos pasinaudoti tokia galimybe.
Šiomis aplinkybėmis į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip: Direktyvos 2005/29 2 straipsnio i punkte esančią frazę „tuo suteikiantis
vartotojui galimybę pirkti“ reikia aiškinti taip, jog kvietimas pirkti yra tada, kai informacijos apie nagrinėjamą produktą
ir jo kainą pakanka tam, kad vartotojas galėtų priimti sprendimą dėl sandorio ir nėra būtina, jog komerciniu pranešimu būtų
sudaryta konkreti galimybė įsigyti produktą arba kad būtų sudarytos sąlygos pasinaudoti tokia galimybe.

Dėl antrojo klausimo
Atsižvelgiant į atsakymą į pirmąjį klausimą, į antrąjį klausimą atsakyti nereikia.

Dėl trečiojo klausimo
Savo trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar Direktyvos 2005/29 2 straipsnio
i punktas turi būti aiškinamas taip, kad reikalavimas nurodyti produkto kainą įvykdytas, jei komerciniame pranešime nurodyta
pradinė kaina, t. y. mažiausia kaina, už kurią galima įsigyti reklamuojamą produktą ar reklamuojamos kategorijos produktus,
tačiau tuo pačiu metu galima įsigyti ir kitų atmainų ar turinio reklamuojamą produktą ar reklamuojamos kategorijos produktus,
kurių kaina nenurodyta.
Kadangi Direktyvos 2005/29 2 straipsnio i punktu nereikalaujama nurodyti galutinės kainos, iš karto negali būti atmesta, kad
reikalavimas nurodyti produkto kainą įvykdomas nurodant pradinę kainą.
Šioje nuostatoje numatyta, kad kvietime pirkti turi būti nurodyta produkto kaina tokiu būdu, kuris yra būdingas naudojamo
komercinio pranešimo priemonėms. Tokiu atveju galima numanyti, kad naudojantis tokia priemone sunku nurodyti produkto kainą,
kuri atitiktų visas jo atmainas.
Be to, pačiame Direktyvos 2005/29 7 straipsnio 4 dalies c punkte pripažįstama, kad, kalbant apie klaidinantį informacijos
neatskleidimą, prekybininkas gali pagrįstai negalėti nurodyti galutinės kainos.
Be to, jei būtų traktuojama, kad nurodant pradinę kainą neįvykdoma Direktyvos 2005/29 2 straipsnio i punkte įtvirtinta sąlyga
dėl kainos, prekybininkai galėtų nurodyti tik pradinę kainą tam, kad išvengtų nagrinėjamo komercinio pranešimo kvalifikavimo
kvietimu pirkti ir kartu šios direktyvos 7 straipsnio 4 dalies reikalavimų. Toks aiškinimas pakenktų minėtos direktyvos tiesioginiam
veikimui, kaip tai nurodyta šio sprendimo 28 ir 29 punktuose.
Iš to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad pradine kaina gali būti tenkinama sąlyga dėl produkto kainos nurodymo pagal Direktyvos
2005/29 2 straipsnio i punktą, jei, atsižvelgiant į produkto pobūdį ir savybes bei naudojamą komercinio pranešimo priemonę,
šiuo nurodymu vartotojui suteikiama galimybė priimti sprendimą dėl sandorio.
Todėl į trečią klausimą reikia atsakyti taip: Direktyvos 2005/29 2 straipsnio i punktas turi būti aiškinamas taip, kad reikalavimas
nurodyti produkto kainą įvykdytas, jei komerciniame pranešime nurodyta pradinė kaina, t. y. mažiausia kaina, už kurią galima
įsigyti reklamuojamą produktą ar reklamuojamos kategorijos produktus, tačiau tuo pačiu metu galima įsigyti ir kitų atmainų
ar turinio reklamuojamą produktą ar reklamuojamos kategorijos produktus, kurių kaina nenurodyta. Prašymą priimti prejudicinį
sprendimą pateikęs teismas privalo patikrinti, ar, atsižvelgiant į produkto pobūdį ir savybes bei naudojamą komercinio pranešimo
priemonę, nurodant pradinę kainą vartotojui suteikiama galimybė priimti sprendimą dėl sandorio.

Dėl ketvirtojo ir penktojo klausimų
Savo ketvirtuoju ir penktuoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas
iš esmės klausia, ar Direktyvos 2005/29 2 straipsnio i punktas turi būti aiškinamas taip, kad reikalavimas nurodyti produkto
savybes yra įvykdytas, jei pateikta žodinė arba vaizdinė nuoroda į produktą, be kita ko, ir tuo atveju, kai ta pati žodinė
arba vaizdinė nuoroda naudojama apibūdinant įvairias siūlomo produkto atmainas.
Minėtos direktyvos 2 straipsnio c punkte apibrėžta produkto sąvoka apima visas prekes ir paslaugas, įskaitant nekilnojamąjį
turtą, teises ir pareigas.
Tačiau informacija apie produkto savybes gali labai skirtis, nelygu produkto pobūdis.
Kadangi Direktyvos 2005/29 2 straipsnio i punktu reikalaujama, kad produkto savybės būtų nurodytos tokiu būdu, kuris yra būdingas
naudojamai priemonei, šiuo aspektu reikia atsižvelgti į naudojamą komercinio pranešimo priemonę. Negali būti reikalaujama
tokio paties lygio produkto aprašymo tikslumo nepaisant komercinio pranešimo pateikimo formos − transliacijos per radiją,
televiziją, elektroninės ar popierinės formos.
Žodinis ar vaizdinis pateikimas gali suteikti vartotojui galimybę susidaryti nuomonę apie produkto pobūdį ir savybes tam,
kad galėtų priimti sprendimą dėl sandorio, įskaitant ir tą atvejį, kai toje pačioje reklamoje apibūdinamas įvairių atmainų
produktas.
Be to, kaip nurodė generalinis advokatas savo išvados 29 punkte, pradinės kainos nurodymas gali leisti vartotojui suprasti,
kad yra ir kitų produkto, kurį jis išskyrė, atmainų.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas į produkto pobūdį ir savybes bei į naudojamą pranešimo
priemonę, kiekvienu konkrečiu atveju privalo nustatyti, ar vartotojui pakanka informacijos tam, kad jis galėtų identifikuoti
ir išskirti produktą siekiant priimti sprendimą dėl sandorio.
Todėl į ketvirtąjį ir penktąjį klausimus reikia atsakyti taip: Direktyvos 2005/29 2 straipsnio i punktas turi būti aiškinamas
taip, kad produkto žodinis ir vaizdinis pateikimas leidžia įvykdyti sąlygą, susijusią su produkto savybių nurodymu, įskaitant
ir tą atvejį, kai tas pats žodinis ar vaizdinis pateikimas naudojamas įvairioms siūlomo produkto atmainoms apibūdinti. Prašymą
priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas į produkto pobūdį ir savybes bei į naudojamą pranešimo priemonę,
kiekvienu konkrečiu atveju privalo nustatyti, ar vartotojui pakanka informacijos tam, kad jis galėtų identifikuoti ir išskirti
produktą siekiant priimti sprendimą dėl sandorio.

Dėl šeštojo klausimo
Savo šeštuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar Direktyvos 2005/29 7 straipsnio
4 dalies a punktą reikia aiškinti taip, kad pakanka, jog būtų nurodytos tik kai kurios pagrindinės produkto savybės, o prekybininkas
papildomai nurodytų savo interneto svetainę, su sąlyga, kad joje pateikta esminė informacija apie produkto pagrindines savybes,
kainą ir kitas sąlygas, kaip reikalaujama šios direktyvos 7 straipsnio 4 dalyje.
Reikia priminti, kad reikia vertinti kiekvienų konkretų Direktyvos 2005/29 7 straipsnio 4 daliai priskirtinos komercinės veiklos
atvejį, tuo tarpu šios direktyvos I priede nurodyta komercinė veikla laikoma nesąžininga visais atvejais (šiuo klausimu žr.
2009 m. balandžio 23 d. Sprendimo
VTB-VAB
, C‑261/07 ir C‑299/07, Rink. p. I‑2949, 56 punktą bei 2010 m. sausio 14 d. Sprendimo
Plus Warenhandelsgesellschaft
, C‑304/08, Rink. p. I‑0000, 45 punktą).
Direktyvos 2005/29 7 straipsnio 4 dalies a punkte daroma nuoroda į pagrindines produkto savybes, tačiau ši sąvoka neapibrėžiama
ir nepateikiamas išsamus jų sąrašas. Tačiau patikslinama, kad reikia atsižvelgti, viena vertus, į naudojamą pranešimo priemonę
ir, antra vertus, į atitinkamą produktą.
Šią nuostatą reikia taikyti kartu su šios direktyvos 7 straipsnio 1 dalimi, pagal kurią komercinę veiklą reikia vertinti atsižvelgiant,
be kita ko, į jos faktinę situaciją ir į naudojamos pranešimo priemonės ribotumą.
Reikia pažymėti ir tai, jog šios direktyvos 7 straipsnio 3 dalyje aiškiai numatyta, kad siekiant nustatyti, ar informacija
nebuvo atskleista, turi būti atsižvelgta į naudojamos pranešimo priemonės ribotumą apimties ir laiko prasme bei į priemones,
kurių prekybininkas ėmėsi tam, kad informacija būtų prieinama vartotojams kitais būdais.
Iš to darytina išvada, kad informacijos, susijusios su pagrindinėmis produkto savybėmis, kurią prekybininkas privalo nurodyti
kvietime pirkti, apimtis turi būti vertinama atsižvelgiant į šio kvietimo kontekstą, produkto pobūdį ir savybes bei į naudojamo
pranešimo priemonę.
Iš to, kas išdėstyta, seka, kad Direktyvos 2005/29 7 straipsnio 4 dalies a punktu nedraudžiama kvietime pirkti nurodyti tik
kai kurias pagrindines produkto savybes, jei prekybininkas papildomai nurodo savo interneto svetainę, su sąlyga, kad joje
pateikta esminė informacija apie produkto pagrindines savybes, kainą ir kitas sąlygas, kaip reikalaujama šios direktyvos 7 straipsnyje.
Tačiau reikia priminti, kad pagal Direktyvos 2005/29 7 straipsnio 5 dalį esminiais laikomi Sąjungos teisės nustatyti informaciniai
reikalavimai dėl komercinio pranešimo, įskaitant reklamą arba prekybą, kurių neišsamus sąrašas pateikiamas šios direktyvos
II priede. Tarp šiame II priede nurodytų nuostatų yra Direktyvos 90/314 dėl kelionių, atostogų ir organizuotų išvykų paketų
3 straipsnis, kurio 2 dalyje nurodoma, kokia informacija turi būti pateikiama brošiūroje apie šios rūšies keliones, atostogas
ir organizuotas išvykas.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas į kvietimo pirkti kontekstą, naudojamo pranešimo priemonę
ir produkto pobūdį bei savybes, kiekvienu konkrečiu atveju privalo įvertinti, ar vien nuorodos apie tam tikras pagrindines
produkto savybes pakanka tam, kad vartotojas galėtų priimti informacija paremtą sprendimą dėl sandorio.
Atsižvelgiant į visą tai, kas išdėstyta, į šeštąjį klausimą reikia atsakyti taip: Direktyvos 2005/29 7 straipsnio 4 dalies
a punktą reikia aiškinti taip, kad pakanka nurodyti tik kai kurias pagrindines produkto savybes, jei prekybininkas papildomai
nurodo savo interneto svetainę, su sąlyga, kad joje pateikta esminė informacija apie produkto pagrindines savybes, kainą ir
kitas sąlygas, kaip reikalaujama šios direktyvos 7 straipsnyje. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas
į kvietimo pirkti kontekstą, naudojamo pranešimo priemonę ir produkto pobūdį bei savybes, kiekvienu konkrečiu atveju privalo
įvertinti, ar vien nuorodos apie tam tikras pagrindines produkto savybes pakanka tam, kad vartotojas galėtų priimti informacija
paremtą sprendimą dėl sandorio.

Dėl septintojo klausimo
Savo septintuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2005/29
7 straipsnio 4 dalies c punktas turi būti aiškinamas taip, kad pakanka nurodyti pradinę kainą, jog būtų laikomas įvykdytu
reikalavimas nurodyti kainą.
Šiam klausimui reikia taikyti kitokį vertinimą, nei buvo pateiktas nagrinėjant trečiąjį klausimą.
Direktyvos 2005/29 2 straipsnio i punktu siekiama apibrėžti kvietimą pirkti, o šios direktyvos 7 straipsnio 4 dalies c punktu
apibrėžiama informacija, kuri laikoma esmine pateikiant kvietimą pirkti.
Nors tiesa tai, kad informacija apie kainą šios direktyvos 7 straipsnio 4 dalyje iš principo laikoma esmine, tačiau šio nuostatos
c punkte numatyta, jog jeigu dėl produkto pobūdžio kaina pagrįstai negali būti apskaičiuota iš anksto, informacijoje turi
būti nurodytas metodas, kuriuo apskaičiuojama kaina, taip pat, jeigu tai reikalinga, visi papildomi mokesčiai už krovinių
vežimą, pristatymo arba pašto išlaidos arba, jeigu šie mokesčiai dėl pagrįstų priežasčių negali būti apskaičiuoti iš anksto,
informacija apie tai, kad gali tekti mokėti tokius papildomus mokesčius.
Todėl vien nuoroda apie pradinę kainą gali būti pateisinama situacijose, kai kainos negalima pagrįstai apskaičiuoti iš anksto
būtent dėl produkto pobūdžio ir savybių. Iš bylos medžiagos matyti, kad norint nustatyti galutinę kelionės kainą galima atsižvelgti
į keletą kriterijų, o būtent rezervacijos momentą ir paskirties šalies patrauklumą dėl religinių, meno ar sporto įvykių, sezono
sąlygų specifiką ir kelionės datą bei valandą.
Tačiau, jei kvietime pirkti nurodoma tik pradinė kaina, bet nenurodomas galutinės kainos apskaičiavimo metodas ir, jeigu tai
reikalinga, papildomos išlaidos arba informacija apie tai, jog šias išlaidas padengia vartotojas, kyla klausimas, ar šios
informacijos pakanka tam, kad suteiktų vartotojui galimybę priimti informaciją paremtą sprendimą dėl sandorio, ir ar negalima
daryti išvados, kad yra klaidinantis informacijos neatskleidimas pagal Direktyvos 2005/29 7 straipsnį.
Reikia pažymėti, jog Direktyvos 2005/29 7 straipsnio 3 dalyje patikslinama, kad jeigu komercinei veiklai perduoti naudojamos
komunikacijos priemonės yra ribotos apimties arba laiko prasme, tai, sprendžiant, ar informacija buvo neatskleista, turi būti
atsižvelgiama į šį ribotumą bei bet kokias kitas priemones, kurių prekybininkas ėmėsi tam, kad informacija būtų prieinama
vartotojams kitais būdais.
Šioje nuostatoje nurodyta informacija apie tai, į ką reikia atsižvelgti nustatant, ar komercinė veikla kvalifikuotina kaip
klaidinantis informacijos neatskleidimas, taikytina šios direktyvos 7 straipsnio 4 dalyje nurodytiems kvietimams pirkti.
Informacijos apie kainą apimtis turi būti nustatoma atsižvelgiant į produkto pobūdį ir savybes bei kvietimui pirkti naudojamą
komercinio pranešimo priemonę ir prekybininko galimai pateiktą papildomą informaciją.
Todėl vien pradinės kainos nuoroda kvietime pirkti savaime neturėtų būti traktuojama kaip klaidinantis informacijos neatskleidimas.
Nacionalinis teismas privalo nustatyti, ar pradinės kainos nuorodos pakanka tam, kad Direktyvos 2005/29 7 straipsnio 4 dalies
c punkte įtvirtinti reikalavimai dėl kainos būtų laikomi įvykdytais.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turės, be kita ko, patikrinti, ar dėl galutinės kainos apskaičiavimo
metodo nenurodymo nebus sutrukdyta vartotojui priimti informacija paremtą sprendimą dėl sandorio ir todėl jis nebus paskatintas
priimti tokį sprendimą dėl sandorio, kurio jis kitomis aplinkybėms nebūtų priėmęs. Jis taip pat privalo atsižvelgti į naudojamos
pranešimo priemonės ribotumą, produkto pobūdį bei savybes ir į kitas priemones, kurių prekybininkas veiksmingai ėmėsi tam,
kad informacija būtų prieinama vartotojui.
Todėl į septintąjį klausimą reikia atsakyti taip: Direktyvos 2005/29 7 straipsnio 4 dalies c punktas turi būti aiškinamas
taip, kad vien pradinės kainos nuoroda kvietime pirkti savaime neturėtų būti traktuojama kaip klaidinantis informacijos neatskleidimas.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas privalo nustatyti, ar pradinės kainos nuorodos pakanka tam, kad Direktyvos
2005/29 7 straipsnio 4 dalies c punkte įtvirtinti reikalavimai dėl kainos būtų laikomi įvykdytais. Šis teismas turės, be kita
ko, patikrinti, ar dėl galutinės kainos apskaičiavimo metodo nenurodymo nebus sutrukdyta vartotojui priimti informacija paremtą
sprendimą dėl sandorio ir todėl jis nebus paskatintas priimti tokį sprendimą dėl sandorio, kurio jis kitomis aplinkybėms nebūtų
priėmęs. Jis taip pat privalo atsižvelgti į naudojamos pranešimo priemonės ribotumą, produkto pobūdį bei savybes ir į kitas
priemones, kurių prekybininkas veiksmingai ėmėsi tam, kad informacija būtų prieinama vartotojui.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
1.
2005 m. gegužės 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2005/29/EB dėl nesąžiningos įmonių komercinės veiklos vartotojų
atžvilgiu vidaus rinkoje ir iš dalies keičiančios Tarybos direktyvą 84/450/EEB, Europos Parlamento ir Tarybos direktyvas 97/7/EB,
98/27/EB bei 2002/65/EB ir Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) Nr. 2006/2004 („Nesąžiningos komercinės veiklos direktyva“)
2 straipsnio i punkte esančią frazę „tuo suteikiantis vartotojui galimybę pirkti“ reikia aiškinti taip, jog kvietimas pirkti
yra tada, kai informacijos apie nagrinėjamą produktą ir jo kainą pakanka tam, kad vartotojas galėtų priimti sprendimą dėl
sandorio, ir nėra būtina, jog komerciniu pranešimu būtų sudaryta konkreti galimybė įsigyti produktą arba kad būtų sudarytos
sąlygos pasinaudoti tokia galimybe.
2.
Direktyvos 2005/29 2 straipsnio i punktas turi būti aiškinamas taip, kad reikalavimas nurodyti produkto kainą įvykdytas, jei
komerciniame pranešime nurodoma pradinė kaina, t. y. mažiausia kaina, už kurią galima įsigyti reklamuojamą produktą ar reklamuojamos
kategorijos produktus, tačiau tuo pačiu metu galima įsigyti ir kitų atmainų ar turinio reklamuojamą produktą ar reklamuojamos
kategorijos produktus, kurių kaina nenurodyta. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas privalo patikrinti,
ar, atsižvelgiant į produkto pobūdį ir savybes bei naudojamą komercinio pranešimo priemonę, nurodant pradinę kainą vartotojui
suteikiama galimybė priimti sprendimą dėl sandorio.
3.
Direktyvos 2005/29 2 straipsnio i punktas turi būti aiškinamas taip, kad produkto žodinis ir vaizdinis pateikimas leidžia
įvykdyti sąlygą, susijusią su produkto savybių nurodymu, įskaitant ir tą atvejį, kai tas pats žodinis ar vaizdinis pateikimas
naudojamas įvairioms siūlomo produkto atmainoms apibūdinti. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas
į produkto pobūdį ir savybes bei į naudojamą pranešimo priemonę, kiekvienu konkrečiu atveju privalo nustatyti, ar vartotojui
pakanka informacijos tam, kad jis galėtų identifikuoti ir išskirti produktą siekiant priimti sprendimą dėl sandorio.
4.
Direktyvos 2005/29 7 straipsnio 4 dalies a punktą reikia aiškinti taip, kad pakanka nurodyti tik kai kurias pagrindines produkto
savybes, jei prekybininkas papildomai nurodo savo interneto svetainę, su sąlyga, kad joje pateikta esminė informacija apie
produkto pagrindines savybes, kainą ir kitas sąlygas, kaip reikalaujama šios direktyvos 7 straipsnyje. Prašymą priimti prejudicinį
sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas į kvietimo pirkti kontekstą, naudojamo pranešimo priemonę ir produkto pobūdį bei
savybes, kiekvienu konkrečiu atveju privalo įvertinti, ar vien nuorodos apie tam tikras pagrindines produkto savybes pakanka
tam, kad vartotojas galėtų priimti informacija paremtą sprendimą dėl sandorio.
5.
Direktyvos 2005/29 7 straipsnio 4 dalies c punktas turi būti aiškinamas taip, kad vien pradinės kainos nuoroda kvietime pirkti
savaime neturėtų būti traktuojama kaip klaidinantis informacijos neatskleidimas. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs
teismas privalo nustatyti, ar pradinės kainos nuorodos pakanka tam, kad Direktyvos 2005/29 7 straipsnio 4 dalies c punkte
įtvirtinti reikalavimai dėl kainos būtų laikomi įvykdytais. Šis teismas turės, be kita ko, patikrinti, ar dėl galutinės kainos
apskaičiavimo metodo nenurodymo nebus sutrukdyta vartotojui priimti informacija paremtą sprendimą dėl sandorio ir todėl jis
nebus paskatintas priimti tokį sprendimą dėl sandorio, kurio jis kitomis aplinkybėms nebūtų priėmęs. Jis taip pat privalo
atsižvelgti į naudojamos pranešimo priemonės ribotumą, produkto pobūdį bei savybes ir į kitas priemones, kurių prekybininkas
veiksmingai ėmėsi tam, kad informacija būtų prieinama vartotojui.
Parašai.
*
Proceso kalba: švedų.