CELEX: 62006TJ0343
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Nīderlandes ceļu seguma bitumena tirgus
Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums
Vainojamība pārkāpjošā rīcībā
Kopīga kontrole
Naudas sodi
Atbildību pastiprinoši apstākļi
Pamudinātāja un vadošā loma
Recidīvs
Pārkāpuma ilgums
Tiesības uz aizstāvību
Neierobežota kompetence
Uzņēmuma rīcība administratīvajā procesā

Tiesvedības rašanās fakti
1.
Prasītājas
Grupa
Shell
, kura ietver pasaules līmeņa enerģētikas un naftas ķīmijas sabiedrības, līdz 2005. gadam piederēja divām grupas mātessabiedrībām –
Koninklijke Nederlandsche Petroleum Maatschappij NV
(turpmāk tekstā – “
KNPM
”) un
Shell Transport and Trading Company plc
(turpmāk tekstā – “
STT plc
”). Šīm sabiedrībām attiecīgi 60 % un 40 % apmērā pilnībā piederēja sabiedrība
The Shell Petroleum Company Ltd
(turpmāk tekstā – “
SPCo
”) un pilnībā piederēja sabiedrība
Shell Petroleum NV
(turpmāk tekstā – “
SPNV
”), kas ir holdinga sabiedrība, kurai pašai pilnībā piederēja visas
Shell Nederland BV
kapitāla daļas. Šai pēdējai minētajai pilnībā piederēja sabiedrība
Shell Nederland Verkoopmaatschappij BV
(turpmāk tekstā – “
SNV
”), kas ir grupas
Shell
juridiskā vienība, kurai ir uzticēta ceļu seguma bitumena tirdzniecība Nīderlandē. Sabiedrība
Shell International BV
, kas atrodas Nīderlandē, ir viena no grupas sabiedrībām, kuras uzdevums ir sniegt visai grupai – holdinga sabiedrībām un sabiedrībām, kas veic reālo komercdarbību – atbalstu, tostarp juridiskajā jomā.
2005. gada 20. jūlijā sabiedrība
Royal Dutch Shell plc
, kas atrodas Hāgā (Nīderlande), izpirka visas agrāko divu grupas mātessabiedrību –
KNPM
un
STT plc
– akcijas.
KNPM
tika pilnībā absorbēta sabiedrībā
SPNV
un kā juridiskā vienība vairs nepastāv. Mātessabiedrībai
Royal Dutch Shell plc
kopš tā laika pieder gandrīz visas
SPNV
akcijas, kurai joprojām pieder visas
Shell Nederland
kapitāla daļas un gandrīz visas
The Shell Transport and Trading Company Ltd
(turpmāk tekstā – “
STT
”), kas ir
STT plc
tiesību pārņēmēja, kapitāla daļas.
Shell Nederland
kā mātessabiedrībai joprojām pieder visas
SNV
kapitāla daļas.
2.
Administratīvais process
Ar 2002. gada 20. jūnija vēstuli sabiedrība
British Petroleum
(turpmāk tekstā – “
BP
”) informēja Eiropas Komisiju par aizliegtas vienošanās Nīderlandes ceļu seguma bitumena tirgū iespējamo esamību un iesniedza pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda atbilstoši Komisijas 2002. gada 19. februāra Paziņojumam par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu gadījumos (
OV C 45, 3. lpp.
; turpmāk tekstā – “Paziņojums par sadarbību”).
2002. gada 1. un 2. oktobrī Komisija, iepriekš nebrīdinot, veica pārbaudes, tostarp
SNV
telpās. 2003. gada 30. jūnijā Komisija vairākām sabiedrībām, tostarp
SNV
, nosūtīja informācijas pieprasījumus, uz kuriem tā atbildēja 2003. gada 28. augustā.
2003. gada 8. augustā
Shell International
pārstāvji tikās ar Komisijas dienestiem, lai paziņotu tiem par savu nodomu veikt iekšējo izmeklēšanu šajā lietā, paziņojot Komisijai rezultātus. Tomēr šajā tikšanās reizē vai nekavējoties pēc tās sekojošajā laikposmā nekāda informācija netika sniegta. 2003. gada 10. oktobrī
SNV
iesniedza Paziņojuma par sadarbību piemērošanas pieteikumu. Komisija šajā ziņā norādīja, ka šim pieteikumam pievienotā paziņojuma autoru tai būtu lietderīgi uzklausīt tikai tad, ja, salīdzinot ar tā paziņojumā norādīto informāciju, viņš varētu sniegt papildu informāciju. Rezultātā šis darbinieks netika uzklausīts.
2004. gada 10. februārī un 5. aprīlī Komisija nosūtīja jaunus informācijas pieprasījumus, uz ko
Shell International
atbildēja 2004. gada 25. februārī un 27. aprīlī.
2004. gada 18. oktobrī Komisija uzsāka procesu atbilstoši Padomes 2002. gada 16. decembra Regulai (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā (
OV 2003, L 1, 1. lpp.
), un pieņēma paziņojumu par iebildumiem, kas 2004. gada 19. oktobrī tika nosūtīts vairākām sabiedrībām, tostarp
SNV
,
SPNV
,
KNPM
un
STT plc
.
2005. gada 12. janvārī
SNV
lūdza tai piešķirt pilnu piekļuvi visiem dokumentiem, kas Komisijas lietai ir tikuši pievienoti pēc paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas, tostarp citu uzņēmumu atbildēm uz paziņojumu par iebildumiem. 2005. gada 22. februārī Komisija, ko pārstāvēja par lietu atbildīgā uzklausīšanas amatpersona, atteicās apmierināt šo lūgumu, pamatojoties uz to, ka šajā stadijā sniegtā informācija principā neesot daļa no izmeklēšanas lietas materiāliem, kā tie ir definēti Komisijas paziņojumā par noteikumiem attiecībā uz piekļuvi Komisijas lietas materiāliem, ievērojot EKL 81. un 82. pantu, EEZ līguma 53., 54. un 57. pantu un Padomes Regulu (EK) Nr. 139/2004 (
OV 2005, C 325, 7. lpp.
; turpmāk tekstā – “Paziņojums par piekļuvi lietas materiāliem”), un ka šāda informācija
SNV
katrā ziņā varot tikt nodota, ja Komisija to paredzētu izmantot savā lēmumā. 2005. gada 20. aprīlī
SNV
atkārtoja savu lūgumu un lūdza piešķirt piekļuvi šiem dokumentiem pirms uzklausīšanas. 2005. gada 4. maijā minētā uzklausīšanas amatpersona atkārtoti izteica Komisijas atteikumu. 2006. gada 24. maijā tā tomēr piešķīra
Royal Dutch Shell
,
SPNV
un
SNV
piekļuvi sabiedrības
Koninklijke Volker Wessels Stevin
(turpmāk tekstā – “
KWS
”) atbildes rindkopām, ar kurām tā paredzēja pamatot savu lēmumu, attiecībā uz kontaktiem, kas starp
SNV
un
KWS
notikuši pirms 1994. gada 1. aprīļa. 2006. gada 12. jūnijā
Royal Dutch Shell
,
SPNV
un
SNV
izteica iebildumus pret informācijas atklāšanas daļējo raksturu un no jauna pieprasīja piekļuvi visām atbildēm pilnā apmērā.
2006. gada 8. maijā Komisija
SNV
,
SPNV
un
Royal Dutch Shell
nosūtīja jaunu informācijas pieprasījumu, lai iegūtu informāciju par to apgrozījumu saistībā ar ceļu seguma bitumenu, tajā iekļaujot visus speciālos bitumena produktus. 2006. gada 23. maijā šīs trīs sabiedrības informēja par sava apgrozījuma apmēru, tajā iekļaujot meksfaltu C [
Mexphalte C
], kas atbilstoši to viedoklim esot vienīgais speciālais bitumena produkts, kas var tikt saistīts ar ceļu būvniecību, tomēr norādot, ka šis produkts neesot bijis aizliegtās vienošanās priekšmets.
2005. gada 23. decembrī grupa
Shell
informēja Komisiju par grozījumiem tās struktūrā, jo kopš šī laika tā pilnībā piederēja
Royal Dutch Shell
. 2006. gada 23. maijā tā Komisijas uzmanību pievērsa tam, ka pārkāpuma laikposmā šis uzņēmums neesot pastāvējis un ka, tā kā tas 2002. gadā esot ticis izveidots ar nosaukumu
Forthdeal Ltd
, nekādā ziņā nebūdams grupas
Shell
daļa, un 2004. gada oktobrī esot ticis pārveidots par
Royal Dutch Shell
, to nevarot uzskatīt par kādas grupas
Shell
sabiedrības tiesību pārņēmēju. Turklāt, tā kā
Royal Dutch Shell
visas
SPNV
akcijas bija ieguvusi pēc pārkāpuma laikposma beigām, grupa
Shell
uzskatīja, ka
Royal Dutch Shell
nevarot uzlikt atbildību par
SNV
izdarīto pārkāpumu.
3.
Apstrīdētais lēmums
Pēc 2005. gada 15. un 16. jūnijā notikušās attiecīgo sabiedrību uzklausīšanas Komisija 2006. gada 13. septembrī pieņēma Lēmumu C(2006) 4090, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu (Lieta COMP/F/38.456 – Bitumens (NL)) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), kura kopsavilkums ir publicēts 2007. gada 28. jūlija
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
(
OV L 196, 40. lpp.
) un kurš prasītājām –
SNV
,
SPNV
un
STT
– tika paziņots 2006. gada 25. septembrī.
Apstrīdētā lēmuma 1. pantā Komisija norādīja, ka sabiedrības, kas ir apstrīdētā lēmuma adresātes, ir piedalījušās vienotā un turpinātā EKL 81. panta pārkāpumā, attiecīgajos laikposmos attiecībā uz ceļu seguma bitumena pārdošanu un iepirkšanu Nīderlandē regulāri kolektīvi nosakot bruto cenu, vienotu atlaidi no bruto cenas ceļu būvētājiem, kas bija aizliegtās vienošanās dalībnieki (turpmāk tekstā – “lielie būvētāji” vai “
W5
”), un mazāka apmēra maksimālo atlaidi no bruto cenas citiem ceļu būvētājiem (turpmāk tekstā – “citi būvētāji” vai “mazie būvētāji”).
Prasītājas tika atzītas par līdzatbildīgām par šā pārkāpuma izdarīšanu attiecībā uz laikposmu no 1994. gada 1. aprīļa līdz 2002. gada 15. aprīlim, un tām solidāri tika uzlikts naudas sods EUR 108 miljonu apmērā.
Saistībā ar naudas sodu apmēra noteikšanu Komisija, ņemot vērā pārkāpuma raksturu, to kvalificēja kā sevišķi smagu, pat ja attiecīgais ģeogrāfiskais tirgus bija ierobežots (apstrīdētā lēmuma preambulas 316. apsvērums).
Lai ņemtu vērā katra aizliegtajā vienošanās iesaistītā uzņēmuma rīcības specifisko nozīmīgumu un tās reālo ietekmi uz konkurenci, Komisija nošķīra attiecīgos uzņēmumus atkarībā no to relatīvā nozīmīguma konkrētajā tirgū, kas tika noteikts pēc to tirgus daļām, un iedalīja tos sešās kategorijās. Pamatojoties uz iepriekš minētajiem apsvērumiem, Komisija prasītājām noteica sākumsummu EUR 15 miljonu apmērā (apstrīdētā lēmuma preambulas 322. apsvērums). Tāpat tā, ņemot vērā grupas lielumu un apgrozījumu, prasītājām piemēroja reizināšanas koeficientu 2, lai nodrošinātu naudas soda preventīvo iedarbību (apstrīdētā lēmuma preambulas 323. apsvērums).
Saistībā ar pārkāpuma ilgumu Komisija uzskatīja, ka prasītājas ir izdarījušas ilgtermiņa pārkāpumu, jo tas ir ilgāks par pieciem gadiem, un konstatēja, ka kopējo ilgumu veido astoņu gadu laikposms no 1994. gada 1. aprīļa līdz 2002. gada 15. aprīlim, tādējādi paaugstinot sākumsummu par 80 % (apstrīdētā lēmuma preambulas 326. apsvērums). Tādējādi atbilstoši pārkāpuma smagumam un ilgumam naudas soda pamatsumma attiecībā uz prasītājām tika noteikta EUR 54 miljonu apmērā (apstrīdētā lēmuma preambulas 335. apsvērums).
Komisija attiecībā uz prasītājām piemēroja vairākus atbildību pastiprinošus apstākļus. Pirmkārt, tā uzskatīja, ka, tā kā attiecībā uz uzņēmumu
Shell
ir bijuši pieņemti agrāki Komisijas lēmumi aizliegto vienošanos lietās, kas ir noticis 1986. gadā (Komisijas 1986. gada 23. aprīļa lēmums lietā IV/31.149 – Polipropilēns,
OV L 230, 1. lpp.
; turpmāk tekstā – “lēmums polipropilēna lietā”) un 1994. gadā (Komisijas 1994. gada 27. jūlija lēmums lietā IV/31.865 – PVC II,
OV L 74, 14. lpp.
; turpmāk tekstā – “lēmums lietā “PVC II”), ir jāpiemēro naudas soda pamatsummas palielinājums par 50 % recidīva dēļ (apstrīdētā lēmuma preambulas 336.–338. apsvērums). Otrkārt, tā uzskatīja, ka prasītājām ir bijusi aizliegtās vienošanās aizsācēja un vadītāja loma, kas esot pamats vēl vienam naudas soda pamatsummas palielinājumam 50 % apmērā (apstrīdētā lēmuma preambulas 342.–349. apsvērums).
Turklāt Komisija uzskatīja, ka attiecībā uz prasītājām nevar tikt piemērots neviens atbildību mīkstinošs apstāklis, jo tas, ka pārkāpums bija beidzies pirms izmeklēšanas uzsākšanas, nav pamats nekādai citai kompensācijai, izņemot pārkāpuma laikposma ilguma ierobežojumu (apstrīdētā lēmuma preambulas 361.–363. apsvērums).
Komisija turklāt noraidīja prasītāju lūgumu to efektīvo sadarbību, ko veido atbildes uz informācijas pieprasījumiem, faktu atzīšana un sankciju un novēršanas politikas šajā ziņā īstenošana, uzskatīt par atbildību mīkstinošu apstākli (apstrīdētā lēmuma preambulas 367.–371. apsvērums).
Visbeidzot, Komisija ir atteikusies samazināt prasītājām uzliktā naudas soda apmēru, piemērojot Paziņojumu par sadarbību, un uzskatīja, ka to sniegtajai informācijai nav bijusi būtiska pievienotā vērtība (apstrīdētā lēmuma preambulas 394.–396. apsvērums).
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas [tolaik – Pirmās instances tiesa] kancelejā iesniegts 2006. gada 1. decembrī, prasītājas cēla šo prasību.
Pēc tiesneša referenta ziņojuma Vispārējā tiesa (sestā palāta) nolēma sākt mutvārdu procesu un tās Reglamenta 64. pantā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu ietvaros aicināja lietas dalībniekus iesniegt noteiktus dokumentus, kā arī uzdeva tiem jautājumus. Lietas dalībnieki šos lūgumus izpildīja noteiktajā termiņā.
Lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz Vispārējās tiesas uzdotajiem mutvārdu jautājumiem tika uzklausīti 2011. gada 25. maija tiesas sēdē.
Tā kā viens no sestās palātas locekļiem nevarēja izskatīt šo lietu, Vispārējās tiesas priekšsēdētājs, piemērojot Vispārējās tiesas Reglamenta 32. panta 3. punktu, norīkoja pats sevi, lai papildinātu palātu.
Ar 2011. gada 18. novembra rīkojumu Vispārējā tiesa (sestā palāta) tās jaunajā sastāvā atkārtoti uzsāka mutvārdu procesu un lietas dalībnieki tika informēti, ka tie no jauna tiks uzklausīti tiesas sēdē.
Lietas dalībnieki tika uzklausīti 2012. gada 26. janvāra tiesas sēdē.
SPNV
un
STT
prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
galvenokārt, atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl tas ir piemērojams prasītājām;
—
pakārtoti, daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl Komisija tajā ir secinājusi, ka laikposmā no 1994. gada 1. aprīļa līdz 1996. gada 19. februārim tās ir pārkāpušas EKL 81. pantu, un samazināt tām uzliktā naudas soda apmēru;
—
pakārtoti, samazināt tām apstrīdētajā lēmumā uzliktā naudas soda apmēru;
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ieskaitot ar naudas soda pilnīgu vai daļēju samaksu vai bankas garantijas iesniegšanu saistītos izdevumus;
—
uzdot veikt visus citus pasākumus, kurus Vispārējā tiesa uzskatītu par piemērotiem.
SNV
prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl Komisija tajā ir secinājusi, ka laikposmā no 1994. gada 1. aprīļa līdz 1996. gada 19. februārim tā ir pārkāpusi EKL 81. pantu, un samazināt tai uzliktā naudas soda apmēru;
—
samazināt tai apstrīdētajā lēmumā uzliktā naudas soda apmēru;
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ieskaitot ar naudas soda pilnīgu vai daļēju samaksu vai bankas garantijas iesniegšanu saistītos izdevumus;
—
uzdot veikt visus citus pasākumus, kurus Vispārējā tiesa uzskatītu par piemērotiem.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
noraidīt prasību;
—
piespriest prasītājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
Lai pamatotu savu prasību, prasītājas izvirza četrus pamatus. Tātad tās Komisijai pārmet, ka tā esot pieļāvusi kļūdas faktos un tiesību piemērošanā, uzliekot
SPNV
un
STT
(agrāk –
STT plc
) atbildību par
SNV
izdarīto pārkāpumu; tā esot pieļāvusi būtisku formas prasību un tiesību uz aizstāvību, kuras prasītājas esot bijušas tiesīgas izmantot, pārkāpumu, atsakoties nodot prasītājām visas citu uzņēmumu atbildes uz paziņojumu par iebildumiem; tā esot pieļāvusi kļūdas faktos un tiesību piemērošanā, nosakot naudas soda pamatsummas apmēru un pārkāpuma ilgumu, un, visbeidzot, tā esot uzskatījusi
SNV
par karteļa aizsācēju un vadītāju un esot palielinājusi prasītāju naudas soda apmēru recidīva dēļ.
1.
Par pirmo pamatu attiecībā uz kļūdām tiesību piemērošanā un kļūdām vērtējumā, uzliekot mātessabiedrībām atbildību par pārkāpumu
Par kļūdām tiesību piemērošanā
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmkārt, prasītājas norāda, ka uzskatot, ka Savienības tiesas atzītā izšķirošās ietekmes, ko mātessabiedrība faktiski īsteno attiecībā uz tai pilnībā piederošu meitassabiedrību, prezumpcija (Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedums lietā
C-286/98 P
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija,
Recueil
, I-9925. lpp.
, 29. punkts) to atbrīvo no pienākuma pierādīt, ka meitassabiedrība, kas ir izdarījusi pārkāpumu, ir izpildījusi mātessabiedrības dotus norādījumus, Komisija esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Šajā lietā Komisija esot aprobežojusies ar norādi uz vienotas ekonomiskās vienības jēdzienu, kuram tomēr gadījumā, ja atbildība par pārkāpumu tiek uzlikta citām sabiedrībām, nevis tām, kuras ir tieši piedalījušās pārkāpumā, neesot nozīmes. Tātad, lai varētu uzlikt atbildību mātessabiedrībai par pārkāpumu, Komisijai esot jānovērtē, vai mātessabiedrība ir tieši vai netieši piedalījusies pārkāpumā vai par to ir zinājusi.
Otrkārt, Komisija, pamatojoties uz iepriekš 31. punktā minētajā spriedumā lietā
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija atzīto prezumpciju, lai uzliktu
STT
(agrāk –
STT plc
) atbildību par
SNV
izdarīto pārkāpumu, esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Pārkāpuma laikposmā sabiedrība
STT plc
, par kuras tiesību pārņēmēju 2005. gadā ir kļuvusi
STT
, esot bijusi viena no divām grupas
Shell
jumta sabiedrībām, bet tai esot piederējuši tikai 40 % no kapitāla daļām holdinga sabiedrībā
SPNV
, kurai pašai ar
Shell Nederland
starpniecību esot piederējušas visas
SNV
, kura esot tieši izdarījusi pārkāpumu, kapitāla daļas. Savienības tiesa tomēr ir ierobežojusi šīs prezumpcijas izmantošanas iespējas, attiecinot to vienīgi uz mātessabiedrībām, kurām pieder viss tās meitassabiedrības pamatkapitāls. Tas, ka Savienības tiesa ir piemērojusi šo prezumpciju savā 2006. gada 27. septembra spriedumā lietā
T-314/01
Avebe
/Komisija (Krājums, II-3085. lpp.
, 137. punkts), esot bijis saistīts vienīgi ar īpašiem lietas apstākļiem, kur abas mātessabiedrības esot bijušas cieši iesaistītas meitassabiedrības, kura paša neesot bijusi patstāvīga juridiskā persona, komerciālajā pārvaldībā.
Treškārt, prasītājas apstrīd Komisijas veikto izšķirošās ietekmes, ko mātessabiedrība faktiski īsteno attiecībā uz tai pilnībā piederošu meitassabiedrību, prezumpcijas interpretāciju, kas padarot šīs prezumpcijas atspēkošanu par neiespējamu un neatbilstot judikatūrai.
Komisija lūdz šā pamata pirmo daļu noraidīt.
Vispārējās tiesas vērtējums
Komisija apstrīdētajā lēmumā ir precizējusi, ka, lai gan
SNV
ir bijusi juridiskā persona, kas ir tieši piedalījusies aizliegtajā vienošanās, paziņojums par iebildumiem tika nosūtīts arī
SPNV
,
KNPM
un
STT plc
(apstrīdētā lēmuma preambulas 209. apsvērums). Tā ir atgādinājusi, ka līdz 2005. gadam
SNV
ir pilnībā piederējusi
Shell Nederland
, kura pati ir pilnībā piederējusi
SPNV
, kas ir holdinga sabiedrība, kuru ir kopīgi kontrolējušas
KNPM
(60 % apmērā) un
STT plc
(40 % apmērā). Turklāt tā ir uzsvērusi starp šīm dažādajām struktūrām pastāvošo saikņu būtiskumu, kuru pamatā tostarp ir
Committee of managing directors
(ģenerāldirektoru grupa, turpmāk tekstā – “
CMD
”), grupas naftas produktu Eiropā departaments un, sākot no 1998. gada,
Shell Europe Oil Products
(turpmāk tekstā – “
SEOP
”), kas ir organizācija, kurā bija apvienotas vairāku grupas sabiedrību, kas veic komercdarbību, ar naftas produktiem saistītās darbības Eiropā (apstrīdētā lēmuma preambulas 206.–208. apsvērums). Turklāt tā ir norādījusi, ka, ņemot vērā grupas ietvaros 2005. gadā notikušās organizatoriskās izmaiņas, tā apstrīdēto lēmumu ir adresējusi
SNV
, kā arī citām minētā lēmuma nosūtīšanas dienā vēl pastāvošajām sabiedrībām – paziņojuma par iebildumiem adresātēm, t.i.,
SPNV
un
STT
(agrāk –
STT plc
), un ka šis sabiedrības kopumā ir veidojušas uzņēmumu
Shell
un bija solidāri atbildīgas par pārkāpumu (apstrīdētā lēmuma preambulas 218. apsvērums).
– Par mātessabiedrības izšķirošās ietekmes uz tās meitassabiedrību faktiskās īstenošanas prezumpciju
Vispirms ir jāatgādina, ka Savienības konkurences tiesības attiecas uz uzņēmumu darbībām (Tiesas 2004. gada 7. janvāra spriedums apvienotajās lietās
C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P un C-219/00 P
Aalborg Portland
u.c./Komisija,
Recueil
, I-123. lpp.
, 59. punkts) un ka uzņēmuma jēdziens EKL 81. panta izpratnē ietver ekonomiskās vienības, kas katra sastāv no personāla, materiālo un nemateriālo elementu vienotas organizācijas, kas ilgstoši īsteno noteiktu ekonomisku mērķi un var veicināt šajā tiesību normā paredzētā pārkāpuma izdarīšanu (Vispārējās tiesas 2011. gada 25. oktobra spriedums lietā T-349/08
Uralita
/Komisija, Krājumā nav publicēts, 35. punkts). Šajā kontekstā uzņēmuma jēdziens ir jāsaprot kā ekonomiskas vienības apzīmējums, pat ja juridiski šo ekonomisko vienību veido vairākas fiziskas vai juridiskas personas (Tiesas 2006. gada 14. decembra spriedums lietā
C-217/05
Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio
, Krājums, I-11987. lpp.
, 40. punkts).
Viena uzņēmuma pret konkurenci vērstajā rīcībā var vainot kādu citu uzņēmumu tad, ja tas savu rīcību tirgū nenosaka autonomi, bet gan galvenokārt piemēro šā cita uzņēmuma dotus norādījumus, it īpaši ņemot vērā ekonomiskās un juridiskās saiknes, kas tos apvieno (Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedums lietā
C-294/98 P
Metsä-Serla
u.c./Komisija,
Recueil
, I-10065. lpp.
, 27. punkts; 2005. gada 28. jūnija spriedums apvienotajās lietās
C-189/02 P, C-202/02 P, no C-205/02 P līdz C-208/02 P un C-213/02 P
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, Krājums, I-5425. lpp
., 117. punkts, un 2009. gada 10. septembra spriedums lietā
C-97/08 P
Akzo Nobel
u.c./Komisija, Krājums, I-8237. lpp.
, 58. punkts). Tādējādi meitassabiedrības rīcībā var vainot mātessabiedrību tad, ja meitassabiedrība savu rīcību tirgū nenosaka autonomi, bet gan galvenokārt piemēro mātessabiedrības dotus norādījumus un šie divi uzņēmumi veido vienu ekonomisku vienību (Tiesas 1972. gada 14. jūlija spriedums lietā
48/69
Imperial Chemical Industries
/Komisija,
Recueil
, 619. lpp.
, 133. un 134. punkts).
Tātad Komisijas tiesības adresēt savu lēmumu sabiedrību grupas mātessabiedrībai izriet nevis no tā, ka mātessabiedrība būtu pamudinājusi savu meitas sabiedrību izdarīt pārkāpumu, ne arī, vēl jo mazāk, no mātessabiedrības dalības minētajā pārkāpumā, bet gan no apstākļa, ka tās veido vienu uzņēmumu iepriekš minētajā izpratnē. Ir jāatgādina, ka Savienības konkurences tiesībās ir atzīts, ka dažādas vienā grupā ietilpstošas sabiedrības veido vienu ekonomisku vienību un tādējādi vienu uzņēmumu EKL 81. un 82. panta izpratnē, ja attiecīgās sabiedrības nenosaka savu rīcību tirgū autonomi (Vispārējās tiesas 2003. gada 30. septembra spriedums lietā
T-203/01
Michelin
/Komisija,
Recueil
, II-4071. lpp.
, 290. punkts).
Tajā īpašajā gadījumā, kad mātessabiedrībai pieder viss tās meitassabiedrības, kas ir izdarījusi pārkāpumu, kapitāls, pirmkārt, šī mātessabiedrība var īstenot izšķirošu ietekmi uz šīs meitassabiedrības rīcību un, otrkārt, pastāv atspēkojama prezumpcija, ka minētā mātessabiedrība faktiski īsteno šādu ietekmi (skat. iepriekš 37. punktā minēto spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 60. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šādos apstākļos pietiek, ja Komisija pierāda, ka viss meitassabiedrības kapitāls pieder tās mātessabiedrībai, lai prezumētu, ka pēdējā īsteno izšķirošu ietekmi uz šīs meitassabiedrības komercpolitiku. Līdz ar to Komisija varēs uzskatīt mātessabiedrību par solidāri atbildīgu par tās meitassabiedrībai uzliktā naudas soda samaksu, ja vien šī mātessabiedrība, kurai ir jāatspēko šī prezumpcija, neiesniedz pietiekamus pierādījumus, lai pierādītu, ka tās meitassabiedrība rīkojas tirgū autonomi (iepriekš 31. punktā minētais spriedums lietā
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija, 29. punkts, un iepriekš 37. punktā minētais spriedums lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 61. punkts).
Lai gan Tiesa tik tiešām iepriekš 31. punktā minētā sprieduma lietā
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija 28. un 29. punktā papildus visa meitassabiedrības kapitāla piederībai tās mātessabiedrībai ir minējusi citus apstākļus, kā, piemēram, to, ka nav apstrīdēts, ka mātessabiedrība ietekmē meitassabiedrības komercdarbības politiku, un to, ka abām sabiedrībām administratīvā procesa laikā ir kopēja pārstāvība, Tiesa šos apstākļus tomēr ir minējusi tikai tam, lai norādītu uz visiem pierādījumiem, uz kuriem Vispārējā tiesa minētajā lietā ir balstījusi savu pamatojumu, nevis tam, lai iepriekš minētās prezumpcijas īstenošanai izvirzītu nosacījumu par papildu netiešu norāžu iesniegšanu par to, ka mātessabiedrība faktiski ir īstenojusi savu ietekmi uz meitassabiedrību (iepriekš 37. punktā minētais spriedums lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 62. punkts, un 2011. gada 20. janvāra spriedums lietā
C-90/09 P
General Química
u.c./Komisija, Krājums, I-1. lpp.
, 41. punkts).
Saistībā ar pierādījumiem, kas mātessabiedrībai ir jāsniedz, lai atspēkotu šo izšķirošās ietekmes attiecībā uz tai pilnībā piederošu meitassabiedrību faktiskās īstenošanas prezumpciju, Savienības tiesa uzskata, ka Komisijas un pēc tam attiecīgajā gadījumā Savienības tiesas vērtējumam ir jānodod ikviens apstāklis, kuru mātessabiedrība uzskata par tādu, ar ko var pierādīt, ka sabiedrības neveido vienotu ekonomisko vienību, un kurš attiecas uz šo meitassabiedrību un mātessabiedrību vienojošām ekonomiskām, organizatoriskām un juridiskām saiknēm, kas katrā atsevišķā gadījumā var atšķirties un tātad nevar tikt izsmeļoši uzskaitīti (iepriekš 37. punktā minētais spriedums lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 72.–74. punkts).
– Par šīs prezumpcijas piemērošanu divām mātessabiedrībām, kurām kopumā pieder viss to meitassabiedrības kapitāls
Prasītājas uzskata, ka, lai kāda arī būtu no iepriekš 31. punktā minētajā spriedumā lietā
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija ietvertās judikatūras izsecināmās prezumpcijas interpretācija, Komisija nevarot piemērot šo prezumpciju
STT
(agrāk –
STT plc
), jo tai esot piederējuši tikai 40 % no sabiedrības, kas ir izdarījusi pārkāpumu, pamatkapitāla un šī piederība esot bijusi netieša.
Vispirms ir jāuzsver, ka vienkāršs apstāklis, ka
KNPM
, kurai ir piederējuši atlikušie 60 % no
SPNV
pamatkapitāla daļām, kopš 2005. gadā vairs nepastāv, neietekmē jautājumu par prezumpcijas iepriekš 31. punktā minētā sprieduma lietā
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija judikatūras izpratnē piemērošanu, jo uzņēmumi nevar izvairīties no sankcijām tikai tāpēc, ka to identitāte ir mainīta pārstrukturēšanas, pēctecības vai citu juridisku vai organizatorisku izmaiņu rezultātā, lai neapdraudētu mērķi apkarot konkurences tiesību normām pretēju rīcību un atturēt no tās atkārtošanas ar preventīvu sankciju palīdzību (Tiesas 2007. gada 11. decembra spriedums lietā
C-280/06
ETI
u.c., Krājums, I-10893. lpp.
, 41. punkts).
Turklāt Savienības tiesa jau ir uzskatījusi, ka mātessabiedrības izšķirošās ietekmes attiecībā uz tās meitassabiedrību faktiskās īstenošanas prezumpciju Komisija var piemērot tad, ja divas sabiedrības ir nostādītas situācijā, kas ir analoģiska tai, kad tikai vienai sabiedrībai pieder viss tās meitassabiedrības kapitāls (iepriekš 32. punktā minētais spriedums lietā
Avebe
/Komisija, 138. punkts).
Līdzīgi šajā lietā, ņemot vērā grupas īpatnības un struktūru, ir jānosaka tas, vai abas mātessabiedrības
KNPM
un
STT plc
(kļuvusi par
STT
) atrodas situācijā, kas ir analoģiska tai, kad tikai vienai sabiedrībai pieder viss tās meitassabiedrības kapitāls, nevis tas, kāds lēmums būtu pieņemams gadījumā, ja sabiedrībai tikai daļēji pieder sabiedrība, kas ir izdarījusi pārkāpumu.
Vispirms ir jāuzsver, kā Komisija ir norādījusi iebildumu rakstā, ko prasītājas šajā jautājumā nav apstrīdējušas, ka divu mātessabiedrību esamība grupas
Shell
ietvaros ir izskaidrojama ar vēsturiskiem iemesliem, jo grupa ir radusies 1907. gadā, Nīderlandes sabiedrībai
KNPM
noslēdzot līgumu ar Lielbritānijas sabiedrību
STT plc
, kuras 2005. gadā ir apvienojušās, grupas priekšgalā tomēr saglabājot dubulto struktūru ar dalību attiecīgi 60 % un 40 % apmērā. No lietas materiāliem un īpaši no grupas organizatoriskās struktūras rokasgrāmatas izriet, ka šīm divām sabiedrībām, kuras deklarēja vienotu konsolidētu apgrozījumu, kopīgi piederēja divas grupā ietilpstošas holdinga sabiedrības
SPNV
un
SPCo
, kurās tās atbilstoši to vienojošajiem līgumiskajiem noteikumiem kopīgi iecēla valdes locekļus, ar kuriem tās ik mēnesi tikās, tostarp lai gūtu informāciju par grupas ietvaros notiekošo būtisko notikumu attīstību.
Turklāt
KNPM
un
STT plc
(kļuvusi par
STT
) ir izveidojušas divas uzraudzības komitejas –
Group Audit Committee
(Grupas audita komiteja, turpmāk tekstā – “
GAC
”) un
Remuneration and succession review committee
(Komiteja, kas ir atbildīga par atalgojumu un iecelšanu amatā, turpmāk tekstā – “
REMCO
”), kuru sastāvu pēc paritātes principa veidoja trīs
KNPM
uzraudzības padomes locekļi un trīs
STT plc
(kļuvusi par
STT
) valdes locekļi un kuru uzdevums pirmās minētās komitejas gadījumā bija izskatīt grupas būtisko finansiālo attīstību, tās iekšējās kontroles procedūras un tās ārējo auditu un otrās komitejas gadījumā – izteikt ieteikumus atalgojuma un grupas direktoru iecelšanas jomā. No lietas materiāliem tāpat izriet, ka grupas holdinga sabiedrību valdes darbojās saskaņoti un to locekļu skaitā ir bijuši abu mātessabiedrību valdes locekļi.
Turklāt
CMD
– orgānam, ko ir veidojuši
SPNV
valdes prezidējošie locekļi un
SPCo
ģenerāldirektori, kuri vienlaikus ir bijuši vienas no divām mātessabiedrībām valdes locekļi – grupas ietvaros bija noteicošā loma. No lietas materiāliem izriet, ka
CMD
, lai gan šai vienībai nebija patstāvīgas juridiskas personas statusa, ir bijusi uzticēta visu grupas sabiedrību pamatdarbības veikšanas un pārvaldes koordinēšana.
Visbeidzot, fakts, ka abas mātessabiedrības 2005. gadā nolēma apvienoties, ir papildu norāde uz to, ka, neraugoties uz divu juridisko vienību līdzāspastāvēšanu, pastāvēja viens kopīgs mātesuzņēmums.
Ņemot vērā visus iepriekš 47.–50. punktā norādītos faktiskos apstākļus, Vispārējā tiesa uzskata, ka apstrīdētā lēmuma preambulas 206.–218. apsvērumā Komisija ir varējusi pamatoti uzskatīt, ka runa ir par situāciju, kura ir analoģiska tai, kad mātessabiedrība pilnībā kontrolē meitassabiedrību, kas tātad ļauj izmantot prezumpciju, atbilstoši kurai minētās mātessabiedrības faktiski īstenoja izšķirošu ietekmi uz to kopīgās meitassabiedrības rīcību.
Visbeidzot, prasītājas arguments, ka Komisija, no iepriekš 31. punktā minētā sprieduma lietā
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija izrietošo judikatūru piemērojot
STT
(agrāk –
STT plc
), esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, jo tai kopā ar
KNPM
viss
SNV
kapitāls esot piederējis tikai ar holdinga sabiedrības
SPNV
, kurai piederēja sabiedrība
Shell Nederland
, kas ir
SNV
mātessabiedrība, starpniecību, ir jānoraida. Savienības tiesa uzskata, ka tas, ka meitassabiedrības un mātessabiedrības starpā ir bijušas starpsabiedrības, neietekmē iespēju piemērot prezumpciju, atbilstoši kurai mātessabiedrība faktiski īsteno izšķirošu ietekmi uz tai pilnībā piederošu meitassabiedrību (šajā ziņā skat. iepriekš 37. punktā minēto spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 78. un 83. punkts, un iepriekš 41. punktā minēto spriedumu lietā
General Química
u.c./Komisija, 86. un 87. punkts; Vispārējās tiesas 1998. gada 14. maija spriedumu lietā
T-354/94
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija,
Recueil
, II-2111. lpp.
, 80.–85. punkts). Turklāt mātessabiedrību var uzskatīt par atbildīgu par meitassabiedrības izdarītu pārkāpumu pat tad, ja grupas ietvaros pastāv liels sabiedrību, kas reāli veic pamatdarbību, skaits (Vispārējās tiesas 1999. gada 20. aprīļa spriedums apvienotajās lietās no
T-305/94 līdz T-307/94, no T-313/94 līdz T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 un T-335/94
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija, saukts par “PVC II” spriedumu,
Recueil
, II-931. lpp.
, 989. punkts).
– Par mātessabiedrības izšķirošās ietekmes uz tai pilnībā piederošu meitassabiedrību faktiskas īstenošanas prezumpcijas atspēkojamo raksturu
Prasītājas uzskata, ka Komisijas izmantotā prezumpcijas par mātessabiedrības izšķirošās ietekmes uz tai pilnībā piederošu meitassabiedrību faktisku īstenošanu interpretācija padara tās atspēkošanu neiespējamu.
Tomēr no iepriekš 42. punktā atgādinātās Tiesas judikatūras izriet, ka, lai atspēkotu prezumpciju, kā to ir interpretējusi Komisija, ka mātessabiedrība, kurai pilnībā pieder meitassabiedrības pamatkapitāls, uz to faktiski īsteno izšķirošo ietekmi, minētajai mātessabiedrībai Komisijas un attiecīgajā gadījumā Savienības tiesas vērtējumam ir jānodod ikviens apstāklis attiecībā uz organizatoriskām, ekonomiskām un juridiskām saiknēm starp mātessabiedrību un meitassabiedrību, kas pierāda, ka tās neveido vienotu ekonomisko vienību (iepriekš 37. punktā minētais spriedums lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 65. punkts, un iepriekš 41. punktā minētais spriedums lietā
General Química
u.c./Komisija, 51. un 52. punkts). Tādējādi pretēji tam, ko norāda prasītājas, runa ir par atspēkojamu prezumpciju, kuru atspēkot ir prasītāju uzdevums. Turklāt no judikatūras izriet, ka prezumpcija, pat ja to ir grūti atspēkot, ir pieņemamās robežās tad, ja tā ir samērīga ar sasniedzamo leģitīmo mērķi, ja pastāv iespēja iesniegt pretējus pierādījumus un ja ir nodrošinātas tiesības uz aizstāvību (Tiesas 2011. gada 29. septembra spriedums lietā
C-521/09 P
Elf Aquitaine
/Komisija, Krājums, I-8947. lpp.
, 62. punkts un tajā minētā judikatūra).
No visa iepriekš minētā izriet, ka, uzliekot
STT
(agrāk –
STT plc
) un
SPNV
atbildību par to meitassabiedrības
SNV
izdarīto pārkāpumu, Komisija nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
Par apstākļiem, kas ir paredzēti, lai atspēkotu mātessabiedrības izšķirošās ietekmes uz tās meitassabiedrību faktiskas īstenošanas prezumpciju
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas uzskata, ka tās esot pierādījušas, ka
STT plc
(kļuvusi par
STT
) un
SPNV
nav zinājušas par pārkāpumu un tajā nekad ne tieši, ne netieši nav piedalījušās. Ar Komisijas lēmumpieņemšanas praksi un judikatūru, lai mātessabiedrību varētu vainot kādas no tās meitassabiedrībām rīcībā, tomēr tiekot prasīta mātessabiedrības dalība pārkāpumā. Šajā lietā Komisija esot atzinusi, ka pārkāpums ir bijis ierobežots vienīgi ar
SNV
bitumena pārdošanas direktora rīcību. Līdzīgi informācijas paziņošanas organizēšana (turpmāk tekstā – “informācijas paziņošanas mehānisms”) grupas
Shell
ietvaros parādot, ka
SNV
nav saņēmusi nekādus norādījumus no
STT plc
(kļuvusi par
STT
) un
SPNV
.
STT plc
(kļuvusi par
STT
) faktiski esot piederējuši tikai 40 % no
SPNV
, kurai pašai esot piederējušas kapitāla daļas vairāk nekā 500 sabiedrībās, tostarp
Shell Nederland
, kurai pašai esot bijušas vairāk nekā 30 meitassabiedrības, tostarp
SNV
. Viens no administratoriem, kas ir bijis
SNV
deleģēts, esot aprobežojies ar to, ka ceturkšņa sanāksmēs ļoti īsi informēja
Shell Nederland
valdi un uzraudzības padomi par galvenajiem ar tās darbību saistītajiem jautājumiem, tādiem kā rūpnīcas slēgšana vai neapmierinoši finanšu rezultāti.
Komisija norāda, ka prasītājām neesot izdevies atspēkot
STT plc
(kļuvusi par
STT
) un
SPNV
izšķirošās ietekmes uz to kopīgo meitassabiedrību faktiskas īstenošanas prezumpciju.
Vispārējās tiesas vērtējums
No apstrīdētā lēmuma preambulas 206.–218. apsvēruma izriet, ka Komisija būtībā ir izklāstījusi, ka tā esot varējusi piemērot
STT plc
(kļuvusi par
STT
) un
SPNV
izšķirošās ietekmes uz
SNV
faktiskas īstenošanas laikposmā no 1994. gada 1. aprīļa līdz 2002. gada 15. aprīlim prezumpciju, ievērojot starp šīm sabiedrībām pastāvošo dalības struktūru (piederība pilnā apmērā
SPNV
gadījumā, kopīga ar
KNPM
piederība pilnā apmērā
STT plc
(kļuvusi par
STT
) gadījumā). Turklāt pilnības labad tā ir uzskatījusi, ka šo prezumpciju pastiprinot vairāki apstākļi attiecībā uz grupas hierarhisko struktūru, tādi kā
CMD
loma,
SPNV
tās meitassabiedrību kontroles funkcijas vai sabiedrību, kas veic reālo pamatdarbību, direktoru iecelšanas mehānismi.
Ir jāpārbauda, vai prasītājas ir sniegušas pierādījumus, kas ļauj atspēkot prezumpciju, atbilstoši kurai
STT plc
(kļuvusi par
STT
) un
SPNV
veidoja vienotu ekonomisku vienību ar
SNV
.
Vispirms ir jāatgādina, ka lietas dalībniekiem Komisijas un attiecīgajā gadījumā Vispārējās tiesas vērtējumam ir jānodod ikviens apstāklis, kuru tie uzskata par tādu, ar ko var pierādīt, ka sabiedrības veido vai neveido vienotu ekonomisko vienību, un kurš attiecas uz sabiedrību vienojošām ekonomiskām, organizatoriskām un juridiskām saiknēm (skat. iepriekš 42. punktu).
Pirmkārt, saistībā ar argumentiem attiecībā uz
STT plc
(kļuvusi par
STT
) un
SPNV
tiešās vai netiešās dalības pārkāpumā neesamību ir pietiekami konstatēt, ka tie nav balstīti ne uz tiesiskiem, ne uz faktiskiem apstākļiem. Kontrolei, ko mātessabiedrība īsteno attiecībā uz savu meitassabiedrību, nav obligāti jābūt saistītai ar pārkāpjošo rīcību (iepriekš 37. punktā minētais spriedums lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 59. punkts, un iepriekš 41. punktā minētais spriedums lietā
General Química
, 38., 102. un 103. punkts). Tādējādi Vispārējai tiesai nav vajadzības pārbaudīt, vai
STT plc
(kļuvusi par
STT
) un
SPNV
ir faktiski īstenojušas tiešu vai netiešu ietekmi uz
SNV
pārkāpjošo rīcību vai tās par šo rīcību ir zinājušas.
Katrā ziņā un pretēji tam, ko norāda prasītājas, dažos lietas materiālos ir iekļautas norādes, ka
SNV
nepiederoši grupas
Shell
dalībnieki ir zinājuši par tās pret konkurenci vērsto rīcību pārkāpuma laikposmā. 2000. gada 14. jūlija iekšējā piezīme, kurā no konkurences tiesību viedokļa tika analizēta Nīderlandes bitumena tirgus situācija un kuru Komisija ir izņēmusi, veicot pārbaudi
SNV
telpās, ir tikusi izplatīta ārpus šīs sabiedrības. Šo piezīmi, uz kuras ir izdarīta norāde “stingri konfidenciāli”,
SNV
darbinieks ar
Shell International
piederošā grupas juridiskā dienesta padomnieku ir kopīgi sastādījuši pēc darba grupas sēdes attiecībā uz atbilstības konkurences tiesību normām nodrošināšanu, kuras gaitā par bitumenu atbildīgais pārdošanas direktors bija pievērsis uzmanību Nīderlandes bitumena un ceļu būves tirgum. Šī piezīme ir tikusi nosūtīta arī grupas juridiskā dienesta direktoram –
Shell International
darbiniekam, Eiropā veiktās grupas [preču] pārdošanas komerciālajam viceprezidentam, kā arī Eiropai paredzēto grupas preču viceprezidentam – rīkotājam. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka
Shell International
ir bijusi tieši saistīta ar
CMD
– grupas galveno lēmumpieņemšanas orgānu, ko ir veidojuši
SPNV
valdes precizējošie locekļi un
SPCo
ģenerāldirektori, kuri vienlaikus ir bijuši vienas no divām mātessabiedrībām valdes locekļi.
Šajā piezīmē ir norādīts, ka 1992./1993. gadā un 1995. gada februārī attiecībā uz Nīderlandes bitumena tirgu esot tikusi veikta iekšēja pārbaude, jo visi bitumena piegādātāji Nīderlandē (turpmāk tekstā – “piegādātāji”) kopīgi ar
W5
pārrunājot standarta cenu, ka
SNV
darbinieks tādējādi esot ieteicis atkāpties no šā tirgus, bet tirgus esot ticis pārstrukturēts un ka
SNV
šajā tirgū joprojām piedaloties. Piezīmē tāpat ir precizēts, ka citi bitumena veidi, šķiet, neesot
Shell
pret konkurenci vērstas rīcības priekšmets, kas, izdarot secinājumu
a contrario
, nozīmē, ka grupa apzinājās
SNV
rīcības ceļu seguma bitumena tirgū pret konkurenci vērsto raksturu. Turklāt šajā piezīmē ir detalizēti izklāstīts bitumena cenas noteikšanas mehānisms, uzsverot, ka, ja
SNV
vēlējās paaugstināt savas cenas, tā pirms šīs paaugstināšanas piemērošanas esot uzņēmusi kontaktus ar
KWS
– galveno ceļu būvētāju. Šajā gadījumā
KWS
esot individuāli apspriedusies ar visiem pārējiem piegādātājiem par cenu līmeni un pēc tam apspriedusi šo paaugstinājumu ar citiem lielajiem būvētājiem, pirms ziņot par to
Centrum voor regelgeving en onderzoek in de grond-, water- en wegenbouw en de Verkeerstechniek
(
CROW
, Regulatīvais un izpētes centrs civilās inženierijas un satiksmes jomā), bezpeļņas organizācijai, kurai tostarp bija uzticēts uzdevums ik mēnesi publicēt ceļu seguma bitumena cenas, pamatojoties uz kurām, ja izmaiņas pārsniedza noteiktu līmeni, būvētāji saņēma zaudējumu atlīdzību no saviem līgumpartneriem. Turklāt piezīmē ir precizēts, ka
SNV
, tāpat kā citi piegādātāji, piešķīra
W5
atlaides no šādi noteiktās cenas. Visbeidzot, minētās piezīmes autori ir izdarījuši secinājumu, uzskatot, ka esot ieteicams izbeigt divpusējās pārrunas ar
KWS
–
W5
sarunu vedēju – attiecībā uz cenas paaugstināšanu un aizstāt tās ar divpusējām pārrunām ar katru ceļu būvētāju.
Otrkārt, attiecībā uz
SNV
vadītāju iespējamo autonomiju, kas izrietot no pietiekami stingra informācijas paziņošanas mehānisma starp
STT plc
(kļuvusi par
STT
),
SPNV
un
SNV
neesamību, ir jāatzīmē, ka ar prasītāju šajā ziņā norādītajiem apstākļiem nepietiek, lai pierādītu, ka savu rīcību tirgū
SNV
ir noteikusi autonomi un ka tātad tā neveido ekonomisko vienību ar
STT plc
(kļuvusi par
STT
) un
SPNV
EKL 81. panta izpratnē.
Vispirms ir jāprecizē, ka prasītāju apgalvojumi attiecībā uz
SPNV
un
Shell Nederland
piederošo meitassabiedrību nozīmīgo skaitu nav pietiekami, lai pierādītu, ka
STT plc
(kļuvusi par
STT
) un
SPNV
ir atstājušas
SNV
autonomiju, kas ir pietiekama, lai noteiktu savu rīcību tirgū.
Turklāt Komisija, lai noraidītu uz minētās prezumpcijas atspēkošanu vērstos prasītāju argumentus, ir pamatoti atsaukusies uz vairākiem apstrīdētajā lēmumā (apstrīdētā lēmuma preambulas 207.–214. apsvērums) un paziņojumā par iebildumiem minētajiem apstākļiem attiecībā uz
SNV
un
STT plc
(kļuvusi par
STT
), kā arī
SNV
un
SPNV
vienojošām ekonomiskām, organizatoriskām un juridiskām saiknēm.
Tādējādi
Securities and Exchange Commission
(ASV Biržas darījumu komisija) iesniegtajā 2006. gada 13. marta ziņojumā grupa tostarp ir norādījusi, ka “visas pamatdarbības ir veikušas
Royal Dutch
un
Shell Transport
meitassabiedrības, kuras ir funkcionējušas kā viens vienīgais ekonomiskais uzņēmums”. Turklāt visus uzņēmumus un katru no šīm juridiskajām vienībām klienti un konkurenti parasti apzīmēja ar nosaukumu “
Shell
”, šādi norādot, ka
SNV
no trešo personu puses un tirgū tika uztverta kā grupai
Shell
piederoša [sabiedrība].
Tāpat ir jāņem vērā iepriekš 47.–50. punktā norādītie apstākļi attiecībā uz grupas un tās akcionāru struktūru, tostarp tās hierarhisko organizāciju un tās iekšienē pastāvošo informācijas paziņošanas mehānismu.
Paziņojumā par iebildumiem Komisija turklāt ir sniegusi šādus apstākļus: esot pastāvējis ievērojams pārklāšanās līmenis starp dažādu vienību dažādās valstīs īstenojamām funkcijām, jo par bitumenu atbildīgā persona Nīderlandē ilgu laiku esot bijusi atbildīga par Beļģijas tirgu; no konkurences tiesību viedokļa veiktās vairākas Nīderlandes ceļu seguma bitumena tirgus iekšējās analīzes esot tikušas izplatītas vairākām grupas vienībām, tostarp
Shell International
juridiskajam dienestam, kurš esot bijis tieši saistīts ar
CMD
; visā administratīvajā procesā
Shell International
esot darbojusies kā galvenā Komisijas sarunu partnere;
KNPM
ģenerāldirektors tāpat esot bijis
SPNV
galvenais direktors un
Shell Nederland BV
, kas ir tiešā
SNV
mātessabiedrība, valdes loceklis; mātessabiedrībām esot bijušas pilnvaras iecelt un atcelt no amata reālo pamatdarbību veicošo sabiedrību ģenerāldirektorus; tās esot pārraudzījušas ražošanas un tirdzniecības sabiedrību pārvaldi, jo šo sabiedrību ģenerāldirektoriem esot bijis pienākums pēc pieprasījuma sniegt katram akcionāram informāciju par sabiedrības darbību un nodrošināt piekļuvi grāmatām un dokumentiem, ko tas vēlētos izskatīt.
Turklāt, kā ir atgādināts iepriekš 49. punktā,
CMD
uzņēmumā ir bijusi noteicošā loma. Tātad līdz 1998. gadam hierarhiskā struktūra ir bijusi organizēta pēc ģeogrāfiskā principa:
SNV
“Bitumena” ģenerāldirektors ir bijis pakļauts “Komercpārdošanas” ģenerāldirektoram, kurš pats ir bijis pakļauts “Valsts” ģenerāldirektoram, kurš savukārt ir bijis pakļauts
Shell International Petroleum Maatschappij NV
, kas ir bijusi pilnībā piederīga
SPNV
, kura ir bijusi tieši pakļauta
CMD
dalībniekiem, “Eiropas” reģionālajam koordinatoram. No 1998. gada līdz pārkāpuma laikposma beigām
SNV
ir bijusi piederīga nodaļai “Būvniecība”, kas ir ietilpusi grupas naftas produktu departamentā Eiropā –
SEOP
, kuru ir vadījis viceprezidents – rīkotājs attiecībā uz Eiropu, kurš ir bijis pakļauts prezidentam – ģenerāldirektoram attiecībā uz naftas produktiem, kurš ir bijis
CMD
dalībnieks. Turklāt starp mātessabiedrībām un meitassabiedrībām pastāvēja informācijas paziņošanas mehānismi ar divu uzraudzības komiteju –
GAC
un
REMCO
– starpniecību.
Turklāt prasītājas ir atzinušas, ka
SNV
deleģēts administrators ceturkšņa sanāksmēs, kas šīm divām instancēm ir bijušas kopīgas,
Shell Nederland
valdi un uzraudzības padomi informēja par galvenajiem ar
SNV
darbību saistītajiem jautājumiem. Lai gan prasītājas uzskata, ka šī informācija ir bijusi ierobežota ar noteiktiem nozīmīgākajiem jautājumiem, šo apgalvojumu neapstiprina neviens pierādījums.
Visbeidzot, ir jāņem vērā, ka, tā kā noteiktām grupas sabiedrībām bija uzticēta atbalsta funkciju sniegšana visām meitassabiedrībām,
Shell International
šādi sniedza juridisko atbalstu visām grupas meitassabiedrībām. 2000. gada 14. jūlija piezīmes analīze turklāt parāda, ka
SNV
darbinieki ir bijuši autori un adresāti un ka
SNV
īstenoja ciešu kontroli pār meitassabiedrību darbību, tostarp attiecībā uz Nīderlandes bitumena tirgus situāciju.
Ņemot vērā visus šos apsvērumus, ir jāsecina, ka, ņemot vērā prasītāju norādītos apstākļus attiecībā uz, pirmkārt, faktu, ka
STT plc
(kļuvusi par
STT
) un
SPNV
neesot nedz zinājušas par attiecīgo pārkāpumu, nedz piedalījušās šajā pārkāpumā, nedz arī mudinājušas savu meitassabiedrību izdarīt pārkāpumu, un, otrkārt, informācijas no
SNV
paziņošanas
STT plc
(kļuvusi par
STT
) un
SPNV
mehānismiem, kā arī citus nozīmīgus iepriekš 47.–50. un 62.–72. punktā izklāstītos lietas apstākļus, Komisija, uzskatot, ka prasītāju norādītie apstākļi nepierāda, ka
SNV
savu rīcību tirgū noteica autonomi, un tādējādi ar tiem nevar atspēkot prezumpciju, atbilstoši kurai
STT plc
(kļuvusi par
STT
) un
SPNV
ir faktiski īstenojušas izšķirošo ietekmi uz
SNV
rīcību, nav pieļāvusi kļūdu vērtējumā.
Tādējādi pirmais pamats kopumā ir jānoraida kā nepamatots.
2.
Par otro pamatu attiecībā uz būtisku formas prasību un tiesību uz aizstāvību pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas uzskata, ka, atsakoties tām paziņot visas atbildes uz paziņojumu par iebildumiem un
KWS
atbildes atklāšanu ierobežojot ar noteiktām tajā ietvertajām rindkopām, Komisija esot pārkāpusi Regulas Nr. 1/2003 27. panta 2. punktu un tiesības uz aizstāvību, uz kurām tām esot tiesības atsaukties. Tās norāda, ka, ja tām būtu zināmi šie dokumenti, tās būtu varējušas ietekmēt administratīvā procesa iznākumu un tostarp attiecībā uz prasītāju aizsācējas un vadītājas lomu grozīt apstrīdētā lēmuma saturu.
Pirmkārt, prasītājas uzskata, ka Komisijai esot bijis jāapmierina to lūgums nodrošināt piekļuvi visām citu sabiedrību atbildēm uz paziņojumu par iebildumiem, kurās it īpaši aizliegtās vienošanās horizontālā un vertikālā rakstura dēļ esot varējuši būt iekļauti attaisnojoši apstākļi saistībā ar prasītāju aizsācējas un vadītājas lomu. Turklāt agrākajās lietās Komisija esot jau atklājusi visas atbildes uz paziņojumu par iebildumiem (lietas COMP/E-1/37.512 (
OV L 6, 147. lpp.
) un COMP/E-1/36.490 (
OV L 100, 1. lpp.
)). Katrā ziņā Komisija nevarot viena pati noteikt dokumentus, kas ir lietderīgi attiecīga uzņēmuma aizstāvībai (iepriekš 36. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 126. punkts), un tādējādi Paziņojums par piekļuvi lietas materiāliem tiktāl, ciktāl tajā ir norādīts, ka piekļuve visām atbildēm uz paziņojumu par iebildumiem nevar tikt nodrošināta, esot prettiesisks.
Otrkārt, prasītājas uzskata, ka Komisijai tām esot bijis jānodrošina piekļuve visam
KWS
atbildes uz paziņojumu par iebildumiem tekstam, tostarp liecinieka liecībām, uz kurām kā uz vienīgajām Komisija esot pamatojusies, lai tām uzliktu aizliegtās vienošanās aizsācējas un vadītājas lomu. Savienības tiesa prasītājām esot atzinusi tiesības piekļūt visiem pierādījumiem, ko pret tiem izmanto Komisija (Vispārējās tiesas 2000. gada 15. marta spriedums apvienotajās lietās T-25/95, T-26/95, no T-30/95 līdz T-32/95, no T-34/95 līdz T-39/95, no T-42/95 līdz T-46/95, T-48/95, no T-50/95 līdz T-65/95, no
T-68/95 līdz T-71/95, T-87/95, T-88/95, T-103/95 un T-104/95
Cimenteries CBR
u.c./Komisija, saukts par “Ciments”,
Recueil
, II-491. lpp.
, 386. punkts).
Komisija uzskata, ka tai neesot pienākuma atklāt atbildes uz paziņojumu par iebildumiem, un noraida visus prasītāju argumentus.
Vispārējās tiesas vērtējums
No lietas materiāliem izriet, ka administratīvajā procesā Komisija ir noraidījusi prasītāju lūgumu piešķirt pilnu piekļuvi visiem dokumentiem, kas lietas materiāliem ir tikuši pievienoti pēc paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas, tostarp visām citu uzņēmumu atbildēm uz minēto paziņojumu. Tomēr tā ir piešķīrusi prasītājām pieeju
KWS
atbildes uz paziņojumu par iebildumiem rindkopām, ar kurām tā paredzēja pamatot savu galīgo lēmumu un kuras attiecās uz kontaktiem, kas starp
SNV
un
KWS
notikuši pirms 1994. gada 1. aprīļa.
Vispārīgie principi attiecībā uz piekļuvi dokumentiem, kuri ir vēlāki par paziņojumu par iebildumiem
Regulas Nr. 1/2003 27. panta 2. punktā ir noteikts:
“[..] procesos pilnībā respektē attiecīgo pušu aizstāvības tiesības. Tās ir tiesīgas piekļūt Komisijas lietas materiāliem, [ievērojot tomēr] uzņēmumu likumīgās intereses savu komercnoslēpumu aizsargāšanā. Tiesības piekļūt lietas materiāliem neattiecas uz Komisijas vai dalībvalstu konkurences iestāžu slepenu informāciju un iekšējiem dokumentiem.”
Paziņojuma par piekļuvi lietas materiāliem 8. punktā Komisija “Komisijas lietas materiālus” definē kā “visus dokumentus, kuri ir iesniegti Komisijas Konkurences ģenerāldirektorātam vai kurus tas ir saņēmis [sagatavojis] un/vai apkopojis izmeklēšanas rezultātā”. Šā paziņojuma 27. punktā Komisija ir norādījusi:
“Piekļuve lietas materiāliem tiks piešķirta pēc pieprasījuma un parasti vienu reizi pēc Komisijas iebildumu paziņošanas pusēm, lai ievērotu vienlīdzības principu un aizsargātu tiesības uz aizstāvību. Parasti netiks piešķirta piekļuve citu pušu atbildēm uz Komisijas iebildumiem.
Administratīvā procesa vēlākā posmā pusei tiks piešķirta piekļuve dokumentiem, kuri saņemti pēc iebildumu paziņošanas, kur šādi dokumenti var saturēt jaunus pierādījumus, kā apsūdzoša tā arī attaisnojoša rakstura, attiecībā uz apgalvojumiem pret konkrēto pusi Komisijas izvirzītajos iebildumos. Īpaši [tas tā ir] gadījumos, kad Komisija gatavojas pamatoties uz jauniem pierādījumiem.”
Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai tiesību uz aizstāvību ievērošana visos procesos, kuros var tikt piemērotas sankcijas, it īpaši naudas sods vai periodisks soda maksājums, ir Savienības tiesību pamatprincips, kas ir jāievēro pat tad, ja runa ir par administratīvā rakstura procesu (Tiesas 1979. gada 13. februāra spriedums lietā
85/76
Hoffmann-La Roche
/Komisija,
Recueil
, 461. lpp.
, 9. punkts, un 2003. gada 2. oktobra spriedums lietā
C-176/99 P
ARBED
/Komisija,
Recueil
, I-10687. lpp.
, 19. punkts). Turklāt Nicā 2000. gada 7. decembrī pasludinātās Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (
OV C 364, 1. lpp.
; turpmāk tekstā – “Pamattiesību harta”) 41. pantā šis princips ir noteikts pamattiesību līmenī, to paredzot kā tiesību uz labu pārvaldību būtisku elementu. Šajā ziņā Regulā Nr. 1/2003 ir paredzēts nosūtīt lietas dalībniekiem paziņojumu par iebildumiem, kurā skaidrā veidā jādara zināmi visi būtiskie fakti, uz kuriem Komisija balstās šajā procesa stadijā. Šāds paziņojums par iebildumiem ir procesuālā garantija, ar ko piemēro Savienības tiesību pamatprincipu, kurš nosaka, ka tiesības uz aizstāvību ir jāievēro jebkurā procesā (šajā ziņā skat. Tiesas 2009. gada 3. septembra spriedumu apvienotajās lietās
C-322/07 P, C-327/07 P un C-338/07 P
Papierfabrik August Koehler
u.c./Komisija, Krājums, I-7191. lpp.
, 34. un 35. punkts).
Ir jāatgādina, ka piekļuves lietas materiāliem konkurences lietās mērķis tostarp ir ļaut paziņojuma par iebildumiem adresātiem gūt informāciju par Komisijas lietā esošajiem pierādījumiem, lai tie varētu lietderīgi izteikt savu nostāju par secinājumiem, pie kuriem Komisija, pamatojoties uz šiem pierādījumiem, ir nonākusi savā paziņojumā par iebildumiem. Piekļuve lietas materiāliem tātad ir viena no procesuālajām garantijām, kuras ir paredzētas tiesību uz aizstāvību aizsardzībai un it īpaši tiesību tikt uzklausītam faktiskās īstenošanas nodrošināšanai (skat. Vispārējās tiesas 2003. gada 30. septembra spriedumu apvienotajās lietās T-191/98 un no
T-212/98 līdz T-214/98
Atlantic Container Line
u.c./Komisija,
Recueil
, II-3275. lpp.
, 334. punkts un tajā minētā judikatūra). Tiesības uz piekļuvi lietas materiāliem nozīmē, ka Komisija dod attiecīgajam uzņēmumam iespēju izskatīt visus izmeklēšanas lietā esošos dokumentus, kuriem var būt nozīme saistībā ar tā aizstāvību (šajā ziņā skat. Tiesas 2003. gada 2. oktobra spriedumu lietā
C-199/99
Corus UK
/Komisija,
Recueil
, I-11177. lpp.
, 125. punkts, un Vispārējās tiesas 1995. gada 29. jūnija spriedumu lietā
T-30/91
Solvay
/Komisija,
Recueil
, II-1775. lpp.
, 81. punkts). Šajos dokumentos ir ietverti gan apsūdzoši, gan arī attaisnojoši dokumenti, izņemot citu uzņēmumu komercnoslēpumus, Komisijas iekšējos dokumentus un citu konfidenciālo informāciju (iepriekš 82. punktā minētais spriedums lietā
Hoffmann-La Roche
/Komisija, 9. un 11. punkts, un iepriekš 36. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 68. punkts).
Saskaņā ar judikatūru tikai administratīvā procesa posma, kurš balstīts uz sacīkstes principu, sākumā attiecīgais uzņēmums ar paziņojumu par iebildumiem tiek informēts par visiem būtiskajiem apstākļiem, uz kuriem Komisija balstās šajā procesa stadijā. Līdz ar to citu lietas dalībnieku atbilde uz paziņojumu par iebildumiem principā netiek ietverta to izmeklēšanas lietas materiālu dokumentu kopumā, kuros var ieskatīties lietas dalībnieki (Vispārējās tiesas 2009. gada 30. septembra spriedums lietā
T-161/05
Hoechst
/Komisija, Krājums, II-3555. lpp.
, 163. punkts). Tomēr, ja EKL 81. panta 1. punkta piemērošanas procesā Komisija, lai pierādītu pārkāpuma esamību, paredz pamatoties uz atbildes uz paziņojumu par iebildumiem rindkopu vai šādai atbildei pievienotu dokumentu, citiem šajā procesā iesaistītajiem lietas dalībniekiem jābūt iespējai izteikt savu viedokli par šādu pierādījumu (skat. iepriekš 77. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās “Ciments” 386. punkts, un iepriekš 32. punktā minēto spriedumu lietā
Avebe
/Komisija, 50. punkts un tajā minētā judikatūra). Līdzīgi tas ir tad, ja Komisija pamatojas uz šādu dokumentu, lai konstatētu viena no attiecīgajiem uzņēmumiem aizsācēja vai vadītāja lomu.
No iepriekš minētā izriet, ka Paziņojuma par piekļuvi lietas materiāliem 27. punkta noteikumi atbilst judikatūrai, saskaņā ar kuru, lai gan parasti lietas dalībniekiem nav piekļuves citu lietas dalībnieku atbildēm uz paziņojumu par iebildumiem, šāda pieeja lietas dalībniekam tomēr var tikt piešķirta, ja šie dokumenti, neatkarīgi no tā, vai tie ir apsūdzoši vai attaisnojoši, var būt jauni pierādījumi saistībā ar apgalvojumiem, kas paziņojumā par iebildumiem izteikti attiecībā uz šo lietas dalībnieku.
Turklāt saskaņā ar judikatūru attiecībā uz piekļuvi administratīvajai lietai pirms paziņojuma par iebildumiem dokumenta nepaziņošana tiesību uz aizstāvību pārkāpumu veido tikai tad, ja attiecīgais uzņēmums pierāda, pirmkārt, ka Komisija uz šo dokumentu ir balstījusies, lai pamatotu savu iebildumu saistībā ar pārkāpuma esamību (Tiesas 1983. gada 9. novembra spriedums lietā
322/81
Michelin
/Komisija,
Recueil
, 3461. lpp.
, 7. un 9. punkts, un iepriekš 36. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 71. punkts), un, otrkārt, ka šo iebildumu varēja pierādīt, pamatojoties vienīgi uz minēto dokumentu (Tiesas 1983. gada 25. oktobra spriedums lietā
107/82
AEG-Telefunken
/Komisija,
Recueil
, 3151. lpp.
, 24.?30. punkts, un iepriekš 36. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 71. punkts; iepriekš 83. punktā minētais spriedums lietā
Solvay
/Komisija, 58. punkts). Šajā ziņā Tiesa nosaka atšķirību starp apsūdzošiem un attaisnojošiem dokumentiem. Ja runa ir par apsūdzošu dokumentu, attiecīgajam uzņēmumam ir jāpierāda, ka, ja šis dokuments tiktu noraidīts, rezultāts, pie kura ir nonākusi Komisija, būtu bijis atšķirīgs. Turpretim saistībā ar attaisnojoša dokumenta nepaziņošanu attiecīgajam uzņēmumam ir vienīgi jāpierāda, ka tā neatklāšana ir varējusi ietekmēt procesa norisi un Komisijas lēmuma saturu par sliktu šim uzņēmumam (šajā ziņā skat. iepriekš 36. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 73. un 74. punkts). Šī atšķirība ir piemērojama arī attiecībā uz dokumentiem, kas ir vēlāki par paziņojumu par iebildumiem (Vispārējās tiesas 2006. gada 27. septembra spriedums lietā
T-43/02
Jungbunzlauer
/Komisija, Krājums, II-3435. lpp.
, 351.?359. punkts). Tādējādi, apgalvojot, ka, atsakoties paziņot dokumentus, kas ir vēlāki par paziņojumu par iebildumiem, ja uzņēmums tos ir pieprasījis, Komisija automātiski pārkāpj tiesības uz aizstāvību, prasītājas balstās uz kļūdainu iepriekš 77. punktā minētā sprieduma apvienotajās lietās “Ciments” 383. punkta interpretāciju. Atbilstoši šai judikatūrai attaisnojoša dokumenta gadījumā šāds atteikums ir prettiesisks tikai tad, ja minētā sabiedrība ir pierādījusi, ka šā dokumenta neatklāšana ir varējusi ietekmēt procesa norisi un Komisijas lēmuma saturu par sliktu šai sabiedrībai.
Līdzīgi attiecībā uz jautājumu, vai dokuments, kas ir vēlāks par paziņojumu par iebildumiem, ja Komisija savā lēmumā to izmanto par pierādījumu, ir vai nav jāpaziņo pilnā apmērā, ir jāatgādina, ka no judikatūras, it īpaši no iepriekš 77. punktā minētā sprieduma apvienotajās lietās “Ciments” 386. punkta, izriet, ka, lai dotu attiecīgajam uzņēmumam iespēju par šo pierādījumu lietderīgi izteikt savu viedokli, Komisijai ir pienākums tam paziņot tikai attiecīgā dokumenta atbilstošo rindkopu, kas, ja tas ir nepieciešams tā izprašanai, ir ievietots savā kontekstā.
Turklāt ir jāprecizē, ka citu uzņēmumu atbilžu uz paziņojumu par iebildumiem sistemātiskā nepaziņošana nav pretēja tiesību uz aizstāvību ievērošanas principam. Kā ir atgādināts iepriekš, šis princips nozīmē, ka administratīvajā procesā Komisijai attiecīgajiem uzņēmumiem ir jāatklāj visi fakti, apstākļi vai dokumenti, uz kuriem tā pamatojas, lai uzņēmumi varētu lietderīgi paziņot savu viedokli attiecībā uz apgalvojamo faktu un apstākļu patiesumu un atbilstību un attiecībā uz Komisijas šo apgalvojumu pamatojumam izmantotajiem dokumentiem. Tātad Komisija savu lēmumu var pamatot tikai ar faktiem, par kuriem tiem ir bijusi iespēja izteikt savu viedokli.
Turklāt prasītājas nevar pamatoties uz judikatūru, atbilstoši kurai Komisija, kas paziņo iebildumus un pieņem lēmumu, ar kuru tiek piemērota sankcija, nevar viena pati noteikt dokumentus, kas ir lietderīgi attiecīgā uzņēmuma aizstāvībai (iepriekš 36. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 126. punkts; iepriekš 83. punktā minētais spriedums lietā
Solvay
/Komisija, 81. un 83. punkts, un iepriekš 83. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Atlantic Container Line
u.c./Komisija, 339. punkts). Šis apsvērums, kas attiecas uz Komisijas lietas materiālos ietilpstošajiem dokumentiem, nevar tikt piemērots citu attiecīgo lietas dalībnieku atbildēm uz Komisijas paziņotajiem iebildumiem.
Visbeidzot, ir jāprecizē, ka pretēji tam, ko norāda prasītājas, Komisiju katrā ziņā nesaista tās agrākā lēmumpieņemšanas prakse attiecībā uz atbilžu uz paziņojumu par iebildumiem paziņošanu pilnā apmērā, jo tās lēmumu tiesiskums ir vērtējams, pamatojoties vienīgi uz tiesību normām, kuras tai ir saistošas, tādām kā Komisijas 2004. gada 7. aprīļa Regula (EK) Nr. 773/2004 par lietas izskatīšanu saskaņā ar [EKL] 81. un [EKL] 82. pantu, ko vada Komisija (
OV L 123, 18. lpp.
), un Paziņojums par piekļuvi lietas materiāliem, kā tos ir interpretējusi Savienības tiesa.
Piemērošana šajā lietā
Šajā lietā ir jāatgādina, ka 2006. gada 24. maijā Komisija ir atļāvusi prasītājām iepazīties ar
KWS
atbildes rindkopām, ar kurām tā paredzēja pamatot savu galīgo lēmumu un kuras attiecas uz kontaktiem, kas starp
SNV
un
KWS
notikuši pirms 1994. gada 1. aprīļa, un
KWS
adresēto
W5
piešķiramās preferenciālās atlaides priekšlikumu.
Pirmkārt, attiecībā uz argumentu, kas ir vērsts uz to, lai atzītu, ka būtu nodrošināma piekļuve visai
KWS
atbildei uz paziņojumu par iebildumiem, vispirms ir jāprecizē, ka pretēji tam, ko norāda prasītājas, no apstrīdētā lēmuma preambulas 343.–348. apsvēruma izriet, ka, lai tām uzliktu aizliegtās vienošanās aizsācējas un vadītājas lomu, Komisija nav pamatojusies tikai uz attiecīgajām
KWS
atbildes uz paziņojumu par iebildumiem rindkopām. Katrā ziņā šo Komisijas prasītājām nodoto dokumentu izvilkumu pārbaude ļauj konstatēt, ka tās ir pilnībā saprotamas un izvērstas un nav vajadzības tās ievietot plašākā kontekstā. Ir jāuzsver, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija ir izmantojusi tikai divus no šā dokumenta septiņiem punktiem un tie ir tikuši paziņoti prasītājām. Turklāt, runājot par
KWS
dokumentu, kas balstās uz liecinieka – viena no tās bijušajiem darbiniekiem – liecībām, kuru
KWS
ir brīvprātīgi iesniegusi Komisijai, lai nodrošinātu savu aizstāvību, un kurā ir uzsvērta
SNV
kā aizliegtās vienošanās aizsācējas un vadītājas loma un minimizēta
KWS
loma, nav iedomājams, ka attiecībā uz
SNV
tajā varētu būt iekļauts kāds attaisnojošs apstāklis.
Otrkārt, attiecībā uz argumentu saistībā ar citu uzņēmumu atbilžu uz paziņojumu par iebildumiem, kuros varot būt attaisnojoši apstākļi, nepaziņošanu ir jāatgādina, ka saskaņā ar iepriekš 86. punktā minēto judikatūru prasītājām ir jāsniedz sākotnējais pierādījums, kas liek pieņemt, ka to neatklāšana ir varējusi ietekmēt procesa norisi un Komisijas lēmuma saturu par sliktu prasītājām. Tomēr prasītājas ir aprobežojušās ar nekonkrēto un pilnībā spekulatīvo norādi, ka citu uzņēmumu atbildes uz paziņojumu par iebildumiem esot varējušas sniegt attaisnojošus apstākļus saistībā ar prasītāju aizliegtās vienošanās aizsācējas un vadītājas lomu. Izņemot aizliegtās vienošanās horizontālo un vertikālo raksturu, tās nav iesniegušas nevienu konkrētu norādi, kas šajā ziņā varētu būt sākotnējais pierādījums. Turklāt, kā uzsver Komisija, aizliegtajā vienošanās ir maz ticams, ka kāda sabiedrība sniedz norādes, kuras varētu minimizēt citas sabiedrības lomu aizliegtajā vienošanās, pat ja šajā lietā fakts, ka aizliegtā vienošanās ir tikusi organizēta starp divām grupām ar potenciāli un daļēji atšķirīgām interesēm, [tas ir,] lielajiem būvētājiem un piegādātājiem, izskaidro, ka katrai grupai ir bijusi tendence minimizēt savu lomu aizliegtajā vienošanās, kaitējot citai grupai. Katrā ziņā atbilstoši judikatūrai tas vien, ka citi uzņēmumi savās atbildēs uz paziņojumu par iebildumiem varētu būt minimizējuši piegādātāju lomu, kas kaitē lielajiem būvētājiem, nevarētu būt attaisnojošs elements (iepriekš 86. punktā minētais spriedums lietā
Jungbunzlauer
/Komisija, 353.–356. punkts). Tātad prasītājas nav sniegušas nevienu sākotnējo pierādījumu par citu sabiedrību atbilžu uz paziņojumu par iebildumiem iespējamas paziņošanas lietderīgumu.
No visa iepriekš minētā izriet, ka Komisija ir pamatoti atteikusies paziņot prasītājām visas atbildes uz paziņojumu par iebildumiem un
KWS
atbildes atklāšanu ir ierobežojusi ar noteiktām rindkopām. Tādējādi otrais pamats ir jānoraida.
3.
Par trešo pamatu attiecībā uz kļūdām faktos un tiesību piemērošanā, nosakot naudas soda pamatsummu un pārkāpuma ilgumu
Par pārkāpuma smagumu
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas uzskata, ka, iedalot uzņēmumus kategorijās, lai ņemtu vērā to ekonomisko spēju nodarīt būtisku kaitējumu konkurencei, Komisija, nosakot uzņēmuma
Shell
saistībā ar ceļu seguma bitumenu Nīderlandē gūto apgrozījumu, esot pieļāvusi kļūdas faktos un tiesību piemērošanā, jo tajā esot kļūdaini iekļauts ar meksfaltu C saistītais apgrozījums, un, katrā ziņā, tā apstrīdēto lēmumu šajā jautājumā esot nepietiekami pamatojusi. Tādējādi tās lūdz Vispārējo tiesu samazināt tām uzliktā naudas soda apmēru, no tā noteikšanas izslēdzot meksfalta C pārdošanas vērtību, un uzskata, ka tas, ka tām uzliktā naudas soda pamatsumma ir augstāka nekā uzņēmuma
Kuwait Petroleum
(turpmāk tekstā – “
Kuwait Petroleum
”) naudas soda pamatsumma, kamēr to tirgus daļa esot mazāka par
Kuwait Petroleum
tirgus daļu, esot pretrunā vienlīdzīgas attieksmes principam un samērīguma principam.
Prasītājas tātad atgādina, ka vienīgais iemesls, kura dēļ Komisija ir pamatoti varējusi ņemt vērā ar ceļu būvē izmantojamajiem speciālajiem bitumena produktiem gūto apgrozījumu, esot tas, ka to cena esot tieši saistīta ar standarta ceļu seguma bitumena gradāciju vispārējo tirgus cenu, to palielinot ar papildsummu. Turpretim tās uzskata, ka Komisijai neesot bijis jāiekļauj ar meksfaltu C saistītais apgrozījums, jo šis produkts nesastāvot no bitumena, tā cenai neesot nekādas korelācijas ar standarta ceļu seguma bitumena cenu un to pārdodot tirgū, kas atšķiroties no standarta ceļu seguma bitumena tirgus, jo abi produkti neesot aizvietojami. Šie apgalvojumi pamatojoties tostarp uz
SNV
direktora 2006. gada 30. novembra paziņojumu un uz standarta ceļu seguma bitumena un meksfalta C cenu grozījumu laikposmā no 1995. līdz 2002. gadam salīdzinājumu.
Turklāt prasītājas pārmet Komisijai, ka apstrīdētajā lēmumā tā neesot izklāstījusi iemeslus, kādēļ meksfalta C pārdošanas summa ir tikusi ņemta vērā, lai gan 2006. gada 23. maijā, atbildot uz Komisijas 2006. gada 8. maija informācijas pieprasījumu, tās esot norādījušas, ka meksfaltam C nav bijusi nekāda saistība ar pārkāpumu. Līdzīgi administratīvajā procesā Komisija nekad neesot izrādījusi savu nodomu iekļaut meksfalta C pārdošanas summu naudas soda apmēra noteikšanā un nekad nav minējusi šo produktu paziņojumā par iebildumiem. Tomēr vienā administratīvās lietas dokumentā esot precizēts, ka meksfalts C ir nevis sintētiskais bitumens, bet sintētiskais aglomerants, ko var izmantot krāsainā asfalta ražošanā.
Komisija noraida visus prasītāju argumentus.
Vispārējās tiesas vērtējums
2004. gada 18. oktobra paziņojumā par iebildumiem (apstrīdētā lēmuma preambulas 1.–6. apsvērums) Komisija ir norādījusi, ka produkts, kas ir procesa priekšmets, ir ceļu būvē un līdzīgām vajadzībām (piemēram, nosēšanās joslās) izmantojamais bitumens, kurš ietver dažādas cietības bitumenu, kas ļauj veikt daudzveidīgu izmantošanu, kā arī dažādas gradācijas bitumens, tostarp speciālais bitumens, kas piedāvā labākās īpašības, ko tomēr ražo no standarta ceļu seguma bitumena un kura cena ir atkarīga no šā standarta bitumena cenas. Tikai divas sabiedrības –
BAM NBM Wegenbouw BV
un
Hollandsche Beton Groep
(turpmāk tekstā – “
HBG
”) – savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem ir apstrīdējušas citu ceļu būvē izmantojamo bitumena produktu, kuri nav standarta ceļu seguma bitumens, iekļaušanu. Turpretim prasītājas attiecībā uz šo jautājumu savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem nav reaģējušas.
2006. gada 8. maijā Komisija nosūtīja
SNV
,
SPNV
un
Royal Dutch Shell
informācijas pieprasījumus, lai iegūtu informāciju par to apgrozījumu attiecībā uz ceļu seguma bitumenu, iekļaujot visus speciālos bitumena produktus. 2006. gada 23. maijā šīs trīs sabiedrības ir norādījušas sava apgrozījuma summu, tajā iekļaujot meksfaltu C, kas ir vienīgais speciālais bitumens, kas atbilstoši to viedoklim var tikt saistīts ar ceļu būvi, tomēr precizējot, ka šis produkts nav aizliegtās vienošanās priekšmets. Apstrīdētajā lēmumā (preambulas 4.–6. apsvērums) Komisija ir saglabājusi paziņojumā par iebildumiem veikto analīzi, apstiprinot, ka citu ceļu būvē izmantojamo bitumena produktu cenas esot tieši saistītas ar standarta ceļu seguma bitumena gradāciju vispārējo tirgus cenu. Lai nonāktu pie šā secinājuma, tā ir izmantojusi divu sabiedrību –
BP
un
ExxonMobil
– paziņojumus, [turklāt] šī pēdējā minētā sabiedrība ir bitumena piegādātājs, kuram Komisija nav piemērojusi sankciju, kā arī tostarp pie
KWS
un
SNV
veikto pārbaužu laikā izņemtos dokumentus.
Iebildumu rakstā Komisija ir precizējusi, ka, lai iekļautu meksfaltu C to bitumena produktu skaitā, kuri ir aizliegtās vienošanās priekšmets, tā esot pamatojusies uz vairākiem apstākļiem. Vairākos
SNV
dokumentos meksfalts C bitumena cenrādī ir uzrādīts rubrikā “caurspīdīgs bitumens, kas var tikt pigmentēts”; turklāt Komisijai adresētajā 2006. gada 23. maija vēstulē
SNV
ir norādījusi, ka meksfalts C esot vienīgais speciālais bitumens, kas var tikt saistīts ar ceļu seguma bitumenu, un ir norādījusi apgrozījumu EUR 12 113 015 apmērā attiecībā uz “ceļu seguma bitumena, ieskaitot meksfaltu C, pārdošanas mazumtirdzniecībā kopējo vērtību”; administratīvajā lietā iekļautā
Shell
dokumentā, kurā ir ietverta tehniskā informācija attiecībā uz meksfaltu C, tas ir aprakstīts kā sintētisks bitumens, kas var tikt pigmentēts; cits administratīvās lietas dokuments parāda, ka
SNV
tās klientiem 2001. gadā nosūtītajam ceļu seguma bitumena produktu cenu sarakstam bija pievienota tipveida vēstule, kurā ir norādīts, ka šajā sarakstā iekļauto produktu, kuru skaitā ietilpa meksfalts C, cenu grozījumu pamatā esot cenu naftas tirgū attīstība.
Prasītājas pirmo reizi Vispārējā tiesā ir iesniegušas divus dokumentus, kuri atbilstoši to viedoklim ļaujot noteikt, ka, nosakot
Shell
apgrozījumu saistībā ar ceļu seguma bitumenu Nīderlandē, Komisijai nav bijis jāņem vērā ar meksfaltu C saistītais apgrozījums. Pirmajā dokumentā ir iekļauta tabula, kurā ir salīdzināta standarta ceļu seguma bitumena un meksfalta C cenu attīstība laikposmā no 1995. līdz 2002. gadam, kā arī
SNV
ar šo laikposmu datētas vēstules, kurās tās klientiem tiek paziņots, ka šo cenu paaugstinājumu pamatā esot izejvielu cenu attīstība. Otro dokumentu veido
SNV
direktora 2006. gada 30. novembra paziņojums, kurā ir norādīts, ka meksfalts C neesot no bitumena ražots produkts, ka naftas cena šā produkta cenas attīstību varot ietekmēt tikai ļoti nelielā mērā, ka tirgus, kur tiek pārdots šis produkts, atšķiroties no ceļu seguma bitumena tirgus un ka
SNV
esot vienīgais uzņēmums, kas Nīderlandē piegādā šo produktu.
Lai gan prasītājas šajā ziņā nav skaidri izteikušas savu viedokli, Vispārējā tiesa uzskata, ka šajā lietā to argumenti ir jāizskata, pirmkārt, tiesiskuma pārbaudes kontekstā un, otrkārt, Vispārējai tiesai atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 31. pantam piešķirtās neierobežotās kompetences kontekstā.
– Prasītāju argumentu pārbaude tiesiskuma pārbaudes kontekstā
No pastāvīgas judikatūras izriet, ka prasības atcelt tiesību aktu kontekstā apstrīdēta akta tiesiskums ir jānovērtē saistībā ar faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem, kas pastāvēja akta pieņemšanas dienā, tostarp saistībā ar informāciju, kura iestādes rīcībā varēja būt akta pieņemšanas brīdī (Tiesas 1979. gada 7. februāra spriedums apvienotajās lietās
15/76 un 16/76 Francija/Komisija,
Recueil
, 321. lpp.
, 7. punkts). Tādējādi, lai pierādītu apstrīdētā akta prettiesiskumu, neviens Savienības tiesā nevar atsaukties uz faktiskajiem apstākļiem, kuri, tā kā tie nebija tikuši izvirzīti administratīvajā procesā, nevarēja tikt ņemti vērā, pieņemot minēto aktu (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Francija/Komisija, 7. punkts; Vispārējās tiesas 2007. gada 11. jūlija spriedumu lietā
T-58/05
Centeno Mediavilla
u.c./Komisija, Krājums, II-2523. lpp.
, 151. punkts, un 2008. gada 25. jūnija spriedumu lietā
T-268/06
Olympiaki Aeroporia Ypiresies
/Komisija, Krājums, II-1091. lpp.
, 55. punkts). Šajā lietā no pierādījumu savākšanas [pasākumiem] izriet, ka apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī Komisijas rīcībā nav bijis divu iepriekš 102. punktā minēto dokumentu, kurus, kā ir atzīmēts minētajā punktā, prasītājas pirmo reizi ir iesniegušas Vispārējā tiesā.
Tādējādi, ciktāl tas ir vērsts uz apstrīdētā lēmuma atcelšanu, šis pamats ir jāizskata, neņemot vērā minētos dokumentus.
Šajā ziņā ir jāatzīmē, ka paziņojumā par iebildumiem Komisija ir skaidri norādījusi, ka aizliegtā vienošanās ir bijusi vērsta uz visiem ceļu būvē un līdzīgiem nolūkiem izmantojamiem bitumena produktiem, ieskaitot speciālos bitumena produktus un izņemot industriālajai izmantošanai paredzētos bitumena produktus. Tomēr, pretēji citiem uzņēmumiem, prasītājas savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem attiecībā uz šo jautājumu nav reaģējušas. Turklāt, kad Komisija ir lūgusi prasītājas paziņot savu apgrozījumu, tās 2006. gada 23. maijā sniedza sava apgrozījuma summu, tajā iekļaujot meksfaltu C un katrā ziņā norādot, ka, pat ja šis produkts kā tāds neesot bijis aizliegtās vienošanās priekšmets, tas esot “vienīgais speciālais bitumena produkts, kas var tikt saistīts ar ceļu būvniecību”.
Kā ir norādīts iepriekš 100. punktā, lai apstrīdētajā lēmumā noteiktu konkrēto tirgu kā tādu, kas ietver visus speciālos ceļu seguma bitumena produktus, Komisija ir pamatojusies uz
BP
,
ExxonMobil
,
KWS
un
SNV
dokumentiem, kas parāda, ka klientiem adresētajos cenrāžos ir bijuši iekļauti visi bitumena produkti, tostarp speciālie produkti, un ka iespējamie cenu paaugstināšanās gadījumi tāpat ir bijuši saistīti ar visiem šiem produktiem. Tādējādi Komisija, balstoties uz apstrīdētā lēmuma pieņemšanās brīdī tās rīcībā esošajiem apstākļiem, ir pamatoti uzskatījusi, ka meksfalta C pārdošana ir iekļaujama tās
Shell
apgrozījuma, kas ir gūts saistībā ar ceļu seguma bitumenu Nīderlandē, aprēķinā.
Turklāt attiecībā uz pienākuma norādīt pamatojumu pārbaudi no pastāvīgās judikatūras izriet, ka pamatojumā, kas prasīts EKL 253. pantā, skaidri un neapšaubāmi jābūt norādītai tās iestādes argumentācijai, kas pieņēmusi attiecīgo tiesību aktu, lai ieinteresētajām personām ļautu noskaidrot veiktā pasākuma pamatojumu un ļautu kompetentajai tiesai īstenot pārbaudi. Netiek prasīts, lai pamatojumā būtu precizēti visi atbilstošie faktiskie un tiesiskie apstākļi, jo jautājums, vai akta pamatojumā ir izpildītas EKL 253. panta prasības, ir jāizvērtē, ņemot vērā ne tikai tā formulējumu, bet arī tā kontekstu, kā arī visas tiesību normas, kas regulē attiecīgo jomu (skat. Vispārējās tiesas 2003. gada 9. jūlija spriedumu lietā
T-220/00
Cheil Jedang
/Komisija,
Recueil
, II-2473. lpp.
, 216. punkts un tajā minētā judikatūra).
Attiecībā uz pienākuma norādīt pamatojumu apjomu saistībā ar naudas soda, kas ir uzlikts par konkurences tiesību normu pārkāpumu, noteikšanu, pirmkārt, ir jāatgādina, ka šim pienākumam ir īpaša nozīme un ka Komisijai ir pienākums pamatot savu lēmumu un it īpaši paskaidrot līdzsvarošanu un novērtēšanu, ko tā ir veikusi attiecībā uz vērā ņemtajiem elementiem (Tiesas 2011. gada 8. decembra spriedums lietā
C-386/10 P
Chalkor
/Komisija, Krājums, I-13085. lpp.
, 61. punkts). Šis pienākums ir jānosaka, ņemot vērā Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punkta noteikumus, saskaņā ar kuriem, “nosakot soda naudas apmēru, ņem vērā pārkāpuma smagumu un ilgumu”. Šajā ziņā Pamatnostādnēs sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu (
OV 1998, C 9, 3. lpp.
; turpmāk tekstā – “Pamatnostādnes naudas soda noteikšanai”), kā arī Paziņojumā par sadarbību ir ietverti indikatīvi noteikumi par vērtējuma kritērijiem, kuri Komisijai ir jāņem vērā, nosakot pārkāpuma smagumu un ilgumu (iepriekš 108. punktā minētais spriedums lietā
Cheil Jedang
/Komisija, 217. punkts). Pastāvot šādiem nosacījumiem, būtiskas formas prasības, par kurām ir runa pienākuma norādīt pamatojumu gadījumā, ir izpildītas, ja Komisija savā lēmumā norāda vērtējuma kritērijus, kurus tā ir ņēmusi vērā, piemērojot Pamatnostādnes naudas soda noteikšanai un – attiecīgajā gadījumā – Paziņojumu par sadarbību, un kuri tai ir devuši iespēju naudas soda apmēra noteikšanas vajadzībām noteikt pārkāpuma smagumu un ilgumu (iepriekš 108. punktā minētais spriedums lietā
Cheil Jedang
/Komisija, 218. punkts).
Turklāt Savienības tiesa ir precizējusi, ka pienākuma norādīt pamatojumu apjoms it īpaši ir jānosaka, ievērojot apstākli, ka pārkāpuma smagums ir nosakāms, ņemot vērā lielu skaitu apstākļu, tādus kā tostarp lietas īpašie apstākļi, tās konteksts un naudas sodu preventīvā iedarbība, un nav izveidots saistošs vai izsmeļošs tādu kritēriju saraksts, kuri būtu obligāti jāņem vērā. Turklāt, nosakot katra naudas soda apmēru, Komisijai ir rīcības brīvība, un nevar uzskatīt, ka tai šim nolūkam jāizmanto precīza matemātiska formula. Gadījumos, kad Komisija savā lēmumā konstatē, ka noticis konkurences tiesību normu pārkāpums, un uzņēmumiem, kas tajā piedalījušies, uzliek naudas sodus, Komisijai, ja tā ir sistemātiski ņēmusi vērā noteiktus galvenos kritērijus, lai noteiktu naudas sodu apmēru, šie kritēriji ir jāizklāsta attiecīgā lēmuma tekstā, lai lēmuma adresāti varētu pārliecināties, ka naudas soda līmenis ir pamatots, un pārbaudīt, vai nav pieļauta diskriminācija (Vispārējās tiesas 1998. gada 14. maija spriedums lietā
T-295/94
Buchmann
/Komisija,
Recueil
, II-813. lpp.
, 162.–164. un 171. un 173. punkts).
Visbeidzot, Savienības tiesa ir precizējusi, ka ar apstākli, atbilstoši kuram informācija, kas ir precīzāka nekā šie vērtējuma kritēriji, tāda kā uzņēmumu gūtais apgrozījums vai Komisijas izmantotās samazinājuma likmes, ir tikusi paziņota vēlāk preses konferencē vai tiesas procesā, lēmuma pamatojuma pietiekamo raksturu nevar apšaubīt. Uz apstrīdēta lēmuma autora sniegtajiem precizējumiem, kas papildina jau pašu par sevi pietiekamu pamatojumu, pat ja tie var būt noderīgi Savienības tiesas veicamās lēmuma pamatojuma iekšējās pārbaudes vajadzībām, tiešā nozīmē izprastais pienākums norādīt pamatojumu neattiecas (Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedums lietā
C-248/98 P
KNP BT
/Komisija,
Recueil
, I-9641. lpp.
, 41., 42. un 44. punkts).
Ņemot vērā šo judikatūru, rodas iespaids, ka Komisija ir pietiekami pamatojusi apstrīdēto lēmumu.
Šajā lēmumā Komisija ir norādījusi vairākus vērtējuma kritērijus, kas ļauj noteikt pārkāpuma smagumu. Tātad tā ir ņēmusi vērā pārkāpuma raksturu, ir norādījusi iemeslu, kura dēļ tai nav bijis iespējams noteikt konkrēto aizliegtās vienošanās ietekmi uz tirgu, ir noteikusi konkrētā ģeogrāfiskā tirgus apmēru, ir iedalījusi attiecīgos uzņēmumus vairākās kategorijās atkarībā no to tirgus daļām 2001. gadā, kas ir pēdējais pilnais pārkāpuma gads, un, visbeidzot, lai nodrošinātu pietiekamu naudas soda preventīvo iedarbību, ir ņēmusi vērā šo uzņēmumu pēdējo visā pasaulē gūto apgrozījumu (apstrīdētā lēmuma preambulas 310.–325. apsvērums). Turklāt apstrīdētā lēmuma preambulas 319. apsvērumā Komisija ir precizējusi, ka, lai aprēķinātu tirgus daļas, tā ir balstījusies uz ceļu seguma bitumena pārdošanas vērtību (vai attiecībā uz būvētājiem – ceļu seguma bitumena iepirkšanas vērtību) 2001. gadā. Apstrīdētā lēmuma preambulas 4.–6. apsvērumā ir precizēts, ka “ceļu seguma bitumens” ir definējams kā ceļu būvē un līdzīgām vajadzībām izmantojamais bitumens, t.i., dažādas cietības bitumens, kas ļauj veikt daudzveidīgu izmantošanu, kā arī dažādas gradācijas bitumens, tostarp speciālais bitumens. Tā tostarp uz divu uzņēmumu iebildumiem, kas bija vērsti uz to, lai izslēgtu speciālos bitumena produktus, ir atbildējusi, pamatojoties uz vairāku sabiedrību (
BP
,
ExxonMobil
,
KWS
un
SNV
) dokumentiem, kuri parāda, ka standarta ceļu seguma bitumena cenu izmaiņām ir bijusi ietekme uz citu nozarē izmantojamo bitumena produktu cenām. Kā ir norādīts apstrīdētajā lēmumā (preambulas 6. apsvērums un 11. zemsvītras piezīme), šo dokumentu vidū ir pārbaudes
SNV
telpās laikā izņemtie dokumenti. Katrā ziņā atbilstoši iepriekš 111. punktā minētajai judikatūrai Komisijai tiesas procesa laikā ir tiesības sniegt lēmuma pamatojuma precizējumus, kas var būt noderīgi Savienības tiesas veicamās lēmuma pamatojuma iekšējās pārbaudes vajadzībām, jo tie ļauj iestādei plašāk izklāstīt tās pieņemtā lēmuma pamatā esošos apsvērumus. Tātad šajā lietā Komisija iebildumu rakstā ir precizējusi noteiktus īpašos apstākļus, uz kuriem tā ir pamatojusies, lai iekļautu meksfaltu C to bitumena produktu skaitā, kas ir aizliegtās vienošanās priekšmets (skat. iepriekš 101. punktu).
Visbeidzot, replikas rakstā prasītājas ir izvirzījušas iebildumu attiecībā uz vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, jo Komisija neesot pierādījusi, ka, aprēķinot
KWS
tirgus daļas, tā tāpat ir ņēmusi vērā meksfalta C iepirkšanas vērtību. Tomēr ir jāatgādina, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija ir uzskatījusi, ka attiecībā uz visiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem attiecīgais produkts ir ceļu būvē un līdzīgām vajadzībām izmantojamais bitumens, ieskaitot speciālo bitumenu (apstrīdētā lēmuma preambulas 4.–6. apsvērums), un ka, lai noteiktu katra attiecīgā uzņēmuma tirgus daļu, tā tam bija nosūtījusi informācijas pieprasījumu, kas Komisijai ir ļāvis izveidot katra uzņēmuma bitumena pārdošanas un iepirkšanas vērtības Nīderlandē 2001. gadā tabulu, un ka būvētāju iepirkuma kopējā vērtība bija atbilstoša piegādātāju pārdošanas kopējai vērtībai (apstrīdētā lēmuma preambulas 29., 319. un 320. apsvērums). Tā kā prasītājas turklāt nav norādījušas nevienu apstākli, kas liecinātu par to, ka Komisija, nosakot
KWS
tirgus daļas, būtu izmantojusi atšķirīgu produkta, uz ko attiecas aizliegtā vienošanās, definīciju, šis iebildums ir jānoraida kā nepamatots.
Tātad neviens no prasītāju to prasības atcelt tiesību aktu ietvaros norādītajiem argumentiem, kas attiecas uz meksfalta C iekļaušanu produktu, uz kuriem attiecas aizliegtā vienošanās, skaitā, pēc sava rakstura nav tāds, kas pamatotu apstrīdētā lēmuma atcelšanu.
– Prasītāju argumentu pārbaude neierobežotas kompetences kontekstā
Ir jāatgādina, ka tiesiskuma pārbaudi papildina neierobežota kompetence, kas Savienības tiesai saskaņā ar LESD 261. pantu tika atzīta ar Regulas Nr. 17 17. pantu un pašlaik – ar Regulas Nr. 1/2003 31. pantu. Šī kompetence pilnvaro tiesu papildus vienkāršai sankciju tiesiskuma pārbaudei aizstāt Komisijas vērtējumu ar savu vērtējumu un līdz ar to atcelt, samazināt vai palielināt uzlikto naudas sodu vai noteikto kavējuma naudu. Tādējādi Līgumos paredzētā pārbaude atbilstoši Pamattiesību hartas 47. pantā paredzētā efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principa prasībām nozīmē, ka Savienības tiesa īsteno gan faktisko, gan tiesisko apstākļu pārbaudi un ka tā ir tiesīga novērtēt pierādījumus, atcelt apstrīdēto lēmumu un grozīt naudas sodu apmēru (Tiesas 2011. gada 8. decembra spriedums lietā
C-272/09 P
KME Germany
u.c./Komisija, Krājums, I-12789. lpp.
, 103. un 106. punkts; iepriekš 109. punktā minētais spriedums lietā
Chalkor
/Komisija, 63. un 67. punkts, un 2011. gada 8. decembra spriedums lietā
C-389/10 P
KME Germany
u.c./Komisija, Krājums, I-13125. lpp.
, 130. un 133. punkts). Turklāt ir jāatgādina, ka attiecībā uz EKL 81. panta piemērošanu nevienā Savienības tiesību normā nav noteikts, ka paziņojuma par iebildumiem adresātam administratīvajā procesā būtu jāapstrīd tajā norādītie dažādie faktiskie vai tiesiskie apstākļi, lai tam nebūtu liegts to darīt vēlāk tiesvedības stadijā (Tiesas 2010. gada 1. jūlija spriedums lietā
C-407/08 P
Knauf Gips
/Komisija, Krājums, I-6371. lpp.
, 89. punkts).
Tādējādi Vispārējai tiesai tās nolēmuma pieņemšanas dienā, izmantojot savu neierobežoto kompetenci, ir jānovērtē, vai prasītājām ir uzlikts naudas sods, kura apmērs pareizi atspoguļo attiecīgā pārkāpuma smagumu (Vispārējās tiesas 1999. gada 11. marta spriedums lietā
T-156/94
Aristrain
/Komisija,
Recueil
, II-645. lpp.
, 584.–586. punkts; 2006. gada 27. septembra spriedums lietā
T-322/01
Roquette Frères
/Komisija, Krājums, II-3137. lpp.
, 51.–56. un 293.–315. punkts, un 2011. gada 7. jūnija spriedums lietā
T-217/06
Arkema France
u.c./Komisija, Krājums, II-2593. lpp.
, 251.–253. punkts), un tostarp, vai Komisija ir pareizi noteikusi prasītāju ar ceļu seguma bitumenu Nīderlandē saistīto apgrozījumu.
Tomēr ir jāatgādina, ka, lai saglabātu Regulas Nr. 1/2003 18. panta 2. un 3. punkta lietderīgo iedarbību, Komisijai ir tiesības uzlikt uzņēmumam pienākumu iesniegt visu nepieciešamo informāciju par faktiem, kas tam var būt zināma, un vajadzības gadījumā tai iesniegt ar šo informāciju saistītos dokumentus, kas ir tā rīcībā, ar vienīgo nosacījumu, ka uzņēmumam nedrīkst uzlikt pienākumu sniegt atbildes, ar kurām tam būtu jāatzīst pārkāpuma, kas Komisijai ir jāpierāda, esamība (Tiesas 1989. gada 18. oktobra spriedums lietā
374/87
Orkem
/Komisija,
Recueil
, 3283. lpp.
, 34. un 35. punkts). Tādējādi uzņēmumam, kuram Komisija, piemērojot Regulas Nr. 1/2003 18. pantu, nosūta informācijas pieprasījumu, ir pienākums aktīvi sadarboties un gadījumā, ja tas ar nodomu vai aiz neuzmanības sniedz nepatiesu vai sagrozītu informāciju, tam var piemērot īpašo šīs regulas 23. panta 1. punktā paredzēto naudas sodu, kura apmērs var būt līdz 1 % no tā kopējā apgrozījuma. No tā izriet, ka, īstenojot savas neierobežotās kompetences pilnvaras, Vispārējā tiesa attiecīgajā gadījumā var ņemt vērā uzņēmuma sadarbības neesamību un tādējādi palielināt naudas sodu, kas tam ir uzlikts par EKL 81. vai 82. panta pārkāpumu, ja vien šim uzņēmumam par šo pašu rīcību nav piemērots īpašais Regulas Nr. 1/2003 23. panta 1. punktā paredzētais naudas sods.
Tā tas varētu būt, piemēram, gadījumā, ja, atbildot uz šādu Komisijas nosūtīto pieprasījumu, uzņēmums administratīvajā procesā ar nodomu vai aiz neuzmanības nebūtu norādījis naudas soda apmēra noteikšanai noteicošos apstākļus, kuri apstrīdētā lēmuma pieņemšanas laikā bija vai kuriem būtu jābūt tā rīcībā. Lai gan, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, Vispārējai tiesai nav liegts ņemt vērā šādus apstākļus, tas negroza faktu, ka uzņēmums, kas tos norāda tikai tiesas procesa stadijā, tādējādi apdraudot administratīvā procesa mērķi un atbilstošo norisi, pakļauj sevi riskam, ka Vispārējā tiesa, nosakot piemēroto naudas soda apmēru, šo apstākli ņems vērā.
Tādējādi, pirmkārt, ir jāpārbauda, vai apstākļi, ko prasītājas ir norādījušas tiesas procesa stadijā, ļauj noteikt, ka ar meksfaltu C gūtais apgrozījums nebija jāņem vērā naudas soda apmēra noteikšanā.
Pirmais dokuments, kurā ir iekļauta tabula, kurā ir salīdzināta standarta ceļu seguma bitumena un meksfalta C cenu attīstība laikposmā no 1995. līdz 2002. gadam, kā arī
SNV
ar šo laikposmu datētas vēstules, kurās tās klientiem tiek paziņots, ka šo cenu paaugstinājumu pamatā esot izejvielu cenu attīstība, vienīgi ļauj konstatēt, ka meksfalta C cenu paaugstinājumi dažreiz ir bijuši atbilstoši standarta ceļu seguma bitumena cenu paaugstinājumiem, lai gan tas tā nav bijis sistemātiski (cenu izmaiņu 1999. gada maijā un jūnijā, 2000. gada februārī, 2002. gada aprīlī un septembrī paralēlais raksturs), kas varētu būt izskaidrojams ar komerciālās politikas apsvērumiem (piemēram, 1999. gada 27. maijā
SNV
saviem klientiem ir piešķīrusi speciālu atlaidi uz šo produktu, lai veicinātu tā izmantošanu). Turklāt
SNV
vēstulēs, kas nosūtītas tās klientiem saistībā ar šiem cenas paaugstināšanas gadījumiem, bija norādīts, ka šīs cenas paaugstināšanas pamatā ir cenu naftas tirgū attīstība.
Otrais dokuments, ko veido
SNV
direktora 2006. gada 30. novembra paziņojums, ļauj vienīgi konstatēt, ka meksfaltu C ražo no sveķiem, smēreļļas ekstrakta un polimēriem. Atbildot uz Vispārējās tiesas uzdotu rakstveida jautājumu, prasītājas turklāt ir precizējušas, ka meksfalts C būtībā sastāvot no divām sastāvdaļām –
BFE
un
Nevchem
2338 –, kas paši esot jēlnaftas blakusprodukti un kurus ražojot tādā ražošanas procesā, kas esot atšķirīgs no bitumena ražošanas procesa. No šiem dokumentiem izriet, ka, lai gan meksfaltu C ražo tādā ražošanas procesā, kas ir atšķirīgs no bitumena ražošanas procesa, un tā sastāvdaļas nav bitumena blakusprodukti, šo sastāvdaļu pamatā esošā izejviela, tāpat kā tas ir bitumena gadījumā, ir jēlnafta.
Turklāt prasītājas nav iesniegušas nevienu pierādījumu, kas ļautu pierādīt, ka meksfalta C tirgus būtu atšķirīgs no standarta ceļu seguma bitumena tirgus. Faktiski tās ir aprobežojušās ar apgalvojumu, ka meksfaltu C parasti esot pirkušas pašvaldības un ka tas neesot ticis izmantots autoceļiem. Turpretim tās nav iesniegušas nevienu pietiekamu pierādījumu, lai pierādītu, ka pārkāpuma laikposmā meksfalta C cenu attīstība ir bijusi neatkarīga no standarta ceļu seguma bitumena cenu attīstības.
Ir jāsecina, ka prasītājas Vispārējai tiesai nav iesniegušas nevienu pierādījumu, kas ļautu pierādīt, ka meksfalts C neietilpst to produktu skaitā, kuri veido tirgu, kurš ir uzskatāms par aizliegtās vienošanās priekšmetu, kamēr vairāki lietas materiālos esoši apstākļi norāda, ka meksfalta C cena ir bijusi cieši saistīta ar standarta ceļu seguma bitumena cenu. Tātad nekas nedod pamatu secināt, ka ar meksfaltu C saistītais apgrozījums būtu izslēdzams no prasītāju apgrozījuma, kas ir jāņem vērā, novērtējot pārkāpuma smagumu.
Otrkārt, ir jānosaka, vai prasītājas, iepriekš minētos apstākļus norādot tikai tiesas procesa stadijā, nevis administratīvajā procesā, ir pārkāpušas savu sadarbības administratīvajā procesā pienākumu.
No Komisijai 2006. gada 23. maijā nosūtītās prasītāju vēstules izriet, ka tās ir paziņojušas sava apgrozījuma apmēru, tajā iekļaujot meksfaltu C, kas atbilstoši to viedoklim esot vienīgais speciālais bitumena produkts, kas ir saistīts ar ceļu būvniecību, tomēr norādot, ka pats šis produkts neesot bijis aizliegtās vienošanās priekšmets. Lai gan šis formulējums ir zināmā mērā neskaidrs un prasītājas nav iesniegušas nevienu pierādījumu, lai pamatotu savus apgalvojumus, ir skaidrs, ka tās ir paziņojušas Komisijai, ka tās uzskata, ka ar meksfaltu C gūtais apgrozījums nav ņemams vērā, nosakot to naudas soda apmēru. Tā kā par šo jautājumu Komisija nav nosūtījusi prasītājām papildu informācijas pieprasījumu, šajā lietā nerodas iespaids, ka prasītājas, tai nesniedzot iepriekš 121. un 122. punktā minētos dokumentus, nebūtu izpildījušas savu lojālās sadarbības administratīvajā procesā pienākumu, lai gan minētajā procesā tie varēja tikt sniegti.
Tādējādi nav uzskatāms, ka prasītājas ir pārkāpušas savu no Regulas Nr. 1/2003 18. panta izrietošo sadarbības pienākumu.
Tādējādi trešā pamata pirmā daļa ir jānoraida.
Par pārkāpuma ilgumu
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas norāda, ka, uzskatot, ka pārkāpums ir sācies 1994. gada 1. aprīlī, Komisija esot pieļāvusi kļūdu faktos. Šis apgalvojums balstoties tikai uz divām
HBG
1994. gada 28. marta un 8. jūlija iekšējām piezīmēm, kas tomēr nepierādot nolīgumu par cenām esamību starp piegādātājiem. Atbilstoši to viedoklim, kontakti ar
KWS
, uz kuriem šajās divās piezīmēs ir izdarīta atsauce, esot bijuši tikai divpusēji. Attiecībā uz 1995. gadu Komisija apstrīdētajā lēmumā esot pati atzinusi, ka tai nav nekādu pierādījumu par kontaktiem starp piegādātājiem, kas vērsti pret konkurenci. Prasītājas turpretim atzīst, ka aizliegtā vienošanās ir sākusies pirmajā pret konkurenci vērstajā sanāksmē, kas ir notikusi 1996. gada 19. februārī. Tās atgādina, ka šaubas katrā ziņā esot jātulko tām par labu (Vispārējās tiesas 2006. gada 5. aprīļa spriedums lietā
T-279/02
Degussa
/Komisija, Krājums, II-897. lpp.
, 115. punkts).
Komisija norāda, ka, uzskatot, ka pārkāpums ir sācies 1994. gada 1. aprīlī un ir turpinājies 1995. gadā, tā neesot pieļāvusi nevienu kļūdu faktos.
Vispārējās tiesas vērtējums
Šajā lietā Komisija uzskatīja, ka prasītājas esot izdarījušas ilgtermiņa pārkāpumu, jo tas esot ilgāks par pieciem gadiem, un konstatēja, ka kopējo ilgumu veido astoņu gadu laikposms no 1994. gada 1. aprīļa līdz 2002. gada 15. aprīlim, tādējādi paaugstinot sākumsummu par 80 % (apstrīdētā lēmuma preambulas 326. apsvērums).
No apstrīdētā lēmuma izriet, ka Komisija ir izmantojusi vairākus saskanīgus pierādījumus, lai konstatētu, ka aizliegtā vienošanās ir sākusies 1994. gadā (apstrīdētā lēmuma preambulas 93.?99. un 175.?178. apsvērums).
Pirmkārt, Komisija tādējādi pamatojas uz divām
HBG
1994. gada 28. marta un 8. jūlija iekšējām piezīmēm, kurās tiek ziņots par
Shell
paziņojumu noteikt bitumena cenas laikposmā no 1994. gada 1. aprīļa līdz 1995. gada 1. aprīlim, piešķirot maksimālo atlaidi
W5
(un mazāku atlaidi mazajiem būvētājiem), un par nolīgumu par cenām starp naftas sabiedrībām un
W5
esamību, kuri tikuši noslēgti vēl pirms 1994. gada marta. Pretēji tam, ko norāda prasītājas, šīs divas piezīmes nav ierobežotas ar pilnībā divpusējo kontaktu starp
Shell
un
KWS
uzrādīšanu, bet nepārprotami norāda uz nolīgumu starp piegādātājiem un
W5
esamību.
Otrkārt, Komisija pamatojas uz divām
SNV
1995. gada 6. un 9. februāra iekšējām piezīmēm. 1995. gada 6. februāra piezīme, kurā ir iekļauts ceļu būves tirgus Nīderlandē vēsturiskās attīstības apraksts, tostarp parāda “karteļa izcelšanos” kopš 1980. gada, līdzatbildību, kas gan valsts varas iestādēm, gan arī būvētājiem un piegādātājiem ir uzliekama par noteiktu nolīgumu noslēgšanu, aizliegtās vienošanās tās sākotnējā formā izbeigšanu 1993. gadā un faktu, ka 1995. gadā būvētāji ir prasījuši lielāku cenu stabilitāti, lai apjomi un tirgus sadale aptuveni sasniegtu savu 1993. gada līmeni. 1995. gada 9. februāra piezīmē ir minēts
SNV
mēģinājums, sākot no 1992. gada, izbeigt savu dalību aizliegtajā vienošanās, kas tomēr nav noticis, kā arī nolīgumu starp
W5
un piegādātājiem noslēgšana par cenām, kaitējot uzņēmumiem – līgumslēdzējiem un
W5
nepiederīgajiem uzņēmumiem. Šajā piezīmē ir minētas dažādas iespējas, kas varētu ļaut
SNV
izstāties no šīs aizliegtās vienošanās, katrā ziņā uzsverot ar šādu izvēli saistītās grūtības.
Kuwait Petroleum
darbinieka 2003. gada 9. oktobra paziņojums tāpat ļauj apstiprināt, ka nolīgumi starp piegādātājiem un lielajiem būvētājiem jau pastāvēja, šim darbiniekam 1994. gada martā un aprīlī ierodoties šīs sabiedrības “Bitumena” nodaļā. Visbeidzot, savā 2003. gada 10. oktobra uzņēmuma paziņojumā
SNV
ir pati norādījusi, ka pēc 1993. gada lielie būvētāji ir atraduši jaunu metodi, lai izvairītos no ceļu būves tirgus traucējumiem, [šim nolūkam] organizējot sanāksmes ar piegādātājiem (apstrīdētā lēmuma preambulas 91. apsvērums).
Treškārt, vairāki Komisijas izņemtie dokumenti ļauj apstiprināt, ka atlaižu un sankciju sistēma 1995. gadā funkcionēja. Tādējādi Komisija ir izņēmusi
HBG
1995. gada 7. jūlija iekšējo piezīmi, kurā ir norādīts, ka
Kuwait Petroleum Nederland BV
(turpmāk tekstā – “
KPN
”) un
Wintershall AG
ir piedāvājušas
HBG
papildu atlaidi, un
Wintershall
1996. gada 4. marta iekšējo ziņojumu attiecībā uz sarunām ar sabiedrību
Heijmans
, kurā ir minēts šai sabiedrībai piešķirtās atlaides apmērs (apstrīdētā lēmuma preambulas 98. apsvērums). Turklāt šajā pašā
Wintershall
ziņojumā ir norādīts, ka 1995. gadā ir ticis konstatēts, ka piegādātāji mazajiem būvētājiem bija piešķīruši nepienācīgas atlaides (apstrīdētā lēmuma preambulas 82. apsvērums).
Ceturtkārt,
KWS
2005. gada 20. maija atbildē uz paziņojumu par iebildumiem tāpat ir norādīts, ka nolīgumi starp piegādātājiem un lielajiem būvētājiem ir pastāvējuši kopš 1993. gada (apstrīdētā lēmuma preambulas 96. un 97. apsvērums).
Visbeidzot, piektkārt, trīs uzņēmumu Paziņojuma par sadarbību piemērošanas pieteikumi ļauj apstiprināt, ka nolīgumi ir pastāvējuši vismaz kopš 1994. gada 1. aprīļa. Runa ir par
Kuwait Petroleum
2003. gada 9. oktobra paziņojumu, uzņēmuma
Nynas
(turpmāk tekstā – “
Nynas
”) 2003. gada 2. oktobra atbildi uz informācijas pieprasījumu un
BP
2002. gada 12. jūlija paziņojumu.
Attiecībā uz 1995. gadu, pretēji tam, ko norāda prasītājas, ir jāprecizē, ka Komisija nekādi nav atzinusi, ka tās rīcībā nebija nekādu pierādījumu attiecībā uz pret konkurenci vērstiem kontaktiem starp piegādātājiem, bet ir atzinusi vienīgi to, ka tās rīcībā nebija pierādījumu par jaunu nolīgumu noslēgšanu 1995. gadā un par agrāko nolīgumu izbeigšanu šajā gadā, un ka tā no minētā ir secinājusi, ka 1994. gadā noslēgtie nolīgumi 1995. gadā joprojām bija spēkā (apstrīdētā lēmuma preambulas 98. un 99. apsvērums).
Tātad no visiem šiem saskanīgajiem pierādījumiem izriet, ka Komisija ir varējusi pamatoti uzskatīt un ir juridiski pietiekami pierādījusi, ka prasītāju izdarītais pārkāpums ir sācies 1994. gada 1. aprīlī. Tādējādi trešais pamats kopumā ir jānoraida.
4.
Par ceturto pamatu attiecībā uz kļūdām faktos un tiesību piemērošanā saistībā ar atbildību pastiprinošiem apstākļiem
Ievadam ir jāprecizē, ka Savienības tiesa uzskata, ka, pārbaudot lomu, kas katram uzņēmumam ir bijusi pārkāpumā, ir jānošķir tā vadītāja jēdziens no pārkāpuma aizsācēja jēdziena un ir jāveic divas atsevišķas analīzes, lai pārbaudītu, vai uzņēmumam ir bijusi viena vai otra no šīm lomām. Kamēr aizsācēja loma ir saistīta ar aizliegtās vienošanās izveidošanas vai paplašināšanas brīdi, vadītāja loma ir saistīta ar tās funkcionēšanu (Vispārējās tiesas 2006. gada 15. marta spriedums lietā
T-15/02
BASF
/Komisija, Krājums, II-497. lpp.
, 316. punkts).
Par
SNV
aizsācējas lomu
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas uzskata, ka, piešķirot
SNV
kopīgi ar
KWS
aizliegtās vienošanās aizsācējas lomu, Komisija esot pieļāvusi kļūdas faktos un tiesību piemērošanā, kas esot pamats tām šā apstākļa dēļ piemērotā naudas soda palielinājuma par 50 % pilnīgai vai daļējai atcelšanai.
Komisija atgādina, ka Savienības tiesa nosakot atšķirību starp aizsācēja un vadītāja lomu un ka, ja Vispārējā tiesa uzskatītu, ka saistībā ar vienu no šīm lomām pierādījumi ir nepietiekami, tā tomēr varot saglabāt naudas soda apmēra palielinājumu par 50 % (iepriekš 140. punktā minētais spriedums lietā
BASF
/Komisija, 342.?349. punkts). Attiecībā uz aizsācējas lomas piešķiršanu
SNV
Komisija norāda, ka tā esot pamatojusies uz to, pirmkārt, ka
SNV
ir piedāvājusi
KWS
piešķirt lielajiem būvētājiem īpašo atlaidi, tādējādi piedaloties aizliegtās vienošanās izveidošanā, un, otrkārt, ka
SNV
ir mēģinājusi pārliecināt
ExxonMobil
pievienoties aizliegtās vienošanās dalībnieku skaitam. Komisija ir izmantojusi trīs saskanīgus pierādījumus, t.i.,
Wintershall
1992. gada iekšējā ziņojuma rindkopu, divus
KWS
atbildes uz paziņojumu par iebildumiem elementus un, visbeidzot, divas
ExxonMobil
1993. gada iekšējās piezīmes. Visbeidzot, tā atgādina, ka, lai noteiktu uzņēmuma aizsācēja lomu, Savienības tiesa neprasot, lai Komisijas rīcībā būtu apstākļi attiecībā uz aizliegtās vienošanās elementu izstrādāšanu vai plānošanu (Vispārējās tiesas 2002. gada 20. marta spriedums lietā
T-9/99
HFB
u.c./Komisija,
Recueil
, II-1487. lpp.
, 578. punkts, un iepriekš 140. punktā minētais spriedums lietā
BASF
/Komisija, 321. punkts).
– Par
KWS
adresēto priekšlikumu piešķirt
W5
īpašo atlaidi
Prasītājas uzskata, ka, lai noteiktu, ka
SNV
ir bijusi aizliegtās vienošanās izveidošanas pamatā, Komisija esot pamatojusies vienīgi uz viena no
KWS
darbiniekiem liecību, kas tikusi sniegta,
KWS
atbildot uz paziņojumu par iebildumiem, un kurā ir norādīts, ka 1993. gadā
SNV
pirmo reizi ir izteikusi piegādātāju priekšlikumu piešķirt
W5
īpašas atlaides. Tomēr pēc šīs liecības nodošanas
SNV
šā uzņēmuma bitumena pārdošanas direktors 2006. gada 22. novembrī esot izteicis ar zvērestu apliecinātu paziņojumu, kurš esot pretrunā šim apgalvojumam, tostarp norādot, ka šīs preferenciālās atlaides izcelsmes pamatā ir
W5
, kuri jau bija prasījuši preferenciālo atlaidi, kad viņš 1992. gadā ieņēma savu posteni.
Komisija vispirms izvirza jautājumu par šā paziņojuma pieņemamību, kas atbilstoši tās viedoklim nevarot būt spēkā esošs pierādījums. Prasītājas precizē, ka pēc
SNV
Paziņojuma par sadarbību piemērošanas pieteikuma iesniegšanas Komisija
SNV
bitumena pārdošanas direktoru neesot uzklausījusi, jo Komisija tai esot norādījusi, ka šī uzklausīšana ir vajadzīga tikai tad, ja šī persona varētu sniegt papildu informāciju, un tas tā neesot bijis. Tātad, lai gan šis direktors esot bijis Komisijas rīcībā, tā neesot uzskatījusi par lietderīgu to uzklausīt administratīvajā procesā.
Prasītājas turklāt uzskata, ka
KWS
paziņojums esot mazticams, un atgādina, ka
SNV
bitumena pārdošanas direktors to esot apstrīdējis un ka neviens cits pierādījums to neapstiprinot. Turklāt tās uzskata, ka, nepārbaudot
KWS
apgalvojumu ticamību, Komisija esot pārkāpusi to tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu un objektīvu izmeklēšanu un ka, uzskatot, ka šis
KWS
paziņojums ļaujot noteikt, ka
SNV
ir bijusi aizliegtās vienošanās mudinātāja, Komisija esot pieļāvusi kļūdu faktos un tiesību piemērošanā un neesot izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu.
Komisija uzskata, pirmkārt, ka no tās lietas materiāliem neizrietot, ka
KWS
ir bijusi vienīgā aizliegtās vienošanās iniciatore, un, otrkārt, ka prasītājas neesot pierādījušas, ka
SNV
būtu izrādījusi centienus izbeigt savu dalību agrākajos pret konkurenci vērstajos nolīgumos. Komisija turpretim uzskata, ka abām uzņēmumu grupām esot bijusi ekonomiska interese aizliegtās vienošanās funkcionēšanā, vienai – piegādātājiem – atrodoties piedāvājuma pusē un otrai – būvētājiem – atrodoties pieprasījuma pusē. Piegādātājiem esot bijusi interese par aizliegto vienošanos, jo tā tiem esot nodrošinājusi cenu pieaugumu un stabilitāti un esot ļāvusi novērst jaunu piegādātāju ienākšanu tirgū, kas būtu varējuši individuālā kārtā piedāvāt būvētājiem zemākas cenas un tādējādi samazināt [sākotnējo piegādātāju] tirgus daļas.
Lai noteiktu, ka
SNV
ir bijusi aizsācējas loma, jo tā ir piedāvājusi
KWS
piešķirt īpašo atlaidi
W5
, Komisija norāda, ka tā, kā tai ļaujot Savienības tiesa, esot pamatojusies uz vairākiem ar aizliegtās vienošanās laiku datētiem un vēlākiem dokumentiem, kas apstiprinot
KWS
atbildē uz paziņojumu par iebildumiem norādītos apstākļus (Vispārējās tiesas 2007. gada 26. aprīļa spriedums apvienotajās lietās
T-109/02, T-118/02, T-122/02, T-125/02 un T-126/02, T-128/02 un T-129/02, T-132/02 un T-136/02
Bolloré
/Komisija, Krājums, II-947. lpp.
, 563. punkts). Tātad tā esot ņēmusi vērā, pirmkārt,
Wintershall
1992. gada 20. februāra iekšējo ziņojumu, kurā esot minēti kontakti starp
SNV
un
KWS
, kur
SNV
esot bijusi atbildīga par nākotnes sadarbības starp piegādātājiem un
W5
priekšlikumu izteikšanu, un, otrkārt,
HBG
1994. gada 28. marta iekšējo piezīmi attiecībā uz saskaņoto cenu un atlaižu
SNV
veikto paziņošanu.
Apstāklis, ka citi elementi ļauj apstiprināt
KWS
liecību, tāpat izskaidrojot atšķirīgo attieksmi, ko Komisija ir izrādījusi attiecībā uz
ExxonMobil
, kad citas sabiedrības apšaubīja pēdējās minētās stāvokli.
– Par mēģinājumiem pārliecināt
ExxonMobil
pievienoties aizliegtās vienošanās dalībnieku skaitam
Prasītājas uzskata, ka, lai noteiktu, ka
SNV
ir mēģinājusi pārliecināt
ExxonMobil
pievienoties aizliegtās vienošanās dalībnieku skaitam un ka tai tādējādi ir bijusi aizsācējas loma, Komisija nevarot pamatoties tikai uz divām
ExxonMobil
iekšējām piezīmēm.
Komisija uzskata, ka divas
ExxonMobil
iekšējās piezīmes ir pietiekamas, lai konstatētu, ka
SNV
to ir mēģinājusi pārliecināt pievienoties aizliegtās vienošanās dalībnieku skaitam un
SNV
tādējādi esot bijusi aizsācējas loma. Vispirms tā atgādina, ka saskaņā ar judikatūru uzņēmums, kas ir izklāstījis citam uzņēmumam kolūzijas izdevīgumu vai kas ir mēģinājis to pārliecināt tai pievienoties, var kvalificēt kā aizliegtās vienošanās aizsācēju (iepriekš 140. punktā minētais spriedums lietā
BASF
/Komisija, 321. punkts). Komisija tādējādi uzskata, ka fakts, ka viens komercpartneris informē citu par cenām, kuras tas vēlas piemērot saviem klientiem, esot prettiesisks. Turklāt tā precizē, ka runa neesot bijusi tikai par vienu incidentu, jo
SNV
bitumena pārdošanas direktors kontaktus ar
ExxonMobil
ir nodibinājis 1993. gada martā un 1994. gada martā, un apstāklis, ja pieņemtu, ka tas ir pierādīts, ka aizliegtā vienošanās vēl nebija izveidota, aizsācējas kvalifikāciju neietekmējot. Visbeidzot, apgalvojums, atbilstoši kuram citiem piegādātājiem ir bijuši kontakti ar
ExxonMobil
, neesot pietiekami pierādīts.
Vispārējās tiesas vērtējums
No apstrīdētā lēmuma izriet, ka Komisija ir uzskatījusi, ka
SNV
, kas ir piederīga piegādātāju grupai, un
KWS
, kas ir piederīga
W5
grupai, ir uzliekama īpaša atbildība saistībā ar to attiecīgo aizsācēju lomu (apstrīdētā lēmuma preambulas 342. apsvērums). Tā ir uzskatījusi, ka divi nozīmīgi apstākļi ļaujot secināt, ka
SNV
ir bijusi aizliegtās vienošanās aizsācējas loma: pirmkārt,
SNV
esot piedāvājusi
KWS
piešķirt
W5
īpašu atlaidi, tādējādi piedaloties aizliegtās vienošanās izveidošanā, un, otrkārt,
SNV
esot mēģinājusi pārliecināt
ExxonMobil
pievienoties aizliegtās vienošanās dalībnieku skaitam. Šajā ziņā Komisija ir izmantojusi trīs saskanīgus pierādījumus, t.i., rindkopu no
Wintershall
1992. gada 18. februāra iekšēja ziņojuma, kurā ir norādīts, pirmkārt, ka
KWS
tai ir paziņojusi, ka tā uzņēmusi kontaktus ar
SNV
, lai lūgtu šai pēdējai minētajai izteikt sadarbības starp piegādātājiem un
W5
priekšlikumus, un, otrkārt, ka
SNV
tai tātad ir nodevusi īpašas
W5
1993. gadā piemērojamas atlaides priekšlikumu, divus
KWS
atbildes uz paziņojumu par iebildumiem elementus, kas apstiprina, ka šī
SNV
iniciatīva ir bijusi aizliegtās vienošanās izveidošanas pamatā, un, visbeidzot,
ExxonMobil
iekšējas piezīmes attiecībā uz
SNV
mēģinājumu to pārliecināt pievienoties aizliegtās vienošanās dalībnieku skaitam.
– Vispārīgie principi attiecībā uz aizsācējas lomu
Ja pārkāpumu ir izdarījuši vairāki uzņēmumi, tad, nosakot naudas sodu apmēru, ir jāizskata katra no tiem līdzdalības relatīvais smagums (Tiesas 1975. gada 16. decembra spriedums apvienotajās lietās no
40/73 līdz 48/73, 50/73, no 54/73 līdz 56/73, 111/73, 113/73 un 114/73
Suiker Unie
u.c./Komisija,
Recueil
, 1663. lpp.
, 623. punkts, un iepriekš 36. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 92. punkts), kas it īpaši nozīmē, ka ir jāizvērtē to attiecīgās lomas pārkāpumā laikā, kad tie tajā piedalījās (Tiesas 1999. gada 8. jūlija spriedums lietā
C-49/92 P Komisija/
Anic Partecipazioni
, I-4125. lpp.
, 150. punkts, un Vispārējās tiesas 1991. gada 17. decembra spriedums lietā
T-6/89
Enichem Anic
/Komisija,
Recueil
, II-1623. lpp.
, 264. punkts).
No tā tostarp izriet, ka viena vai vairāku uzņēmumu aizsācēja vai vadītāja loma aizliegtās vienošanās ietvaros ir jāņem vērā saistībā ar naudas soda apmēra noteikšanu, jo uzņēmumiem, kam ir bijusi šāda loma, šā iemesla dēļ ir jābūt īpašai atbildībai salīdzinājumā ar citiem uzņēmumiem (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 1998. gada 14. maija spriedumu lietā
T-347/94
Mayr Melnhof
/Komisija,
Recueil
, II-1751. lpp.
, 291. punkts, un 2004. gada 29. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās
T-236/01, T-239/01, no T-244/01 līdz T-246/01, T-251/01 un T-252/01
Tokai Carbon
u.c./Komisija, saukts par “Tokai I” spriedumu,
Recueil
, II-1181. lpp.
, 301. punkts).
Saskaņā ar norādītajiem principiem Pamatnostādņu naudas soda noteikšanai 2. punktā ar virsrakstu “Atbildību pastiprinoši apstākļi” ir sniegts neizsmeļošs tādu apstākļu uzskaitījums, kuru dēļ var tikt palielināta naudas soda pamatsumma un kuru starpā ir minēta arī “pārkāpuma [vadītāja] vai [aizsācēja] loma” (iepriekš 140. punktā minētais spriedums lietā
BASF
/Komisija, 280.?282. punkts).
Ir jānorāda, ka, lai uzņēmumu varētu kvalificēt kā aizliegtās vienošanās aizsācēju, tam ir jāpārliecina vai jāmudina citi uzņēmumi izveidot aizliegto vienošanos vai tādai pievienoties. Savukārt nepietiek tikai būt vienam no aizliegtās vienošanās dibinātājiem. Šāda kvalifikācija attiecas vienīgi uz uzņēmumu, kas attiecīgajā gadījumā ir uzņēmies iniciatīvu, piemēram, otram uzņēmumam izsakot priekšlikumu par koluzījas iespējamību vai mēģinot to pārliecināt par šāda priekšlikuma īstenošanu (iepriekš 140. punktā minētais spriedums lietā
BASF
/Komisija, 321. punkts). Savienības tiesa tomēr neprasa no Komisijas, lai tās rīcībā būtu apstākļi attiecībā uz aizliegtās vienošanās elementu izstrādāšanu vai plānošanu. Visbeidzot, tā ir norādījusi, ka aizsācēja loma ir saistīta ar aizliegtās vienošanās izveidošanas vai paplašināšanas brīdi (iepriekš 140. punktā minētais spriedums lietā
BASF
/Komisija, 316. punkts), kas ļauj pieņemt, ka vienas aizliegtās vienošanās ietvaros aizsācēja loma vienlaikus var būt vairākiem uzņēmumiem.
Turklāt pretēji tam, ko norāda prasītājas, principā, lai konstatētu, ka uzņēmumam aizliegtajā vienošanās ir bijusi iniciējošā loma, nekas neliedz Komisijai pamatoties tikai uz vienu notikumu, ar nosacījumu, ka šis vienīgais apstāklis ļauj droši noteikt, ka šis uzņēmums ir pārliecinājis vai mudinājis citus uzņēmumus izveidot aizliegto vienošanos vai tādai pievienoties. Pirmkārt, ir jāatgādina, ka Komisiju nesaista tās agrākā lēmumpieņemšanas prakse, jo tās lēmumu tiesiskums pēc būtības ir vērtējams, pamatojoties vienīgi uz tiesību normām, kuras tai ir saistošas, tādām kā Regula Nr. 1/2003, Regula Nr. 773/2004 un Pamatnostādnes, kā tās ir interpretējusi Savienības tiesa (skat. iepriekš 90. punktu). Otrkārt, ir jāuzsver, ka no iepriekš 140. punktā minētā sprieduma lietā
BASF
/Komisija 350. punkta izriet tikai tas, ka uzņēmums nevar mēģināt minimizēt savu vadītāja lomu pārkāpumā, uzliekot šo lomu citam uzņēmumam tāpēc, ka šis pēdējais minētais tikai vienu reizi ir uzņēmies aizliegtās vienošanās ietvaros izlemta cenas paaugstinājuma paziņošanas iniciatīvu, kamēr ir konstatēts, ka pirmais minētais uzņēmums ir vairākas reizes paziņojis par šādiem paaugstinājumiem.
Katrā ziņā no apstrīdētā lēmuma (preambulas 342. apsvērums) izriet, ka Komisija nav pamatojusies vienīgi uz
KWS
atbildi uz paziņojumu par iebildumiem, lai uzskatītu, ka
SNV
ir bijusi šīs aizliegtās vienošanās aizsācējas loma, bet tā ir izmantojusi arī rindkopu no
Wintershall
1992. gada 18. februāra iekšēja ziņojuma, kurā ir norādīts, ka
KWS
tai ir paziņojusi, ka tā uzņēmusi kontaktus ar
SNV
, lai lūgtu šo pēdējo minēto izteikt sadarbības starp piegādātājiem un
W5
priekšlikumus, un ka
SNV
tai tātad ir nodevusi īpašas
W5
1993. gadā piemērojamas atlaides priekšlikumu, kā arī
ExxonMobil
iekšējas piezīmes attiecībā uz
SNV
mēģinājumu to pārliecināt pievienoties aizliegtās vienošanās dalībnieku skaitam.
Ņemot vērā iepriekš norādītos principus, Vispārējai tiesai ir jānovērtē, vai Komisija ir sniegusi pietiekamus pierādījumus, lai konstatētu, ka
SNV
ir bijusi aizliegtās vienošanās aizsācējas loma.
– Prasītāju sniegtās liecības pieņemamība
Vispirms Vispārējai tiesai ir jāspriež par
SNV
bitumena pārdošanas direktora 2006. gada 22. novembra paziņojuma, kurā ir norādīts, ka aizliegtās vienošanās izcelsmes pamatā ir bijuši tikai
W5
, pieņemamību. Komisija uzskata, ka pēc
SNV
2003. gada 10. oktobrī iesniegtā Paziņojuma par sadarbību piemērošanas pieteikuma, kurā bija iekļauts šā paša darbinieka paziņojums, tā esot vēlējusies uzklausīt šo darbinieku, bet
SNV
esot iebildusi pret šo uzklausīšanu, un 2006. gada paziņojums esot Reglamentā paredzētās liecinieku uzklausīšanas procedūras nepienācīga izmantošana un tādējādi nevarot būt spēkā esošs pierādījums (Vispārējās tiesas 2004. gada 21. aprīļa spriedums lietā
T-172/01
M
/Tiesa,
Recueil
, II-1075. lpp.
, 94. punkts).
Tomēr ir jāuzsver, ka šajā spriedumā ir vienīgi precizēts, ka ir jānosaka atšķirība starp liecību, ko Vispārējā tiesa ir ieguvusi atbilstoši Reglamenta 68.–76. pantā paredzētajai uzklausīšanas procedūrai, un citā kontekstā iegūtu liecību, kura ir uzskatāma tikai par pierādījuma piedāvājumu. Turklāt Vispārējā tiesa saglabā brīvību neatkarīgi izvērtēt, kāda nozīme jāpiešķir dažādiem faktiskiem apstākļiem un pierādījumiem, kas tai ir iesniegti vai ko tā pati varējusi savākt (Tiesas 2004. gada 29. oktobra rīkojums lietā
C-360/02 P
Ripa di Meana
/Parlaments, Krājums, I-10339. lpp.
, 28. punkts). Ne ar vienu tiesību normu prasītājai nav aizliegts Vispārējā tiesā iesniegt pierādījumu, kas nav ticis iesniegts administratīvajā procesā. Tomēr Vispārējai tiesai, vērtējot šā pierādījuma piedāvājuma pierādījuma spēku, šis apstāklis ir jāņem vērā. Tādējādi attiecīgais paziņojums ir uzskatāms par pieņemamu.
Attiecībā uz šīs prasītāju iesniegtās liecības pierādījuma spēku ir jāatgādina, ka Tiesas un Vispārējās tiesas darbībai ir piemērojams pierādījumu brīvas novērtēšanas princips, ievērojot iepriekš minētās Reglamentā paredzētās atkāpes, un ka vienīgais kritērijs, lai novērtētu iesniegto pierādījumu vērtību, ir to ticamība (tiesneša Vesterdorfa [
Vesterdorf
], kas pildīja ģenerāladvokāta pienākumus, secinājumi lietā, kurā tika pieņemts Vispārējās tiesas 1991. gada 24. oktobra spriedums
T-1/89
Rhône-Poulenc
/Komisija,
Recueil
, II-867. un II-869. lpp.
). Šajā ziņā, lai novērtētu dokumenta pierādīšanas vērtību, pirmkārt, ir jāpārbauda tajā ietvertās informācijas ticamība. Tostarp ir jāņem vērā tā izcelsme, tā izstrādāšanas apstākļi, tā adresāts, un, vērtējot pēc tā satura, jānoskaidro, vai tas šķiet saprātīgs un uzticams (iepriekš 77. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās “Ciments”, 1838. punkts). Tāpat ir jāatgādina, ka, lai gan administratīvajā procesā Komisijai nav dota iespēja piespiedu kārtā nopratināt personu kā liecinieku, liecību apliecinot ar zvērestu, ar Regulas Nr. 1/2003 19. panta 1. punktu tai ir ļauts uzklausīt ikvienas personas, kas piekrīt nopratināšanai, paziņojumus.
Šajā lietā no lietas materiāliem izriet, ka pēc
SNV
2003. gada 10. oktobrī veiktās Paziņojuma par sadarbību piemērošanas pieteikuma, kurā bija iekļauts tās bitumena pārdošanas direktora paziņojums, iesniegšanas Komisija
SNV
jautāja, vai šī persona var sniegt papildu informāciju, salīdzinot ar minētajā paziņojumā norādīto informāciju, uz ko
SNV
atbildēja noraidoši, tajā pašā laikā norādot, ka Komisija tomēr varot uzklausīt šo personu, ja tā to uzskatītu par nepieciešamu. Lai gan ir taisnība, ka Komisija kopš tā laika nav izteikusi lūgumu, lai varētu nopratināt šo personu, ir jāuzsver, ka savā 2003. gada 24. septembra paziņojumā, kas ticis sniegts
SNV
Paziņojuma par sadarbību piemērošanas pieteikuma ietvaros, šis
SNV
darbinieks ir norādījis, ka
W5
esot vēlējušies zināt
SNV
bruto cenu kā aprēķina pamatu, lai veiktu vienotu cenas paaugstināšanu tirgū kopumā, un ka viņam esot bijusi uzticēta kontaktu nodibināšana ar
KWS
, kad rastos vajadzība organizēt saskaņošanas sanāksmi attiecībā uz bitumenu, kamēr savā 2006. gada paziņojumā, kas ir vēlāks par apstrīdētā lēmuma pieņemšanu, viņš ir noliedzis, ka ir piedāvājis izveidot īpašas
W5
piešķiramas atlaides sistēmu un ir veicis saskaņošanu ar citiem piegādātājiem. Tātad ir jāsecina, ka šis apstāklis samazina prasītāju sniegtās liecības pierādījuma spēku un tādējādi ticamību.
– Par
W5
piešķirto īpašo atlaidi
Prasītājas vispirms norāda, ka neesot loģiski uzskatīt, ka piegādātājiem ir varējusi būt interese šādas aizliegtās vienošanās izveidošanā, kas ļaujot pierādīt, ka tā ir tikusi izveidota tikai atbilstoši būvētāju iniciatīvai. Tās precizē, ka vienīgi šie pēdējie minētie esot īstenojuši pretpasākumus attiecībā uz piegādātājiem, kas neievēro nolīgumu noteikumus.
Tomēr no apstrīdētā lēmuma (preambulas 146.–154. apsvērums) izriet, ka abām uzņēmumu grupām esot bijusi ekonomiska interese aizliegtās vienošanās funkcionēšanā, jo piegādātājiem, kas atradās piedāvājuma pusē, tā ir devusi to cenu (kuras, pat atskaitot
W5
piešķirto atlaidi, ir bijušas augstākā līmenī nekā kaimiņvalstīs) pieauguma garantijas, kā arī stabilitātes priekšrocību un ir ļāvusi novērst jaunu piegādātāju ienākšanu tirgū, kas būtu varējuši individuālā kārtā piedāvāt būvētājiem zemākas cenas. Turklāt arguments attiecībā uz piegādātāju intereses piedāvāt
W5
preferenciālo atlaidi neesamību var tikt noraidīts, jo, kā Komisija ir pareizi norādījusi apstrīdētajā lēmumā (preambulas 149. apsvērums), piegādātāju piedāvātos bruto cenas paaugstinājumus lielie būvētāji ir akceptējuši tikai ar nosacījumu, ka tie tiks saistīti ar
W5
piešķirtās atlaides paaugstināšanu.
Turklāt prasītājas norāda, ka
SNV
nevarot uzskatīt par aizliegtās vienošanās aizsācēju, jo 1993. gadā tā esot mēģinājusi izbeigt aizliegto vienošanos. Tomēr šis apgalvojums nebalstās uz pietiekami pārliecinošiem pierādījumiem. 1995. gada 6. februāra iekšējā piezīmē, uz kuru pamatojas prasītājas, ir minēts tikai
SNV
mēģinājums 1993. gadā izbeigt aizliegto vienošanos, ciktāl tā attiecas uz pārdošanu, kas, šķiet, nav ticis īstenots, un turklāt ir norādīts, ka
SNV
un
ExxonMobil
ir bijušas šīs aizliegtās vienošanās (un nevis tās izbeigšanas), ciktāl tā attiecas uz piedāvājumu, iniciatores.
Prasītājas turklāt uzskata, ka, lai uzskatītu, ka
SNV
ir izteikusi īpašas
W5
piešķiramas atlaides piedāvājumus, Komisija esot pamatojusies tikai uz
KWS
atbildi uz paziņojumu par iebildumiem un šajā dokumentā iekļautajai
KWS
darbinieka liecībai esot tikai ļoti ierobežota pierādīšanas vērtība, jo tā esot tikusi iesniegta, atbildot uz paziņojumu par iebildumiem, kurā
KWS
esot minēta kā vienīgā karteļa aizsācēja, un esot bijusi vērsta tikai uz aizsācējas lomas piešķiršanu citai sabiedrībai. Tās uzskata, ka esot jāņem vērā arī fakts, ka šī liecība ir tikusi sniegta divpadsmit gadus pēc strīdus faktiem un
KWS
atbilde vispārīgi esot mazticama, jo tajā esot vairākas neprecizitātes. Tomēr ir jānorāda, ka pretēji tam, ko apgalvo prasītājas, Komisija, lai pierādītu, ka
SNV
ir izteikusi īpašas
W5
piešķiramas atlaides piedāvājumus, nav pamatojusies tikai uz šo dokumentu. Apstrīdētā lēmuma preambulas 342. apsvēruma redakcija ļauj konstatēt, ka Komisija ir uzskatījusi, ka starp piegādātājiem
SNV
ir bijusi aizliegtās vienošanās aizsācējas loma, pamatojoties uz pieciem dokumentiem, t.i.,
Wintershall
iekšējo piezīmi,
KWS
atbildi uz paziņojumu par iebildumiem,
HBG
1994. gada 28. marta iekšējo piezīmi (atsaucoties uz apstrīdētā lēmuma preambulas 175. apsvērumu), kā arī diviem
ExxonMobil
dokumentiem attiecībā uz
SNV
mēģinājumiem to pārliecināt pievienoties aizliegtās vienošanās dalībnieku skaitam.
No dažiem no šiem pierādījumiem tātad izriet, ka
SNV
ir izteikusi īpašas
W5
piešķiramas atlaides piedāvājumus. Komisija, pirmkārt, ir ņēmusi vērā
Wintershall
1992. gada 18. februāra iekšējo ziņojumu, kas ir sastādīts pēc
KWS
apmeklējuma un kurā ir minēti kontakti starp
SNV
un
KWS
, saistībā ar ko
SNV
kā “marketleader” [“tirgus līderei”] ir ticis uzticēts uzdevums izteikt sadarbības starp piegādātājiem un
W5
priekšlikumus, kuri atbilst iepirkumu monopolam. Otrkārt, tā ir izmantojusi
HBG
1994. gada 28. marta iekšējo piezīmi, kas parāda, ka
SNV
citiem piegādātājiem ir paziņojusi ar
W5
saskaņotās bitumena cenas un atlaides. Kamēr pirmais minētais dokuments ļauj apstiprināt
KWS
atbildes uz paziņojumu par iebildumiem rindkopu, kurā tā apliecina, ka
SNV
ir izteikusi īpašas
W5
piešķiramas atlaides piedāvājumus, no otrā minētā dokumenta vienīgi izriet, ka
SNV
ir vedusi pārrunas ar
W5
un paziņojusi šo pārrunu rezultātus
HBG
. Šie pierādījumi tādējādi paši par sevi neļauj konstatēt, ka
SNV
ir bijusi iniciatīvas piešķirt papildu atlaidi par labu
W5
pamatā. Proti, pastāv neskaidrība attiecībā uz jautājumu, vai
SNV
šo iniciatīvu ir uzņēmusies spontāni vai ir darbojusies pēc
KWS
lūguma, kā tas ir saprotams no
Wintershall
1992. gada piezīmes.
Prasītājas turklāt uzsver, ka šo
KWS
atbildes uz paziņojumu par iebildumiem izvilkumu, kas ļaujot konstatēt vienīgi to, ka
SNV
ir bijusi piegādātāju viedokļa paudēja, Komisija esot nepareizi interpretējusi un Komisija tādējādi esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā un kļūdu faktos un neesot pietiekami pamatojusi apstrīdēto lēmumu šajā jautājumā. Tomēr ir jāuzsver, ka šajā dokumentā
KWS
skaidri norāda, ka 1993. gadā
SNV
ar viena no tās darbiniekiem starpniecību tai piegādātāju vārdā ir paziņojusi cenas piedāvājumu, kā arī – pirmo reizi – īpašas
W5
piešķiramas atlaides piedāvājumus.
Visbeidzot, prasītājas uzskata, ka Komisija esot pārkāpusi to tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu un objektīvu izmeklēšanu, jo, ņemot vērā to darbinieka 2006. gada 12. jūnija paziņojumu, ar kuru tiek apšaubīts
KWS
teiktais, tai esot vajadzējis pārbaudīt
KWS
paziņotā ticamību, tāpat kā tā esot darījusi gadījumā, kad citi uzņēmumi uzklausīšanā ir apstrīdējuši
Kuwait Petroleum
un
Nynas
paziņojumus attiecībā uz
ExxonMobil
dalību aizliegtajā vienošanās.
Vispirms ir jānorāda, ka viena no Savienības tiesību sistēmā ietvertajām garantijām administratīvā procesā ir Pamattiesību hartas 41. pantā paredzētais labas pārvaldības princips, kas nosaka kompetentās iestādes pienākumu rūpīgi un objektīvi pārbaudīt visus apstākļus, kam ir nozīme attiecīgajā lietā (iepriekš 83. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Atlantic Container Line
u.c./Komisija, 404. punkts).
Tomēr ir jāprecizē, ka nedz Regulā Nr. 1/2003, nedz Regulā Nr. 773/2004, nedz arī kādā citā dokumentā Komisijai nav uzlikts pienākums gadījumā, ja administratīvajā procesā kāds uzņēmums apšauba cita uzņēmuma apgalvojumus, veikt jaunu uzklausīšanu vai nosūtīt jaunus informācijas pieprasījumus. Vienīgais Komisijai piemērojamais ierobežojums ir tiesību uz aizstāvību ievērošana procesa gaitā, uz ko ir norādīts Regulas Nr. 1/2003 27. panta 2. punktā. Savienības tiesa jau ir atgādinājusi, ka attiecībā uz lēmumu par interesi, kas varētu pastāvēt saistībā ar tādu personu uzklausīšanu, kuru liecība lietas izmeklēšanā varētu būt nozīmīga, Komisijai ir rīcības brīvība (Tiesas 1984. gada 17. janvāra spriedums apvienotajās lietās
43/82 un 63/82
VBVB
un
VBBB
/Komisija,
Recueil
, 19. lpp.
, 18. punkts; Vispārējās tiesas 2002. gada 28. februāra spriedums lietā
T-86/95
Compagnie générale maritime
u.c./Komisija,
Recueil
, II-1011. lpp.
, 468. punkts, un iepriekš 142. punktā minētais spriedums lietā
HFB
u.c./Komisija, 383. punkts), jo tiesību uz aizstāvību garantēšana neprasa, lai Komisija veiktu ieinteresēto personu norādīto liecinieku nopratināšanu, ja tā uzskata, ka lietas izmeklēšana ir bijusi pietiekama (Tiesas 1984. gada 16. maija spriedums lietā
9/83
Eisen und Metall
/Komisija,
Recueil
, 2071. lpp.
, 32. punkts, un iepriekš 142. punktā minētais spriedums lietā
HFB
u.c./Komisija, 383. punkts). Līdzīgi, ja tiesību aktos un pašas Komisijas paziņojumos tai ir saglabāta iespēja izvēlēties starp vairākiem teorētiski nozīmīgiem apstākļu vai pieejas veidiem, Komisija saglabā plašu rīcības brīvību (Vispārējās tiesas 2005. gada 14. decembra spriedums lietā
T-210/01
General Electric
/Komisija, Krājums, II-5575. lpp.
, 519. punkts).
Uz šo prasītāju argumentu Komisija ir atbildējusi, argumentējot vienlīdzīgas attieksmes principa kontekstā, kurš ir viens no Savienības tiesību pamatprincipiem un kurš prasa, lai līdzīgas situācijas netiktu risinātas dažādi, ja vien šāda atšķirība nav objektīvi pamatota (Tiesas 1990. gada 21. februāra spriedums apvienotajās lietās no
C-267/88 līdz C-285/88
Wuidart
u.c.,
Recueil
, I-435. lpp.
, 13. punkts). Ir taisnība, ka, neatsaucoties uz šo principu, prasītājas ir norādījušas, ka Komisija pret tām esot izrādījusi attieksmi, kas atšķiroties no attieksmes pret
Kuwait Petroleum
un
Nynas
, kuru paziņojumus attiecībā uz
ExxonMobil
dalību aizliegtajā vienošanās citi uzņēmumi uzklausīšanā ir apstrīdējuši un ar kurām tā šajā ziņā atkārtoti kontaktējusies. Kā pamatoti uzsver Komisija, šo divu uzņēmumu situācija ir atšķirīga no
SNV
situācijas. Proti, Komisija pēc uzklausīšanas ir nosūtījusi
Kuwait Petroleum
un
Nynas
papildu informācijas pieprasījumu par šo jautājumu, jo uzklausīšanas laikā šie divi uzņēmumi nav bijuši spējīgi reaģēt uz vairāku citu uzņēmumu apgalvojumiem, ar kuriem tika apšaubīts pirmo minēto uzņēmumu paziņojumu attiecībā uz
ExxonMobil
patiesums. Turpretim
SNV
gadījumā Komisija ir uzskatījusi, ka, tā kā citi apstākļi attiecībā uz
SNV
lomu aizliegtajā vienošanās apstiprina
KWS
atbildē uz paziņojumu par iebildumiem norādītos apstākļus, pēc
SNV
darbinieka 2006. gada 12. jūnija paziņojuma, ar kuru tiek apšaubīts
KWS
teiktais, saņemšanas nav bijis vajadzīgs veikt īpašus pasākumus. Tādējādi Komisija šajā lietā nav pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu.
Visbeidzot, pakārtoti un pilnības labad ir jāatgādina, ka tiesību uz aizstāvību pārkāpums apstrīdētā lēmuma atcelšanu var izraisīt tikai tad, ja šā pārkāpuma neesamības gadījumā pastāvētu iespēja, pat ja tā ir neliela, ka prasītājas varētu panākt, ka administratīvais process noslēdzas ar citu iznākumu (Vispārējās tiesas 1991. gada 17. decembra spriedums lietā
T-7/89
Hercules Chemicals
/Komisija,
Recueil
, II-1711. lpp.
, 56. punkts, un iepriekš 77. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās “Ciments”, 383. punkts). Prasītājas šajā ziņā nav norādījušas nekādus apstākļus.
Izdarot secinājumu – lai gan Komisijas izmantotie pierādījumi ļauj uzskatīt, ka
SNV
ir izteikusi īpašas
W5
piešķiramas atlaides piedāvājumus, tomēr ar tiem vien nepietiek, lai konstatētu, ka tā ir bijusi šādas atlaides piešķiršanas iniciatīvas pamatā vai ka
SNV
to ir darījusi pēc
KWS
lūguma. Tādējādi, lai novērtētu
SNV
aizliegtās vienošanās aizsācējas lomu, ir jāizskata pierādījumi attiecībā uz
SNV
mēģinājumiem pārliecināt citus uzņēmumus pievienoties aizliegtās vienošanās dalībnieku skaitam.
– Par mēģinājumiem pārliecināt
ExxonMobil
pievienoties aizliegtās vienošanās dalībnieku skaitam
SNV
mēģinājums pārliecināt
ExxonMobil
pievienoties aizliegtās vienošanās dalībnieku skaitam ir otrs apstāklis, uz ko Komisija ir pamatojusies, lai uzskatītu, ka
SNV
ir bijusi aizliegtās vienošanās izveides pamatā. Lai pierādītu šo faktu, Komisija ir izmantojusi
ExxonMobil
iekšējos dokumentus attiecībā uz diviem incidentiem.
Vispirms ir jāuzsver, ka uz vienu no šiem dokumentiem, kas ir datēts ar 2004. gada 11. aprīli, Komisija nedz apstrīdētajā lēmumā, nedz arī paziņojumā par iebildumiem tieši nav atsaukusies, bet tas tomēr ir daļa no Komisijas administratīvās lietas, kurai prasītājām ir bijusi nodrošināta piekļuve pēc paziņojuma par iebildumiem, un Vispārējā tiesa, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, tādējādi var to ņemt vērā (Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedums lietā
C-297/98 P
SCA Holding
/Komisija,
Recueil
, I-10101. lpp.
, 55. punkts, un iepriekš 153. punktā minētais spriedums lietā “Tokai I”, 165. punkts, un saistībā ar piemērošanu attiecībā uz vadītāja lomu – iepriekš 140. punktā minētais spriedums lietā
BASF
/Komisija, 354. punkts).
Pirmā dokumentu grupa attiecas, pirmkārt, uz 1993. gada 22. martā starp divām sabiedrībām notikušo sanāksmi, kuras ietvaros
SNV
pārstāvis ir netieši minējis bitumena cenu paaugstināšanu, kas bija ieplānota, sākot no 1993. gada 1. aprīļa, attiecībā uz ko
ExxonMobil
ir paziņojusi, ka uz to neesot reaģējusi, un, otrkārt, tajā pašā dienā notikušo šā paša
SNV
darbinieka šim pašam
ExxonMobil
darbiniekam viņa dzīvesvietā veikto telefona zvanu, ar kuru šis pēdējais minētais atkārtoti tika informēts par vēlēšanos paaugstināt cenas, sākot no 1993. gada 1. aprīļa, lai “uzspridzinātu
CROW
cenu sistēmu”, uz ko [
ExxonMobil
darbinieks] ir reaģējis, prasot izbeigt viņam nodot ar pret konkurenci vērsto praksi saistīto informāciju.
Lai gan šie divi apstākļi ļauj uzskatīt, ka
SNV
darbinieks ir atsaucies uz praksi, kas vērsta pret konkurenci, attiecībā uz bitumena cenu saskaņoto paaugstināšanu 1993. gadā, tomēr ir jāuzsver, ka pastāv šaubas par jautājumu, vai tā ir saistīta ar apstrīdētajā lēmumā aplūkojamo aizliegto vienošanos. Rodas iespaids, ka
SNV
izteiktie priekšlikumi ir bijuši vērsti uz to, lai sagrautu
CROW
cenu noteikšanas mehānismu, kamēr atbilstoši apstrīdētajam lēmumam
W5
dalībniekiem ir bijusi ievērojama interese šā mehānisma saglabāšanā (apstrīdētā lēmuma preambulas 26. apsvērums). Turklāt ir jāatgādina, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija beigās ir uzskatījusi, ka
ExxonMobil
nav bijusi attiecīgās aizliegtās vienošanās dalībniece.
Otrā dokumentu grupa attiecas uz 1994. gadu. 1994. gada 28. marta piezīmē ir atspoguļots
SNV
darbinieka telefona zvans, kurš esot stādījies priekšā kā par bitumenu atbildīgā persona un esot piedāvājis
ExxonMobil
organizēt sanāksmi, lai izskatītu tostarp “kopējo klientu stratēģiju”. Otrā 2004. gada 11. aprīļa piezīmē ir iekļauta atsauce uz 1994. gada 8. aprīļa sanāksmi ar to pašu darbinieku “
Nabit
sanāksmju ietvaros” (
Nabit
atbilst bitumena uzņēmumu Nīderlandē profesionālajai organizācijai), kurā
ExxonMobil
tam esot lūgusi izbeigt vest sarunas par noteiktiem jautājumiem, kuri esot “aizliegti gan no
Esso
, gan arī no
Shell
politikas viedokļa”. No minētā izriet, ka šie dokumenti, kuru saturs ir pietiekami neskaidrs, neļauj noteikt, vai
SNV
ir atsaukusies uz attiecīgo aizliegto vienošanos.
Lai gan nav loģiski šos dokumentus interpretēt kā tādus, kas iekļaujas divpusējas parastās un likumīgās informācijas apmaiņas starp divām sabiedrībām kontekstā, kā to norāda prasītājas, tomēr ir jākonstatē, ka šie četri dokumenti ir pietiekami neskaidri un ne obligāti norāda uz attiecīgo aizliegto vienošanos. Turklāt Komisija pati ir izvēlējusies neminēt abus 1994. gada dokumentus apstrīdētajā lēmumā, lai gan paziņojumā par iebildumiem tā šo 1994. gadā notikušo incidentu ir minējusi (204. punkts).
No minētā izriet, ka Komisijas sniegtie pierādījumi neļauj droši secināt, ka attiecīgās aizliegtās vienošanās izveidošanā
SNV
, it īpaši saistībā ar
ExxonMobil
, ir bijusi aizsācējas loma.
– Secinājums attiecībā uz aizsācējas lomu
Šajos apstākļos ir jāsecina, ka apstrīdētajā lēmumā norādītais Komisijas vērtējums, atbilstoši kuram
SNV
attiecīgajā pārkāpumā ir bijusi aizsācējas loma, ir nepietiekami pamatots.
Tā kā saistībā ar apstrīdētā lēmuma preambulas 342. apsvērumā norādītajiem apstākļiem Komisija Vispārējai tiesai nav iesniegusi nevienu papildu pierādījumu, lai pierādītu
SNV
aizsācējas lomu attiecīgajā pārkāpumā, Vispārējā tiesa savā pārbaudē pievērsīsies
SNV
vadītājas lomai šajā pašā pārkāpumā.
Par
SNV
vadītājas lomu
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas uzskata, ka, piešķirot
SNV
aizliegtās vienošanās vadītājas lomu, Komisija esot pieļāvusi kļūdas tiesību piemērošanā un faktos, kas esot pamats tām šā apstākļa dēļ piemērotā naudas soda palielinājuma par 50 % pilnīgai vai daļējai atcelšanai. Atbilstoši judikatūrai, lai konstatētu, ka uzņēmumam ir bijusi vadītāja loma, Komisijai esot jāpierāda, ka tas ir veicis konkrētas darbības, kuras ir bijušas būtisks koluzīvas vienošanās īstenošanas dzinējspēks, kas to tādējādi skaidri atšķir no citiem nolīguma dalībniekiem (iepriekš 140. punktā minētais spriedums lietā
BASF
/Komisija, 348. punkts), un attiecībā uz
SNV
Komisijai to neesot izdevies pierādīt.
Šajā lietā, lai konstatētu, ka
SNV
ir bijusi aizliegtās vienošanās vadītāja, Komisija ir pamatojusies uz pieciem tās rīcības gadījumiem: tās lomu pirmajos aizliegtās vienošanās darbības gados – 1994. un 1995. gadā –, piegādātāju vārdā vedot pārrunas ar
W5
dalībniekiem; to, ka
SNV
, sākot no 1996. gada, kad bija sākušās saskaņošanas sanāksmes attiecībā uz bitumenu, esot uzņēmusies iniciatīvu divpusējā kārtībā paziņot
KWS
par paredzētajiem cenas paaugstinājumiem, kā arī to, ka šie uzņēmumi kopīgi novērtēja sanāksmes starp piegādātājiem un lielajiem būvētājiem organizēšanas iespēju; tās noteicošo lomu sagatavošanas sanāksmēs ar piegādātājiem; tās kā piegādātāju viedokļu paudējas nozīmīgo lomu saskaņošanas sanāksmēs ar lielajiem būvētājiem un, visbeidzot, tās nolīgumu ievērošanas kontroles misiju.
– Par lomu, kas
SNV
1994. un 1995. gadā ir bijusi, piegādātāju vārdā vedot pārrunas ar
KWS
Prasītājas vispirms norāda, ka, lai uzskatītu, ka
SNV
ir bijusi aizliegtās vienošanās vadītājas loma, pamatojoties uz divām
HBG
1994. gada 28. marta un 8. jūlija iekšējām piezīmēm, Komisija esot pieļāvusi kļūdas faktos un tiesību piemērošanā. Tās uzskata, ka šīs divas piezīmes varot norādīt vienīgi uz pilnībā divpusējiem kontaktiem starp
SNV
un
KWS
. Turklāt tās neļaujot secināt, ka ar
SNV
un
KWS
starpniecību būtu pastāvējuši nolīgumi starp lielajiem būvētājiem un piegādātājiem, jo ar piezīmēm tiekot pierādīts vienīgi tas, ka
HBG
tika piedāvāta īpaša cena; tās esot sastādījis nevis tiešs pārrunu liecinieks, bet
HBG
publisko iepirkumu direktors, un tās neapstiprinot citi apstākļi, turklāt tās esot pretrunā
SNV
bitumena pārdošanas direktora ar zvērestu apliecinātajam 2006. gada 22. novembra paziņojumam. Tādējādi Komisijai esot bijis jāpierāda horizontāla nolīguma par cenām esamība starp piegādātājiem, kuri būtu pieņēmuši
SNV
un
KWS
divpusēji saskaņotos nosacījumus. Visbeidzot, šī teorija par 1994. un 1995. gadā notikušo pārrunu starp lielajiem būvētājiem un piegādātājiem, ko pārstāvētu attiecīgi
KWS
un
SNV
, esamību neesot atspoguļota paziņojumā par iebildumiem.
Komisija turpretim uzskata, ka šīs divas
HBG
piezīmes viennozīmīgi norādot uz starp piegādātājiem un
W5
noslēgtā nolīguma esamību un pierādot, ka
SNV
ir bijis uzticēts uzdevums pārstāvēt piegādātājus, jo tajās tostarp esot atzīmēts, ka šiem pēdējiem minētajiem esot bijis nodoms atkāpties no ar lielajiem būvētājiem noslēgta nolīguma, paaugstinot cenas. Tajās tāpat esot precizēts, ka šo piezīmju autors ir par bitumena iepirkumiem atbildīgais
HGB
darbinieks, kas strādāja ciešā sadarbībā ar darbinieku, kurš piedalījās saskaņošanas sanāksmēs par bitumenu, un Savienības tiesa katrā ziņā uzskatot, ka saistībā ar dokumenta pierādījuma spēku nav nozīmes tam, ka faktu rašanās laikā to ir sastādījusi persona, kas nepiedalās sanāksmē (Vispārējās tiesas 1992. gada 10. marta spriedums lietā
T-11/89
Shell
/Komisija,
Recueil
, II-757. lpp.
, 86. punkts). Šos pārkāpuma laikposmam atbilstošos dokumentāros pierādījumus nevarot apšaubīt ar vēlāku
SNV
darbinieka paziņojumu. Turklāt Komisija uzskata, ka pretēji tam, ko norāda prasītājas, vadītājas lomas noteikšana esot atkarīga nevis no tā, ka vadītājas viedoklis ir automātiski saistošs citiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem, bet gan no uzņēmuma pietiekami aktīvas lomas aizliegtajā vienošanās. Visbeidzot, teorija par starp
KWS
un
SNV
to attiecīgo grupu vārdā veikto pārrunu esamību esot vairākās vietās norādīta paziņojumā par iebildumiem, un turklāt 2005. gada 20. maijā prasītājas šajā ziņā esot sniegušas atbildi.
– Par faktu, ka, sākot no 1996. gada,
SNV
kopīgi ar
KWS
ir iepriekšējā kārtībā lēmusi par sanāksmes starp piegādātājiem un
W5
organizēšanas lietderību
Prasītājas norāda, ka, uzskatot, ka kopš 1996. gada starp
SNV
un
KWS
pastāvošie divpusējie kontakti norādot uz vadītājas lomu, kas
SNV
ir bijusi aizliegtajā vienošanās, Komisija esot pieļāvusi kļūdas faktos. Šīs sanāksmes esot notikušas naftas cenu un dolāra maiņas kursa nestabilitātes kontekstā, un
W5
esot vēlējušies regulāros laikposmos no jauna vienoties ar saviem piegādātājiem par bitumena cenu un iegūt zināmas cenu stabilitātes garantiju, izvairoties no būtiskiem samazinājumiem un rūpējoties par to, lai paaugstinājumi notiktu kolektīvi, kas esot ļāvis iedarbināt Nīderlandes valdības attiecībā uz publiskajiem iepirkumiem izveidoto cenu mehānismu, kura mērķis esot bijis pārnest cenu fluktuācijas uz līgumslēdzēju iestādi. Tādējādi tās apstiprina, ka runa esot bijusi par parastiem kontaktiem starp piegādātāju un klientu un iniciatīvu attiecībā uz sanāksmēm attiecībā uz bitumenu esot izrādījusi vienīgi
KWS
. Tādējādi kontakti starp
SNV
darbiniekiem un
KWS
sekretariātu esot notikuši tikai tad, kad
KWS
šādas sanāksmes ir sasaukusi. Visbeidzot, tās uzsver, ka
Kuwait Petroleum
paziņojumi, uz kuriem Komisija esot pamatojusies, lai apgalvotu, ka šie divpusējie kontakti apstiprina tās aizliegtās vienošanās vadītājas lomu, balstoties tikai uz baumām. Kas attiecas uz
SNV
darbinieka paziņojumu, no tā izrietot vienīgi tas, ka viņam ir bijuši kontakti ar
KWS
bitumena produktu izejvielu cenu fluktuāciju laikposmā.
Komisija uzskata, ka aizliegtā vienošanās esot bijusi divpusēja un ka prasītājas neesot precizējušas, ka piegādātājiem tāpat ir bijusi interese bitumena cenas paaugstināšanā. Tā esot balstījusies uz vairākiem uzņēmumu paziņojumiem, tostarp
SNV
Paziņojuma par sadarbību piemērošanas pieteikumam pievienoto paziņojumu, lai apstiprinātu, ka
Shell
un
KWS
savstarpēji iepriekšēji izskatīja sanāksmes starp piegādātājiem un lielajiem būvētājiem lietderīgumu. Tāpat tā precizē, ka
Kuwait Petroleum
paziņojums nākot no personas, kas ir regulāri piedalījusies daudzpusējās saskaņošanas sanāksmēs attiecībā uz bitumenu.
– Par
SNV
noteicošo lomu starp piegādātājiem notikušajās sagatavošanas sanāksmēs
Prasītājas uzskata, ka Komisijai neesot nekādu pierādījumu, lai apgalvotu, ka starp piegādātājiem notikušajās sagatavošanas sanāksmēs
SNV
ir bijusi noteicošā loma. Tās uzskata, ka minēto sanāksmju organizēšanā, plānošanā un vadībā esot bijuši iesaistīti vairāki piegādātāji. Šajā ziņā
BP
izteiktais paziņojums esot vienīgi pieņēmums, ko neapstiprinot neviens cits apstāklis. Turpretī citos
BP
un
Kuwait Petroleum
paziņojumos esot norādīts, ka šīs sanāksmes ir vadījuši ir organizējuši nevis viens, bet vairāki piegādātāji. Katrā ziņā atbilstoši judikatūrai vienīgi
BP
paziņojums, kura pareizību tās apstrīd, nevarot būt pietiekams pierādījums (Vispārējās tiesas 1998. gada 14. maija spriedums lietā
T-337/94
Enso-Gutzeit
/Komisija,
Recueil
, II-1571. lpp.
, 91. punkts, un 2004. gada 8. jūlija spriedums apvienotajās lietās
T-67/00, T-68/00, T-71/00 un T-78/00
JFE Engineering
/Komisija, Krājums, II-2501. lpp.
, 219. punkts). Attiecībā uz
HBG
2001. gada 23. aprīļa iekšējo dokumentu prasītājas uzskata, ka tam neesot nekāda pierādījuma spēka un katrā ziņā, nepārkāpjot to tiesības uz aizstāvību, to apstrīdētajā lēmumā nevarot ņemt vērā, jo tas esot bijis vienīgi pievienots paziņojumam par iebildumiem, bet neesot bijis tajā minēts (iepriekš 187. punktā minētais spriedums lietā
Shell
/Komisija, 55. un 56. punkts). Visbeidzot, nekas neļaujot uzskatīt, ka
SNV
par attiecībā uz bitumenu notikušām konsultācijām būtu ziņojusi piegādātājiem, kas tajās nav piedalījušies, turklāt šis arguments neesot iekļauts apstrīdētajā lēmumā.
Komisija atgādina, ka, lai konstatētu, ka
SNV
ir atklājusi sagatavošanas sanāksmes un vadījusi tajās notikušās apspriedes, tā esot balstījusies uz
BP
Paziņojuma par sadarbību piemērošanas pieteikumā ietverto paziņojumu, kā arī
HBG
2001. gada aprīļa iekšējo piezīmi. Turpretim tā nekad neesot apgalvojusi, ka saistībā ar uzaicinājumiem uz šīm sagatavošanas sanāksmēm vai to konkrēto organizēšanu
SNV
būtu īpaša loma, ne arī apstrīdējusi to, ka secinājumi, pie kuriem ir nonākuši šo sanāksmju dalībnieki, ir nevis tikuši uzspiesti no
SNV
puses, bet gan ir bijuši starp tiem panākta kompromisa rezultāts. Visbeidzot, tā norāda, ka Vispārējā tiesa, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, varot ņemt vērā jaunus tiesas procesā pārbaudītus pierādījumus (skat. iepriekš 153. punktā minēto spriedumu lietā “Tokai I”, 165. punkts un tajā minētā judikatūra). Katrā ziņā tā uzskata, ka no paziņojuma par iebildumiem
SNV
esot varējusi secināt, ka tā varētu izmantot paziņojuma par iebildumiem pielikumā pievienoto
HBG
iekšējo piezīmi kā
SNV
vadītājas lomu apstiprinošu pierādījumu.
– Par
SNV
piegādātāju viedokļa paudējas lomu saskaņošanas sanāksmēs attiecībā uz bitumenu
Prasītājas uzskata, ka saskaņošanas sanāksmēs, kurās esot dominējuši lielie būvētāji un it īpaši
KWS
,
SNV
neesot bijusi vadītājas loma. Turklāt tās uzsver, kā Komisija to esot atzinusi apstrīdētajā lēmumā, ka
Kuwait Petroleum
darbinieka paziņojums, atbilstoši kuram šajās sanāksmēs
SNV
esot bijusi
KWS
sarunu partnere, esot vienīgi netieša liecība (preambulas 78. apsvērums), kurai tātad esot ierobežots pierādījuma spēks un kura neļaujot secināt, ka
SNV
piegādātāju vārdā būtu uzņēmusies sanāksmju vadību. Patiesībā
SNV
no
W5
puses esot tikuši uzdoti jautājumi, lai noskaidrotu izejvielu – ceļu seguma bitumena sastāvdaļu cenas variācijas, un tās loma esot bijusi ierobežota ar piegādātāju viedokļa paudējas lomu, kas atšķiroties no brīvprātīgas vadītājas lomas. Savienības tiesa esot uzskatījusi, ka šāda rīcība neesot pietiekama, lai attiecīgo sabiedrību kvalificētu kā aizliegtās vienošanās vadītāju (iepriekš 140. punktā minētais spriedums lietā
BASF
/Komisija, 427. punkts). Visbeidzot, prasītājas norāda, ka Komisija esot atzinusi, ka attiecībā uz konsultāciju rezultātu paziņošanu citām sabiedrībām nevienam konkrētam bitumena piegādātājam nav bijusi vadītāja loma, bet šo funkciju esot uzņēmušās vairākas sabiedrības.
Komisija atgādina, ka Savienības tiesa jau esot uzskatījusi, ka vienu aizliegto vienošanos var vadīt divi līderi (Vispārējās tiesas 2006. gada 27. septembra spriedums lietā
T-59/02
Archer Daniels Midland
/Komisija, Krājums, II-3627. lpp.
, 299.?301. punkts). Šajā lietā no
SNV
darbinieka 2003. gada 24. septembra paziņojuma un
Kuwait Petroleum
darbinieka paziņojuma izrietot, ka
SNV
ir pārstāvējusi klāt neesošos piegādātājus, ka tā visu piegādātāju vārdā parasti ir ievadījusi sanāksmes un ka tai ir bijusi
KWS
sarunu partneres loma.
Kuwait Petroleum
darbinieka paziņojumam esot piešķirama ievērojama pierādījuma vērtība, jo viņš esot tieši sadarbojies ar darbinieku, kas ir piedalījies visās šajās sanāksmēs, un dažas reizes tika identificēts kā persona, kas pati ir bijusi klāt šajās sanāksmēs. Tā turklāt precizē, ka apstāklis, atbilstoši kuram piegādātājiem pirms katras sanāksmes ir bijis savstarpējs iepriekšēji noteikts plāns, kvalificēšanu par vadītāju neietekmējot, jo saistībā ar [pārkāpuma] vadītāja konstatēšanu Savienības tiesa neprasot, lai tas diktētu savu rīcību citiem (iepriekš 140. punktā minētais spriedums lietā
BASF
/Komisija, 374. punkts). Turklāt attiecībā uz piegādātāju, kas sanāksmēs tieši nav piedalījušies, vēlāku informēšanu Komisija uzskata, ka, lai kvalificētu par vadītāju divpusējas aizliegtās vienošanās kontekstā, šī iniciatīva neesot uzskatāma par noteicošo apstākli. Visbeidzot, tā atgādina, ka tā esot uzskatījusi, ka vadītājas loma
SNV
ir bijusi visās aizliegtās vienošanās stadijās, pamatojoties nevis uz faktu vien, ka
SNV
ir ievadījusi sanāksmes un ir bijusi piegādātāju viedokļa paudēja, bet gan uz vairākiem apstākļiem.
– Par aizliegtās vienošanās īstenošanas kontroli
Komisija norāda, ka apstrīdētajā lēmumā tā esot minējusi, ka
SNV
tāpat ir rīkojusies kā vadītāja, veicot aizliegtās vienošanās īstenošanas kontroles darbības, pamatojoties tostarp uz
HBG
2001. gada 23. aprīļa iekšējo dokumentu (apstrīdētā lēmuma preambulas 347. apsvērums), kā arī
KWS
iekšējo piezīmi (apstrīdētā lēmuma preambulas 352. apsvērums).
Vispārējās tiesas vērtējums
No apstrīdētā lēmuma izriet, ka Komisija ir uzskatījusi, ka
SNV
piegādātāju grupas ietvaros un
KWS W5
grupas ietvaros to attiecīgās “līderes” aizliegtajā vienošanās lomas dēļ, kura tām esot bijusi visā tās darbības laikā, ir uzliekama īpaša atbildība (apstrīdēta lēmuma preambulas 343.–349. apsvērums).
– Vispārīgie principi attiecībā uz vadītājas lomu
Saskaņā ar iedibināto judikatūru, ja pārkāpumu ir izdarījuši vairāki uzņēmumi, naudas sodu apmēra noteikšanas kontekstā ir jākonstatē attiecīgās lomas, kas tiem pārkāpumā ir bijušas to dalības šajā pārkāpumā laikposmā (iepriekš 152. punktā minētais spriedums lietā Komisija/
Anic Partepazioni
, 150. punkts, un iepriekš 152. punktā minētais spriedums lietā
Enichem Anic
/Komisija, 264. punkts). No tā it īpaši izriet, ka “līdera” (vadītāja) loma, ko saistībā ar aizliegto vienošanos ir uzņēmies viens vai vairāki uzņēmumi, ir jāņem vērā naudas soda apmēra noteikšanā, jo uzņēmumiem, kuri šādu lomu ir īstenojuši, šā iemesla dēļ ir jāuzņemas arī īpaša atbildība salīdzinājumā ar citiem uzņēmumiem (2000. gada 16. novembra spriedums lietā
C-298/98 P
Finnboard
/Komisija,
Recueil
, I-10157. lpp.
, 45. punkts).
Saskaņā ar norādītajiem principiem Pamatnostādņu naudas soda noteikšanai 2. punktā ar virsrakstu “Atbildību pastiprinoši apstākļi” ir sniegts neizsmeļošs tādu apstākļu uzskaitījums, kuru dēļ var tikt palielināta naudas soda pamatsumma un kuru starpā ir minēta arī “pārkāpuma [vadītāja] vai [aizsācēja] loma” (iepriekš 140. punktā minētais spriedums lietā
BASF
/Komisija, 280.–282. punkts).
Lai tas tiktu kvalificēts kā aizliegtās vienošanās vadītājs, attiecīgajam uzņēmumam ir jābūt parādījušam būtisku aizliegtās vienošanās dzinējspēku vai tam ir jābūt bijušai īpašai un konkrētai atbildībai par tās darbību. Šis apstāklis ir jāizvērtē visaptveroši, ņemot vērā konkrēta gadījuma kontekstu (iepriekš 140. punktā minētais Vispārējās tiesas spriedums lietā
BASF
/Komisija, 299., 300., 373. un 374. punkts, un Vispārējās tiesas 2008. gada 18. jūnija spriedums lietā
T-410/03
Hoechst
/Komisija, Krājums, II-881. lpp.
, 423. punkts). Minētais apstāklis var tikt tostarp izsecināts no tā, ka uzņēmums ar konkrētām iniciatīvām ir spontāni sniedzis fundamentālu aizliegtās vienošanās virzītājspēku (iepriekš 140. punktā minētais spriedums lietā
BASF
/Komisija, 348., 370.–375. un 427. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā
Hoechst
/Komisija, 426. punkts). Tas arī var tikt izsecināts no norāžu kopuma, kas atklāj uzņēmuma apņēmību nodrošināt aizliegtās vienošanās stabilitāti un sekmīgumu (iepriekš 140. punktā minētais spriedums lietā
BASF
/Komisija, 351. punkts).
Tas tā ir tad, ja uzņēmums aizliegtās vienošanās sanāksmēs ir piedalījies cita uzņēmuma vārdā, kurš tajās nav piedalījies, un šim otrajam uzņēmumam ir paziņojis minēto sanāksmju rezultātus (iepriekš 140. punktā minētais spriedums lietā
BASF
/Komisija, 439. punkts). Tas ir tāpat, ja ir izrādījies, ka minētajam uzņēmumam ir bijusi centrālā loma aizliegtās vienošanās konkrētajā funkcionēšanā, piemēram, organizējot daudzas sanāksmes, savācot un izplatot informāciju aizliegtās vienošanās ietvaros, kā arī visbiežāk paužot piedāvājumus par aizliegtās vienošanās funkcionēšanu (šajā ziņā skat. Tiesas 1983. gada 8. novembra spriedumu apvienotajās lietās no
96/82 līdz 102/82, 104/82, 105/82, 108/82 un 110/82
IAZ International Belgium
u.c./Komisija,
Recueil
, 3369. lpp.
, 57. un 58. punkts, un iepriekš 140. punktā minēto spriedumu lietā
BASF
/Komisija, 404., 439. un 461. punkts).
Turklāt tas, ka uzņēmums aktīvi rūpējas par aizliegtās vienošanās ietvaros noslēgto nolīgumu ievērošanu, ir šā uzņēmuma vadītāja lomas noteicošā pazīme (iepriekš 142. punktā minētais spriedums lietā
HFB
u.c./Komisija, 577. punkts).
Turpretim tas, ka uzņēmums izdara spiedienu vai pat diktē citu aizliegtās vienošanās dalībnieku rīcību, nav obligāts nosacījums, lai šādu uzņēmumu kvalificētu par aizliegtās vienošanās vadītāju (iepriekš 140. punktā minētais spriedums lietā
BASF
/Komisija, 374. punkts). Uzņēmuma stāvoklis tirgū vai tā rīcībā esošie resursi arī nevar būt par pārkāpuma vadītāja lomas norādēm, pat ja tās ir daļa no konteksta, kurā šādas norādes ir jāizvērtē (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2003. gada 9. jūlija spriedumu lietā
T-224/00
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija,
Recueil
, II-2597. lpp.
, 241. punkts, un iepriekš 140. punktā minēto spriedumu lietā
BASF
/Komisija, 299. punkts).
Visbeidzot, ir jāatgādina, ka Vispārējā tiesa jau ir spriedusi, ka Komisija var uzskatīt, ka vairākiem uzņēmumiem ir bijusi aizliegtās vienošanās vadītāja loma (iepriekš 201. punktā minētais spriedums lietā
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija, 239. punkts).
Tādējādi Vispārējai tiesai, ņemot vērā iepriekš atgādinātos principus, ir jānovērtē, vai Komisija ir sniegusi pietiekamus pierādījumus, lai konstatētu, ka
SNV
ir bijusi aizliegtās vienošanās vadītājas loma.
Ir jāatgādina, ka, lai secinātu, ka
SNV
ir bijusi viena no aizliegtās vienošanās vadītājām, Komisija ir pamatojusies uz pieciem tās rīcības gadījumiem, t.i.:
—
pirmkārt, lomu, kas tai 1994. un 1995. gadā ir bijusi, piegādātāju vārdā vedot pārrunas ar
KWS
;
—
otrkārt, faktu, ka, sākot no 1996. gada, tā kopīgi ar
KWS
iepriekšējā kārtībā ir lēmusi par sanāksmes starp piegādātājiem un
W5
organizēšanas lietderību;
—
treškārt, tās noteicošo lomu sagatavošanas sanāksmēs starp piegādātājiem;
—
ceturtkārt, tās kā piegādātāju viedokļa paudējas sanāksmēs ar
W5
nozīmīgo lomu;
—
piektkārt, tās aizliegtās vienošanās īstenošanas kontroles misiju.
Lai pierādītu šo piecu rīcības gadījumu patiesumu, Komisija ir pamatojusies uz faktu rašanās laikposmam atbilstošajiem dokumentiem, kas tikuši izņemti pārbaužu laikā, kā arī prasītāju un citu aizliegtās vienošanās dalībnieku paziņojumiem (apstrīdētā lēmuma preambulas 343.?349. apsvērums).
– Par lomu, kas
SNV
1994. un 1995. gadā ir bijusi, piegādātāju vārdā vedot pārrunas ar
KWS
Komisija, lai konstatētu, ka divu pirmo aizliegtās vienošanās darbības gadu laikā nolīgumi ir tikuši noslēgti, izmantojot divpusējos kontaktus starp
SNV
un
KWS
, ir pamatojusies uz divām
HBG
1994. gada 28. marta un 8. jūlija iekšējām piezīmēm. Šajās divās piezīmēs ir norādīts uz 1994. gada marta nolīgumu, kas starp
KWS W5
vārdā un
SNV
naftas sabiedrību vārdā ticis noslēgts attiecībā uz bitumena cenu, kurai bija jāpaliek nemainīgai līdz 1995. gada 1. janvārim. Pretēji tam, ko norāda prasītājas, šos dokumentus nav iespējams interpretēt kā tādus, kas aprobežojas ar norādi uz pilnībā divpusējiem kontaktiem starp
SNV
un
KWS
. Pirmā piezīme ietver atsauci uz “nolīgumu, ko naftas sabiedrības ir noslēgušas ar
W5
”, un otrā tāpat atsaucas uz nolīgumu, kas martā ir noslēgts “ar
W5
(
H
./
KWS
) un naftas sabiedrībām (
E
./
SNV
)”. Līdzīgi šī otrā piezīme nevar norādīt uz to, ka piegādātāji būtu piedāvājuši īpašu cenu
HBG
, bet vienīgi parāda, ka 1994. gada jūlijā naftas sabiedrības ir uzņēmušas risku atkāpties no nolīgumiem, kas ar
W5
ir bijuši noslēgti 1994. gada martā, un palielināt savas cenas. Visbeidzot, prasītāju replikas rakstam pievienotajiem dokumentiem, kas ir vērsti uz to, lai pierādītu, ka 1987. un 1988. gadā
KWS
ir lūgusi sabiedrībai
Smid
un
Hollander
ievērot starp
KWS
un
SNV
saskaņotās cenas un atlaides, nav pierādījuma spēka, jo tie attiecas uz laikposmu, kas ir daudz agrāks par pārkāpuma laikposmu.
Prasītājas turklāt apstrīd abu šo piezīmju pierādījuma spēku, norādot, ka tās esot rakstījis
HBG
publisko iepirkumu direktors, kurš, tā kā pārrunās par bitumenu tas nekad neesot piedalījies, esot vienīgi netiešs izklāstīto notikumu liecinieks. Tomēr Savienības tiesa uzskata, ka fakts, ka informācija ir tikusi iegūta pastarpināti, neietekmē tās pierādīšanas vērtību (iepriekš 187. punktā minētais spriedums lietā
Shell
/Komisija, 86. punkts) un atbilstoši vispārīgiem noteikumiem pierādīšanas jomā liela nozīme ir jāpiešķir tam, ka dokumenti ir tikuši sastādīti tiešā saistībā ar attiecīgajām sanāksmēm un acīmredzami netika domāts par to, ka tie varētu kļūt zināmi nepiederīgām trešajām personām (tiesneša Vesterdorfa, kas pildīja ģenerāladvokāta pienākumus, secinājumi lietā, kurā tika pieņemts iepriekš 161. punktā minētais spriedums
Rhône-Poulenc
/Komisija). Šajā lietā attiecīgais darbinieks ir bijis par bitumena iepirkumiem atbildīgais
HGB
darbinieks, kas ir strādājis ciešā sadarbībā ar to darbinieku, kurš ir tieši piedalījies saskaņošanā ar
W5
un pēc tam – aizliegtās vienošanās sanāksmēs. Tādējādi ir uzskatāms, ka šīm faktu rašanās laikā
HBG
publisko iepirkumu direktora rakstītajām piezīmēm ir ievērojams pierādīšanas spēks. No minētā izriet, ka Komisija ir varējusi pamatoti balstīties uz šīm piezīmēm un tai nav bijis vajadzības norādīt citus apstākļus, kas varētu apstiprināt to saturu, un vienīgi ar
SNV
bitumena pārdošanas direktora 2006. gada 22. novembra paziņojumu minēto piezīmju pierādīšanas vērtību nevar apšaubīt. Ir jāatgādina, ka šis paziņojums ir ticis sniegts pēc apstrīdētā lēmuma pieņemšanas un ka tā autors paziņojuma sniegšanas brīdī ir bijis prasītāju darbinieks.
Prasītājas turklāt norāda, ka savu teoriju par starp
KWS
un
SNV
to attiecīgo grupu vārdā veikto pārrunu esamību Komisija neesot izklāstījusi paziņojumā par iebildumiem. Tomēr šim argumentam nav faktiskā pamatojuma. No paziņojuma par iebildumiem 111., 139. un 201. punkta izriet, ka Komisija uzņēmumus par šo analīzi jau bija informējusi.
No iepriekš minētā izriet, ka Komisija ir varējusi pamatoti secināt, ka 1994. un 1995. gadā nolīgumi ir tikuši noslēgti, izmantojot divpusējos kontaktus starp
SNV
un
KWS
.
Lai gan šajos divos pirmajos gados
SNV
tātad ir bijusi īpaša loma aizliegtās vienošanās funkcionēšanā, tomēr, lai pierādītu tās vadītājas lomu, ir jāpārbauda citi Komisijas izmantotie apstākļi, kuri attiecas uz visu pārkāpuma laikposmu.
– Par faktu, ka, sākot no 1996. gada,
SNV
kopīgi ar
KWS
iepriekšējā kārtībā ir lēmusi par sanāksmes starp piegādātājiem un
W5
organizēšanas lietderību
Komisija, lai konstatētu, ka, sākot no 1996. gada, kad ir sākušās daudzpusējās saskaņošanas sanāksmes attiecībā uz bitumenu,
SNV
ir uzņēmusies iniciatīvu divpusējā kārtībā paziņot
KWS
par paredzētajiem cenas paaugstinājumiem, un ka pēc tam tās ir kopīgi novērtējušas sanāksmes starp piegādātājiem un lielajiem būvētājiem organizēšanas lietderību, ir pamatojusies uz četriem dokumentiem (apstrīdētā lēmuma preambulas 344. un 345. apsvērums).
Runa ir, pirmkārt, par prasītāju 2005. gada 20. maija atbildi uz paziņojumu par iebildumiem, kurā tās ir atzinušas, ka
SNV
, ņemot vērā tās kā lielākās bitumena piegādātājas Nīderlandes tirgū stāvokli, bieži ir bijusi pirmā, kas ir uzņēmusi kontaktu ar
KWS
, lai mēģinātu panākt cenu paaugstinājumu. Tomēr ir jākonstatē, ka šis dokuments ļauj vienīgi konstatēt, ka
SNV
ir uzņēmusi kontaktu ar
KWS
, lai saskaņotu cenu paaugstinājumu, bet tas nesniedz norādes par tās lomu lēmumā par aizliegtās vienošanās sanāksmju sasaukšanu.
Līdzīgi, kas attiecas, otrkārt, uz prasītāju 2003. gada 10. oktobra Paziņojuma par sadarbību piemērošanas pieteikumam pievienoto
SNV
darbinieka 2003. gada 24. septembra paziņojumu, tajā ir norādīts, ka “ceļu būves sabiedrības ir prasījušas [
SNV
] bitumena pārdošanas direktoram paziņot
KWS
izejvielu cenu grozījumus augšupējā tirgū, kas dažos gadījumos ir pamudinājis
KWS
uzaicināt attiecīgās sabiedrības uz sanāksmi”. Tomēr tas neļauj konstatēt, ka
SNV
un
KWS
ir kopīgi novērtējušas aizliegtās vienošanās sanāksmes organizēšanas lietderību.
Treškārt, attiecībā uz
Kuwait Petroleum
2003. gada 1. oktobra paziņojumu, atbilstoši kuram “[
SNV
darbinieks] un [
KWS
darbinieks] parasti tikās sagatavošanas sanāksmēs, lai noteiktu, vai ir pietiekams pamats sanāksmes par bitumenu organizēšanai”, ir jānorāda, ka, tā kā
Kuwait Petroleum
ir varējusi būt interese minimizēt savu lomu aizliegtās vienošanās funkcionēšanā, šo paziņojumu var ņemt vērā, lai apstiprinātu tēzi par
SNV
vadītājas lomu, tikai ar nosacījumu, ka to apstiprina citi dokumenti.
Visbeidzot, ceturtkārt, 2002. gada 1. oktobra piezīme, kas ir tikusi izņemta, veicot pārbaudi
KWS
telpās, kura attiecas uz direkcijas sekretariāta darbību un saskaņā ar kuru “šajā sastāvā dažreiz ir notikusi sanāksme ar bitumena piegādātājiem” un “[
SNV
] šajā ziņā ir uzņēmusies iniciatīvu”, tāpat neļauj secināt, ka
SNV
un
KWS
ir kopīgi novērtējušas aizliegtās vienošanās sanāksmes organizēšanas lietderību.
Prasītājas norāda, ka tieši lielie būvētāji esot pārveidojuši šīs divpusējās sanāksmes kolektīvajās pārrunās un ka lēmumā par to organizēšanu noteicošā loma esot bijusi
KWS
. Tādējādi tās uzskata, ka kontakti starp
SNV
darbinieku un
KWS
sekretariātu esot notikuši tikai tad, ja
KWS
bija nolēmusi nosūtīt šādu uzaicinājumu uz apspriedi. Ir taisnība, ka, izņemot iepriekš 214. punktā minēto
Kuwait Petroleum
paziņojumu, Komisijas izmantotie pierādījumi ļauj vienīgi konstatēt, ka
SNV
, lai mēģinātu panākt cenu paaugstinājumus, pirmā ir uzņēmusi kontaktu ar
KWS
, bet tajos nav sniegtas norādes, vai
KWS
ir viena pati lēmusi par aizliegtās vienošanās sanāksmju organizēšanu vai to ir darījusi kopīgi ar
SNV
. Tādējādi, neraugoties uz aizliegtās vienošanās divpusējo raksturu (skat. iepriekš 164. punktu) un to, ka piegādātājiem tāpat ir bijusi interese bitumena cenas paaugstināšanā, Komisijas izmantotie pierādījumi paši par sevi nav pietiekami, lai konstatētu, ka
SNV
ir bijusi aizliegtās vienošanās sanāksmju noturēšanas pamatā.
Tādējādi, lai novērtētu
SNV
kā aizliegtās vienošanās vadītājas lomu, ir jāpārbauda citi Komisijas izmantotie pierādījumi.
– Par
SNV
noteicošo lomu sagatavošanas sanāksmēs starp piegādātājiem
Komisija apstrīdētajā lēmumā ir uzskatījusi, ka sagatavošanas sanāksmēs starp piegādātājiem
SNV
esot uzsākusi un vadījusi pārrunas, šajā ziņā atsaucoties uz diviem pierādījumiem. Kā uzsver Komisija, tā tomēr nekad neesot apgalvojusi, ka
SNV
būtu bijusi īpaša loma šo sanāksmju sasaukšanā un organizēšanā, ne arī to, ka
SNV
tajās būtu uzspiedusi savus secinājumus.
Tātad apstrīdētais lēmums ir balstīts uz
BP
2002. gada 12. jūlija paziņojumiem, atbilstoši kuriem
SNV
esot ievadījusi sanāksmi un vadījusi pārrunas, un
HBG
2001. gada 23. aprīļa iekšējo dokumentu, kurā uz
SNV
ir norādīts kā uz “vadītāju”. Prasītājas
BP
paziņojumu kvalificē vienīgi kā pieņēmumu, ko neapstiprinot neviens cits apstāklis un kas nevarot būt pietiekams vadītājas lomas pierādījums. Turklāt tās uzskata, ka, tā kā
HBG
dokumentu Komisija neesot minējusi paziņojumā par iebildumiem un esot to vienīgi pievienojusi pielikumā, šo dokumentu, nepārkāpjot prasītāju tiesības uz aizstāvību, nevarot ņemt vērā.
Pirmām kārtām, attiecībā uz
HBG
2001. gada 23. aprīļa dokumentu ir jāatgādina, ka Vispārējā tiesa, īstenojot savu LESD 261. pantā un Regulas Nr. 1/2003 31. pantā atzīto neierobežoto kompetenci, ir tiesīga novērtēt naudas soda apmēra piemēroto raksturu, pamatojoties tostarp uz papildu informāciju, kas nav minēta paziņojumā par iebildumiem vai Komisijas lēmumā (iepriekš 176. punktā minētais spriedums lietā
SCA Holding
/Komisija, 55. punkts; iepriekš 153. punktā minētais spriedums lietā “Tokai I”, 165. punkts, un attiecībā uz piemērošanu saistībā ar vadītājas lomu – iepriekš 140. punktā minētais spriedums lietā
BASF
/Komisija, 354. punkts).
Šis dokuments ir
HBG
iekšējā elektroniskā pasta ziņojumu apmaiņa, kurā persona, kas regulāri piedalās saskaņošanas sanāksmēs attiecībā uz bitumenu, atbildot vienam no saviem kolēģiem, kurš tai ir norādījis uz problēmu saistībā ar atlaides bitumenam noteikšanu valsts ziemeļos, viņam iesaka apspriest problēmu nākamajā aizliegtās vienošanās sanāksmē un norāda, ka šajā ziņā būtu lietderīgi tikties ar
E
. –
SNV
darbinieku, kurš tika kvalificēts kā “vadītājs”.
Pirmkārt, no lietas materiāliem izriet, ka pati
HBG
, kas ir liela būvētāja un attiecīgā dokumenta autore, savā 2003. gada 23. septembra atbildē uz Komisijas informācijas pieprasījumu ir uzskatījusi, ka
SNV
darbinieka kā “vadītāja” kvalifikācija esot norāde vienīgi uz
SNV
pirmo vietu tirgū. Otrkārt, lai gan šis apstāklis var tikt izmantots kā pierādījums saistībā ar
SNV
lomu aizliegtās vienošanās īstenošanas kontrolē, tomēr, lai novērtētu
SNV
lomu sagatavošanas sanāksmēs starp piegādātājiem, tam neesot nozīmes.
Otrām kārtām, lai novērtētu
SNV
lomu sagatavošanas sanāksmēs starp piegādātājiem, ir jāpārbauda Komisijas norādītais otrais pierādījums.
No
BP
2002. gada 12. jūlija paziņojuma izriet, ka, atbildot uz jautājumu, kurš ir izteicis cenas priekšlikumus un kurš ir vadījis sagatavošanas sanāksmes starp piegādātājiem,
BP
darbinieks, kas ir piedalījies šajās sanāksmēs, vairākos gadījumos ir norādījis
SNV
darbinieku
E
. Tā kā runa ir par citu piegādātāju, kuram ir varējusi būt interese minimizēt savu lomu aizliegtās vienošanās darbībā, ir uzskatāms, ka šo apstākli var ņemt vērā, lai apstiprinātu tēzi par
SNV
vadītājas lomu, tikai ar nosacījumu, ka to apstiprina citi dokumenti. Taču, lai gan no apstrīdētā lēmuma izriet, ka, lai piešķirtu
SNV
aizliegtās vienošanās vadītājas lomu, Komisija ir balstījusies uz citiem pierādījumiem (skat. iepriekš 204. punktu), tomēr no iepriekš minētā izriet, ka Komisija nav sniegusi citus pierādījumus, lai pierādītu īpašo lomu, kas
SNV
ir bijusi aizliegtās vienošanās sagatavošanas sanāksmēs.
Tādējādi, lai novērtētu
SNV
kā aizliegtās vienošanās vadītājas lomu, ir jāpārbauda citi Komisijas izmantotie pierādījumi.
– Par
SNV
kā piegādātāju viedokļa paudējas lomu saskaņošanas sanāksmēs attiecībā uz bitumenu
Vispirms ir jānorāda, ka Komisija replikas rakstā ir apstiprinājusi, ka apstākli, ka
SNV
tāpat kā citiem uzņēmumiem bija ierasts sniegt informāciju sanāksmēs klāt neesošajiem piegādātājiem, tā neesot izmantojusi kā norādi uz tās vadītājas lomu.
Turpretim Komisija, pamatojoties uz
Kuwait Petroleum
2003. gada 1. un 9. oktobra paziņojumiem, ir uzskatījusi, ka
SNV
“ir ievadījusi [sanāksmes] piegādātāju vārdā un tai ir bijusi [
KWS
] sarunu partneres loma”, nodrošinot “tātad līderes lomu piegādātāju grupas vidū” (apstrīdētā lēmuma preambulas 347. apsvērums).
Tomēr ir jāatgādina, ka cita piegādātāja paziņojumus, kuram ir varējusi būt interese minimizēt savu lomu aizliegtās vienošanās darbībā, var ņemt vērā, lai apstiprinātu tēzi par
SNV
vadītājas lomu, tikai ar nosacījumu, ka tos apstiprina citi dokumenti. Lai gan no apstrīdētā lēmuma izriet, ka, lai piešķirtu
SNV
aizliegtās vienošanās vadītājas lomu, Komisija ir balstījusies uz citiem pierādījumiem (skat. iepriekš 204. punktu), tomēr no iepriekš minētā izriet, ka Komisija nav sniegusi citus pierādījumus, lai pierādītu īpašo lomu, kas
SNV
ir bijusi saskaņošanas sanāksmēs attiecībā uz bitumenu.
Tādējādi, lai novērtētu
SNV
vadītājas lomu aizliegtajā vienošanās, ir jāpārbauda citi Komisijas izmantotie pierādījumi.
– Par aizliegtās vienošanās īstenošanas kontroli
Komisija atgādina, ka apstrīdētajā lēmumā (preambulas 347. un 352. apsvērums) esot minējusi, ka
SNV
kā vadītāja ir darbojusies arī aizliegtās vienošanās īstenošanas kontroles jomā; Savienības tiesa esot nospriedusi, ka tas, ka uzņēmums aktīvi rūpējas par aizliegtās vienošanās ietvaros noslēgto nolīgumu ievērošanu, ir šā uzņēmuma vadītāja lomas noteicoša pazīme (iepriekš 142. punktā minētais spriedums lietā
HFB
u.c./Komisija, 577. punkts).
Šajā ziņā tā pamatojas, pirmkārt, uz
HFB
2001. gada 23. aprīļa iekšējo dokumentu (skat. iepriekš 221. un 222. punktu) attiecībā uz zināmu piegādātāju problēmu atlaides noteikšanā, kurā ir minēta lietderība šīs problēmas risināšanai vērsties pie
SNV
, un, otrkārt, uz
KWS
iekšējo piezīmi (apstrīdētā lēmuma preambulas 352. apsvērums), kurā ir norādīts, ka zināmi piegādātāji nav ievērojuši paredzētās atlaides un ka
SNV
ir reaģējusi, runājot par “pamatotu soda piemērošanu attiecībā uz piegādātājiem, kas pārsniedz robežas”.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Vispārējā tiesa, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, šo
HFB
iekšējo dokumentu var ņemt vērā (skat. iepriekš 220. punktu).
Tomēr Vispārējā tiesa uzskata, ka, lai gan šie divi dokumenti ļauj konstatēt, ka
SNV
ir bijusi aktīva aizliegtās vienošanās dalībniece, tie nav pietiekami, lai konstatētu, ka tā būtu faktiski rūpējusies par aizliegtās vienošanās ietvaros noslēgto nolīgumu ievērošanu vai to būtu darījusi īpaši aktīvi.
– Secinājums attiecībā uz
SNV
vadītājas lomu
No visiem iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka, lai gan
SNV
ir bijusi īpaša loma divos pirmajos aizliegtās vienošanās darbības gados, Komisijas sniegtie pierādījumi tomēr neļauj droši secināt, ka sākot no brīža, kad aizliegtā vienošanās funkcionēja daudzpusējā veidā,
SNV
būtu bijusi vadītājas loma.
Līdz ar to konkrētajos šīs lietas apstākļos ir jāsecina, ka Komisijas apstrīdētajā lēmuma norādītais vērtējums, atbilstoši kuram
SNV
attiecīgajā pārkāpumā ir bijusi vadītājas loma, ir nepietiekami pamatots.
Tā kā Komisija, lai pierādītu
SNV
vadītājas lomu attiecīgajā pārkāpumā, Vispārējai tiesai nav sniegusi nevienu papildu pierādījumu attiecībā uz apstrīdētā lēmuma 343.?348. punktā minētajiem apstākļiem, ir jāsecina, ka lietas materiāli neļauj kvalificēt
SNV
kā vadītāju.
No tā izriet, ka prasītājām uzliktā naudas soda pamatsummas palielinājums saistībā gan ar aizsācējas lomu (skat. iepriekš 182. punktu), gan arī vadītājas lomu (skat. iepriekš 233. un 234. punktu) ir jāatceļ. Secinājumi, kas no tā ir izdarāmi attiecībā uz naudas soda summas noteikšanu, tiks izskatīti turpmāk 277. un nākamajos punktos.
Par recidīvu
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas uzskata, ka Komisija, palielinot to naudas soda apmēru par 50 % recidīva dēļ, pamatojoties uz to, ka uzņēmums
Shell
ar tā meitassabiedrības
Shell International Chemicals Co. Ltd
(turpmāk tekstā – “
SICC
”) starpniecību ir bijis lēmuma polipropilēna lietā un lēmuma lietā “PVC II” subjekts (apstrīdētā lēmuma preambulas 336.?338. apsvērums), esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā un esot nepietiekami pamatojusi savu lēmumu.
Tās atgādina, ka recidīva jomā Savienības tiesa esot noteikusi kritēriju, atbilstoši kuram dažādos pārkāpumos iesaistītajām sabiedrībām ir jāpieder vienai un tai pašai mātessabiedrībai, kura ir faktiski īstenojusi izšķirošo ietekmi attiecībā uz tās meitassabiedrību pārkāpjošo rīcību (iepriekš 38. punktā minētais spriedums lietā
Michelin
/Komisija, 290. punkts). Naudas soda apmēra palielināšanu recidīva dēļ tādējādi varot piemērot tikai tad, ja dažādos pārkāpumos var tikt vainota viena un tā pati mātessabiedrība. Taču šajā lietā divos agrākajos pārkāpumos esot bijusi vainojama
SICC
, kas pilnībā piederot
SPCo
, kura esot holdinga sabiedrība, kas atšķiras no
SPNV
, kurai piederot
SNV
. Turpretim prasītājas norāda, ka Komisija esot izslēgusi, ka tajos būtu vainojamas mātessabiedrības
STT plc
(kļuvusi par
STT
) un
KNPM
. Tātad šajā lietā neesot izpildīts iepriekš 38. punktā minētajā spriedumā lietā
Michelin
/Komisija noteiktais kritērijs.
Turklāt apstrīdētajā lēmumā neesot sniegts neviens paskaidrojums attiecībā uz, pirmkārt, apstākli, ka pārkāpumos, kas ir lēmuma polipropilēna lietā un lēmuma lietā “PVC II” priekšmets, ir varējusi būt vainojama
STT
(agrāk –
STT plc
), un, otrkārt, faktu, ka šī pēdējā minētā būtu faktiski īstenojusi izšķirošu ietekmi uz
SICC
– meitassabiedrības, kas ir izdarījusi pārkāpumus, kuri ir minēto lēmumu priekšmets – pārkāpjošo rīcību.
Pakārtoti tās uzskata, ka, ņemot vērā, ka šajā aizliegtajā vienošanās neesot piedalījies neviens augsta līmeņa vadītājs, ka
SNV
darbinieks, kas ir piedalījies šajā aizliegtajā vienošanās, neesot piedalījies divās iepriekšējās aizliegtajās vienošanās un ka šādi uzliktā naudas soda apmērs esot daudz lielāks par
SNV
gada peļņu no bitumena pārdošanas Nīderlandē, palielinājums par 50 % recidīva dēļ esot nesamērīgs.
2012. gada 26. janvāra tiesas sēdē prasītājas turklāt ir norādījušas, ka Komisija, tām nedodot iespēju atspēkot
STT plc
(kļuvusi par
STT
) un
KNPM
izšķirošās ietekmes uz to meitassabiedrībām, kurām par diviem minētajiem pārkāpumiem ir piemērotas sankcijas, faktiskās īstenošanas prezumpciju, esot pārkāpusi to tiesības uz aizstāvību.
Komisija noraida prasītāju argumentus. Turklāt 2012. gada 26. janvāra tiesas sēdē tā ir precizējusi, ka 2011. gada 13. jūlijā Vispārējā tiesa esot atstājusi spēkā Komisijas 2006. gada 29. novembra lēmumu, ar kuru
SPNV
un divām citām grupas
Shell
sabiedrībām tika piemērots tām uzliktā naudas soda palielinājums recidīva dēļ, pamatojoties uz to, ka uzņēmums
Shell
ir bijis lēmuma polipropilēna lietā un lēmuma lietā “PVC II” subjekts (Vispārējās tiesas 2011. gada 13. jūlija spriedums lietā
T-38/07
Shell Petroleum
u.c./Komisija, Krājums, II-4383. lpp.
).
Vispārējās tiesas vērtējums
Apstrīdētā lēmuma preambulas 336.?338. apsvērumā Komisija ir norādījusi, ka
Shell
būtu jāpiemēro naudas soda palielinājums par 50 % recidīva dēļ, jo tā jau ir bijusi lēmuma polipropilēna lietā un lēmuma lietā “PVC II” subjekts.
Ir jāatgādina, ka, analizējot pārkāpuma smagumu, ir jāņem vērā tas, ka, iespējams, ir noticis recidīvs (iepriekš 36. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 91. punkts). Aplūkojot no preventīvās iedarbības perspektīvas, recidīvs ir apstāklis, kas attaisno ievērojamu naudas soda pamatsummas palielināšanu, jo šis apstāklis ir pierādījums tam, ka iepriekš piemērotā sankcija nav bijusi pietiekami preventīva (iepriekš 38. punktā minētais spriedums lietā
Michelin
/Komisija, 293. punkts).
Saskaņā ar norādītajiem principiem Pamatnostādņu naudas soda noteikšanai 2. punktā ar virsrakstu “Atbildību pastiprinoši apstākļi” ir sniegts neizsmeļošs tādu apstākļu uzskaitījums, kuru dēļ var tikt palielināta naudas soda pamatsumma un kuru starpā ir minēts arī “atkārtots [viena un tā paša veida] pārkāpums, ko izdara tas pats uzņēmums(-i) [(recidīvs)]”.
Recidīva jēdziens ir saprotams kā tāds, kas attiecas uz gadījumu, kad viens un tas pats uzņēmums pēc tam, kad tam ir tikusi piemērota sankcija par pārkāpumu, izdara jaunu līdzīgu pārkāpumu (iepriekš 38. punktā minētais spriedums lietā
Michelin
/Komisija, 284. punkts).
Atbilstoši judikatūrai, tā kā Savienības konkurences tiesībās ir atzīts, ka dažādas vienā grupā ietilpstošās sabiedrības veido vienu ekonomisku vienību un tādējādi vienu uzņēmumu EKL 81. un 82. panta izpratnē, ja attiecīgās sabiedrības nenosaka savu rīcību tirgū autonomi, kā rezultātā Komisija mātessabiedrībai var piemērot naudas sodu par grupas sabiedrību darbībām, Komisija var pamatoti uzskatīt, ka recidīvs ir noticis tad, ja viena no mātessabiedrības meitassabiedrībām izdara tāda paša veida pārkāpumu kā tas, par kuru citai meitassabiedrībai iepriekš ir tikusi piemērota sankcija (iepriekš 38. punktā minētais spriedums lietā
Michelin
/Komisija, 290. punkts).
Prasītājas uzskata, pirmkārt, ka no iepriekš 38. punktā minētā sprieduma lietā
Michelin
/Komisija izrietošajā judikatūrā paredzētie nosacījumi šajā lietā neesot izpildīti, jo mātessabiedrība, kura esot bijusi vainojama pārkāpumos, kas ir bijuši lēmuma polipropilēna lietā un lēmuma lietā “PVC II” priekšmets, neesot tā pati mātessabiedrība, kura ir iesaistīta
SNV
izdarītajā pārkāpumā. Tās norāda, ka divās agrākajās lietās atbildība par pārkāpumu esot tikusi uzlikta
SICC
, kas esot pilnībā piederējusi
STT plc
un
KNPM
, kamēr par šo pārkāpumu nevarot vainot nedz
STT
(agrāk –
STT plc
), nedz arī
KNPM
, kas vairs neeksistējot.
Ir jākonstatē, ka
SICC
, uz kuru ir bijis vērsts lēmums polipropilēna lietā un lēmums lietā “PVC II”, un
SNV
, uz kuru ir vērsts apstrīdētais lēmums, ir meitassabiedrības, kas netieši pieder tām pašām mātessabiedrībām, t.i.,
STT
(agrāk –
STT plc
) un
KNPM
.
Kā Vispārējā tiesa ir atgādinājusi iepriekš 36. un 37. punktā, Savienības konkurences tiesības attiecas uz uzņēmumu darbībām, turklāt uzņēmuma jēdziens EKL 81. panta un Pamatnostādņu naudas soda noteikšanai izpratnē ir jāsaprot kā ekonomiskas vienības apzīmējums, pat ja juridiski šo ekonomisko vienību veido vairākas fiziskas vai juridiskas personas (iepriekš 37. punktā minētais spriedums lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 55. punkts). Viena uzņēmuma pret konkurenci vērstajā rīcībā var vainot kādu citu uzņēmumu tad, ja tas savu rīcību tirgū nenosaka autonomi, bet gan galvenokārt piemēro šā cita uzņēmuma dotus norādījumus, it īpaši ņemot vērā ekonomiskās un juridiskās saiknes, kas tos apvieno (iepriekš 37. punktā minētais spriedums lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 58. punkts).
Turklāt Savienības tiesa uzskata, ka, tā kā Komisijai ir tiesības, bet ne pienākums uzlikt atbildību par pārkāpumu mātessabiedrībai (šajā ziņā skat. Tiesas 2009. gada 24. septembra spriedumu apvienotajās lietās
C-125/07 P, C-133/07 P, C-135/07 P un C-137/07 P
Erste Group Bank
u.c./Komisija, Krājums, I-8681. lpp.
, 82. punkts, un Vispārējās tiesas 2006. gada 14. decembra spriedumu apvienotajās lietās no
T-259/02 līdz T-264/02 un T-271/02
Raiffeisen Zentralbank Österreich
u.c./Komisija, Krājums, II-5169. lpp.
, 331. punkts), tas vien, ka Komisija nav šādā veidā uzlikusi atbildību agrākā lēmumā, nenozīmē, ka tai būtu pienākums veikt tādu pašu vērtējumu vēlāk pieņemtā lēmumā (iepriekš 52. punktā minētais Vispārējās tiesas spriedums apvienotajās lietās “PVC II”, 990. punkts; 2011. gada 17. maija spriedumi lietā
T-299/08
Elf Aquitaine
/Komisija, Krājums, II-2149. lpp.
, 60. punkts, un lietā
T-343/08
Arkema France
/Komisija, Krājums, II-2287. lpp.
, 100. punkts).
Tādējādi šajā lietā apstāklis, ka iepriekš minētajās lietās Komisija ir izvēlējusies uzlikt atbildību par pārkāpumu
SICC
– meitassabiedrībai, kura pilnībā piederēja
SPCo
, kura pati pilnībā piederēja
STT plc
(kļuvusi par
STT
) un
KNPM
–, nevis pēdējām minētajām sabiedrībām, neietekmē iespēju piemērot judikatūru attiecībā uz recidīvu.
Turklāt ir jāatgādina, ka no šā sprieduma 35.–52. punkta izriet, ka šajā lietā Komisija ir pamatoti uzlikusi atbildību par pārkāpumu
STT
(agrāk –
STT plc
).
Attiecībā uz argumentu saistībā ar to, ka
KNPM
vairs nepastāv, Vispārējā tiesa atgādina, ka ir jānovērš situācija, kad uzņēmumi var izvairīties no sankcijām tikai tāpēc, ka to identitāte ir mainīta pārstrukturēšanas, pēctecības vai citu juridisku vai organizatorisku izmaiņu rezultātā, lai neapdraudētu mērķi apkarot konkurences tiesību normām pretēju rīcību un atturētu no tās ar preventīvu sankciju palīdzību (Tiesas 1970. gada 15. jūlija spriedums lietā
41/69
ACF Chemiefarma
/Komisija,
Recueil
, 661. lpp.
, 173. punkts; 2006. gada 29. jūnija spriedums lietā
C-289/04 P
Showa Denko
/Komisija, Krājums, I-5859. lpp.
, 61. punkts; 2007. gada 7. jūnija spriedums lietā
C-76/06 P
Britannia Alloys & Chemicals
/Komisija, Krājums, I-4405. lpp.
, 22. punkts, un iepriekš 44. punktā minētais spriedums lietā
ETI
u.c., 41. punkts). Tādējādi tas, ka [minētais uzņēmums] vairs nepastāv, nevar ietekmēt iespēju piemērot noteikumus par recidīvu uzņēmumam, kas turpina pastāvēt.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāsecina, ka prasītājas ir kļūdaini uzskatījušas, ka no iepriekš 38. punktā minētā sprieduma lietā
Michelin
/Komisija izrietošajā judikatūrā paredzētie nosacījumi nav izpildīti. Tādējādi, uzskatot, ka prasītājas ir pieļāvušas recidīvu, Komisija nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
Otrkārt, prasītājas pakārtoti uzskata, ka Komisijai atbilstoši tās pienākumam norādīt pamatojumu apstrīdētajā lēmumā esot bijuši jāsniedz apstākļi, kas ļauj konstatēt, ka pārkāpumos, kuri ir lēmuma polipropilēna lietā un lēmuma lietā “PVC II” priekšmets, ir varējusi būt vainojama
STT
(agrāk –
STT plc
) un ka šī pēdējā minētā ir faktiski īstenojusi izšķirošu ietekmi attiecībā uz
SICC
– meitassabiedrības, kas ir izdarījusi pārkāpumus, kuri ir minēto lēmumu priekšmets – pārkāpjošo rīcību.
Šajā ziņā no pastāvīgās judikatūras izriet, ka pamatojumā, kas prasīts EKL 253. pantā, skaidri un neapšaubāmi jābūt norādītai tās iestādes argumentācijai, kas pieņēmusi attiecīgo tiesību aktu, lai ieinteresētajām personām ļautu iepazīties ar pieņemtā tiesību akta pamatojumu un ļautu kompetentajai tiesai īstenot pārbaudi, un ka prasība norādīt pamatojumu ir izvērtējama, ievērojot attiecīgās lietas apstākļus, it īpaši attiecīgā tiesību akta saturu, izvirzītā pamatojuma raksturu, kā arī interesi saņemt izskaidrojumu, kāda var būt tiesību akta adresātiem vai citām personām, kuras tas skar tieši un individuāli. Netiek prasīts, lai pamatojumā tiktu aplūkoti visi atbilstošie faktiskie un tiesiskie apstākļi, jo tiesību akta pamatojuma atbilstība EKL 253. pantā noteiktajām prasībām ir jāvērtē, ņemot vērā ne tikai tā formulējumu, bet arī kontekstu, kā arī visu tiesību normu kopumu, kas regulē attiecīgo jomu (skat. iepriekš 108.–111. punktā minēto judikatūru).
Turklāt ir jāatgādina, ka pienākumam norādīt pamatojumu saistībā ar par konkurences tiesību normu pārkāpumu uzliktā naudas soda apmēra noteikšanu ir īpaša nozīme (iepriekš 109. punktā minētais spriedums lietā
Chalkor
/Komisija, 61. punkts). Tātad, ja Komisija paredz izmantot “uzņēmuma” jēdzienu EKL 81. panta izpratnē, lai piemērotu atbildību pastiprinošo apstākli saistībā ar recidīvu, tai ir jānorāda detalizēti un precīzi apstākļi, kas pamato tās apgalvojumu.
Šajā lietā paziņojumā par iebildumiem Komisija ir norādījusi, ka par atbildību pastiprinošu apstākli tā uzskatot faktu, ka attiecībā uz tiem pašiem uzņēmumiem agrāk esot tikuši konstatēti līdzīgi pārkāpumi (apstrīdētā lēmuma preambulas 336. apsvērums). Atbildot uz paziņojumu par iebildumiem, prasītājas ir aprobežojušās ar apgalvojumu, ka juridiskajām vienībām – agrāko Komisijas lēmumu adresātēm – neesot nekādas saistības ar Nīderlandē veicamo ar ceļu segumu bitumenu saistīto darbību.
Apstrīdētajā lēmumā Komisija ir uzskatījusi, ka uzņēmums
Shell
ar tā meitassabiedrības
SICC
starpniecību jau esot bijis agrāko lēmumu par aizliegumiem polipropilēna lietā un lietā “PVC II” subjekts (apstrīdētā lēmuma preambulas 336.?338. apsvērums). Turklāt tā ir tieši norādījusi, ka esot jāpārbauda, vai šos dažādos pārkāpumus ir izdarījis viens uzņēmums, ka juridiskām vienībām, kas ir uzņēmuma daļa, precēm un personālam visos lēmumos nav obligāti jābūt tiem pašiem un ka šajā lietā nodaļā, kas ir veltīta atbildībai, tā esot konstatējusi, ka
Shell
juridiskās vienības, kas ir piedalījušās attiecīgajā pārkāpumā, ir tā paša uzņēmuma, kas ir piedalījies agrākajos pārkāpumos, daļa (apstrīdētā lēmuma preambulas 337. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma preambulas 213. apsvērumā Komisija tostarp ir uzsvērusi, ka lēmumā lietā “PVC II” un ar šo lēmumu saistītajā iepriekš 52. punktā minētajā spriedumā apvienotajās lietās “PVC II” (312. punkts) esot skaidri noteikts, ka
SICC
bija vienotā
Shell
uzņēmuma, kas ir izdarījis pārkāpumu, daļa, lai arī tajā laikā Komisija esot izvēlējusies neadresēt lēmumu grupas mātessabiedrībām. Līdzīgi tā ir precizējusi, ka polipropilēna lietā
SICC
piemērotā sankcija esot bijusi piemērojama visai grupai
Shell
(apstrīdētā lēmuma preambulas 196. apsvērums). Turklāt tā ir norādījusi, ka, pretēji situācijai divās agrākajās lietās, šajā lietā tā attiecībā uz visu pārkāpuma ilgumu neesot varējusi noteikt vienotu juridisko vienību, kurai grupas ietvaros būtu bijusi koordinēšanas un stratēģiskās plānošanas loma līmenī, kas būtu zemāks par divu mātessabiedrību līmeni. Tāpat ir jāuzsver, ka lēmumā lietā PVC II” (apstrīdētā lēmuma preambulas 44. un 46. apsvērums) Komisija ir precizējusi, ka “lielo industriālu grupu gadījumā lēmuma adresāts parasti ir holdings vai “centrāle”, lai gan pats uzņēmums ir vienība, ko veido mātessabiedrība un visas tās meitassabiedrības”, bet, ņemot vērā īpašo
Shell
dubulto vadības struktūru un faktu, ka nav bijusi vienota centrāle, kurai varētu tikt adresēts lēmums, tā esot izvēlējusies lēmumu adresēt
SICC
.
Saistībā ar prasītāju izteikto iebildumu attiecībā uz to, ka Komisija neesot sniegusi pierādījumus, kas ļautu konstatēt, ka
STT
(agrāk –
STT plc
) būtu faktiski īstenojusi izšķirošo ietekmi uz
SICC
– meitassabiedrības, kas ir izdarījusi pārkāpumus, kuri ir lēmuma polipropilēna lietā un lēmuma lietā “PVC II” priekšmets – pārkāpjošo rīcību, ir jāatgādina, ka atbilstoši iepriekš 36.–52. punktā izklāstītajiem principiem Komisijai nav jāsniedz šādi pierādījumi, jo pārkāpumu izdarīšanas brīdī
SICC
pilnībā piederēja kopīgi
STT plc
(kļuvusi par
STT
) un
KNPM
, un šo apstākli prasītājas nekad nav apstrīdējušas.
No visa iepriekš minētā izriet, ka, ievērojot judikatūrā noteiktās prasības, Komisijas izklāstītais pamatojums ir pietiekami detalizēts un precīzs, lai ļautu prasītājām noskaidrot veiktā pasākuma pamatojumu, un ir pietiekams, lai ļautu Vispārējai tiesai veikt savu pārbaudi. Tādējādi prasītājas ir varējušas nepārprotami saprast argumentāciju, uz kuru Komisija ir pamatojusies, lai uzskatītu, ka trīs attiecīgos pārkāpumus ir izdarījis viens un tas pats uzņēmums.
Treškārt, prasītājas uzskata, ka, ņemot vērā, ka šajā aizliegtajā vienošanās neesot piedalījies neviens augsta līmeņa
Shell
vadītājs, ka
SNV
darbinieks, kas ir piedalījies šajā aizliegtajā vienošanās, savukārt neesot piedalījies divās iepriekšējās aizliegtajās vienošanās un ka, salīdzinot ar uzliktā naudas soda apmēru,
SNV
peļņa no bitumena pārdošanas esot nenozīmīga, naudas soda pamatsummas palielinājums par 50 % recidīva dēļ esot nesamērīgs.
Vispirms ir jānorāda, ka no prasītāju argumenta skaidri neizriet, vai ar šo iebildumu tās apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi samērīguma principu, vai lūdz Vispārējo tiesu, izmantojot savu neierobežoto kompetenci, izvērtēt Komisijas apstrīdētajā lēmumā piemērotās naudas soda pamatsummas palielinājuma recidīva dēļ likmes samērīgumu.
Katrā ziņā Savienības tiesa jau ir atgādinājusi, ka Komisijai, nosakot naudas soda apmēru, ir jānodrošina sava pasākuma preventīvs raksturs (Vispārējās tiesas 1999. gada 7. oktobra spriedums lietā
T-228/97
Irish Sugar
/Komisija,
Recueil
, II-2969. lpp.
, 245. punkts) un ka recidīvs ir apstāklis, kas attaisno ievērojamu naudas soda pamatsummas palielināšanu, jo šis apstāklis ir pierādījums tam, ka iepriekš piemērotā sankcija nav bijusi pietiekami preventīva (iepriekš 38. punktā minētais spriedums lietā
Michelin
/Komisija, 293. punkts). Līdzīgi fakts, ka uzņēmumam ir uzlikts naudas sods, kas nav samērīgs ar tā lielumu attiecīgajā tirgū, izriet nevis no acīmredzami pārmērīgas recidīva konteksta koncepcijas, bet no visiem apsvērumiem, kurus Komisija varēja pamatoti ņemt vērā, lai noteiktu naudas soda apmēru, jo pārkāpumu smagums jānosaka atkarībā no daudziem apstākļiem, tādiem kā tostarp lietas īpašie apstākļi, tās konteksts un naudas sodu preventīvā ietekme, un nav noteikts saistošs vai izsmeļošs obligāti vērā ņemamo kritēriju saraksts (Vispārējās tiesas 2005. gada 25. oktobra spriedums lietā
T-38/02
Groupe Danone
/Komisija, Krājums, II-4407. lpp.
, 368. un 369. punkts).
Turklāt ir jāatzīmē, ka Komisija, nosakot par recidīvu piemērojamā palielinājuma likmes, var ņemt vērā norādes, uz kuru pamata varētu apstiprināt attiecīgā uzņēmuma tendenci apiet konkurences tiesību normas, tostarp arī laiku, kāds ir pagājis starp attiecīgajiem pārkāpumiem (Vispārējās tiesas 2009. gada 6. maija spriedums lietā
T-122/04
Outokumpu
un
Luvata
/Komisija, Krājums, II-1135. lpp.
, 62. punkts). Šajā lietā vispirms ir jāatzīmē, ka apstrīdētā lēmuma pieņemšanas datumā attiecīgais pārkāpums ir bijis trešais tāda paša veida pārkāpums, saistībā ar kuru attiecībā uz uzņēmumu
Shell
ticis pieņemts Komisijas lēmums. It īpaši ir jānorāda, ka lēmumā polipropilēna lietā un lēmumā lietā “PVC II” izskatīto pārkāpumu priekšmets, tāpat kā šajā lietā izdarītā pārkāpuma priekšmets, ir bijis cenu mērķu noteikšana un tirgus daļu sadale. Turklāt Vispārējā tiesa jau ir uzskatījusi, ka palielinājums par 50 % ir pamatots gadījumā, ja laikposms, kas ir pagājis starp dažādiem pārkāpumiem, nepārsniedz desmit gadus, kā tas ir šajā gadījumā, jo aizliegtā vienošanās ir tikusi uzsākta 1994. gadā (iepriekš 267. punktā minētais spriedums lietā
Groupe Danone
/Komisija, 354. un 355. punkts). Visbeidzot, ir jāuzsver, ka ar 2006. gada 29. novembra lēmumu Komisija ir uzskatījusi, ka, no 1996. gada 20. maija līdz 1999. gada 31. maijam kopīgi ar citiem uzņēmumiem piedaloties nolīgumā, kura ietvaros tie ir vienojušies noteikt cenu mērķi, sadalīt klientus, izmantojot līgumus par klientu nepiesaistīšanu, un apmainīties ar konfidenciālu informāciju saistībā ar cenām, konkurentiem un patērētājiem butadiēnkaučuka un emulsijas polimerizācijā iegūta butadiēnstirolkaučuka jomā, uzņēmums
Shell
ir pārkāpis EKL 81. pantu (Komisijas 2006. gada 29. novembra Lēmums C(2006) 5700, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta COMP/F/38.638 – butadiēnkaučuks un emulsijas polimerizācijā iegūts butadiēnstirolkaučuks)).
Šajos apstākļos neviens no prasītāju norādītajiem apstākļiem neļauj uzskatīt, ka naudas soda pamatsummas palielinājums par 50 %, lai virzītu to rīcību uz konkurences tiesību normu ievērošanu, ir nesamērīgs. Tādējādi tiktāl, ciktāl, pirmkārt, rīkojoties šādā veidā, Komisija nav pārkāpusi samērīguma principu un, otrkārt, prasītāju norādītie argumenti nav pamats tam, lai Vispārējā tiesa veiktu vērtējumu, kas būtu atšķirīgs no Komisijas vērtējuma, šis iebildums ir jānoraida.
Ceturtkārt un pēdējokārt, 2012. gada 26. janvāra tiesas sēdē prasītājas pirmo reizi ir norādījušas, ka, tām nedodot iespēju atspēkot
STT plc
(kļuvusi par
STT
) un
KNPM
izšķirošās ietekmes uz to meitassabiedrībām, kuras ir tikušas sodītas par diviem iepriekšējiem pārkāpumiem, faktiskās īstenošanas prezumpciju, Komisija esot pārkāpusi to tiesības uz aizstāvību.
Ir jāatgādina, ka no Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunkta un 48. panta 2. punkta izriet, ka pieteikumā par lietas ierosināšanu ir jābūt iekļautam tostarp kopsavilkumam par izvirzītajiem pamatiem un tiesvedības laikā nav atļauts izvirzīt jaunus pamatus, izņemot gadījumus, kad tie ir saistīti ar tādiem tiesiskiem vai faktiskiem apstākļiem, kas ir kļuvuši zināmi iztiesāšanas laikā. Tomēr pamats, kurš izvērš pamatu, kas iepriekš tieši vai netieši izvirzīts pieteikumā par lietas ierosināšanu, un kuram ir cieša saikne ar to, ir jāatzīst par pieņemamu (Tiesas 2001. gada 13. novembra rīkojums lietā
C-430/00 P
Dürbeck
/Komisija,
Recueil
, I-8547. lpp.
, 17. punkts).
Turklāt, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, tiesa jaunus pamatus un argumentus var pieņemt tikai ar dubultu nosacījumu, ka tie ir iedarbīgi tā nolēmuma pieņemšanas mērķiem un ka tie nav balstīti uz citiem prettiesiskuma apsvērumiem, nevis tiem, kas ir norādīti prasības pieteikumā (šajā ziņā skat. Tiesas 1999. gada 14. oktobra spriedumu lietā
C-104/97 P
Atlanta
/Eiropas Kopiena,
Recueil
, I-6983. lpp.
, 27.–29. punkts).
Šajā lietā ir konstatēts, ka rakstveida procesā prasītājas nav izvirzījušas nevienu pamatu attiecībā uz to tiesību uz aizstāvību pārkāpumu tā iemesla dēļ, ka tām nav bijusi iespēja atspēkot prezumpciju par
STT plc
(kļuvusi par
STT
) un
KNPM
izšķirošās ietekmes uz to meitassabiedrībām, kuras ir tikušas sodītas par diviem iepriekšējiem pārkāpumiem, faktisko īstenošanu. Turklāt prasītājas nav sniegušas nevienu norādi, ka šis pamats būtu balstīts uz tādiem tiesiskiem vai faktiskiem apstākļiem, kas ir kļuvuši zināmi iztiesāšanas laikā. Visbeidzot, pretēji tam, ko prasītājas ir norādījušas 2012. gada 26. janvāra tiesas sēdē, šo pamatu nevar uzskatīt par tādu, kurš izvērš prasības pieteikumā izvirzīto pamatu attiecībā uz pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu.
Tādējādi no iepriekš minētā izriet, ka šis pamats ir jānoraida kā nepieņemams.
Katrā ziņā ir jāuzsver, ka no lietas materiāliem izriet, ka šajā lietā prasītājām ir bijusi iespēja administratīvajā procesā norādīt apstākļus, lai pierādītu, ka uzņēmums, kurš ir ticis sodīts par diviem iepriekšējiem pārkāpumiem, nav tas pats, kurš tiek aplūkots saistībā ar šo pārkāpumu, jo paziņojumā par iebildumiem (93. un 283. punkts) Komisija, atsaucoties uz lēmumu polipropilēna lietā un lēmumu lietā “PVC II”, kā arī iepriekš 187. punktā minēto spriedumu lietā
Shell
/Komisija, bija norādījusi, ka uzņēmums
Shell
pagātnē jau ticis atzīts par atbildīgu par EKL 81. panta pārkāpumiem.
No visa iepriekš minētā izriet, pirmkārt, ka Komisija ir varējusi pamatoti palielināt naudas soda pamatsummu par 50 % recidīva dēļ un, otrkārt, ka Vispārējā tiesa šo palielinājumu uzskata par atbilstošu.
Secinājums par atbildību pastiprinošiem apstākļiem
No šā sprieduma 140.–237. punkta izriet, ka Komisija nav juridiski pietiekami pierādījusi, ka attiecīgajā pārkāpumā
SNV
ir bijusi aizsācējas un vadītājas loma. Vispārējā tiesa uzskata, ka šis apstāklis ir pamats tam, lai tā īstenotu savu neierobežoto kompetenci attiecībā uz
SNV
lomas attiecīgajā pārkāpumā vērtējumu. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saistībā ar Pamatnostādņu naudas soda noteikšanai 2. punkta trešajā ievilkumā paredzēto atbildību pastiprinošo apstākli Komisija prasītājām ir piemērojusi naudas soda pamatsummas vienotu palielinājumu par 50 %.
Vispārējā tiesa uzskata, ka šis prasītājām piemērotais palielinājums ir jāatceļ.
Šā grozījuma rezultātā Vispārējā tiesa secina, ka apstrīdētā lēmuma 2. panta l) punktā prasītājām uzliktā naudas soda apmērs tiek samazināts līdz EUR 81 miljonam.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Atbilstoši Reglamenta 87. panta 3. punkta pirmajai daļai, ja abiem lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, Vispārējā tiesa var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala vai ka lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.
Tā kā šajā lietā spriedums prasītājām attiecībā uz ievērojamu to prasījumu daļu ir nelabvēlīgs, ir jāveic taisnīgs lietas apstākļu vērtējums, nospriežot, ka katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.
Turklāt prasītāju saistībā ar to prasījumiem attiecībā uz tiesāšanās izdevumiem izteiktais prasījums piespriest Komisijai atlīdzināt ar naudas soda pilnīgu vai daļēju samaksu vai bankas garantijas iesniegšanu saistītos izdevumus ir jānoraida. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru šādi izdevumi nav uzskatāmi par tiesāšanās izdevumiem (šajā ziņā skat. iepriekš 77. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās “Ciments”, 5133. punkts un tajā minētā judikatūra).

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (sestā palāta)
nospriež:

1)
Komisijas 2006. gada 13. septembra Lēmuma C(2006) 4090, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu (Lieta COMP/F/38.456 – Bitumens (NL)) 2. panta l) punktu atcelt tiktāl, ciktāl ar to
Shell Petroleum NV
,
The Shell Transport and Trading Company Ltd
un
Shell Nederland Verkoopmaatschappij BV
uzliktā naudas soda summa ir noteikta EUR 108 miljonu apmērā;

2)
ar minēto 2. panta l) punktu
Shell Petroleum
,
The Shell Transport and Trading Company
un
Shell Nederland Verkoopmaatschappij
uzliktā naudas soda summa ir samazināta līdz EUR 81 miljonam;

3)
pārējā daļā prasību noraidīt;

4)
katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus.

Jaeger
Wahl
Soldevila Fragoso
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2012. gada 27. septembrī.
[Paraksti]
Satura rādītājs

Tiesvedības rašanās fakti

1. Prasītājas

2. Administratīvais process

3. Apstrīdētais lēmums

Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi

Juridiskais pamatojums

1. Par pirmo pamatu attiecībā uz kļūdām tiesību piemērošanā un kļūdām vērtējumā, uzliekot mātessabiedrībām atbildību par pārkāpumu

Par kļūdām tiesību piemērošanā

Lietas dalībnieku argumenti

Vispārējās tiesas vērtējums

– Par mātessabiedrības izšķirošās ietekmes uz tās meitassabiedrību faktiskās īstenošanas prezumpciju

– Par šīs prezumpcijas piemērošanu divām mātessabiedrībām, kurām kopumā pieder viss to meitassabiedrības kapitāls

– Par mātessabiedrības izšķirošās ietekmes uz tai pilnībā piederošu meitassabiedrību faktiskas īstenošanas prezumpcijas atspēkojamo raksturu

Par apstākļiem, kas ir paredzēti, lai atspēkotu mātessabiedrības izšķirošās ietekmes uz tās meitassabiedrību faktiskas īstenošanas prezumpciju

Lietas dalībnieku argumenti

Vispārējās tiesas vērtējums

2. Par otro pamatu attiecībā uz būtisku formas prasību un tiesību uz aizstāvību pārkāpumu

Lietas dalībnieku argumenti

Vispārējās tiesas vērtējums

Vispārīgie principi attiecībā uz piekļuvi dokumentiem, kuri ir vēlāki par paziņojumu par iebildumiem

Piemērošana šajā lietā

3. Par trešo pamatu attiecībā uz kļūdām faktos un tiesību piemērošanā, nosakot naudas soda pamatsummu un pārkāpuma ilgumu

Par pārkāpuma smagumu

Lietas dalībnieku argumenti

Vispārējās tiesas vērtējums

– Prasītāju argumentu pārbaude tiesiskuma pārbaudes kontekstā

– Prasītāju argumentu pārbaude neierobežotas kompetences kontekstā

Par pārkāpuma ilgumu

Lietas dalībnieku argumenti

Vispārējās tiesas vērtējums

4. Par ceturto pamatu attiecībā uz kļūdām faktos un tiesību piemērošanā saistībā ar atbildību pastiprinošiem apstākļiem

Par SNV aizsācējas lomu

Lietas dalībnieku argumenti

– Par KWS adresēto priekšlikumu piešķirt W5 īpašo atlaidi

– Par mēģinājumiem pārliecināt ExxonMobil pievienoties aizliegtās vienošanās dalībnieku skaitam

Vispārējās tiesas vērtējums

– Vispārīgie principi attiecībā uz aizsācējas lomu

– Prasītāju sniegtās liecības pieņemamība

– Par W5 piešķirto īpašo atlaidi

– Par mēģinājumiem pārliecināt ExxonMobil pievienoties aizliegtās vienošanās dalībnieku skaitam

– Secinājums attiecībā uz aizsācējas lomu

Par SNV vadītājas lomu

Lietas dalībnieku argumenti

– Par lomu, kas SNV 1994. un 1995. gadā ir bijusi, piegādātāju vārdā vedot pārrunas ar KWS

– Par faktu, ka, sākot no 1996. gada, SNV kopīgi ar KWS ir iepriekšējā kārtībā lēmusi par sanāksmes starp piegādātājiem un W5 organizēšanas lietderību

– Par SNV noteicošo lomu starp piegādātājiem notikušajās sagatavošanas sanāksmēs

– Par SNV piegādātāju viedokļa paudējas lomu saskaņošanas sanāksmēs attiecībā uz bitumenu

– Par aizliegtās vienošanās īstenošanas kontroli

Vispārējās tiesas vērtējums

– Vispārīgie principi attiecībā uz vadītājas lomu

– Par lomu, kas SNV 1994. un 1995. gadā ir bijusi, piegādātāju vārdā vedot pārrunas ar KWS

– Par faktu, ka, sākot no 1996. gada, SNV kopīgi ar KWS iepriekšējā kārtībā ir lēmusi par sanāksmes starp piegādātājiem un W5 organizēšanas lietderību

– Par SNV noteicošo lomu sagatavošanas sanāksmēs starp piegādātājiem

– Par SNV kā piegādātāju viedokļa paudējas lomu saskaņošanas sanāksmēs attiecībā uz bitumenu

– Par aizliegtās vienošanās īstenošanas kontroli

– Secinājums attiecībā uz SNV vadītājas lomu

Par recidīvu

Lietas dalībnieku argumenti

Vispārējās tiesas vērtējums

Secinājums par atbildību pastiprinošiem apstākļiem

Par tiesāšanās izdevumiem
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.