CELEX: 62013CJ0382
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Migrējošu darba ņēmēju sociālais nodrošinājums
Regula (EEK) Nr. 1408/71
13. panta 2. punkts un 17. pants
Gadījuma darbs dalībvalstī, kas nav dzīvesvietas valsts
Piemērojamie tiesību akti
Dzīvesvietas valsts atteikums piešķirt ģimenes pabalstus un vecuma pensijas samazinājums

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 13. panta 2. punktu un 17. pantu Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulā (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, redakcijā, kas grozīta un atjaunināta ar Padomes 1996. gada 2. decembra Regulu (EK) Nr. 118/97 (
OV 1997, L 28, 1. lpp.
), kura grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 18. decembra Regulu (EK) Nr. 1992/2006 (
OV L 392, 1. lpp.
; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1408/71”), kā arī LESD 20., 21. un 45. pantu.
Šis lūgums tika iesniegts trijās lietās starp attiecīgi
C. E. Franzen
,
H
.
D. Giesen
, kā arī
F. van den Berg
un
Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbank
(Sociālās apdrošināšanas slimokases valde, turpmāk tekstā – “
SVB
”) jautājumā par lēmumiem, ar kuriem šī pēdējā minētā atteica piešķirt ģimenes pabalstus
C. E. Franzen
un attiecīgi samazināja
D
.
Giesen
un
F. van den Berg
piešķirtos izmaksājamos partnera pabalstu un vecuma pensiju.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Regulas Nr. 1408/71 1. pantā ir noteikts:
“Šajā regulā:
a)
“darbinieks” un “pašnodarbināta persona” attiecīgi nozīmē:
i)
jebkuru personu, kas obligāti vai brīvprātīgi ir apdrošināta pret viena vai vairāku veidu gadījumiem, uz kuriem attiecas darbinieku vai pašnodarbināto personu sociālā nodrošinājuma programma vai valsts civildienesta ierēdņu īpašā sistēma;
ii)
jebkuru personu, kas ir apdrošināta obligātajā apdrošināšanā pret viena vai vairāku veidu risku, uz kuru attiecas sociālā nodrošinājuma jomas, kas aplūkotas šajā regulā, visiem iedzīvotājiem paredzētā sociālā nodrošinājuma sistēmā vai visiem strādājošajiem paredzētā sociālā nodrošinājuma sistēmā, ja attiecīgo personu:
—
var kvalificēt kā darbinieku vai pašnodarbinātu personu saskaņā ar veidu, kā šo sistēmu administrē vai finansē, vai arī
—
ja persona neatbilst šādiem kritērijiem, bet saskaņā ar darbiniekiem vai pašnodarbinātām personām paredzētu sistēmu vai arī iii) daļā minētu sistēmu ir obligāti apdrošināta vai brīvprātīgi tālākapdrošināta pret kādu no I pielikumā minētajiem riskiem, vai arī atbilst I pielikumā sniegtajai definīcijai, ja konkrētajā dalībvalstī šādas sistēmas nav;
[..].”
Minētās regulas 2. panta “Personas, uz kurām attiecas regula” 1. punktā ir paredzēts:
“Šī regula attiecas uz darbiniekiem vai pašnodarbinātām personām un uz studentiem, uz kuriem attiecas vienas vai vairāku dalībvalstu tiesību akti un kuri ir kādas dalībvalsts pilsoņi, vai kuri ir bezvalstnieki vai bēgļi, kas dzīvo kādā dalībvalstī, kā arī viņu ģimenes locekļi[em] vai viņus kā apgādniekus zaudējušie[m] ģimenes locekļi[em].”
Regulas Nr. 1408/71 13. pantā, kas ietilpst tās II sadaļā ar nosaukumu “Piemērojamo tiesību aktu noteikšana”, ir noteikts:
“1.   Ievērojot 14.c un 14.f pantu, uz personām, kam piemēro šo regulu, attiecas tikai vienas dalībvalsts tiesību akti. Minētos tiesību aktus nosaka saskaņā ar šo sadaļu.
2.   Ievērojot 14. līdz 17. pantu:
a)
persona, kas ir nodarbināta vienā dalībvalstī, ir pakļauta šīs valsts tiesību aktiem arī tad, ja tā dzīvo citā dalībvalstī vai ja citā dalībvalstī atrodas tā uzņēmuma vai indivīda juridiskā adrese vai uzņēmējdarbības vieta, kurš nodarbina šo personu;
[..]
f)
tāda persona, uz kuru vairs neattiecas kādas dalībvalsts tiesību akti, ja uz viņu nekļūst piemērojami citas dalībvalsts tiesību akti saskaņā ar kādu no iepriekšējos apakšpunktos izklāstītajiem noteikumiem vai saskaņā ar kādu no izņēmumiem vai īpašajiem noteikumiem, kas izklāstīti 14. līdz 17. pantā, ir pakļauta tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā tā dzīvo, saskaņā vienīgi ar šo tiesību aktu noteikumiem.”
Atbilstīgi šīs regulas 17. pantam “Izņēmumi attiecībā uz 13. līdz 16. pantu”:
“Divas vai vairākas dalībvalstis, šo valstu kompetentās iestādes vai šo iestāžu norīkotas institūcijas, savstarpēji vienojoties, var paredzēt izņēmumus attiecībā uz 13. līdz 16. pantā noteiktu personu kategoriju vai konkrētu personu interesēs.”
Nīderlandes tiesības
Likums par vecuma pensijas vispārīgo sistēmu
Saskaņā ar Likuma par vecuma pensijas vispārīgo sistēmu (
Algemene Ouderdomswet
, turpmāk tekstā – “
AOW
”) 2. pantu “rezidents” šā likuma izpratnē ir persona, kurai Nīderlandē ir dzīvesvieta.
Saskaņā ar
AOW
3. panta 1. punktu personas dzīvesvieta ir nosakāma atbilstoši individuāla gadījuma apstākļiem.
Saskaņā ar
AOW
6. panta 1. punkta a) apakšpunktu par apdrošinātu atbilstoši šī likuma noteikumiem ir uzskatāma persona, kas vēl nav sasniegusi pensijas vecumu un ir rezidente. Minētā 6. panta 3. punktā ir precizēts, ka, atkāpjoties no 1. un 2. punkta, piesaistīto personu loks var tikt paplašināts vai sašaurināts ar valsts pārvaldes regulējumu vai saskaņā ar to.
Ar 1998. gada 29. aprīļa likumu (
Stb
. 1998, Nr. 267) ar atpakaļejošu datumu no 1989. gada 1. janvāra
AOW
tika iekļauts 6.a pants, saskaņā ar kuru:
“Attiecīgā gadījumā atkāpjoties no
AOW
6. panta un uz tā balstītajām normām,
a)
par apdrošinātu tiek uzskatīta persona, kuras apdrošināšana, pamatojoties uz šo likumu, izriet no starptautiskas organizācijas līguma vai lēmuma noteikumu piemērošanas;
b)
par apdrošinātu netiek uzskatīta persona, uz kuru, pamatojoties uz starptautiskas organizācijas līgumu vai lēmumu, attiecas citas valsts tiesību akti.”
AOW
13. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir paredzēts, ka pensijas summas samazina par 2 % par katru kalendāro gadu, kurā persona, kurai ir tiesības uz pensiju, pēc 15 gadu vecuma sasniegšanas, taču pirms 65 gadu vecuma sasniegšanas nav bijusi apdrošināta.
Tā paša panta 2. punkta a) apakšpunktā ir paredzēts, ka bruto piemaksu samazina par 2 % par katru kalendāro gadu, kurā personas, kurai ir tiesības uz pensiju, laulātais pēc 15 gadu vecuma, taču pirms 65 gadu vecuma sasniegšanas nav bijis apdrošināts.
Saskaņā ar
AOW
45. panta 1. punkta pirmo teikumu – redakcijā, kādā šī tiesību norma bija formulēta 1985. gada 1. aprīlī, – apdrošinātās personas un kādreizējās apdrošinātās personas valsts pārvaldes regulējumā noteiktos gadījumos saskaņā ar tā nosacījumiem un atbilstoši tajā noteiktajam tarifam ir tiesīgas maksāt iemaksas par laikposmiem, kuros jau ir sasniegts 15 gadu vecums, taču vēl nav sasniegts 65 gadu vecums, un kuros šīs personas nav apdrošinātas vai nav bijušas apdrošinātas.
Saskaņā ar šo pašu tiesību normu – redakcijā, kādā tā bija formulēta 1990. gada 1. janvārī, – apdrošinātās personas un kādreizējās apdrošinātās personas valsts pārvaldes regulējumā noteiktos gadījumos saskaņā ar tā nosacījumiem un atbilstoši tajā noteiktajam tarifam var brīvprātīgi apdrošināties laikposmos, kuros jau ir sasniegts 15 gadu vecums, taču vēl nav sasniegts 65 gadu vecums, un kuros šīs personas nav apdrošinātas vai nav bijušas apdrošinātas.
Likums par ģimenes pabalstu vispārīgo sistēmu
Likuma par ģimenes pabalstu vispārīgo sistēmu (
Algemene Kinderbijslagwet
, turpmāk tekstā – “
AKW
”) 2. panta un 3. panta 1. punkta saturs ir identisks
AOW
2. panta un 3. panta 1. punkta saturam.
Saskaņā ar
AKW
6. panta 1. punkta a) apakšpunktu par apdrošinātu atbilstoši šī likuma normām ir uzskatāma persona, kas ir rezidente.
AKW
6.a panta b) apakšpunktā ir paredzēts, ka, attiecīgā gadījumā atkāpjoties no
AKW
6. panta un no tā izrietošajām normām, par apdrošinātu netiek uzskatīta persona, uz kuru atbilstoši starptautiskas organizācijas līgumam vai lēmumam attiecas citas valsts tiesību akti.
Noteikumi par sociālajai apdrošināšanai piesaistīto personu loka paplašināšanu un sašaurināšanu
Pamatlietās aplūkojamajā laikposmā saskaņā ar
AOW
6. panta 3. punktu un
AKW
tika pieņemti vairāki viens otram sekojoši noteikumi par sociālajai apdrošināšanai piesaistīto personu loka paplašināšanu un sašaurināšanu (
Besluit uitbreiding en beperking kring verzekerden volksverzekeringen
, turpmāk tekstā – “
BUB
”). Konkrētajiem pamatlietas apstākļiem bija secīgi piemērojami 1976. gada 19. oktobra noteikumi (
Stb
557, turpmāk tekstā – “1976. gada
BUB
”), 1989. gada 3. maija noteikumi (
Stb
164, turpmāk tekstā – “1989. gada
BUB
”) un 1998. gada 24. decembra noteikumi (
Stb
746, turpmāk tekstā – “1999. gada
BUB
”).
Saskaņā ar 1976. gada
BUB
2. panta 1. punkta a) apakšpunktu par apdrošinātu
AOW
izpratnē cita starpā netiek uzskatīts rezidents, kurš strādā algotu darbu ārpus Nīderlandes un kurš kā šāda darba veicējs ir apdrošināts atbilstoši tajā valstī, kur viņš strādā, spēkā esošajiem tiesību aktiem par vecuma pabalstiem un pabalstiem nāves gadījumā, kā arī ģimenes pabalstiem.
1976. gada
BUB
tika aizstāts ar 1989. gada
BUB
, kura 10. panta 1. punktā – redakcijā, kas bija piemērojama no 1989. gada 1. jūlija līdz 1992. gada 1. janvārim, – bija paredzēts, ka “nav apdrošināts rezidents, kurš veic algotu darbu tikai ārpus Nīderlandes”. Laikposmā no 1992. gada 1. janvāra līdz 1997. gada 1. janvārim ar šo pašu 1989. gada
BUB
tiesisko normu bija noteikts, ka “nav apdrošināts rezidents, kurš vismaz trīs mēnešus pēc kārtas ir veicis algotu darbu tikai ārpus Nīderlandes”. Saskaņā ar 1989. gada
BUB
redakciju, kas bija piemērojama no 1997. gada 1. janvāra līdz 1999. gada 1. janvārim, tā 10. panta 1. punktā bija noteikts, ka “nav sociāli apdrošināts rezidents, kurš vismaz trīs mēnešus pēc kārtas ir veicis algotu darbu tikai ārpus Nīderlandes, ja vien šis darbs nav ticis veikts uz darba tiesisko attiecību ar Nīderlandē dzīvojošu vai reģistrētu darba devēju pamata”.
1999. gada 1. janvārī 1989. gada
BUB
tika aizstāts ar 1999. gada
BUB
. Tā 12. pantā ir paredzēts, ka “nav sociāli apdrošināta persona, kurai dzīvesvieta ir Nīderlandē un kura vismaz trīs mēnešus pēc kārtas ir veikusi algotu darbu tikai ārpus Nīderlandes, ja vien šis darbs nav ticis veikts uz darba tiesisko attiecību ar Nīderlandē dzīvojošu vai reģistrētu darba devēju pamata”.
Gan 1989. gada
BUB
, gan arī 1999. gada
BUB
attiecīgi 25. un 24. pantā ir ietverta ārkārtas apstākļu klauzula, uz kuras pamata
SVB
ir tiesīga saskaņā ar 1989. gada
BUB
konkrētos gadījumos atkāpties no citām šo noteikumu normām, lai labotu būtisku netaisnību, kas var izrietēt no apdrošināšanas pienākuma vai no atbrīvojuma no šī pienākuma atbilstoši šiem noteikumiem, vai atbilstoši 1999. gada
BUB
nepiemērot šo noteikumu normas, vai atkāpties no tām, ciktāl tās piemērošana, ievērojot apdrošināto personu kategorijas paplašināšanas vai sašaurināšanas būtiskumu, rada ievērojamu netaisnību, kas izriet tikai no apdrošināšanās pienākuma vai no izslēgšanas no tā atbilstoši šiem noteikumiem.
Pamatlietas un prejudiciālie jautājumi
Visiem prasītājiem pamatlietās ir Nīderlandes pilsonība un viņi dzīvo Nīderlandē.
C. E. Franzen
lieta
C. E. Franzen
, kas dzimusi 1965. gadā, saskaņā ar
AKW
Nīderlandē saņēma ģimenes pabalstu par savu 1995. gadā dzimušo meitu, kuru viņa audzināja viena. 2002. gada novembrī viņa
SVB
darīja zināmu, ka kopš 2001. gada 1. janvāra ir nodarbināta Vācijā, kur viņa strādāja par frizieri 20 stundas nedēļā. Tā kā
C. E. Franzen
no šī darba gūtie ienākumi bija nelieli, uz viņu obligāti attiecās tikai Vācijas tiesiskais regulējums par apdrošināšanu pret nelaimes gadījumiem darbā (
Unfallversicherung
) un viņai nebija pieejama neviena cita Vācijas sociālā nodrošinājuma sistēma. Ar 2003. gada 25. februāra lēmumu
SVB
no 2002. gada 1. oktobra atcēla viņas ģimenes pabalstu.
Savos Tiesai iesniegtajos apsvērumos
SVB
precizē arī, ka ar 2003. gada 21. septembra vēstuli
C. E. Franzen
, piemērojot 1999. gada
BUB
24. pantu, lūdza izbeigt viņas izslēgšanu no apdrošināšanas sociālā nodrošinājuma. Ar 2004. gada 15. marta lēmumu
SVB
noraidīja šo lūgumu, pamatojot ar to, ka
C. E. Franzen
nav apdrošināta nedz saskaņā ar Savienības tiesībām, nedz saskaņā ar Nīderlandes tiesību normām. Tomēr, paziņojot 2004. gada 15. marta lēmumu,
SVB
norādīja, ka
C. E. Franzen
ir ieteikts lūgt kompetentajai Vācijas iestādei uz viņu attiecināt Nīderlandes tiesību aktus, piemērojot Regulas Nr. 1408/71 17. pantu. C.
E. Franzen
neesot reaģējusi uz šo ieteikumu.
C. E. Franzen
2006. gada 30. janvārī iesniedza jaunu pieprasījumu piešķirt ģimenes pabalstu, kuru ar 2006. gada 27. marta lēmumu
SVB
apmierināja no 2006. gada pirmā ceturkšņa.
Ar 2007. gada 5. jūnija vēstuli
C. E. Franzen
vārdā tika lūgts viņai piešķirt ģimenes pabalstu no 2002. gada ceturtā ceturkšņa. Ar 2007. gada 5. jūlija lēmumu
SVB
konstatēja, ka no 2006. gada pirmā ceturkšņa
C
.
E. Franzen
vairs nav tiesību saņemt ģimenes pabalstu, taču nolēma neatprasīt nepamatoti izmaksātās summas. Ar 2007. gada 16. novembra lēmumu
C
.
E. Franzen
iebildumi par šo lēmumu tika noraidīti kā nepamatoti un viņas 2007. gada 5. jūnija lūgums veikt pārskatīšanu arī tika noraidīts.
2008. gada 6. februārī, kad vēl nebija izskatīta
C. E. Franzen
prasība par [2007. gada 16. novembra] lēmumu,
SVB
pieņēma jaunu lēmumu, ar kuru tika grozīts tās 2007. gada 16. novembra lēmuma pamatojums, norādot, ka pieteikumi par ģimenes pabalsta piešķiršanu tikuši noraidīti, jo
C. E. Franzen
saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punktu esot bijuši piemērojami vienīgi Vācijas tiesību akti, tādējādi izslēdzot Nīderlandes sociālās apdrošināšanas piemērošanu.
Ar 2008. gada 5. augusta spriedumu
Rechtbank Maastricht
[Māstrihtas tiesa] prasības pret 2007. gada 16. novembra un 2008. gada 6. februāra lēmumiem pasludināja par nepamatotām. Tā kā
C. E. Franzen
iesniedza apelācijas sūdzību
Centrale Raad van Beroep
[Pēdējās instances administratīvo lietu tiesa], starp lietas dalībniekiem pamatlietā šajā lietā strīds ir par to, vai no 2002. gada 1. oktobra
C. E. Franzen
bija apdrošināta saskaņā ar
AKW
, jo viņas dzīvesvieta bija Nīderlandē.
H. D. Giesen
lieta
H. D. Giesen
laulātā, kas dzimusi 1947. gadā, strādāja Vācijā kā “geringfügig Beschäftigte”, proti, persona ar mazsvarīgu darbu, 1970. gadā un vēlreiz – laikposmā no 1988. gada 19. maija līdz 1993. gada 12. maijam. Viņa tostarp bija pārdevēja apģērbu veikalā un saskaņā ar gadījuma darba līgumu strādāja algotu darbu ierobežotu stundu skaitu mēnesī, nepārsniedzot divas vai trīs dienas mēnesī.
H. D. Giesen
2006. gada 22. septembrī iesniedza lūgumu piešķirt vecuma pensiju un partnera pabalstu saskaņā ar
AOW
, kurus ar 2007. gada 3. oktobra lēmumu
SVB
viņam piešķīra. Taču partnera pabalsts tika samazināts par 16 %, pamatojot ar to, ka laikposmā, kad
H. D. Giesen
laulātā strādāja Vācijā, viņai nebija sociālās apdrošināšanas Nīderlandē.
H. D. Giesen
iesniedza sūdzību par šo lēmumu, ciktāl tas attiecās uz pabalsta samazināšanu. Ar 2008. gada 20. maija lēmumu šī sūdzība tika atzīta par nepamatotu.
Ar 2008. gada 13. oktobra spriedumu
Rechtbank Roermond
[Rūrmondas tiesa] noraidīja kā nepamatotu pret 2008. gada 20. maija lēmumu celto
H. D. Giesen
prasību. Minētā tiesa nosprieda, ka uz viņa laulāto neattiecās Nīderlandes tiesību akti, jo nav pierādīts, ka viņa vairāk nekā trīs mēnešus nav strādājusi Vācijā. Iesniedzējtiesā, kurā
H. D. Giesen
iesniedza apelācija sūdzību, pušu pamatlietā strīds ir par to, vai laikposmā no 1988. gada 19. maija līdz 1992. gada 31. decembrim
H. D. Giesen
laulātā bija apdrošināta saskaņā ar
AOW
tādēļ, ka viņas dzīvesvieta bija Nīderlandē.
F. van den Berg
lieta
F. van den Berg
, dzimis 1943. gadā, bija nodarbināts Vācijā laikposmā no 1972. gada 25. jūnija līdz 24. jūlijam un no 1990. gada 1. janvāra līdz 1994. gada 31. decembrim. No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka viņš veica šo darbību nevis katru dienu, bet tikai īsus laika posmus. Tā kā viņa ienākumi bija pārāk mazi, viņu nevarēja uzskatīt par nodokļu maksātāju Vācijā.
F. van den Berg
2008. gada 17. janvārī saskaņā ar
AOW
lūdza piešķirt vecuma pensiju. Ar 2008. gada 1. augusta lēmumu
SVB
to viņam piešķīra, taču samazināja par 14 %, pamatojot ar to, ka vairāk nekā septiņus gadus
F. van den Berg
nav bijis apdrošināts Nīderlandē. Ar 2008. gada 25. novembra lēmumu viņa sūdzība par šo lēmumu daļēji tika atzīta par pamatotu un samazinājums tika noteikts 10 % apmērā.
Ar 2009. gada 19. oktobra spriedumu
Rechtbank Maastricht
[Māstrihtas tiesa] atzina par nepamatotu prasību pret 2008. gada 25. novembra lēmumu.
F. van den Berg
iesniedza apelācijas sūdzību iesniedzējtiesā par šo spriedumu, kurā pušu pamatlietā strīds ir par to, vai laikposmā no 1990. gada 1. janvāra līdz 1994. gada 31. decembrim
F. van den Berg
ir bijis apdrošināts saskaņā ar
AOW
tādēļ, ka viņa dzīvesvieta bija Nīderlandē.
Trim lietām kopīgie apsvērumi
Centrale Raad van Beroep
[Pēdējās instances administratīvo lietu tiesa] uzskata, ka ieinteresētās personas pamatlietās var tikt uzskatītas par darba ņēmējiem Regulas Nr. 1408/71 2. panta, skatot to kopā ar tās 1. panta a) punktu, izpratnē un ka šīs regulas materiālās piemērošanas jomā ietilpst
AOW
un
AKW
.
Tomēr rodoties jautājums, vai strīdīgajos laikposmos uz šīm ieinteresētajām personām saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta a) apakšpunktu attiecās Vācijas tiesību akti un, ja tā ir, vai šīs tiesību normas ekskluzīvā iedarbība nozīmē, ka Nīderlandes tiesību akti nav piemērojami. Šajā kontekstā iesniedzējtiesa atsaucas uz spriedumu
Kits van Heijningen
(C‑2/89,
EU:C:1990:183
), kas attiecās uz nodarbinātību nepilnu darba laiku un kurā bija uzdots jautājums par iespēju piemērot šos tiesību aktus arī līgumiem par gadījuma darbu.
Iesniedzējtiesa konstatē, ka saistībā ar pašreizējām lietām nav apstrīdēts, ka ieinteresētās personas saistībā ar viņu nodarbinātību nav bijušas apdrošinātas atbilstīgi Vācijas tiesību aktiem, izņemot viņu obligāto apdrošināšanu Vācijas sistēmā saistībā ar nelaimes gadījumiem darbā, tādēļ tās atbilstoši katram konkrētajam gadījumam nevar pretendēt uz vecuma pensiju vai ģimenes pabalstiem. Šī tiesa turklāt norāda, ka laikposmā no 1989. gada 1. jūlija līdz 1992. gada 31. decembrim –
H. D. Giesen
laulātā un uz tiem attiecošajos strīdīgajos laikposmos –
F. van den Berg
un
C. E. Franzen
saskaņā ar
AOW
un
AKW
valsts tiesībās ir uzskatāmi par neapdrošinātiem. Lai varētu novērtēt, vai Savienības tiesības nepieļauj šādu izslēgšanu, ir jāinterpretē Savienības tiesību normas attiecībā uz darba ņēmēju, kā arī pilsoņu brīvu pārvietošanos, proti, attiecīgi LESD 45. pants un LESD 20. un 21. pants.
Šādos apstākļos
Centrale Raad van Beroep
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
a)
Vai Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta ievadteikums un a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka uz dalībvalsts rezidentu, kurš ietilpst šīs regulas piemērošanas jomā un kurš, pamatojoties uz gadījuma darba līgumu, strādā algotā darbā citā dalībvalstī ne vairāk kā divas vai trīs dienas mēnesī, šī iemesla dēļ šajā dalībvalstī attiecas nodarbinātības valsts sociālā nodrošinājuma tiesību akti?
b)
Ja [uz pirmā jautājuma a) daļu] tiek sniegta apstiprinoša atbilde, – vai uz minētajiem rezidentiem šajā gadījumā attiecas nodarbinātības valsts sociālā nodrošinājuma tiesību akti tiklab dienās, kad tiek veikts darbs, kā arī dienās, kad darbs netiek veikts, un, ja tā ir, cik ilgi vēl pēc pēdējā faktiski veiktā darba turpinās šo tiesību aktu attiecināmība?
2)
Vai Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta ievadteikums un a) apakšpunkts, skatot tos kopā ar 13. panta 1. punktu, nepieļauj, ka migrējošs darba ņēmējs, uz kuru attiecas nodarbinātības valsts sociālā nodrošinājuma tiesību akti, saskaņā ar dzīvesvietas valsts tiesisko regulējumu šajā valstī tiek uzskatīts par apdrošinātu saskaņā ar
AOW
?
3)
a)
Vai Savienības tiesības, it īpaši noteikumi par darba ņēmēju un/vai Savienības pilsoņu brīvu pārvietošanos, ir jāinterpretē tādējādi, ka šo lietu apstākļos tie nepieļauj tādu valsts tiesību normu kā
AKW
6.a pants un/vai
AOW
piemērošanu, saskaņā ar kurām migrējošs darba ņēmējs, kurš dzīvo Nīderlandē, šajā valstī tiek izslēgts no
AOW
un/vai
AKW
paredzētās apdrošināšanas tāpēc, ka uz viņu attiecas tikai Vācijas sociālā nodrošinājuma tiesību akti, un pat tad, ja šis darba ņēmējs Vācijā ir izslēgts no “Altersrente” [vecuma pensiju apdrošināšanas] kā “geringfügig Beschäftigte” un viņam nav tiesību saņemt “Kindergeld” [ģimenes pabalstu]?
b)
Vai, atbildot [uz trešā jautājuma a) daļu], vēl ir nozīme tam, ka ir bijusi iespēja pievienoties brīvprātīgajai apdrošināšanai saskaņā ar
AOW
vai lūgt
SVB
panākt vienošanos Regulas Nr. 1408/71 17. panta izpratnē?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka uz dalībvalsts rezidentu, kuram ir piemērojama šī regula un kurš, pamatojoties uz gadījuma darba līgumu, strādā algotā darbā citā dalībvalstī dažas dienas mēnesī, attiecas nodarbinātības valsts tiesību akti un, ja tas tā ir, vai šie tiesību akti uz viņu attiecas arī dienās, kad viņš neveic nekādu algotu darbu.
Jāatgādina, ka ar Regulu Nr. 1408/71 tiek ieviesta kārtība, kādā koordinējamas valstu sociālā nodrošinājuma sistēmas, un tās II sadaļā ir izklāstīti noteikumi, kā jānosaka darba ņēmējam, kas pārvietojas Savienībā, piemērojamie tiesību akti (it īpaši skat. spriedumu
Wencel
, C‑589/10,
EU:C:2013:303
, 45. punkts).
Minētās II sadaļas normas tostarp ir vērstas uz to, lai ieinteresētajām personām principā būtu piemērojama tikai vienas dalībvalsts sociālā nodrošinājuma sistēma, kā rezultātā iespējams izvairīties no atbilstošo valsts tiesību aktu pārklāšanās un no tā izrietošajām nelabvēlīgajām sekām (skat. spriedumus
Ten Holder
, 302/84,
EU:C:1986:242
, 19. punkts;
Luijten
, 60/85,
EU:C:1986:307
, 12. punkts;
Bosmann
, C‑352/06,
EU:C:2008:290
, 16. punkts, kā arī
Hudzinski
un
Wawrzyniak
, C‑611/10 un C‑612/10,
EU:C:2012:339
, 41. punkts).
Šis princips, ka ir piemērojama tikai viena sociālā nodrošinājuma sistēma, ir izteikts it īpaši Regulas Nr. 1408/71 13. panta 1. punktā, kurā ir paredzēts, ka darba ņēmējam, kam ir piemērojama šī regula, ir piemērojams tikai vienas dalībvalsts tiesiskais regulējums (skat. spriedumus
Ten Holder
, 302/84,
EU:C:1986:242
, 20. punkts;
Luijten
, 60/85,
EU:C:1986:307
, 13. punkts, un
Bosmann
, C‑352/06,
EU:C:2008:290
, 16. punkts).
Saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta a) apakšpunktu persona, kas ir nodarbināta vienā dalībvalstī, ir pakļauta šīs valsts tiesību aktiem arī tad, ja tā dzīvo citā dalībvalstī. Ja saskaņā ar šo normu darba ņēmējam par piemērojamiem tiek noteikti kādas dalībvalsts tiesību akti, tad viņam ir piemērojami tikai šīs dalībvalsts tiesību akti (skat. spriedumus
Ten Holder
, 302/84,
EU:C:1986:242
, 23. punkts, un
Bosmann
, C‑352/06,
EU:C:2008:290
, 17. punkts).
Savā spriedumā
Kits van Heijningen
(C‑2/89,
EU:C:1990:183
, 10. punkts), kas bija par nodarbinātību uz nepilnu darba laiku divas reizes nedēļā, katru reizi divu stundu ilgumā, Tiesa konstatēja, ka Regulas Nr. 1408/71 1. panta a) punktā vai 2. panta 1. punktā nav normu, kas ļautu izslēgt no šīs regulas piemērošanas jomas konkrētas personu kategorijas atkarībā no laika, ko tās velta sava darba veikšanai. Līdz ar to jāuzskata, ka personai ir piemērojama šī regula, ja tā atbilst šīs pašas regulas 1. panta a) punktā un 2. panta 1. punktā noteiktajiem kombinētajiem nosacījumiem.
Ar savu pirmā jautājuma a) daļu iesniedzējtiesa vēlas uzzināt, vai judikatūra, kas izriet no sprieduma
Kits van Heijningen
(C‑2/89,
EU:C:1990:183
), ir piemērojama tādai situācijai, kādā ir
H. D. Giesen
laulātā, kas Vācijā strādāja tikai divas vai trīs dienas mēnesī. Attiecībā uz
C. E. Franzen
un
F. van den Berg
šī tiesa uzskata par pierādītu, ka viņu nodarbinātība Vācijā ir algots darbs un ka attiecībā uz šīm divām personām kompetentā dalībvalsts strīdīgajā laika posmā ir bijusi Vācijas Federatīvā Republika.
Šajā sakarā, kā izriet no šī sprieduma 44. punktā minētās judikatūras, tā kā algota darba veikšanai veltītajam laikam nav nozīmes, nosakot Regulas Nr. 1408/71 piemērojamību attiecīgajai personai, ir jāuzskata, ka šī regula ir piemērojama personai, kas strādā divas vai trīs dienas mēnesī un kas atbilst Regulas Nr. 1408/71 1. panta a) punktā un 2. panta 1. punktā noteiktajiem kombinētajiem nosacījumiem, proti, ka uz to kā algotu darba ņēmēju attiecas vienas vai vairāku dalībvalstu tiesību akti un tā ir kādas dalībvalsts pilsone. Saskaņā ar šīs regulas 13. panta 2. punkta a) apakšpunktu uz šādu personu attiecas tās dalībvalsts tiesību akti, kuras teritorijā tā veic savu algoto darbu.
Turklāt iesniedzējtiesa jautā, vai saskaņā ar minēto 13. panta 2. punkta a) apakšpunktu nodarbinātības dalībvalsts tiesību akti ir jāpiemēro ne tikai tām dienām, kurās tika veikts algots darbs, bet arī dienām, kad tas netika veikts.
Atbilde uz šo jautājumu arī izriet no sprieduma
Kits van Heijningen
(C‑2/89,
EU:C:1990:183
). Faktiski minētā sprieduma 14. punktā Tiesa konstatēja, ka ar Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta a) apakšpunktu netiek diferencēts algots darbs atkarībā no tā, vai to veic uz pilnu vai nepilnu laiku. Turklāt šajā normā izvirzītais mērķis netiktu sasniegts, ja būtu jāuzskata, ka dalībvalsts tiesību aktus var piemērot laika posmiem, kad darbs tika veikts, bet ne tiem, kad darbs netika veikts.
Tiesa secināja, ka Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka uz personu, kurai šī regula ir piemērojama un kas veic nepilna laika algotu darbu dalībvalsts teritorijā, attiecas šīs valsts tiesību akti gan tajās dienās, kad tā veic šo darbu, gan dienās, kad tā šo darbu neveic (spriedums
Kits van Heijningen
, C‑2/89,
EU:C:1990:183
, 15. punkts).
Tādi pat apsvērumi attiecas uz gadījuma algotu darbu, kāds ir darbs pamatlietā. Šajā sakarā jāprecizē, ka nodarbinātības dalībvalsts tiesību akti ir piemērojami tik ilgi, kamēr attiecīgā persona veic savu profesionālo darbību šīs dalībvalsts teritorijā. Tādēļ darba tiesisko attiecību pastāvēšanai un darba tiesisko attiecību veidam, piemēram, nepilna laika vai gadījuma darbam, vai arī darba ņēmēja nostrādāto stundu skaitam nav nozīmes.
Šāda interpretācija nevar tikt atspēkota ar judikatūru par Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta f) apakšpunktu, atbilstoši kurai šī norma, kurā pie tajā noteiktajiem nosacījumiem uz personu tiek attiecināti dzīvesvietas dalībvalsts tiesību akti, attiecas gan uz personām, kas pilnībā pārtrauc jebkādu profesionālo darbību, gan uz personām, kas uz laiku pārtrauc savu darbību (spriedumi
Kuusijärvi
, C‑275/96,
EU:C:1998:279
, 39. un 40. punkts, kā arī
Adanez-Vega
, C‑372/02,
EU:C:2004:705
, 24. punkts).
Faktiski, kā to pareizi norādīja
SVB
, laika posms, kurā gadījuma darbs netiek veikts, nevar tikt uzskatīts par darbības pārtraukšanu uz laiku. Šajā sakarā no Tiesai iesniegtajiem materiāliem izriet, ka darba tiesiskās attiecības starp
H. D. Giesen
laulāto un viņas darba devēju ilga 5 gadus bez pārtraukuma. Tātad šajā laikā, piemērojot Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta a) apakšpunktu, uz viņu attiecās nodarbinātības dalībvalsts, šajā gadījumā – Vācijas, tiesību akti.
Līdz ar to uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka uz dalībvalsts rezidentu, kuram ir piemērojama šī regula un kurš saskaņā ar gadījuma darba līgumu strādā algotā darbā dažas dienas mēnesī citas dalībvalsts teritorijā, attiecas nodarbinātības valsts tiesību akti kā dienās, kurās tika veikts algots darbs, tā arī dienās, kad tas netika veikts.
Par otro jautājumu
Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta a) apakšpunkts, skatot to kopā ar šī paša panta 1. punktu, ir jāinterpretē tā, ka tas tādos apstākļos kā pamatlietās nepieļauj, ka migrējošs darba ņēmējs, uz kuru attiecas nodarbinātības valsts tiesību akti, saskaņā ar dzīvesvietas valsts tiesisko regulējumu šajā valstī saņemtu no šīs valsts pabalstus saistībā ar vecuma apdrošināšanas sistēmu vai ģimenes pabalstus.
Šajā jautājumā ir atsauce uz īpašajiem pamatlietu apstākļiem, kuros nodarbinātības dalībvalsts tiesību aktu piemērošana nav izraisījusi ieinteresētās personas piederību šīs valsts sociālā nodrošinājuma sistēmai attiecībā uz ģimenes pabalstiem un vecuma pensiju.
Lai gan pamatlietās dzīvesvietas valsts tiesību aktos, piemērojot
AKW
6.a panta b) apakšpunktā un
AOW
paredzēto izslēgšanas klauzulu, tiek izslēgts, ka migrējošs darba ņēmējs, kādas ir ieinteresētās personas pamatlietās, piederētu tās vecuma apdrošināšanas sistēmai, iesniedzējtiesa izskaidro, ka, ja atbilde uz otro jautājumu ir noraidoša, tad tai nav jāpiemēro šī izslēgšanas klauzula un ir jāpiemēro taisnīguma klauzula, kas paredzēta 1989. gada un 1999. gada
BUB
, lai labotu nopietnu netaisnību, kas var izrietēt no pienākuma apdrošināties vai no atbrīvojuma no šī pienākuma.
Šādā kontekstā tiek uzdots jautājums, vai Regulas Nr. 1408/71 13. pants nepieļauj, ka šos pabalstus piešķir dzīvesvietas dalībvalsts.
Šajā sakarā jāatgādina, ka Tiesa savos spriedumos
Bosmann
(C‑352/06,
EU:C:2008:290
) un
Hudzinski
un
Wawrzyniak
(C‑611/10 un C‑612/10,
EU:C:2012:339
) jau ir piekritusi diviem izņēmumiem no principa, ka ir piemērojama tikai viena sociālā nodrošinājuma sistēma, un atzinusi dalībvalsts, kas nav kompetenta atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 II sadaļai, tiesības pie konkrētiem nosacījumiem piešķirt ģimenes pabalstus migrējošam darba ņēmējam saskaņā ar tā valsts tiesībām.
Tā spriedumā
Bosmann
(C‑352/06,
EU:C:2008:290
), vienāda veida ģimenes pabalstu neakumulēšanas kontekstā, neraugoties uz to, ka vienlaicīgi tika piemēroti divu dalībvalstu tiesību akti, Tiesa konstatēja, ka, pat ja ar Savienības tiesībām dzīvesvietas dalībvalsts kompetentajām iestādēm nav paredzēts pienākums piešķirt
Bosmann
k‑dzei attiecīgo ģimenes pabalstu, nevar arī tikt izslēgta šādas piešķiršanas iespēja, ja šī persona var saņemt minētos pabalstus tikai tādēļ vien, ka šajā dalībvalstī ir viņas dzīvesvieta (šajā ziņā skat. spriedumu
Bosmann
, C‑352/06,
EU:C:2008:290
, 25., 27. un 28. punkts).
It īpaši Tiesa minētā sprieduma
Bosmann
(C‑352/06,
EU:C:2008:290
) 31. punktā uzskatīja, ka tādos apstākļos kā minētā sprieduma pamatā esošajā lietā minētie dzīvesvietas dalībvalstij nevar tikt liegta iespēja piešķirt ģimenes pabalstus tās teritorijā dzīvojošām personām. Faktiski, lai arī saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta a) apakšpunktu personai, kura kādas dalībvalsts teritorijā veic algotu darbu, ir jāpiemēro šīs dalībvalsts tiesību akti pat tad, ja šīs personas dzīvesvieta ir citā dalībvalstī, tomēr ar šo regulu dzīvesvietas dalībvalstij nevar liegt saskaņā ar tās tiesību aktiem piešķirt ģimenes pabalstus šai personai.
Tāds pats izņēmums no principa, ka ir piemērojama tikai viena sociālā nodrošinājuma sistēma, kas paredzēts Regulas Nr. 1408/71 13. panta 1. punktā, tika pieļauts spriedumā
Hudzinski
un
Wawrzyniak
(C‑611/10 un C‑612/10,
EU:C:2012:339
), kurā Tiesa atzina dalībvalsts, kas nebija kompetenta saskaņā ar šīs regulas II sadaļu, bet kuras teritorijā migrējošais darba ņēmējs veica pagaidu algotu darbu un kurā tas pilnībā maksāja ienākuma nodokli, tiesības piešķirt pabalstus par bērnu papildus tiem, ko maksāja dzīvesvietas dalībvalsts.
Taču, runājot par, pirmkārt, ģimenes pabalstiem un
C. E. Franzen
situāciju, ir jākonstatē, ka, no vienas puses, tāpat kā Vācijas tiesību aktos tādos apstākļos, kādi attiecās uz Bosmanes k‑dzi, arī Nīderlandes tiesību aktos pamatlietā nav noteikts, ka tiesības uz ģimenes pabalstiem ir atkarīgas no nodarbinātības vai apdrošināšanas nosacījuma izpildes. Tādējādi tikai fakts par dzīvesvietu Nīderlandē ir pietiekams, lai saņemtu ģimenes pabalstus, abstrahējoties no izņēmuma klauzulas, kas paredzēta
AKW
6.a panta b) apakšpunktā un
AOW
, kuras mērķis ir valsts tiesībās transponēt principu, ka ir piemērojama tikai viena sociālā nodrošinājuma sistēma. No otras puses, neraugoties uz formālu nodarbinātības valsts tiesību aktu piemērošanu,
C. E. Franzen
nav tiesību saņemt šos sociālos pabalstus ierobežotā nostrādāto darba stundu skaita dēļ un mazo ienākumu dēļ, ko viņa saņēma par savu algoto darbu šīs dalībvalsts teritorijā. Tātad, tāpat kā lietā, kurā taisīts spriedums
Bosmann
(C‑352/06,
EU:C:2008:290
),
C. E. Franzen
lietas apstākļi neliecina par vienāda rakstura ģimenes pabalstu par vienu un to pašu apdrošināšanas laikposmu uzkrāšanu.
Otrkārt, attiecībā uz vecuma un partnera pabalstiem, kas tiek aplūkoti
F. van den Berg
un
H. D. Giesen
lietās, šķiet, ka materiālie nosacījumi šo pabalstu piešķiršanai, piemērojot dzīvesvietas valsts tiesību aktus, ir izpildīti un ka šo pabalstu piešķiršana neizraisa vienāda rakstura pabalstu par vienu un to pašu laikposmu uzkrāšanu, ja vienlaicīgi tiek piemēroti nodarbinātības valsts un dzīvesvietas valsts tiesību akti.
Faktiski tiesas sēdē Tiesā tika apstiprināts, ka dzīvesvietas nosacījums ir pietiekams, lai persona būtu apdrošināta Nīderlandes vecuma apdrošināšanas juridiskajā sistēmā, pat tad, ja šī persona nav [profesionāli] aktīva kādu laiku. Pamatlietās ieinteresētās personas zaudēja savu apdrošināšanu Nīderlandē tādēļ, ka tās veica gadījuma darbu Vācijas teritorijā, neesot apdrošinātām Vācijas vecuma apdrošināšanas sistēmā zemo ienākumu dēļ.
Līdz ar to tāpat kā spriedumā
Bosmann
(C‑352/06,
EU:C:2008:290
) ir jākonstatē, ka Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta a) apakšpunkts, skatot to kopā ar šīs regulas 13. panta 1. punktu, tādos apstākļos, kādi ir pamatlietās, atļauj migrējošam darba ņēmējam, uz kuru attiecas nodarbinātības dalībvalsts sociālā nodrošinājuma sistēma, kurš izpilda materiālos nosacījumus šādu pabalstu piešķiršanai, piemērojot viņa dzīvesvietas dalībvalsts tiesību aktus, un kura situācijā netiek uzkrāti vienāda rakstura pabalsti par vienu un to pašu laikposmu, saņemt ģimenes un vecuma pabalstus šajā pēdējā minētajā dalībvalstī.
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka uz otro jautājumu ir jāatbild tādējādi, ka Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta a) apakšpunkts, skatot to kopā ar šī paša panta 1. punktu, ir jāinterpretē tā, ka tādos apstākļos kā pamatlietās tas atļauj, ka migrējošs darba ņēmējs, uz kuru attiecas nodarbinātības valsts tiesību akti, saskaņā ar dzīvesvietas valsts tiesisko regulējumu šajā valstī saņem no šīs valsts pabalstus saistībā ar vecuma apdrošināšanas sistēmu un ģimenes pabalstus.
Par trešo jautājumu
Ņemot vērā uz otro jautājumu sniegto atbildi un it īpaši, ka iesniedzējtiesa, kā izriet no šī sprieduma 56. punkta, paredz nepiemērot izņēmuma klauzulu gadījumā, ja atbilde uz otro jautājumu būtu noliedzoša, uz trešo jautājumu nav jāatbild.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietu pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

1)
13. panta 2. punkta a) apakšpunkts Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulā (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, redakcijā, kas grozīta un atjaunināta ar Padomes1996. gada 2. decembra Regulu (EK) Nr. 118/97, kura grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 18. decembra Regulu (EK) Nr. 1992/2006, ir jāinterpretē tādējādi, ka uz dalībvalsts rezidentu, kuram ir piemērojama šī regula ar grozījumiem un kurš saskaņā ar gadījuma darba līgumu strādā algotā darbā dažas dienas mēnesī citas dalībvalsts teritorijā, attiecas nodarbinātības valsts tiesību akti kā dienās, kurās tika veikts algots darbs, tā arī dienās, kad tas netika veikts;

2)
Regulas Nr. 1408/71, redakcijā, kas grozīta un atjaunināta ar Regulu Nr. 118/97, kura grozīta ar Regulu Nr. 1992/2006, 13. panta 2. punkta a) apakšpunkts, skatot to kopā ar šī paša panta 1. punktu, ir jāinterpretē tā, ka tādos apstākļos kā pamatlietās tas atļauj, ka migrējošs darba ņēmējs, uz kuru attiecas nodarbinātības valsts tiesību akti, saskaņā ar dzīvesvietas valsts tiesisko regulējumu šajā valstī saņem no šīs valsts pabalstus saistībā ar vecuma apdrošināšanas sistēmu un ģimenes pabalstus.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – holandiešu.