CELEX: 62010CJ0191
Reglamentas (EB) Nr. 1346/2000
Bankroto bylos
Tarptautinė jurisdikcija
Dėl turto susimaišymo bendrovės, kurios registruota buveinė yra valstybėje narėje, įtraukimas į kitoje valstybėje narėje įsteigtai bendrovei iškeltą bankroto bylą

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 2000 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1346/2000 dėl bankroto
bylų (OL L 160, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 1 t., p. 191, toliau – reglamentas) išaiškinimu.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant bendrovės
Rastelli Davide et C. Snc.
(toliau –
Rastelli
) ir J. C. Hidoux, veikiančio kaip teismo paskirtas bendrovės
Médiasucre international
likvidatorius (toliau –
Médiasucre
), ginčą dėl pirmosios bendrovės įtraukimo į antrajai bendrovei iškeltą bankroto bylą.

Teisinis pagrindas

Sąjungos teisė
Pagal 6 konstatuojamąją dalį reglamentas apribotas „nuostatomis, reguliuojančiomis bankroto bylų iškėlimo jurisdikciją ir
tiesiogiai šių bylų pagrindu priimamais bei glaudžiai su jomis susijusiais teismo sprendimais“.
Reglamento 3 straipsnyje dėl tarptautinės jurisdikcijos numatyta:
„1.      Valstybės narės, kurios teritorijoje yra skolininko pagrindinių turtinių interesų [pagrindinių interesų] vieta, teismai turi
jurisdikciją iškelti bankroto bylą. Jei tai yra bendrovė arba juridinis asmuo, kai nėra priešingų įrodymų, laikoma, kad jos
pagrindinių turtinių interesų [pagrindinių interesų] vieta yra jos registruota buveinė.
2.      Jei skolininko pagrindinių turtinių interesų [pagrindinių interesų] vieta yra valstybės narės teritorijoje, kitos valstybės
narės teismai turi jurisdikciją iškelti tokiam skolininkui bankroto bylą tik tuo atveju, jei jam tos kitos valstybės narės
teritorijoje priklauso įmonė. Tokios bylos poveikis gali apimti tik tą skolininko turtą, kuris yra pastarosios valstybės narės
teritorijoje.
<...>“
Reglamento 13 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad „pagrindinių turtinių interesų [pagrindinių interesų] vieta turėtų būti
vieta, kurioje skolininkas reguliariai administruoja savo turtinius interesus [savo interesus], ir dėl to ją gali nustatyti
trečiosios šalys“.
Reglamento 4 straipsnyje, susijusiame su taikytina teise, numatyta:
„1.      Išskyrus atvejus, kai šis reglamentas numato ką kita, bankroto byloms ir jų pasekmėms taikoma valstybės narės, kurios teritorijoje
iškelta tokia byla, <...> teisė.
<...>“

Nacionalinė teisė
Bankroto procesas teisme reguliuojamas Prancūzijos komercijos kodekso L. 640‑1 ir paskesniuose straipsniuose. Kalbant apie
teismą, kuris turi jurisdikciją pradėti bankroto bylą, šio kodekso redakcijos, galiojusios priėmus 2005 m. liepos 26 d. Įstatymą
dėl įmonių išsaugojimo, L. 641‑1 straipsnyje nukreipiama į to paties kodekso L. 621‑2 straipsnį, kuriame buvo numatyta:
„Jurisdikciją turintis teismas – komercinių bylų teismas, jei skolininkas yra prekybininkas ar įsiregistravęs amatų registre.
Apygardos teismas turi jurisdikciją kitais atvejais.
Į pradėtą bylą gali būti įtraukti vienas ar keli kiti asmenys, jeigu jų ir skolininko turtas yra susimaišęs arba jei juridinis
asmuo yra fiktyvus. Teismas, pradėjęs pirminę bylą, turi jurisdikciją tai nuspręsti.“

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
2007 m. gegužės 7 d. sprendimu
Tribunal de commerce de Marseille
(Marselio komercinių bylų teismas) (Prancūzija) pradėjo
Médiasucre
, kurios registruota buveinė buvo Marselyje, teisminį likvidavimą ir paskyrė J. C. Hidoux likvidatoriumi.
Priėmus šį sprendimą J. C. Hidoux inicijavo bylą
Rastelli
, kurios registruota buveinė buvo Robijuje (Italija), tame pačiame teisme. Teigdamas, kad šių abiejų turtas yra susimaišęs,
jis prašė įtraukti
Rastelli
į
Médiasucre
pradėtą likvidavimo bylą.
2008 m. gegužės 19 d. sprendime
Tribunal de commerce de Marseille
nurodė, kad pagal reglamento 3 straipsnį jis neturi jurisdikcijos, nes
Rastelli
buveinė buvo Italijoje ir ji neturėjo jokios įmonės Prancūzijoje.
Spręsdamas dėl J. C. Hidoux apeliacinio skundo
Cour d’appel d’Aix-en-Provence
(Provanso Ekso apeliacinis teismas) 2009 m. vasario 12 d. sprendimu pakeitė šį sprendimą ir pripažino
Tribunal de commerce de Marseille
turinčiu jurisdikciją. Šiuo atžvilgiu apeliacinis teismas pažymėjo, kad teisminio likvidatoriaus prašymas buvo susijęs ne
su bankroto bylos iškėlimu
Rastelli
, bet šios bendrovės įtraukimu į jau pradėtą
Médiasucre
teisminio likvidavimo bylą, ir kad pagal Komercinio kodekso L. 621‑2 straipsnį teismas, turintis jurisdikciją nuspręsti dėl
tokio prašymo įtraukti bendrovę, yra tas, kuris pradėjo pirminę bylą.
Šiomis aplinkybėmis
Cour de cassation
(Kasacinis teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Kai valstybės narės teismas pradeda bankroto bylą skolininkui žinodamas, kad jo pagrindinių interesų vieta yra šios valstybės
teritorijoje, ar <...> reglamentu <...> draudžiama šiam teismui taikyti savo nacionalinės teisės taisyklę, pagal kurią jam
leidžiama įtraukti į šią bylą bendrovę, kurios registruota buveinė yra kitoje valstybėje narėje, remiantis vien tuo, kad skolininko
ir šios bendrovės turtas yra susimaišęs?
2.      Jeigu prašymas dėl įtraukimo į bylą turi būti laikomas naujos bankroto bylos iškėlimu, kuriam taikoma sąlyga, kad būtų įrodyta,
jog įmonė, kurią prašoma įtraukti į bylą, toje valstybėje turi savo pagrindinių interesų vietą, tam, kad valstybės narės teismas,
į kurį kreiptasi iš pradžių, pirmiausia galėtų jį išnagrinėti, ar toks įrodymas gali būti vien konstatavimas, kad jų turtas
yra susimaišęs?“

Dėl prejudicinių klausimų

Dėl pirmojo klausimo
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar reglamentas turi būti aiškinamas
taip, kad valstybės narės teismas, kuris pradėjo bankroto bylą bendrovei žinodamas, kad jo pagrindinių interesų vieta yra
šios valstybės teritorijoje, gali taikydamas savo nacionalinės teisės taisyklę įtraukti į šią bylą bendrovę, kurios registruota
buveinė yra kitoje valstybėje narėje, remdamasis vien tuo, kad šių bendrovių turtas yra susimaišęs.
Pirmiausia reikia pažymėti, kad reglamente nėra nei teismų, nei teisėkūros jurisdikcijos taisyklių, kuriose būtų aiškiai numatytas
bendrovės, kurios registruota buveinė yra vienoje valstybėje narėje, įtraukimas į kitoje valstybėje narėje pradėtą bankroto
bylą remiantis turto susimaišymu.
Iš tiesų tiek, kiek tai susiję su teismų jurisdikcija, reglamento 3 straipsnyje numatyti tik du kriterijai, susiję su dviejų
rūšių skirtingomis bankroto bylomis. Pagal šio straipsnio 1 dalį dėl skolininko pagrindinių interesų vietos, kuri, kaip preziumuojama,
yra bendrovės registruota buveinė, valstybės narės, kurios teritorijoje jis yra įsisteigusi, teismai gali pradėti „pagrindinę“
bylą, turinčią universalų poveikį, nes ji taikoma visam skolininko turtui, esančiam visose valstybėse narėse, kuriose taikomas
reglamentas. Pagal šio straipsnio 2 dalį dėl to, kad skolininkas turi įmonę, valstybės narės, kurios teritorijoje yra ši įmonė,
teismai gali iškelti „šalutinę“ ar „teritorinę“ bylą, galinčią turėti įtakos skolininko turtui, kuris yra šios valstybės narės
teritorijoje (šiuo klausimu žr. 2006 m. gegužės 2 d. Sprendimo
Eurofood IFSC
, C‑341/04, Rink. p. I‑3813, 28 punktą ir 2011 m. lapkričio 17 d. Sprendimo
Zaza Retail
, C‑112/10, Rink. p. I‑0000, 17 punktą).
Kalbant apie taikytiną teisę, pažymėtina, kad pagal reglamento 4 straipsnio 1 dalį ji priklauso nuo tarptautinę jurisdikciją
turinčio teismo nustatymo. Kiek tai susiję ir su pagrindine bankroto byla, ir su šalutine ar teritorine bankroto byla, valstybės
narės, kurios teritorijoje iškelta byla, teisė taikoma bankroto bylai ir jos pasekmėms (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Eurofood IFSC
33 punktą ir 2010 m. sausio 21 d. Sprendimo
MG Probud Gdynia
, C‑444/07, Rink. p. I‑417, 25 punktą).
Taigi atsižvelgiant į teismų jurisdikcijos kriterijaus vaidmenį reikia išsiaiškinti, koks teismas turės jurisdikciją pagrindinėje
byloje.
Šiuo atžvilgiu neatrodo, kad buvo tvirtinama, jog
Rastelli
turi įmonę Prancūzijoje, kaip ji suprantama pagal Teisingumo Teismo praktiką, t. y. struktūra, kurią sudaro minimali organizacija
ir tam tikras stabilumas vykdant ekonominę veiklą (žr. 2011 m. spalio 20 d. Sprendimo
Interedil
, C‑396/09, Rink. p. I‑0000, 64 punktą). Šiomis aplinkybėmis reglamento 3 straipsnio 2 dalis negali būti taikoma.
Todėl reikia tik išsiaiškinti, ar teismų jurisdikcija nagrinėti ieškinį, kuriuo siekiama, kad bendrovė būtų įtraukta į bankroto
bylą, gali būti pagrįsta reglamento 3 straipsnio 1 dalimi.
Šiomis aplinkybėmis reikia priminti, kad Teisingumo Teismas nusprendė, jog reglamento 3 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama
taip, kad ja valstybės narės, kurios teritorijoje buvo iškelta bankroto byla, teismams taip pat suteikiama tarptautinė jurisdikcija
tiesiogiai iš pirminės bylos ir glaudžiai su ja susijusio ieškinio atžvilgiu, kaip tai suprantama pagal reglamento 6 konstatuojamąją
dalį (žr. 2009 m. vasario 12 d. Sprendimo
Seagon
, C‑339/07, Rink. p. I‑767, 19–21 punktus). Taigi reikia išnagrinėti, ar turto susimaišymu pagrįstas prašymas įtraukti į bankroto
bylą bendrovę, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, gali būti laikomas tokiu ieškiniu.
J. C. Hidoux ir Prancūzijos vyriausybė tvirtina, kad ieškinys, kuriuo siekiama, kad bendrovė būtų įtraukta į bankroto bylą
dėl turto susimaišymo, turi būti laikomas tiesiogiai kilusiu iš pirminės bankroto bylos ir su ja glaudžiai susijusiu. Tai
pagrįsdami jie nurodo, kad dėl tokio įtraukimo į bylą, kaip antai numatytas Prancūzijos teisėje, kuri pagal reglamento 4 straipsnio
1 dalį yra pirminei bylai taikytina teisė, nėra pradedama nauja byla, kuri būtų nepriklausoma nuo iškeltos pirminės bylos,
bet tik pirminės bylos pasekmės bus taikomos ir kitai bendrovei. Tuo remdamiesi jie prieina prie išvados, kad Prancūzijos
teismas, kuris pradėjo pagrindinę bankroto bylą Prancūzijoje įsteigtai bendrovei, taip pat turi jurisdikciją įtraukti į bylą
kitą bendrovę, kurios buveinė yra kitoje valstybėje narėje.
Šis teiginys iš esmės pagrįstas argumentu, pagal kurį, remiantis Prancūzijos teise, įtraukus į pagrindinę bankroto bylą bendrovę
nepradedama nauja byla, bet į pirminę bylą įtraukiamas naujas skolininkas, kurio turtas yra neatskiriamas nuo pirmojo skolininko.
Vis dėlto šiuo bylos vieningumu negalima paslėpti aplinkybės, kurią nurodė Nyderlandų ir Austrijos vyriausybės bei Europos
Komisija, kad įtraukus į bylą papildomą skolininką, teisiškai nepriklausomą nuo to, kuriam iškelta byla, jam atsiranda tokios
pačios pasekmės kaip ir dėl sprendimo iškelti bankroto bylą.
Ši analizė taip pat yra pagrįsta aplinkybe, kurią nurodė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kad jei bylos
vientisumas yra pateisintas tuo, kad konstatuota, jog du skolininkai sudaro faktinį vienetą dėl jų turto susimaišymo, šis
konstatavimas neturi jokios įtakos dviejų skolininkų teisiniam subjektiškumui.
Tačiau Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad reglamento įtvirtintoje valstybių narių teismų jurisdikcijos nustatymo sistemoje,
kuri yra pagrįsta skolininkų pagrindinių interesų vieta, kiekvienam skolininkui, kuris yra atskiras juridinis subjektas, atskirai
nustatomas jurisdikciją turintis teismas (minėto Sprendimo
Eurofood IFSC
30 punktas).
Darytina išvada, kad tik valstybės narės teismas, kuris turi jurisdikciją pradėti pagrindinę bankroto bylą, gali priimti sprendimą,
dėl kurio juridiniam asmeniui kyla tokios pačios pasekmės kaip ir dėl sprendimo iškelti šią bylą.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad reglamento 3 straipsnio 1 dalyje įtvirtinama išimtinė jurisdikcija valstybės narės, kurios
teritorijoje yra skolininko pagrindinių interesų vieta, teismams tam, kad būtų pradėta tokia byla.
Taigi galimybe teismui, pagal šią nuostatą turinčiam jurisdikciją spręsti skolininko bylą, remiantis nacionaline teise įtraukti
kitą juridinį asmenį į bankroto bylą vien dėl to, kad turtas yra susimaišęs, nesiaiškinant, kur yra šio asmens pagrindinių
interesų vieta, būtų apeinama reglamente įtvirtinta sistema. Todėl atsirastų, be kita ko, skirtingų valstybių narių teismų
jurisdikcijos pozityvioji kolizija, kurios reglamentu ir buvo siekiama išvengti tam, kad būtų užtikrintas vienodas požiūris
į bankroto bylas Europos Sąjungoje.
Taigi į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad reglamentas turi būti aiškinamas taip, jog bendrovei bankroto bylą pradėjęs
valstybės narės teismas, žinodamas, kad jos pagrindinių interesų vieta yra šios valstybės teritorijoje, taikydamas savo nacionalinės
teisės taisyklę gali įtraukti į šią bylą bendrovę, kurios registruota buveinė yra kitoje valstybėje narėje, tik su sąlyga,
kad įrodyta, jog pastarosios pagrindinių interesų vieta yra pirmojoje valstybėje narėje.

Dėl antrojo klausimo
Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar reglamentas turi būti aiškinamas
taip, kad jei bendrovei, kurios registruota buveinė yra valstybėje narėje, pareikštas ieškinys, kuriuo siekiama, kad kitoje
valstybėje pradėtos bylos kitai bendrovei, įsteigtai šioje valstybėje, pasekmės būtų taikomos pirmajai bendrovei, vien konstatavus,
jog šių bendrovių turtas yra susimaišęs, to užtektų įrodyti, kad bedrovės, kuriai pareikštas ieškinys, pagrindinių interesų
centras taip pat yra pastarojoje valstybėje.
Pirmiausia reikia priminti, kad sąvoka „pagrindinių interesų vieta“, kaip ji suprantama pagal reglamento 3 straipsnio 1 dalį,
yra reglamento sąvoka, kuri dėl to turi savarankišką reikšmę ir turi būti aiškinama vienodai, neatsižvelgiant į nacionalinės
teisės aktus (minėtų sprendimų
Eurofood IFSC
31 punktas ir
Interedil
43 punktas). Nors reglamente nepateikiama šios sąvokos apibrėžtis, jos apimtis išaiškinta reglamento 13 konstatuojamojoje
dalyje, pagal kurią „pagrindinių turtinių interesų [pagrindinių interesų] vieta turėtų būti vieta, kurioje skolininkas reguliariai
administruoja savo turtinius interesus [savo interesus], ir dėl to ją gali nustatyti trečiosios šalys“ (minėtų sprendimų
Eurofood IFSC
32 punktas ir
Interedil
47 punktas).
Bendrovių atveju pagal reglamento 3 straipsnio 1 dalies antrą sakinį preziumuojama, kad pagrindinių interesų vieta yra registruotos
buveinės vieta. Šia prezumpcija ir nuoroda šio reglamento tryliktos konstatuojamosios dalies formuluotėje į interesų administravimo
vietą išreiškiamas Sąjungos teisės aktų leidėjo noras suteikti pirmenybę bendrovės centrinės administracijos vietai kaip jurisdikcijos
nustatymo kriterijui (minėto Sprendimo
Interedil
48 punktas).
Teisingumo Teismas, remdamasis ta pačia konstatuojamąja dalimi, nusprendė, kad pagrindinių interesų vieta turi būti nustatoma
remiantis objektyviais kriterijais, kuriuos gali patikrinti trečiosios šalys, kad būtų užtikrintas teisinis saugumas ir numatomumas,
susiję su teismo, turinčio jurisdikciją iškelti pagrindinę bankroto bylą, nustatymu (minėtų sprendimų
Eurofood IFSC
33 punktas ir
Interedil
49 punktas).
Kalbėdamas apie bendrovę Teisingumo Teismas patikslino, kad jeigu bendrovės valdymo ir kontrolės organai yra registruotos
buveinės vietoje ir šios bendrovės administravimo sprendimai priimami šioje vietoje taip, kad tai gali nustatyti trečiosios
šalys, reglamento 3 straipsnio 1 dalies antrame sakinyje numatyta prezumpcija visiškai taikoma (minėto Sprendimo
Interedil
50 punktas).
Galima paneigti šią prezumpciją, kai, trečiųjų šalių požiūriu, bendrovės centrinės administracijos vieta nėra registruotoje
buveinėje. Šiuo atveju Sąjungos teisės aktų leidėjo numatyta paprasta prezumpcija dėl šios bendrovės registruotos buveinės
gali būti paneigta, tik jei remiantis objektyviais duomenimis, kuriuos gali patikrinti trečiosios šalys, galima nustatyti,
kad reali padėtis skiriasi nuo tos, kurią turėtų atspindėti minėtos registruotos buveinės vieta (minėtų sprendimų
Eurofood IFSC
34 punktas ir
Interedil
51 punktas).
Vertinimas remiantis šiais duomenimis turi būti bendras, atsižvelgiant į kiekvienos situacijos aplinkybes (minėto Sprendimo
Interedil
52 punktas).
Kalbant apie atvejį, numatytą antrajame klausime, kai susimaišęs dviejų bendrovių turtas, iš Prancūzijos vyriausybės paaiškinimų
matyti, kad siekdamas apibūdinti tokią situaciją nacionalinis teismas remiasi dviem alternatyviais kriterijais, pagrįstais
atitinkamai sąskaitų susimaišymu ir neįprastų finansinių santykių tarp bendrovių, kaip antai turto perleidimo be atlygio tikslingas
organizavimas, buvimu.
Kaip nurodė Prancūzijos, Nyderlandų ir Austrijos vyriausybės bei Komisija, trečiosios šalys paprastai sunkiai gali patikrinti
šiuos duomenis. Be to, turto susimaišymas nebūtinai reiškia, kad yra vienintelė interesų vieta. Iš tiesų taip pat negalima
atmesti galimybės, kad tokį susimaišymą suorganizavo dviejose skirtingose valstybėse narėse esantys du valdymo ir kontrolės
organai.
Taigi į pateiktą antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad reglamentas turi būti aiškinamas taip, kad jei bendrovei, kurios registruota
buveinė yra valstybėje narėje, pareikštas ieškinys, kuriuo siekiama, jog kitoje valstybėje pradėtos bylos kitai bendrovei,
įsteigtai šioje valstybėje, pasekmės būtų taikomos pirmajai bendrovei, vien konstatavus, jog šių bendrovių turtas yra susimaišęs,
to neužtenka įrodyti, kad bedrovės, kuriai pareikštas ieškinys, pagrindinių interesų centras taip pat yra pastarojoje valstybėje.
Siekiant paneigti prezumpciją, pagal kurią ši vieta yra registruotos buveinės vietoje, būtina, jog bendrai įvertinus visus
reikšmingus duomenis būtų galima nustatyti taip, kad tai galėtų patikrinti trečiosios šalys, jog bendrovės, kuriai pareikštas
ieškinys siekiant ją įtraukti į bylą, faktinė valdymo ir kontrolės vieta yra valstybėje narėje, kur pradėta pirminė bankroto
byla.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
1.
2000 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1346/2000 dėl bankroto bylų turi būti aiškinamas taip, kad valstybės narės
teismas, kuris pradėjo bankroto bylą bendrovei žinodamas, kad pagrindinių jos interesų vieta yra šios valstybės teritorijoje,
taikydamas savo nacionalinės teisės taisyklę gali įtraukti į šią bylą bendrovę, kurios registruota buveinė yra kitoje valstybėje
narėje, tik su sąlyga, kad įrodyta, jog pastarosios pagrindinių interesų vieta yra pirmojoje valstybėje narėje.
2.
Reglamentas Nr. 1346/2000 turi būti aiškinamas taip, kad jei bendrovei, kurios registruota buveinė yra valstybėje narėje,
pareikštas ieškinys, kuriuo siekiama, jog kitoje valstybėje pradėtos bylos kitai bendrovei, įsteigtai šioje valstybėje, pasekmės
būtų taikomos pirmajai bendrovei, vien konstatavus, jog šių bendrovių turtas yra susimaišęs, to neužtenka įrodyti, kad bedrovės,
kuriai pareikštas ieškinys, pagrindinių interesų centras taip pat yra pastarojoje valstybėje. Siekiant paneigti prezumpciją,
pagal kurią ši vieta yra registruotos buveinės vietoje, būtina, jog bendrai įvertinus visus reikšmingus duomenis būtų galima
nustatyti taip, kad tai galėtų patikrinti trečiosios šalys, jog bendrovės, kuriai pareikštas ieškinys siekiant ją įtraukti
į bylą, faktinė valdymo ir kontrolės vieta yra valstybėje narėje, kur pradėta pirminė bankroto byla.
Parašai.
*
Proceso kalba: prancūzų.