CELEX: 62008CJ0051
Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru
Articolul 43 CE
Libertatea de stabilire
Notari
Condiție de cetățenie
Articolul 45 CE
Participarea la exercitarea autorității publice
Directiva 89/48/CEE

Prin cererea introductivă, Comisia Comunităților Europene solicită Curții să constate că, prin impunerea unei condiții de
cetățenie pentru accesul la profesia de notar și prin netranspunerea, în ceea ce privește această profesie, a Directivei 89/48/CEE
a Consiliului din 21 decembrie 1988 privind sistemul general de recunoaștere a diplomelor de învățământ superior acordate
pentru formarea profesională cu durata minimă de trei ani (JO 1989, L 19, p. 16, Ediție specială, 05/vol. 2, p. 76), astfel
cum a fost modificată prin Directiva 2001/19/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 14 mai 2001 (JO L 206, p. 1,
Ediție specială, 05/vol. 6, p. 60, denumită în continuare „Directiva 89/48”), Marele Ducat al Luxemburgului nu și‑a îndeplinit
obligațiile care îi revin în temeiul articolelor 43 CE și 45 CE, precum și al Directivei 89/48.

Cadrul juridic

Dreptul Uniunii
Al doisprezecelea considerent al Directivei 89/48 prevedea că „sistemul general de recunoaștere a diplomelor de învățământ
superior nu aduce atingere dispozițiilor articolului [45 CE]”.
Articolul 2 din Directiva 89/48 avea următorul cuprins:
„Prezenta directivă se aplică oricărui resortisant al unui stat membru care dorește să‑și exercite, cu statut de independent
sau de salariat, o profesie reglementată în statul membru gazdă.
Prezenta directivă nu se aplică în cazul profesiilor care fac obiectul unei directive speciale care stabilește o recunoaștere
reciprocă a diplomelor între statele membre.”
Profesia de notar nu a făcut obiectul niciunei reglementări de tipul celei vizate la respectivul articol 2 al doilea paragraf.
Directiva 89/48 prevedea un termen de transpunere care expira, conform articolului 12 din aceasta, la 4 ianuarie 1991.
Directiva 2005/36/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 septembrie 2005 privind recunoașterea calificărilor profesionale
(JO L 255, p. 22, Ediție specială, 05/vol. 8, p. 3) a abrogat, în temeiul articolului 62 din aceasta, Directiva 89/48 cu efect
de la 20 octombrie 2007.
Considerentul (41) al Directivei 2005/36 prevede că aceasta „nu aduce atingere aplicării articolului 39 alineatul (4) [CE]
și a articolului 45 [CE], în special în ceea ce privește notarii”.

Reglementarea națională
Organizarea generală a profesiei de notar
În ordinea juridică luxemburgheză, notarii își exercită funcția în cadrul unei profesii liberale. Organizarea profesiei de
notar este reglementată de Legea din 19 decembrie 1976 privind organizarea notariatului (loi du 9 décembre 1976 relative à
l’organisation du notariat) (
Mémorial
A 1976, p. 1230), astfel cum a fost modificată prin Legea din 12 noiembrie 2007 (
Mémorial
A 2004, p. 2766, denumită în continuare „Legea privind organizarea notariatului”).
Potrivit articolului 1 din Legea privind organizarea notariatului, notarii sunt „titulari ai unei funcții publice, însărcinați
să primească toate actele și contractele cărora părțile trebuie sau doresc să le confere caracterul de autenticitate atașat
actelor autorității publice și să le dea dată certă, să le conserve în depozit și să elibereze copii învestite cu formulă
executorie și copii legalizate ale acestora”.
Articolul 3 din această lege prevede că notarii își exercită funcția pe întregul teritoriu național. Astfel cum rezultă în
special din articolul 7 punctul 4 din legea menționată, fiecare parte este liberă să aleagă un notar.
Numărul notarilor și reședința acestora, precum și tariful onorariilor lor sunt stabilite, în temeiul articolului 13 și, respectiv,
al articolului 59 din aceeași lege, prin regulament mare‑ducal.
Conform articolului 15 din Legea privind organizarea notariatului, pentru a fi admis în funcția de notar în Luxemburg, persoana
interesată trebuie, printre altele, să fie cetățean luxemburghez.
Activitățile notariale
În ceea ce privește diferitele activități ale notarului în ordinea juridică luxemburgheză, este cert că principala misiune
a acestuia constă în întocmirea de acte autentice. Intervenția notarului poate fi astfel obligatorie sau facultativă, în funcție
de actul care trebuie încheiat sub formă autentică. Prin această intervenție, notarul constată îndeplinirea tuturor condițiilor
impuse de lege pentru realizarea actului, precum și capacitatea juridică și capacitatea de exercițiu a părților în cauză.
Actul autentic este definit la articolul 1317 din Codul civil (code civil) care figurează în capitolul VI intitulat „Despre
probațiunea obligațiilor și a plății” din titlul III al cărții a III‑a a acestui cod. Potrivit acestui articol, actul autentic
este „acela care s‑a făcut cu solemnitățile cerute de lege, de un titular al unei funcții publice care are dreptul de a funcționa
în locul unde actul s‑a făcut”.
În temeiul articolului 37 din Legea privind organizarea notariatului, actul notarial este probant potrivit dispozițiilor Codului
civil și este executoriu atunci când este învestit cu formulă executorie.
La articolul 1319 din Codul civil se precizează că „[a]ctul autentic face dovada deplină a convenției pe care o cuprinde între
părțile contractante și moștenitorii sau avânzii‑cauză ai acestora”.
Articolul 1322 din același cod prevede că „[a]ctul sub semnătură privată, recunoscut de cel față de care este invocat sau
considerat recunoscut din punct de vedere legal, are, între cei care l‑au subscris și între moștenitorii și avânzii‑cauză
ai acestora, aceeași forță probantă ca actul autentic”.
Conform articolului 13 din Legea din 4 decembrie 1990 de organizare a serviciului executorilor judecătorești (loi du 4 décembre
1990 portant organisation du service des huissiers de justice) (
Mémorial
A 1990, p. 1248), numai executorul judecătoresc este competent să procedeze în special la executarea deciziilor judecătorești,
precum și a actelor sau a titlurilor învestite cu formulă executorie. În plus, astfel cum rezultă în special din articolul
690 din Noul cod de procedură civilă, revine instanței de executare sarcina de a se pronunța asupra dificultăților apărute
în privința executării. Dacă aceste dificultăți implică celeritate, instanța competentă teritorial se pronunță cu titlu provizoriu.
În afara activității de autentificare, ordinea juridică luxemburgheză încredințează notarilor, în special, următoarele atribuții.
Conform articolului 809 și următoarele din Noul cod de procedură civilă, notarul exercită anumite activități în materie de
sechestru imobiliar. Potrivit acestor dispoziții, titlul executoriu este, mai întâi, pus în executare de un executor judecătoresc
care trimite debitorului o somație de plată. Acesta dispune de un termen pentru a se conforma somației. În sfârșit, la expirarea
acestui termen și dacă debitorul nu s‑a conformat între timp somației, bunurile imobile în cauză fac obiectul unui sechestru
prin act al executorului judecătoresc urmat de transcrierea acestui act în registrul ipotecilor. La cererea reclamantului,
instanța se pronunță asupra afirmațiilor și a observațiilor inserate în această transcriere, precum și asupra validității
sechestrului și desemnează un notar prin intermediul căruia va avea loc vânzarea publică. În continuare, notarul procedează
la realizarea vânzării prin organizarea modalităților de publicare, întocmirea caietului de sarcini care indică ziua vânzării
și care conține delegația prețului în favoarea creditorilor. Orice cerere incidentă unei proceduri de instituire a sechestrului
imobiliar se înaintează instanței. În plus, în temeiul articolului 879 din codul menționat, părțile pot stipula într‑un contract
autentic că creditorul este autorizat să vândă, prin intermediul unui notar, fără a urma formele legale descrise mai sus.
În acest caz, dacă se formulează contestație, notarul suspendă toate operațiunile și trimite părțile, în cadrul unei proceduri
referitoare la măsurile provizorii, în fața președintelui instanței competente pentru ca acesta să soluționeze litigiul.
Potrivit articolelor 1131-1164 din Noul cod de procedură civilă, notarul exercită de asemenea anumite activități în materie
de aplicare și de ridicare a sigiliilor. Aplicarea și ridicarea sigiliilor sunt autorizate de judecătorul de pace. În cazul
în care părțile care au dreptul să asiste la ridicarea sigiliului nu sunt prezente, președintele instanței competente numește
din oficiu un notar pentru a le reprezenta.
În temeiul articolelor 1165-1168 din codul menționat, notarul este însărcinat să întocmească inventarul la cererea persoanelor
îndreptățite să solicite ridicarea sigiliului. Dacă întâmpină dificultăți, notarul lasă părțile să introducă o cerere de măsuri
provizorii la președintele instanței competente și poate introduce el însuși această cerere dacă are reședința în circumscripția
în care se află instanța.
Rolul notarului în cadrul anumitor vânzări de imobile este guvernat de articolele 1177-1184 din Noul cod de procedură civilă.
Aceste vânzări nu pot avea loc decât cu autorizația, printre altele, a instanței competente în materia tutelei. În cazul în
care vânzarea este autorizată, aceasta desemnează un notar pentru a realiza vânzarea. Această vânzare are loc în fața instanței
competente în materia tutelei care aprobă descărcarea de gestiune a notarului după aprobarea conturilor. Instanța competentă
în materia tutelei poate de asemenea autoriza vânzarea directă printr‑o decizie motivată.
Anumite activități în materia partajului judiciar sunt de asemenea încredințate notarului, în conformitate cu articolul 815
și următoarele din Codul civil. Conform articolului 822 din acest cod, acțiunea de partaj și contestațiile apărute în cursul
operațiunilor se înaintează instanței. În fața acesteia se realizează licitațiile și se formulează cererile de garantare a
loturilor între copărtași, precum și cererile de resciziune a partajului. Dacă unul dintre coerezi refuză acceptarea partajului
sau dacă apar contestații, fie cu privire la modalitatea de realizare, fie cu privire la modalitatea de încheiere a acestuia,
instanța trebuie să se pronunțe. Dacă bunurile imobile nu pot fi împărțite cu ușurință, se procedează la vânzarea prin licitație
în fața instanței. Cu toate acestea, părțile, dacă sunt toate majore, pot consimți ca licitația să aibă loc în fața unui notar
pe care îl aleg de comun acord. După estimarea și vânzarea bunurilor mobile și imobile, dacă este cazul, judecătorul‑comisar
trimite părțile în fața unui notar care stabilește eventualele datorii între copărtași, formează masa de partaj, alcătuiește
loturile și realizează atribuirile corespunzătoare fiecărui copărtaș. Dacă apar contestații în cadrul operațiunilor trimise
în fața notarului, acesta întocmește un proces verbal al dificultăților și afirmațiilor părților și le trimite în fața comisarului
desemnat în vederea partajului.
Legea din 25 septembrie 1905 privind transcrierea drepturilor reale imobiliare (loi du 25 septembre 1905 sur la transcription
des droits réels immobiliers) (
Mémorial
1905, p. 893) prevede la articolul 1 că toate actele între vii, cu titlu gratuit sau oneros, translative de drepturi reale
imobiliare, altele decât privilegiile și ipotecile, sunt transcrise la biroul ipotecilor în raza căruia se află bunurile.
Potrivit articolului 2 din această lege, pot fi transcrise hotărârile judecătorești, actele autentice și actele sub semnătură
privată recunoscute sau nerecunoscute în instanță sau în fața notarului. Funcționarul însărcinat cu transcrierea este registratorul
ipotecilor.

Procedura precontencioasă
Comisia a fost sesizată cu o plângere privind condiția de cetățenie impusă pentru accesul la profesia de notar în Luxemburg.
După ce a efectuat examinarea acestei plângeri, Comisia, prin scrisoarea din 8 noiembrie 2000, a pus în întârziere Marele
Ducat al Luxemburgului, solicitându‑i să își prezinte în termen de două luni observațiile cu privire la, pe de o parte, conformitatea
cu articolul 45 primul paragraf CE a respectivei condiții de cetățenie, precum și, pe de altă parte, netranspunerea Directivei
89/48 în ceea ce privește profesia de notar.
Prin scrisoarea din 11 ianuarie 2001, Marele Ducat al Luxemburgului a răspuns la respectiva scrisoare de punere în întârziere.
La 12 iulie 2002, Comisia a adresat acestui stat membru o scrisoare de punere în întârziere complementară, imputându‑i neîndeplinirea
obligațiilor care îi revin în temeiul articolului 43 CE și al articolului 45 primul paragraf CE, precum și al Directivei 89/48.
Statul membru menționat a răspuns la această scrisoare de punere în întârziere complementară prin scrisoarea din 10 septembrie
2002.
Întrucât a considerat neconvingătoare argumentele invocate de Marele Ducat al Luxemburgului, Comisia a adresat la 18 octombrie
2006 un aviz motivat acestui stat membru în care a conchis că acesta nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul
articolului 43 CE și al articolului 45 primul paragraf CE, precum și al Directivei 89/48. Această instituție a invitat respectivul
stat membru să ia măsurile necesare pentru a se conforma avizului motivat în termen de două luni de la primirea acestuia.
Prin scrisoarea din 14 decembrie 2006, Marele Ducat al Luxemburgului a prezentat motivele pentru care considera că poziția
susținută de Comisie nu era întemeiată.
În aceste condiții, Comisia a decis să introducă prezenta acțiune.

Cu privire la acțiune

Cu privire la primul motiv
Argumentele părților
Prin intermediul primului motiv, Comisia solicită Curții să constate că, prin rezervarea accesului la profesia de notar numai
propriilor resortisanți, Marele Ducat al Luxemburgului nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului
43 CE și al articolului 45 primul paragraf CE.
Cu titlu introductiv, această instituție subliniază că accesul la profesia de notar nu este supus niciunei condiții de cetățenie
în anumite state membre și că această condiție a fost eliminată de alte state membre precum Regatul Spaniei, Republica Italiană
și Republica Portugheză.
În primul rând, Comisia amintește că articolul 43 CE reprezintă una dintre dispozițiile fundamentale ale dreptului Uniunii
care urmărește să asigure beneficiul tratamentului național oricărui resortisant al unui stat membru care se stabilește, chiar
și numai cu titlu secundar, într‑un alt stat membru în vederea exercitării în acesta din urmă a unei activități independente
și interzice orice discriminare pe motiv de cetățenie.
Această instituție, precum și Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord susțin că articolul 45 primul paragraf CE
trebuie să facă obiectul unei interpretări autonome și uniforme (Hotărârea din 15 martie 1988, Comisia/Grecia, 147/86, Rec.,
p. 1637, punctul 8). În plus, în măsura în care prevede o excepție de la libertatea de stabilire pentru activitățile care
sunt asociate exercitării autorității publice, acest articol ar trebui interpretat restrictiv (Hotărârea din 21 iunie 1974,
Reyners, 2/74, Rec., p. 631, punctul 43).
Excepția prevăzută la articolul 45 primul paragraf CE trebuie, așadar, restrânsă la activitățile care, prin ele însele, sunt
asociate în mod direct și specific exercitării autorității publice (Hotărârea Reyners, citată anterior, punctele 44 și 45).
Potrivit Comisiei, noțiunea de autoritate publică implică exercitarea unei puteri decizionale exorbitante față de dreptul
comun care se manifestă prin capacitatea de a acționa independent de voința altor subiecte sau chiar împotriva acestei voințe.
În special, conform jurisprudenței Curții, autoritatea publică s‑ar manifesta prin exercitarea unor puteri de constrângere
(Hotărârea din 29 octombrie 1998, Comisia/Spania, C‑114/97, Rec., p. I‑6717, punctul 37).
În opinia Comisiei și a Regatului Unit, activitățile care sunt asociate exercitării autorității publice ar trebui diferențiate
de cele exercitate în interesul general. Astfel, mai multor profesii li se acordă competențe speciale în interesul general,
fără a fi însă asociate exercitării autorității publice.
Din domeniul de aplicare al articolului 45 primul paragraf CE ar fi de asemenea excluse activitățile care reprezintă o asistență
sau o colaborare la funcționarea autorității publice (a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 iulie 1993, Thijssen, C‑42/92,
Rec., p. I‑4047, punctul 22).
În plus, Comisia și Regatul Unit amintesc că, în principiu, articolul 45 primul paragraf CE are în vedere activități determinate,
iar nu o întreagă profesie, cu excepția cazului în care activitățile vizate nu ar fi separabile de ansamblul celor exercitate
de profesia respectivă.
În al doilea rând, Comisia efectuează o analiză a diferitelor activități exercitate de notar în ordinea juridică luxemburgheză.

Primo
, în ceea ce privește autentificarea actelor și a convențiilor, Comisia susține că notarul se limitează să ateste voința părților,
după ce le‑a consiliat, și să confere efecte juridice acestei voințe. În exercitarea acestei activități, notarul nu ar avea
nicio putere decizională față de părți. Astfel, autentificarea nu ar fi decât confirmarea unui acord prealabil între acestea
din urmă. Faptul că anumite acte trebuie autentificate în mod obligatoriu ar fi lipsit de relevanță, întrucât numeroase proceduri
ar avea un caracter obligatoriu fără a fi însă manifestarea exercitării autorității publice.
Acest lucru ar fi valabil și în ceea ce privește particularitățile regimului probelor aferent actelor notariale, o forță probantă
comparabilă fiind conferită și altor acte care nu intră în sfera exercitării autorității publice precum procesele verbale
întocmite de paznicii forestieri autorizați. Nici faptul că notarul își asumă răspunderea atunci când întocmește acte notariale
nu ar fi relevant. Astfel, aceasta ar fi situația în ceea ce privește majoritatea profesioniștilor independenți precum avocații,
arhitecții sau medicii.
În ceea ce privește forța executorie a actelor autentice, Comisia consideră că aplicarea formulei executorii precedă punerea
în executare propriu‑zisă fără a face parte din aceasta. Așadar, această forță executorie nu ar conferi nicio putere de constrângere
notarilor. Pe de altă parte, orice posibilă contestație nu ar fi soluționată de notar, ci de instanță.

Secundo
, în ceea ce privește activitatea notarului în materie de sechestru imobiliar, de vânzare publică de imobile, de întocmire
a inventarelor, de ridicare a sigiliilor, precum și de partaj judiciar, Comisia consideră că Marele Ducat al Luxemburgului
nu face decât să descrie respectivele activități, fără a reuși însă să demonstreze că acestea presupun o participare directă
și specifică la exercitarea autorității publice.

Tertio
, în ceea ce privește statutul specific al notarului în dreptul luxemburghez, în opinia Comisiei, acesta nu ar fi direct relevant
în scopul aprecierii naturii activităților în cauză.
În al treilea rând, asemenea Regatului Unit, Comisia consideră că normele de drept al Uniunii și de drept internațional care
conțin referiri la activitatea notarială nu aduc atingere aplicării articolului 43 CE și a articolului 45 primul paragraf
CE în cazul acestei activități.
Astfel, atât articolul 1 alineatul (5) litera (d) din Directiva 2000/31/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 8
iunie 2000 privind anumite aspecte juridice ale serviciilor societății informaționale, în special ale comerțului electronic,
pe piața internă (directiva privind comerțul electronic) (JO L 178, p. 1, Ediție specială, 13/vol. 29, p. 257), cât și considerentul
(41) al Directivei 2005/36 nu ar exclude din domeniul lor de aplicare activitățile notariale decât în măsura în care acestea
presupun o participare directă și specifică la exercitarea autorității publice. Prin urmare, ar fi vorba despre o simplă rezervă
care nu are niciun efect asupra interpretării articolului 45 primul paragraf CE.
În ceea ce privește Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea
și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2001, L 12, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 74), Regulamentul
(CE) nr. 2201/2003 al Consiliului din 27 noiembrie 2003 privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești
în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești, de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1347/2000 (JO L 338, p. 1,
Ediție specială, 19/vol. 6, p. 183), precum și Regulamentul (CE) nr. 805/2004 al Parlamentului European și al Consiliului
din 21 aprilie 2004 privind crearea unui Titlu Executoriu European pentru creanțele necontestate (JO L 143, p. 15, Ediție
specială, 19/vol. 7, p. 3), Comisia apreciază că aceste regulamente se limitează să prevadă obligația statelor membre de a
recunoaște și de a conferi forță executorie actelor primite și care sunt executorii într‑un alt stat membru.
În plus, Regulamentul (CE) nr. 2157/2001 al Consiliului din 8 octombrie 2001 privind statutul societății europene (SE) (JO
L 294, p. 1, Ediție specială, 06/vol. 4, p. 113), precum și Directiva 2005/56/CE a Parlamentului European și a Consiliului
din 26 octombrie 2005 privind fuziunile transfrontaliere ale societăților comerciale pe acțiuni (JO L 310, p. 1, Ediție specială,
17/vol. 2, p. 107) nu ar fi relevante în vederea soluționării prezentului litigiu, acestea limitându‑se să le încredințeze
notarilor, precum și altor autorități competente desemnate de stat atribuția de a certifica îndeplinirea anumitor acte și
formalități prealabile transferului sediului, constituirii și fuziunii societăților.
În ceea ce privește Convenția cu privire la suprimarea cerinței supralegalizării actelor oficiale străine, încheiată la 5
octombrie 1961 la Haga, aceasta s‑ar limita să definească noțiunea „act public” în sensul acestei convenții.
În ceea ce privește Rezoluția Parlamentului European din 23 martie 2006 privind profesiile juridice și interesul general referitor
la funcționarea sistemelor juridice (JO C 292E, p. 105, denumită în continuare „Rezoluția din 2006”), aceasta nu ar fi decât
un act pur politic cu un conținut ambiguu, întrucât Parlamentul European, pe de o parte, la punctul 17 din această rezoluție,
ar fi afirmat că articolul 45 CE trebuie să se aplice profesiei de notar, în timp ce, pe de altă parte, la punctul 2 din aceasta,
ar fi confirmat poziția formulată în Rezoluția din 18 ianuarie 1994 privind situația și organizarea notariatului în cele douăsprezece
state membre ale Comunității (JO C 44, p. 36, denumită în continuare „Rezoluția din 1994”), în care își exprima dorința eliminării
condiției de cetățenie pentru accesul la profesia de notar prevăzută în reglementarea mai multor state membre.
În al patrulea rând, Comisia și Regatul Unit adaugă că în cauza care a determinat pronunțarea Hotărârii din 30 septembrie
2003, Colegio de Oficiales de la Marina Mercante Española (C‑405/01, Rec., p. I‑10391), la care fac trimitere mai multe state
membre, era vorba despre exercitarea de către căpitanii și secunzii de nave comerciale a unui ansamblu extins de atribuții
de menținere a securității, de puteri coercitive, în materie notarială și de stare civilă. Așadar, Curtea nu ar fi avut ocazia
să analizeze în detaliu diferitele activități exercitate de notari în raport cu articolul 45 primul paragraf CE. Prin urmare,
această hotărâre nu ar fi suficientă pentru a se conchide în sensul aplicării acestei dispoziții notarilor.
Pe de altă parte, contrar susținerilor Marelui Ducat al Luxemburgului, jurisprudența Curții ar distinge notarii de autoritățile
publice recunoscând că un act autentic poate fi întocmit de o autoritate publică sau de orice altă autoritate abilitată de
stat (Hotărârea din 17 iunie 1999, Unibank, C‑260/97, Rec., p. I‑3715, punctele 15 și 21).
Marele Ducat al Luxemburgului arată, în primul rând, că noțiunea „exercitare a autorității publice” în sensul articolului
45 primul paragraf CE a cunoscut aplicații extinse de‑a lungul jurisprudenței Curții. Astfel, Curtea ar fi recunoscut că funcția
notarială constituie o participare la exercitarea prerogativelor de putere publică în Hotărârea Colegio de Oficiales de la
Marina Mercante Española, citată anterior. În plus, din Hotărârea Unibank, citată anterior, ar rezulta că întocmirea de acte
autentice de către un titular al unei funcții publice, precum notarul, presupune o participare directă și specifică la exercitarea
autorității publice.
Acest stat membru împărtășește în esență poziția Comisiei, potrivit căreia noțiunea de autoritate publică se deosebește de
aceea de interes general, care constituie o condiție necesară, dar insuficientă a autorității publice. În schimb, în opinia
statului membru menționat, precum și a Republicii Cehe, a Republicii Ungare, a Republicii Polone și a Republicii Slovace,
noțiunea de autoritate publică nu ar fi echivalentă cu cea de justiție contencioasă.
Marele Ducat al Luxemburgului consideră, în al doilea rând, că notarii participă în mod direct și specific la exercitarea
autorității publice datorită, pe de o parte, efectelor juridice exorbitante față de dreptul comun conferite actelor notariale
pe care le întocmesc și, pe de altă parte, statutului specific de care se bucură în ordinea juridică luxemburgheză.
Cu privire la acest prim aspect, Marele Ducat al Luxemburgului subliniază că actul autentic, făcând dovada completă a declarațiilor
și a mărturiilor pe care le conține, are o forță probantă care îl plasează în vârful ierarhiei probelor scrise. Pe de altă
parte, autenticitatea acestuia nu ar putea fi repusă în discuție decât pe calea procedurii de înscriere în fals.
Actul autentic ar avea în plus forță executorie fără a fi necesară obținerea în prealabil a unei hotărâri judecătorești. Astfel,
creditorul s‑ar limita să dea copie executorie a actului în cauză unui executor judecătoresc, acesta fiind însărcinat să procedeze
la executare cu ajutorul forței publice.
Republica Slovacă adaugă că notarul trebuie să refuze întocmirea actului autentic dacă nu sunt îndeplinite condițiile impuse
de lege.
În plus, Marele Ducat al Luxemburgului amintește că, cu ocazia autentificării actului, notarul joacă un rol de încasator de
impozite, primind plata eventualelor taxe de înscriere.
Pe de altă parte, în opinia acestui stat membru, consultația juridică efectuată de notari cu ocazia autentificării actelor
constituie mai mult un element pregătitor, obligatoriu și conex al acestei autentificări.
În ceea ce privește statutul notarului în ordinea juridică luxemburgheză, din acesta ar rezulta că notarul joacă un rol public
care se manifestă, în special, printr‑un control strict exercitat de stat, printr‑un raport de încredere și de solidaritate
între notar și stat, prin semne exterioare precum autorizația de a deține pecetea statului, jurământul pe care trebuie să
îl presteze notarul, independența de care beneficiază acesta și regimul la care este supus.
Marele Ducat al Luxemburgului arată, în al treilea rând, că ordinea juridică luxemburgheză încredințează notarilor anumite
activități care demonstrează participarea lor la exercitarea autorității publice.

Primo
, în ceea ce privește activitățile notarului în cadrul sechestrului imobiliar, acest stat membru arată că, potrivit articolului
832 din Noul cod de procedură civilă, instanța desemnează un notar prin intermediul căruia va avea loc vânzarea. În plus,
conform articolului 879 din acest cod, părțile ar avea posibilitatea să stipuleze într‑un contract autentic că creditorul
este autorizat să vândă imobilul ipotecat prin intermediul unui notar, fără a urma formele legale prevăzute pentru sechestrul
imobiliar.

Secundo
, participarea notarului la exercitarea autorității publice s‑ar manifesta prin faptul că actele notariale sunt transcrise
la biroul ipotecilor, astfel cum ar reieși din articolul 2 din Legea din 25 septembrie 1905 privind transcrierea drepturilor
reale imobiliare.

Tertio
, atunci când imobilele aparțin unor minori sau unor persoane majore aflate sub tutelă, instanța competentă în materia tutelei
ar desemna un notar care ar proceda la vânzarea publică, în conformitate cu dispozițiile articolului 1180 din Noul cod de
procedură civilă. În plus, în cazul partajului amiabil, instanța competentă în materia tutelei ar desemna un notar pentru
a proceda la partaj.

Quarto
, potrivit articolului 1167 și următoarele din codul menționat, notarul ar fi însărcinat să stabilească inventarul unei moșteniri,
al unei comunități de bunuri sau al unei indiviziuni. În schimb, dacă ar apărea dificultăți, acestea ar trebui înaintate instanței.

Quinto
, în ipoteza în care părțile care au dreptul să asiste la ridicarea sigiliului nu sunt prezente, președintele instanței ar
putea, conform articolului 1152 din Noul cod de procedură civilă, să numească din oficiu un notar pentru a le reprezenta.

Sexto
, notarul ar fi însărcinat, în temeiul articolului 815 și următoarele din Codul civil, cu mai multe atribuții privind partajul
judiciar, în special formarea masei de partaj, alcătuirea loturilor, tragerea la sorți și, dacă este cazul, întocmirea unui
proces verbal al dificultăților. Cu toate acestea, eventualele contestații ar trebui înaintate instanței.
Marele Ducat al Luxemburgului și Republica Lituania arată de asemenea că legiuitorul Uniunii a confirmat că notarii participă
la exercitarea autorității publice. În această privință, ele se referă la actele Uniunii și ale dreptului internațional menționate
la punctele 48-51 din prezenta hotărâre, care fie ar exclude activitățile exercitate de notari din domeniul lor de aplicare
respectiv datorită participării acestora din urmă la exercitarea autorității publice, fie ar recunoaște că actele notariale
sunt asimilate deciziilor judiciare sau documentelor emise de o autoritate publică. Republica Lituania adaugă că Parlamentul
European ar fi afirmat, în Rezoluțiile din 1994 și din 2006, că profesia de notar este asociată exercitării autorității publice.
Marele Ducat al Luxemburgului arată, în subsidiar, că, întrucât utilizarea limbii luxemburgheze este necesară în exercitarea
activității notarului, condiția de cetățenie în cauză urmărește să asigure respectarea istoriei, a culturii, a tradiției și
a identității naționale luxemburgheze în sensul articolului 6 alineatul (3) UE.
Aprecierea Curții
–       Considerații introductive
Prin intermediul primului motiv, Comisia impută Marelui Ducat al Luxemburgului că împiedică stabilirea, în vederea exercitării
profesiei de notar, a resortisanților altor state membre pe teritoriul său, rezervând accesul la această profesie, cu încălcarea
articolului 43 CE, propriilor resortisanți.
Acest motiv privește, așadar, numai condiția de cetățenie impusă de reglementarea luxemburgheză în cauză pentru accesul la
profesia menționată în raport cu articolul 43 CE.
Prin urmare, trebuie precizat că motivul respectiv nu privește nici statutul și organizarea notariatului în ordinea juridică
luxemburgheză, nici condițiile de acces – altele decât cea aferentă cetățeniei – la profesia de notar în acest stat membru.
În rest, astfel cum a indicat Comisia în ședință, trebuie subliniat că primul motiv nu privește nici aplicarea dispozițiilor
Tratatului CE referitoare la libera prestare a serviciilor. De asemenea, motivul menționat nu privește aplicarea dispozițiilor
Tratatului privind libera circulație a lucrătorilor.
–       Cu privire la fond
Trebuie amintit de la bun început că articolul 43 CE constituie una dintre dispozițiile fundamentale ale dreptului Uniunii
(a se vedea în acest sens, în special, Hotărârea Reyners, citată anterior, punctul 43).
Noțiunea de stabilire în sensul acestei dispoziții este o noțiune foarte largă care implică posibilitatea unui resortisant
al Uniunii de a participa, în mod stabil și continuu, la viața economică a unui stat membru diferit de statul membru de origine
al acestuia și de a obține profit din această participare, favorizând astfel întrepătrunderea economică și socială în interiorul
Uniunii Europene în domeniul activităților independente (a se vedea în special Hotărârea din 22 decembrie 2008, Comisia/Austria,
C‑161/07, Rep., p. I‑10671, punctul 24).
Libertatea de stabilire recunoscută resortisanților unui stat membru pe teritoriul unui alt stat membru include în special
accesul la activități independente și la exercitarea acestora în condițiile definite pentru resortisanții proprii de legislația
statului membru de stabilire (a se vedea în special Hotărârea din 28 ianuarie 1986, Comisia/Franța, 270/83, Rec., p. 273,
punctul 13, și, în acest sens, Hotărârea Comisia/Austria, citată anterior, punctul 27). Cu alte cuvinte, articolul 43 CE interzice
fiecărui stat membru să prevadă în propria legislație, pentru persoanele care exercită libertatea de stabilire în statul respectiv,
condiții de exercitare a activităților acestora diferite de cele definite pentru resortisanții proprii (Hotărârea Comisia/Austria,
citată anterior, punctul 28).
Articolul 43 CE urmărește astfel să asigure beneficiul tratamentului național oricărui resortisant al unui stat membru care
se stabilește într‑un alt stat membru pentru a exercita în acesta din urmă o activitate independentă și interzice orice discriminare
pe motiv de cetățenie care rezultă din legislațiile naționale în calitate de restricție privind libertatea de stabilire (Hotărârea
Comisia/Franța, citată anterior, punctul 14).
Or, în speță, legislația națională în litigiu rezervă accesul la profesia de notar resortisanților luxemburghezi, consacrând
astfel o diferență de tratament în considerarea cetățeniei, în principiu interzisă de articolul 43 CE.
Marele Ducat al Luxemburgului susține totuși că activitățile notariale nu sunt incluse în domeniul de aplicare al articolului
43 CE, întrucât acestea sunt asociate exercitării autorității publice în sensul articolului 45 primul paragraf CE. Așadar,
mai întâi, trebuie analizată întinderea noțiunii de exercitare a autorității publice în înțelesul acestei din urmă dispoziții
și, ulterior, trebuie să se verifice dacă activitățile încredințate notarilor în ordinea juridică luxemburgheză sunt incluse
în această noțiune.
În ceea ce privește noțiunea „exercitarea autorității publice”, în sensul articolului 45 primul paragraf CE, trebuie subliniat
că, potrivit unei jurisprudențe constante, la aprecierea acesteia trebuie să se țină seama de caracterul propriu dreptului
Uniunii al limitelor impuse de această dispoziție excepțiilor acceptate de la principiul libertății de stabilire pentru a
se evita posibilitatea ca efectul util al Tratatului în materie de libertate de stabilire să fie înlăturat prin dispoziții
adoptate unilateral de statele membre (a se vedea în acest sens Hotărârile citate anterior Reyners, punctul 50, Comisia/Grecia,
punctul 8, și Hotărârea din 22 octombrie 2009, Comisia/Portugalia, C‑438/08, Rep., p. I‑10219, punctul 35).
Tot potrivit unei jurisprudențe constante, articolul 45 primul paragraf CE este o derogare de la regula fundamentală a libertății
de stabilire. Ca atare, această derogare trebuie să primească o interpretare care limitează sfera acesteia la ceea ce este
strict necesar pentru ocrotirea intereselor pe care statele membre le pot proteja în temeiul acestei prevederi (Hotărârile
citate anterior Comisia/Grecia, punctul 7, și Comisia/Spania, punctul 34, Hotărârea din 30 martie 2006, Servizi Ausiliari
Dottori Commercialisti, C‑451/03, Rec., p. I‑2941, punctul 45, Hotărârile din 29 noiembrie 2007, Comisia/Austria, C‑393/05,
Rep., p. I‑10195, punctul 35, și Comisia/Germania, C‑404/05, Rep., p. I‑10239, punctele 37 și 46, precum și Hotărârea Comisia/Portugalia,
citată anterior, punctul 34).
În plus, Curtea a subliniat în repetate rânduri că derogarea prevăzută la articolul 45 primul paragraf CE trebuie restrânsă
numai la activitățile care reprezintă în sine o participare directă și specifică la exercitarea autorității publice (Hotărârile
citate anterior Reyners, punctul 45, Thijssen, punctul 8, Comisia/Spania, punctul 35, Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti,
punctul 46, Comisia/Germania, punctul 38, și Comisia/Portugalia, punctul 36).
În această privință, Curtea a avut ocazia să considere că sunt excluse din sfera derogării prevăzute la articolul 45 primul
paragraf CE anumite activități auxiliare sau pregătitoare în raport cu exercitarea autorității publice (a se vedea în acest
sens Hotărârile citate anterior Thijssen, punctul 22, Comisia/Spania, punctul 38, Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti,
punctul 47, Comisia/Germania, punctul 38, și Comisia/Portugalia, punctul 36) sau anumite activități a căror exercitare, deși
presupune un contact, chiar constant și organic, cu autoritățile administrative sau judiciare sau o participare, chiar obligatorie,
la funcționarea acestora, nu aduce atingere puterilor de apreciere și de decizie ale respectivelor autorități (a se vedea
în acest sens Hotărârea Reyners, citată anterior, punctele 51 și 53) sau anumite activități care nu presupun exercitarea unor
puteri decizionale (a se vedea în acest sens Hotărârile citate anterior Thijssen, punctele 21 și 22, Hotărârea din 29 noiembrie
2007, Comisia/Austria, punctele 36 și 42, Comisia/Germania, punctele 38 și 44, precum și Comisia/Portugalia, punctele 36 și
41), a unor puteri de constrângere (a se vedea în acest sens, în special, Hotărârea Comisia/Spania, citată anterior, punctul
37) sau a unor puteri de coerciție (a se vedea în acest sens Hotărârea din 30 septembrie 2003, Anker și alții, C‑47/02, Rec.,
p. I‑10447, punctul 61, precum și Hotărârea Comisia/Portugalia, citată anterior, punctul 44).
În lumina considerațiilor de mai sus, trebuie verificat dacă activitățile încredințate notarilor în ordinea juridică luxemburgheză
presupun o participare directă și specifică la exercitarea autorității publice.
În acest scop, trebuie să se ia în considerare natura activităților exercitate de membrii profesiei în cauză (a se vedea în
acest sens Hotărârea Thijssen, citată anterior, punctul 9).
Marele Ducat al Luxemburgului și Comisia sunt de acord în privința faptului că activitatea principală a notarilor în ordinea
juridică luxemburgheză constă în întocmirea cu solemnitățile necesare a actelor autentice. În acest sens, notarul ar trebui
să verifice, în special, că sunt îndeplinite toate condițiile impuse de lege pentru întocmirea actului. În plus, actul autentic
ar avea forță probantă și forță executorie.
În această privință, trebuie subliniat că, în temeiul legislației luxemburgheze, fac obiectul autentificării actele sau convențiile
la care părțile au consimțit în mod liber. Astfel, acestea decid ele însele, în limitele stabilite de lege, conținutul drepturilor
și al obligațiilor și aleg în mod liber clauzele cărora vor să se supună atunci când prezintă la notar spre autentificare
un act sau o convenție. Astfel, intervenția acestuia din urmă presupune existența prealabilă a unui consimțământ sau a unui
acord de voință al părților.
În plus, notarul nu poate modifica în mod unilateral convenția care i se prezintă spre autentificare fără a lua în prealabil
consimțământul părților.
Activitatea de autentificare încredințată notarilor nu presupune, așadar, ca atare o participare directă și specifică la exercitarea
autorității publice în sensul articolului 45 primul paragraf CE.
Faptul că anumite acte sau anumite convenții trebuie, sub sancțiunea nulității, să facă în mod obligatoriu obiectul unei autentificări
nu este de natură să pună sub semnul întrebării această concluzie. Astfel, validitatea diverselor acte este frecvent supusă,
în ordinile juridice naționale și potrivit modalităților prevăzute, unor cerințe de formă sau unor proceduri obligatorii de
validare. În consecință, această împrejurare nu poate fi suficientă pentru a sprijini teza susținută de Marele Ducat al Luxemburgului.
Nici obligația notarilor de a verifica, înainte de a efectua autentificarea unui act sau a unei convenții, că sunt îndeplinite
toate condițiile impuse de lege pentru întocmirea acestui act sau a acestei convenții și, în caz contrar, de a refuza efectuarea
acestei autentificări nu poate să pună sub semnul întrebării concluzia de mai sus.
Desigur, astfel cum subliniază Marele Ducat al Luxemburgului, notarul realizează această verificare urmărind un obiectiv de
interes general, și anume asigurarea legalității și a securității juridice ale actelor încheiate între particulari. Cu toate
acestea, doar urmărirea acestui obiectiv nu poate justifica rezervarea prerogativelor necesare în acest scop numai notarilor
resortisanți ai statului membru în cauză.
Faptul de a acționa urmărind un obiectiv de interes general nu este suficient în sine pentru ca o anumită activitate să fie
considerată asociată în mod direct și specific exercitării autorității publice. Astfel, este cert că activitățile exercitate
în cadrul diverselor profesiuni reglementate implică adesea, în ordinile juridice naționale, obligația persoanelor care le
exercită de a urmări un asemenea obiectiv, fără însă ca aceste activități să țină de exercitarea acestei autorități.
Cu toate acestea, faptul că activitățile notariale urmăresc obiective de interes general care vizează în special asigurarea
legalității și a securității juridice ale actelor încheiate între particulari reprezintă un motiv imperativ de interes general
care permite să se justifice posibile restricții în ceea ce privește articolul 43 CE rezultate din caracteristicile proprii
ale activității notariale, precum încadrarea la care sunt supuși notarii în cadrul procedurilor de recrutare aplicate, limitarea
numărului acestora și a competențelor lor teritoriale sau regimul de remunerare, de independență, de incompatibilități și
de inamovibilitate, în măsura în care aceste restricții permit atingerea obiectivelor menționate și sunt necesare în acest
scop.
Este de asemenea adevărat că notarul trebuie să refuze autentificarea unui act sau a unei convenții care nu îndeplinește condițiile
cerute de lege, aceasta independent de voința părților. Totuși, în urma unui asemenea refuz, părțile rămân libere fie să remedieze
nelegalitatea constatată, fie să modifice clauzele actului sau ale convenției în cauză, fie să renunțe la acest act sau la
această convenție.
Pe de altă parte, consultanța și asistența juridică asigurate de notar cu ocazia autentificării actului sau a convenției menționate
nu pot fi considerate o participare la exercitarea autorității publice, chiar și atunci când există o obligație legală pentru
acesta de a asigura o astfel de consultanță sau de asistență (a se vedea în acest sens Hotărârea Reyners, citată anterior,
punctul 52).
În ceea ce privește forța probantă și forța executorie pe care le are actul notarial, nu se poate contesta că acestea conferă
actelor respective efecte juridice importante. Totuși, faptul că o anumită activitate presupune întocmirea de acte care au
asemenea efecte nu poate fi suficient pentru ca această activitate să fie considerată asociată în mod direct și specific exercitării
autorității publice în sensul articolului 45 primul paragraf CE.
Astfel, în ceea ce privește în special forța probantă pe care o are un act notarial, trebuie precizat că aceasta ține de regimul
probelor consacrat prin lege în ordinea juridică în cauză. Astfel, articolul 1319 din Codul civil, care stabilește forța probantă
a actului autentic, face parte din capitolul VI din codul menționat, intitulat „Despre probațiunea obligațiilor și a plății”.
Așadar, forța probantă conferită de lege unui anumit act nu are efect direct asupra problemei dacă activitatea care presupune
întocmirea acestui act reprezintă, în sine, o participare directă și specifică la exercitarea autorității publice, astfel
cum o impune jurisprudența (a se vedea în acest sens Hotărârile citate anterior Thijssen, punctul 8, și Comisia/Spania, punctul
35).
În plus, actul sub semnătură privată, recunoscut de persoana față de care este invocat sau considerat recunoscut din punct
de vedere legal, are, în conformitate cu articolul 1322 din Codul civil, între persoanele care l‑au subscris și între moștenitorii
și avânzii‑cauză ai acestora, „aceeași forță probantă ca actul autentic”.
În ceea ce privește forța executorie a actului autentic, trebuie arătat, astfel cum arată Marele Ducat al Luxemburgului, că
aceasta permite punerea în executare a obligației pe care acest act o conține fără intervenția prealabilă a instanței.
Forța executorie a actului autentic nu exprimă totuși concretizarea în beneficiul notarului a unor puteri care presupun o
participare directă și specifică la exercitarea autorității publice. Astfel, deși aplicarea de către notar a formulei executorii
pe actul autentic îi conferă acestuia din urmă forță executorie, aceasta se întemeiază pe voința părților de a încheia un
act sau o convenție, după verificarea de către notar a conformității lor cu legea, și de a le conferi forța executorie menționată.
De asemenea, trebuie verificat dacă celelalte activități încredințate notarului în ordinea juridică luxemburgheză și la care
se referă Marele Ducat al Luxemburgului presupun o participare directă și specifică la exercitarea autorității publice.
În primul rând, în ceea ce privește atribuțiile încredințate notarului în cadrul sechestrului imobiliar, trebuie arătat că
acesta este însărcinat în principal să procedeze la realizarea vânzării, dacă aceasta din urmă a fost autorizată de instanță,
prin organizarea modalităților de publicare, întocmirea caietului de sarcini care indică ziua vânzării și care conține delegația
prețului în favoarea creditorilor.
În această privință, trebuie constatat, pe de o parte, că notarul nu este competent să efectueze el însuși sechestrul. Pe
de altă parte, instanța competentă este aceea care, după ce s‑a pronunțat asupra afirmațiilor și a observațiilor inserate
eventual în cerere, precum și asupra validității sechestrului, desemnează notarul și îl însărcinează să procedeze la vânzarea
publică. În plus, orice cerere incidentă procedurii de instituire a sechestrului imobiliar trebuie înaintată instanței competente.
Pe de altă parte, chiar în ipoteza în care creditorul este autorizat, într‑un contract autentic, să vândă prin intermediul
unui notar fără a urma formele legale aplicabile sechestrului imobiliar, ipoteză prevăzută la articolul 879 din Noul cod de
procedură civilă la care se referă Marele Ducat al Luxemburgului, notarul trebuie, în caz de contestație, să suspende toate
operațiunile și să trimită părțile, în cadrul unei proceduri referitoare la măsurile provizorii, în fața președintelui instanței.
Atribuțiile încredințate notarilor în cadrul sechestrului imobiliar par a fi astfel exercitate sub supravegherea instanței
competente în materie de sechestru, căreia notarul trebuie să îi înainteze eventualele contestații și care, de altfel, decide
în final. Prin urmare, aceste atribuții nu pot fi considerate, ca atare, asociate în mod direct și specific exercitării autorității
publice (a se vedea în acest sens Hotărârile citate anterior Thijssen, punctul 21, Hotărârea din 29 noiembrie 2007, Comisia/Austria,
punctele 41 și 42, Comisia/Germania, punctele 43 și 44, precum și Comisia/Portugalia, punctele 37 și 41).
În al doilea rând, aceeași concluzie se impune în ceea ce privește atribuțiile încredințate notarilor, potrivit articolelor
1177-1184 din Noul cod de procedură civilă, în cadrul anumitor vânzări de imobile. Astfel, din aceste dispoziții reiese că
decizia de a autoriza sau de a nu autoriza astfel de vânzări revine instanței competente în materia tutelei.
În al treilea rând, în ceea ce privește activitățile notarilor în materie de inventar al moștenirilor, al comunităților de
bunuri sau al indiviziunilor, precum și în materie de aplicare și de ridicare a sigiliilor, trebuie subliniat că acestea sunt
supuse autorizației judecătorului de pace. În caz de dificultăți, notarul înaintează cauza, în aplicarea articolului 1168
din Noul cod de procedură civilă, președintelui Tribunalului de Primă Instanță.
În al patrulea rând, în ceea ce privește activitățile notarilor în materie de partaj judiciar, trebuie subliniat că, în conformitate
cu articolul 822 din Codul civil, acțiunea de partaj se înaintează instanței. Notarul nu intervine decât dacă părțile sunt
de acord ca licitația să aibă loc în fața acestuia. În acest caz, notarul are drept misiune, în special, să procedeze la inventariere,
la formarea masei generale și la alcătuirea loturilor. Cu toate acestea, chiar în această ipoteză, revine instanței sarcina
de a soluționa orice litigiu care ar putea surveni. Prin urmare, aceste activități nu conferă notarului exercitarea autorității
publice.
În plus, trebuie precizat, în ceea ce privește activitățile notariale menționate la punctele 106-111 din prezenta hotărâre,
că, astfel cum s‑a amintit la punctul 86 din această hotărâre, activitățile profesionale care presupun o participare, chiar
și obligatorie, la funcționarea organelor jurisdicționale nu sunt totuși asociate exercitării autorității publice (Hotărârea
Reyners, citată anterior, punctul 51).
În al cincilea rând, faptul că actele autentice translative de drepturi reale imobiliare fac obiectul unei transcrieri la
biroul ipotecilor nu este direct relevant pentru soluționarea prezentului litigiu. Astfel, această transcriere, cu care de
altfel este însărcinat registratorul ipotecilor, se raportează la măsurile de publicitate ale actelor menționate și nu exprimă
o exercitare directă și specifică a autorității publice de către notar.
În al șaselea rând, în ceea ce privește atribuțiile de încasare a impozitului cu care este însărcinat notarul atunci când
primește plata taxelor de înscriere, acestea nu pot fi considerate ca atare ca reprezentând o participare directă și specifică
la exercitarea autorității publice. În această privință, trebuie precizat că această încasare este realizată de notar în contul
debitorului, că este urmată de o depunere a sumelor corespunzătoare la serviciul competent al statului și că, astfel, aceasta
nu este fundamental diferită de cea aferentă taxei pe valoarea adăugată.
În ceea ce privește statutul specific al notarilor în ordinea juridică luxemburgheză, este suficient să se amintească, astfel
cum rezultă din cuprinsul punctelor 85 și 88 din prezenta hotărâre, că aspectul dacă aceste activități sunt incluse în derogarea
prevăzută la articolul 45 primul paragraf CE trebuie verificat în raport cu natura activităților în cauză în sine, iar nu
în raport cu acest statut ca atare.
Două precizări se impun totuși în această privință.
Primo
, este cert că, în afara cazurilor în care desemnarea unui notar este prevăzută de cale judecătorească, fiecare parte este
liberă să aleagă un notar, astfel cum rezultă în special din articolul 7 punctul 4 din Legea privind organizarea notariatului.
Deși este adevărat că tariful onorariilor notarilor este fixat prin regulament mare‑ducal, calitatea serviciilor poate varia
totuși de la un notar la altul, în funcție, printre altele, de aptitudinile profesionale ale persoanelor în cauză. Rezultă
că notarii își exercită profesia, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 18 din concluzii, în condiții de concurență,
ceea ce nu este caracteristic exercitării autorității publice.

Secundo
, trebuie subliniat, astfel cum arată Comisia fără a fi contrazisă cu privire la acest punct de Marele Ducat al Luxemburgului,
că notarii răspund direct și personal, față de clienții lor, pentru prejudiciile rezultate din vreo eroare săvârșită în exercitarea
activității lor.
În rest, nici argumentul pe care Marele Ducat al Luxemburgului îl întemeiază pe anumite acte ale Uniunii și din dreptul internațional
nu este convingător. În ceea ce privește actele menționate la punctul 48 din prezenta hotărâre, trebuie să se precizeze că
faptul că legiuitorul a ales să excludă activitățile notariale din domeniul de aplicare al unui anumit act nu înseamnă că
acestea din urmă sunt în mod necesar incluse în derogarea prevăzută la articolul 45 primul paragraf CE. În ceea ce privește,
în special, Directiva 2005/36, din însuși modul de redactare a considerentului (41) al acestei directive, potrivit căruia
aceasta „nu aduce atingere aplicării […] articolului 45 [CE] în special în ceea ce privește notarii”, rezultă tocmai că legiuitorul
Uniunii nu a adoptat o poziție în ceea ce privește aplicabilitatea articolului 45 primul paragraf CE în cazul profesiei de
notar.
Nici argumentul întemeiat pe actele Uniunii menționate la punctele 49 și 50 din prezenta hotărâre nu este pertinent. În ceea
ce privește regulamentele menționate la punctul 49 din această hotărâre, ele se referă la recunoașterea și la executarea de
acte autentice primite și executorii într‑un stat membru și, în consecință, nu afectează interpretarea articolului 45 primul
paragraf CE. Aceeași concluzie se impune în raport cu actele Uniunii menționate la punctul 50 din prezenta hotărâre, în măsura
în care, astfel cum în mod întemeiat arată Comisia, acestea se limitează să încredințeze notarilor, precum și altor autorități
competente desemnate de stat atribuția de a certifica îndeplinirea anumitor acte și formalități prealabile transferului sediului,
constituirii și fuziunii societăților.
Marele Ducat al Luxemburgului nu poate invoca nici articolul 1 din Convenția cu privire la suprimarea cerinței supralegalizării
actelor oficiale străine, încheiată la 5 octombrie 1961 la Haga, această dispoziție limitându‑se să definească noțiunea „act
public” în sensul convenției menționate.
În ceea ce privește Rezoluțiile din 1994 și din 2006 menționate la punctul 52 din prezenta hotărâre, trebuie subliniat că
acestea sunt lipsite de efecte juridice, întrucât rezoluțiile nu reprezintă, prin natura lor, acte obligatorii. În rest, deși
acestea arată că profesia de notar intră în domeniul de aplicare al articolului 45 CE, Parlamentul European și‑a exprimat
în mod explicit dorința, în prima dintre aceste rezoluții, a adoptării unor măsuri în vederea eliminării condiției de cetățenie
pentru accesul la profesia de notar, această poziție fiind din nou confirmată implicit în Rezoluția din 2006.
În ceea ce privește argumentul pe care Marele Ducat al Luxemburgului îl întemeiază pe Hotărârea Colegio de Oficiales de la
Marina Mercante Española, citată anterior, trebuie precizat că respectiva cauză care a determinat pronunțarea acestei hotărâri
privea interpretarea articolului 39 alineatul (4) CE, iar nu a articolului 45 primul paragraf CE. În plus, din cuprinsul punctului
42 din hotărârea menționată rezultă că, atunci când a apreciat că funcțiile încredințate căpitanilor și secunzilor de nave
reprezintă o participare la exercitarea unor prerogative de putere publică, Curtea avea în vedere ansamblul funcțiilor exercitate
de aceștia. Așadar, Curtea nu a analizat unica atribuție în materie notarială încredințată căpitanilor și secunzilor de nave,
și anume primirea, păstrarea și predarea de testamente, separat de celelalte competențe ale acestora, precum în special puterile
de coerciție sau de sancțiune cu care sunt învestiți.
În ceea ce privește Hotărârea Unibank, citată anterior, la care de asemenea se referă Marele Ducat al Luxemburgului, trebuie
să se constate că în cauza care a determinat pronunțarea acestei hotărâri nu era nicidecum vorba despre interpretarea articolului
45 primul paragraf CE. În plus, la punctul 15 din hotărârea menționată, Curtea a apreciat că, pentru ca un act să fie calificat
„autentic” în sensul articolului 50 din Convenția din 27 septembrie 1968 privind competența judiciară și executarea hotărârilor
judecătorești în materie civilă și comercială (JO 1972, L 299, p. 32, Ediție specială, 19/vol. 10, p. 3), este necesară intervenția
fie a unei autorități publice, fie a oricărei alte autorități abilitate de statul de origine.
În ceea ce privește necesitatea, evocată de Marele Ducat al Luxemburgului, de a garanta utilizarea limbii luxemburgheze în
exercitarea activității notarului, trebuie să se constate că primul motiv al prezentului litigiu privește numai condiția de
naționalitate în cauză. Deși protecția identității naționale a statelor membre constituie un obiectiv legitim respectat de
ordinea juridică a Uniunii, astfel cum recunoaște de altfel articolul 4 alineatul (2) TUE, interesul invocat de Marele Ducat
poate fi însă protejat în mod util prin alte mijloace decât excluderea, cu titlu general, a resortisanților altor state membre
(a se vedea în acest sens Hotărârea din 2 iulie 1996, Comisia/Luxemburg, C‑473/93, Rec., p. I‑3207, punctul 35).
În aceste condiții, este necesar să se conchidă că activitățile notariale, astfel cum sunt acestea definite în stadiul actual
al ordinii juridice luxemburgheze, nu sunt asociate exercitării autorității publice în sensul articolului 45 primul paragraf
CE.
Prin urmare, trebuie să se constate că respectiva condiție de cetățenie impusă de reglementarea luxemburgheză pentru accesul
la profesia de notar reprezintă o discriminare pe motiv de cetățenie interzisă de articolul 43 CE.
Având în vedere toate considerațiile de mai sus, trebuie să se constate că primul motiv este întemeiat.

Cu privire la al doilea motiv
Argumentele părților
Comisia impută Marelui Ducat al Luxemburgului că nu a transpus Directiva 89/48 în ceea ce privește profesia de notar. În opinia
sa, această profesie nu poate fi exclusă din domeniul de aplicare al directivei menționate, întrucât notarul nu participă,
în mod direct și specific, la exercitarea autorității publice.
Această instituție amintește că Directiva 89/48 permite statelor membre să prevadă fie un test de aptitudini, fie un stagiu
de adaptare, care ar fi de natură să asigure nivelul înalt de calificare cerut notarilor. În plus, aplicarea acestei directive
nu ar avea ca efect împiedicarea recrutării notarilor prin concurs, ci numai să ofere acces la concursul menționat resortisanților
altor state membre. De asemenea, o astfel de aplicare nu ar avea efecte asupra procedurii de numire a notarilor.
În plus, Regatul Unit consideră că referirea la profesia de notar în considerentul (41) al Directivei 2005/36 nu exclude din
domeniul de aplicare al directivei menționate această profesie în ansamblul său.
Fără a ridica în mod formal o excepție de inadmisibilitate, Marele Ducat al Luxemburgului arată că al doilea motiv nu este
întemeiat pe o pretinsă netranspunere a Directivei 2005/36, ci a Directivei 89/48. Or, Directiva 2005/36 ar fi abrogat această
din urmă directivă începând cu 20 octombrie 2007.
Pe fond, Marele Ducat al Luxemburgului, Republica Ungară, Republica Polonă și Republica Slovacă arată că Directiva 2005/36
prevede în mod expres, în considerentul (41) al acesteia, că „nu aduce atingere aplicării articolului 39 alineatul (4) [CE]
și a articolului 45 [CE], în special în ceea ce privește notarii”. Această rezervă ar confirma că articolul 45 primul paragraf
CE se aplică profesiei de notar, astfel încât Directiva 2005/36 nu s‑ar aplica acestei profesii. În plus, Republica Lituania
amintește că în al doisprezecelea considerent al Directivei 89/48 figurează o rezervă mai puțin specifică, dar similară.
Aprecierea Curții
–       Cu privire la admisibilitate
Potrivit unei jurisprudențe constante, existența unei neîndepliniri a obligațiilor, în cadrul unei acțiuni întemeiate pe articolul
226 CE, trebuie apreciată în raport cu legislația Uniunii în vigoare la momentul expirării termenului atribuit de Comisie
statului membru în cauză pentru a se conforma avizului motivat (a se vedea în special Hotărârea din 9 noiembrie 1999, Comisia/Italia,
C‑365/97, Rec., p. I‑7773, punctul 32, Hotărârea din 5 octombrie 2006, Comisia/Belgia, C‑275/04, Rec., p. I‑9883, punctul
34, și Hotărârea din 19 martie 2009, Comisia/Germania, C‑270/07, Rep., p. I‑1983, punctul 49).
În speță, termenul menționat a expirat la 18 decembrie 2006. Or, la această dată, Directiva 89/48 era încă în vigoare, întrucât
Directiva 2005/36 nu a abrogat‑o decât începând cu 20 octombrie 2007. Prin urmare, o acțiune întemeiată pe netranspunerea
Directivei 89/48 nu este lipsită de obiect (a se vedea, prin analogie, Hotărârea din 11 iunie 2009, Comisia/Franța, C‑327/08,
punctul 23).
Obiecția emisă de Marele Ducat al Luxemburgului trebuie, așadar, respinsă.
–       Cu privire la fond
Comisia impută Marelui Ducat al Luxemburgului că nu a transpus Directiva 89/48 în ceea ce privește profesia de notar. Prin
urmare, trebuie să se examineze dacă această directivă are vocația să se aplice acestei profesii.
În această privință, trebuie să se țină seama de contextul legislativ în care aceasta se înscrie.
Trebuie astfel subliniat că legiuitorul a prevăzut în mod expres, în al doisprezecelea considerent al Directivei 89/48, că
sistemul general de recunoaștere a diplomelor de învățământ superior, instituit prin aceasta, „nu aduce atingere dispozițiilor
[…] articolului [45 CE]”. Rezerva astfel emisă exprimă voința legiuitorului de a lăsa activitățile care intră sub incidența
articolului 45 primul paragraf CE în afara domeniului de aplicare al directivei menționate.
Or, la momentul adoptării Directivei 89/48, Curtea nu avusese încă ocazia să se pronunțe asupra problemei dacă activitățile
notariale intră sau nu intră sub incidența articolului 45 primul paragraf CE.
De altfel, în cursul anilor care au urmat adoptării Directivei 89/48, Parlamentul European, în Rezoluțiile din 1994 și din
2006 menționate la punctele 52 și 121 din prezenta hotărâre, pe de o parte, a afirmat că articolul 45 primul paragraf CE trebuia
să se aplice integral profesiei de notar ca atare, în timp ce, pe de altă parte, și‑a exprimat dorința eliminării condiției
de cetățenie pentru accesul la această profesie.
În plus, la momentul adoptării Directivei 2005/36, care a înlocuit Directiva 89/48, legiuitorul Uniunii a avut grijă să precizeze,
în considerentul (41) al primeia dintre aceste directive, că aceasta nu aduce atingere aplicării articolului 45 CE, „în special
în ceea ce privește notarii”. Astfel cum s‑a precizat la punctul 118 din prezenta hotărâre, emițând această rezervă, legiuitorul
Uniunii nu a luat poziție în ceea ce privește aplicabilitatea în cazul activităților notariale a articolului 45 primul paragraf
CE și, așadar, a Directivei 2005/36.
Stau mărturie în special lucrările pregătitoare ale acestei din urmă directive. Astfel, în Rezoluția legislativă referitoare
la propunerea de directivă a Parlamentului European și a Consiliului privind recunoașterea calificărilor profesionale (JO
2004, C 97E, p. 230), adoptată în primă lectură la 11 februarie 2004, Parlamentul European propusese să fie menționat în mod
expres în textul Directivei 2005/36 că aceasta nu se aplică notarilor. Dacă această propunere nu a fost reținută în Propunerea
modificată de directivă a Parlamentului European și a Consiliului privind recunoașterea calificărilor profesionale [COM(2004)
317 final] și nici în Poziția comună (CE) nr. 10/2005 din 21 decembrie 2004, adoptată de Consiliu hotărând în conformitate
cu procedura prevăzută la articolul 251 din Tratatul de instituire a Comunității Europene în vederea adoptării unei directive
a Parlamentului European și a Consiliului privind recunoașterea calificărilor profesionale (JO 2005, C 58E, p. 1), acest lucru
nu se datorează motivului că directiva avută în vedere trebuia să se aplice profesiei de notar, ci în special motivului că
„o derogare de la principiile libertății de stabilire și liberei prestări a serviciilor pentru activitățile care implică o
participare directă și specifică la exercitarea autorității publice [era] prevăzută la articolul 45 [primul paragraf] CE”.
În această privință, ținând seama de împrejurările speciale care au însoțit procesul legislativ, precum și de situația de
incertitudine rezultată, astfel cum reiese din contextul legislativ sus‑amintit, nu pare a fi posibil să se constate că, la
expirarea termenului acordat în avizul motivat, exista o obligație suficient de clară pentru statele membre de a transpune
Directiva 89/48 în ceea ce privește profesia de notar.
Prin urmare, al doilea motiv trebuie respins.
Ținând seama de toate considerațiile de mai sus, trebuie să se constate că, prin impunerea unei condiții de cetățenie pentru
accesul la profesia de notar, Marele Ducat al Luxemburgului nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului
43 CE și să se respingă în rest acțiunea.

Cu privire la cheltuielile de judecată
În temeiul articolului 69 alineatul (3) din Regulamentul de procedură, Curtea poate să repartizeze cheltuielile de judecată
sau să decidă ca fiecare parte să suporte propriile cheltuieli de judecată în cazul în care părțile cad în pretenții cu privire
la unul sau la mai multe capete de cerere. Având în vedere că acțiunea formulată de Comisie este admisă numai în parte, se
impune să se decidă ca fiecare parte să suporte propriile cheltuieli de judecată.
Potrivit articolului 69 alineatul (4) primul paragraf din acest regulament, statele membre care au intervenit în litigiu suportă
propriile cheltuieli de judecată. Prin urmare, Republica Cehă, Republica Franceză, Republica Letonia, Republica Lituania,
Republica Ungară, Republica Polonă, Republica Slovacă și Regatul Unit suportă propriile cheltuieli de judecată.
Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară și hotărăște:
1)
Prin impunerea unei condiții de cetățenie pentru accesul la profesia de notar, Marele Ducat al Luxemburgului nu și‑a îndeplinit
obligațiile care îi revin în temeiul articolului 43 CE.
2)
Respinge în rest acțiunea.
3)
Comisia Europeană, Marele Ducat al Luxemburgului, Republica Cehă, Republica Franceză, Republica Letonia, Republica Lituania,
Republica Ungară, Republica Polonă, Republica Slovacă și Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord suportă propriile
cheltuieli de judecată.
Semnături
*
Limba de procedură: franceza.