CELEX: 62010CJ0411
Savienības tiesības
Principi
Pamattiesības
Savienības tiesību īstenošana
Necilvēcīgas vai pazemojošas izturēšanās aizliegums
Kopējā Eiropas patvēruma sistēma
Regula (EK) Nr. 343/2003
"Drošu valstu" jēdziens
Patvēruma meklētāja nosūtīšana uz atbildīgo dalībvalsti
Pienākums
Apstrīdams pieņēmums, ka šī dalībvalsts ievēro pamattiesības

Abi lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt, pirmkārt, Padomes 2003. gada 18. februāra Regulas (EK)
Nr. 343/2003, ar ko paredz kritērijus un mehānismus, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts pilsoņa
patvēruma pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm (OV L 50, 1. lpp.), 3. panta 2. punktu un, otrkārt, Eiropas
Savienības pamattiesības, ieskaitot tiesības, kas paredzētas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “harta”)
1., 4. un 18. pantā, 19. panta 2. punktā un 47. pantā, kā arī, treškārt, 30. protokolu par Eiropas Savienības Pamattiesību
hartas piemērošanu [Polijas Republikai] un Apvienotajai Karalistei (OV 2010, C 83, 313. lpp.; turpmāk tekstā – “30. protokols”).
Tie ir iesniegti tiesvedībās starp patvēruma meklētājiem, kas ir nosūtāmi uz Grieķiju, piemērojot Regulu Nr. 343/2003, un
attiecīgi Apvienotās Karalistes un Īrijas iestādēm.

Atbilstošās tiesību normas

Starptautiskās tiesības
Konvencija par bēgļa statusu, kas parakstīta 1951. gada 28. jūlijā Ženēvā (
Recueil des traités des Nations unies
, 189. sēj., 150. lpp., Nr. 2545 (1954); turpmāk tekstā – “Ženēvas konvencija”), ir stājusies spēkā 1954. gada 22. aprīlī.
Šī konvencija ir papildināta ar 1967. gada 31. janvārī Ņujorkā parakstīto Protokolu par bēgļa statusu (turpmāk tekstā – “1967. gada
protokols”), kas stājās spēkā 1967. gada 4. oktobrī.
Visas dalībvalstis, kā arī Islandes Republika, Norvēģijas Karaliste, Šveices Konfederācija un Lihtenšteinas Firstiste ir Ženēvas
konvencijas un 1967. gada protokola līgumslēdzējas puses. Savienība nav ne Ženēvas konvencijas, ne 1967. gada protokola līgumslēdzēja
puse, bet LESD 78. pantā un hartas 18. pantā ir paredzēts, ka patvēruma tiesības tiek garantētas, it īpaši ievērojot šo konvenciju
un šo protokolu.
Ženēvas konvencijas 33. panta ar nosaukumu “Izraidīšanas vai atgriešanās [nosūtīšanas atpakaļ] aizliegums” 1. punktā ir paredzēts:
“Neviena dalībvalsts nekādā gadījumā neizraida vai neatgriež [nesūta atpakaļ] bēgli uz tās valsts robežu, kuras teritorijā
viņa dzīvība un brīvība ir apdraudēta sakarā ar viņa rasi, reliģiju, tautību vai piederību pie kādas īpašas sociālās grupas
vai sakarā ar viņa politiskajiem uzskatiem.”

Kopējā Eiropas patvēruma sistēma
Lai sasniegtu Eiropadomes Strasbūrā 1989. gada 8. un 9. decembrī izvirzīto mērķi saskaņot dalībvalstu patvēruma politiku,
dalībvalstis 1990. gada 15. jūnijā Dublinā parakstīja Konvenciju par tās valsts noteikšanu, kura ir atbildīga par vienā no
Eiropas Kopienu dalībvalstīm iesniegta patvēruma pieteikuma izskatīšanu (OV 1997, C 254, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Dublinas
konvencija”). Šī konvencija ir stājusies spēkā 1997. gada 1. septembrī pirmajiem divpadsmit parakstītājiem, 1997. gada 1. oktobrī
– Austrijas Republikai un Zviedrijas Karalistei, bet 1998. gada 1. janvārī – Somijas Republikai.
Eiropadomes 1999. gada 15. un 16. oktobrī Tamperē izdarītajos secinājumos tika it īpaši paredzēts izveidot kopēju Eiropas
patvēruma sistēmu, kuras pamatā būtu pilnīga un visaptveroša Ženēvas konvencijas piemērošana, tādējādi nodrošinot, ka nevienu
personu neizdod uz valsti, kur tai draud atkārtota vajāšana, proti, apstiprinot neizraidīšanas (
non‑refoulement
) principu.
Ar Amsterdamas 1997. gada 2. oktobra līgumu EK līgumā tika ieviests 63. pants, ar kuru Eiropas Kopienai tika piešķirta kompetence
īstenot Tamperes Eiropadomes ieteiktos pasākumus. Ar šo līgumu EK līgumam tika pievienots arī 24. protokols par patvērumu
Eiropas Savienības dalībvalstu pilsoņiem (OV 2010, C 83, 305. lpp.), saskaņā ar kuru visos juridiskajos un praktiskajos jautājumos,
kas saistīti ar patvēruma tiesībām, šīs valstis uzskatāmas par drošām mītneszemēm.
EKL 63. panta pieņemšana it īpaši ļāva starp dalībvalstīm, izņemot Dānijas Karalisti, noslēgto Dublinas konvenciju aizstāt
ar Regulu Nr. 343/2003, kura stājās spēkā 2003. gada 17. martā. Tieši uz šī juridiskā pamata, lai izveidotu kopējo Eiropas
patvēruma sistēmu, kas paredzēta Tamperes Eiropadomes secinājumos, tika pieņemtas direktīvas, kas ir piemērojamas pamatlietās.
Kopš Lisabonas līguma spēkā stāšanās patvēruma jomā būtiskās tiesību normas ir LESD 78. pants, kurā paredzēta kopējās Eiropas
patvēruma sistēmas izveide, un 80. pants, kurā ir atgādināts solidaritātes un atbildības taisnīga sadalījuma dalībvalstu starpā
princips.
Pamatlietās būtiskais Savienības tiesiskais regulējums ietver:
–      Regulu Nr. 343/2003;
–      Padomes 2003. gada 27. janvāra Direktīvu 2003/9/EK, ar ko nosaka obligātos standartus patvēruma meklētāju uzņemšanai (OV L 31,
18. lpp.);
–      Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvu 2004/83/EK par obligātajiem standartiem, lai kvalificētu trešo valstu valstspiederīgos
vai bezvalstniekus kā bēgļus vai kā personas, kam citādi nepieciešama starptautiska aizsardzība, šādu personu statusu un piešķirtās
aizsardzības saturu (OV L 304, 12. lpp., un labojums – OV 2005, L 204, 24. lpp.);
–      Padomes 2005. gada 1. decembra Direktīvu 2005/85/EK par minimālajiem standartiem attiecībā uz dalībvalstu procedūrām, ar kurām
piešķir un atņem bēgļa statusu (OV L 326, 13. lpp., un labojums – OV 2006, L 236, 36. lpp.).
Turklāt jāmin arī Padomes 2001. gada 20. jūlija Direktīva 2001/55/EK par obligātajiem standartiem, lai pārvietoto personu
masveida pieplūduma gadījumā sniegtu tām pagaidu aizsardzību, un par pasākumiem, lai līdzsvarotu dalībvalstu pūliņus, uzņemot
šādas personas un uzņemoties ar to saistītās sekas (OV L 212, 12. lpp.). Kā izriet no šīs direktīvas preambulas divdesmitā
apsvēruma, viens no tās mērķiem ir noteikt solidaritātes mehānismu, lai palīdzētu sasniegt līdzsvaru dalībvalstu pūliņos,
uzņemot pārvietotās personas masveida pieplūduma gadījumā un uzņemoties ar to saistītās sekas.
Nelikumīgi Savienības ārējo robežu šķērsojošo ārvalstnieku daktiloskopisko datu reģistrēšana ļauj noteikt par patvēruma pieteikuma
izskatīšanu atbildīgo dalībvalsti. Šāda reģistrēšana ir paredzēta Padomes 2000. gada 11. decembra Regulā (EK) Nr. 2725/2000
par pirkstu nospiedumu salīdzināšanas sistēmas
Eurodac
izveidi, lai efektīvi piemērotu Dublinas konvenciju (OV L 316, 1. lpp.).
Regulas Nr. 343/2003 un Direktīvu 2003/9, 2004/83 un 2005/85 preambulu pirmajos apsvērumos ir atsauce uz to, ka kopējā patvēruma
politika, ieskaitot kopējo Eiropas patvēruma sistēmu, ir daļa no Savienības mērķa pakāpeniski radīt brīvības, drošības un
tiesiskuma telpu, kas ir atvērta tiem, kuri apstākļu spiesti likumīgi meklē aizsardzību Kopienā. To preambulu otrajos apsvērumos
ir atsauce uz Tamperes Eiropadomes secinājumiem.
Visos šajos dokumentos ir norādīts, ka tajos tiek ievērotas pamattiesības un it īpaši hartā atzītie principi. It īpaši Regulas
Nr. 343/2003 preambulas piecpadsmitajā apsvērumā ir precizēts, ka tās mērķis ir pilnībā nodrošināt hartas 18. pantā garantētās
patvēruma tiesības, Direktīvas 2003/9 preambulas piektajā apsvērumā ir precizēts, ka ar šo direktīvu īpaši tiek lūkots pilnībā
respektēt cilvēka cieņu un veicināt hartas 1. un 18. panta piemērošanu, bet Direktīvas 2004/83 preambulas desmitajā apsvērumā
ir precizēts, ka ar šo direktīvu it īpaši tiek lūkots nodrošināt, lai pilnībā tiktu respektēta cilvēka cieņa un patvēruma
meklētāja un viņu pavadošo ģimenes locekļu tiesības uz patvērumu.
Saskaņā ar Regulas Nr. 343/2003 1. pantu tajā ir paredzēti kritēriji un mehānismi tam, kā noteikt dalībvalsti, kas ir atbildīga
par trešās valsts pilsoņa patvēruma pieteikuma izskatīšanu, kurš iesniegts kādā no dalībvalstīm.
Šīs regulas 3. panta 1. un 2. punktā ir paredzēts:
“1.      Dalībvalstis izskata visus patvēruma pieteikumus, ko kādai no šīm valstīm pie robežas vai to teritorijā iesniedz trešo valstu
pilsoņi. Pieteikumu izskata viena dalībvalsts, kas saskaņā ar III nodaļā izklāstītajiem kritērijiem ir noteikta par atbildīgo.
2.      Atkāpjoties no 1. punkta, katra dalībvalsts var izskatīt patvēruma pieteikumu, ko tai iesniedzis trešās valsts pilsonis, pat
ja saskaņā ar šajā regulā noteiktajiem kritērijiem šāda izskatīšana nav attiecīgās dalībvalsts pienākums. Tādā gadījumā minētā
dalībvalsts kļūst par atbildīgo dalībvalsti šās regulas nozīmē un uzņemas ar šo atbildību saistītos pienākumus. Attiecīgā
gadījumā tā informē pirms tam atbildīgo dalībvalsti, dalībvalsti, kas veic procedūru, lai noteiktu atbildīgo dalībvalsti,
vai dalībvalsti, kura saņēmusi pieprasījumu par pieteikuma iesniedzēja uzņemšanu vai par viņa atpakaļuzņemšanu.”
Lai varētu noteikt “atbildīgo dalībvalsti” Regulas Nr. 343/2003 3. panta 1. punkta izpratnē, tās III nodaļā ir noteikts objektīvu
kritēriju saraksts, kur šie kritēriji ir hierarhiski sakārtoti atkarībā no tā, vai runa ir par nepilngadīgo bez pavadības,
ģimenes apvienošanos, uzturēšanās atļauju vai vīzu izsniegšanu, nelikumīgu ieceļošanu vai uzturēšanos dalībvalstī, likumīgu
ieceļošanu dalībvalstī un pieteikumiem, kas iesniegti lidostas starptautiskajā tranzīta zonā.
Šīs regulas 13. pantā ir paredzēts, ka, ja, pamatojoties uz šajā regulā uzskaitītajiem kritērijiem atbilstoši to hierarhijai,
nav iespējams izraudzīties atbildīgo dalībvalsti, tad par patvēruma pieteikuma izskatīšanu ir atbildīga dalībvalsts, kurai
pirmajai iesniegts minētais pieteikums.
Saskaņā ar Regulas Nr. 343/2003 17. pantu, ja dalībvalsts, kurai iesniegts patvēruma pieteikums, uzskata, ka par šā pieteikuma
izskatīšanu ir atbildīga cita dalībvalsts, tā iespējami īsā laikā var vērsties pie šīs otras valsts ar pieprasījumu uzņemt
attiecīgo patvēruma meklētāju.
Šīs regulas 18. panta 7. punktā ir paredzēts, ka atbildes nesniegšana [1. punktā] minētajā divu mēnešu termiņā vai steidzamības
gadījumā – viena mēneša termiņā ir pielīdzināma pieprasījuma akceptam un ietver pienākumu šai dalībvalstij uzņemt attiecīgo
personu, tai skaitā veikt atbilstošus pasākumus saistībā ar tās ierašanos.
Regulas Nr. 343/2003 19. pants ir formulēts šādi:
“1.      Ja dalībvalsts, kas saņēmusi pieprasījumu, akceptē, ka tai jāuzņem patvēruma meklētājs, tad dalībvalsts, kurā ir iesniegts
patvēruma pieteikums, paziņo patvēruma meklētājam par lēmumu neizskatīt viņa pieteikumu un par pienākumu pārsūtīt patvēruma
meklētāju uz atbildīgo dalībvalsti.
2.      Šā panta 1. punktā norādītajā lēmumā izklāsta tā pamatojumu. Tajā ietver sīkākas ziņas par pārsūtīšanas termiņu un, vajadzības
gadījumā, norāda vietu, kur patvēruma meklētājam jāierodas, kā arī ierašanās datumu, ja viņš dodas uz atbildīgo dalībvalsti
patstāvīgi. Šis lēmums var būt pārsūdzams vai pārskatāms. Šā lēmuma pārsūdzēšana vai pārskatīšana neaptur pārsūtīšanas izpildi,
ja vien tiesa vai kompetentās iestādes katrā atsevišķā gadījumā nenolemj citādi un ja to pieļauj attiecīgās valsts tiesību
akti.
[..]
4.      Ja patvēruma meklētāja pārsūtīšana nenotiek sešu mēnešu termiņā, tad atbildīga ir dalībvalsts, kurā iesniegts patvēruma pieteikums.
Šo termiņu var pagarināt, ilgākais, līdz vienam gadam, ja pārsūtīšanu nevar veikt patvēruma meklētāja ieslodzījuma dēļ, vai,
ilgākais, līdz astoņpadsmit mēnešiem patvēruma meklētāja bēgšanas gadījumā.
[..]”
Apvienotā Karaliste piemēro visas šīs regulas un četras šī sprieduma 11.–13. punktā minētās direktīvas. Īrija savukārt piemēro
regulas, Direktīvu 2004/83, Direktīvu 2005/85 un Direktīvu 2001/55, bet nepiemēro Direktīvu 2003/9.
Dānijas Karalistei ir saistošs nolīgums, ko tā ir noslēgusi ar Eiropas Kopienu, ar kuru uz Dāniju tiek attiecinātas Regulas
Nr. 343/2003 un Regulas Nr. 2725/2000 tiesību normas un kas ir apstiprināts ar Padomes 2006. gada 21. februāra Lēmumu 2006/188/EK
(OV L 66, 37. lpp.). Tai nav saistošas šī sprieduma 11. punktā minētās direktīvas.
Kopiena ir arī noslēgusi nolīgumu ar Islandes Republiku un Norvēģijas Karalisti par kritērijiem un mehānismiem tās valsts
noteikšanai, kas ir atbildīga par to patvēruma lūgumu izskatīšanu, kuri iesniegti kādā dalībvalstī vai Islandē, vai Norvēģijā;
tas ir apstiprināts ar Padomes 2001. gada 15. marta Lēmumu 2001/258/EK (OV L 93, 38. lpp.).
Kopiena ir arī noslēgusi nolīgumu ar Šveices Konfederāciju par kritērijiem un mehānismiem tās valsts noteikšanai, kas atbildīga
par patvēruma pieprasījumu izskatīšanu, kuri iesniegti kādā dalībvalstī vai Šveicē, tas ir apstiprināts ar Padomes 2008. gada
28. janvāra Lēmumu 2008/147/EK (OV L 53, 3. lpp.), kā arī protokolu ar Šveices Konfederāciju un Lihtenšteinas Firstisti Nolīgumam
starp Eiropas Kopienu un Šveices Konfederāciju par kritērijiem un mehānismiem, lai noteiktu valsti, kas ir atbildīga par to
patvēruma pieteikumu izskatīšanu, kuri iesniegti kādā dalībvalstī vai Šveicē; tas ir apstiprināts ar Padomes 2008. gada 24. oktobra
Lēmumu 2009/487/EK (OV 2009, L 161, 6. lpp.).
Direktīvā 2003/9 ir noteikti obligātie standarti patvēruma meklētāju uzņemšanai dalībvalstīs. Šīs tiesību normas attiecas
it īpaši uz pienākumiem, kas saistīti ar informāciju, kāda jāsniedz patvēruma meklētājiem, kā arī dokumentiem, kuri viņiem
ir jāizsniedz, lēmumiem, kurus dalībvalstis var pieņemt attiecībā uz patvēruma meklētāju uzturēšanos un pārvietošanos teritorijā,
ģimenēm, medicīniskajām pārbaudēm, nepilngadīgo skološanu un izglītošanu, patvēruma meklētāju nodarbinātību, kā arī pieeju
profesionālajai apmācībai, vispārīgajiem uzņemšanas materiālajiem nosacījumiem un veselības aprūpi, uzņemšanas nosacījumiem
un patvēruma meklētājiem sniedzamo veselības aprūpi.
Šajā direktīvā ir paredzēts arī pienākums uzraudzīt uzņemšanas nosacījumu līmeni, kā arī iespēja iesniegt sūdzību par jautājumiem
un lēmumiem, kuriem piemērojama šī pati direktīva. Vēl šajā direktīvā ir ietverti noteikumi par iestāžu darbinieku apmācību
un līdzekļiem, kas vajadzīgi šīs direktīvas transponēšanai pieņemto valsts tiesību normu īstenošanai.
Direktīvā 2004/83 ir noteikti obligātie standarti, lai kvalificētu trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kā bēgļus
vai kā personas, kam citādi nepieciešama starptautiska aizsardzība, šādu personu statusu un piešķirtās aizsardzības saturu.
II nodaļā ir ietvertas vairākas tiesību normas, kurās norādīts, kā novērtējami pieteikumi. III nodaļā ir precizēti noteikumi,
kas izpildāmi, lai personu varētu kvalificēt par bēgli. IV nodaļa attiecas uz bēgļa statusu. V un VI nodaļa ir par nosacījumiem,
kas ir izpildāmi, lai varētu iegūt alternatīvo aizsardzību, un par šīs aizsardzības statusu. VII nodaļa ietver dažādus noteikumus,
kuros precizēts starptautiskās aizsardzības saturs. Saskaņā ar šīs direktīvas 20. panta 1. punktu šī nodaļa neierobežo Ženēvas
konvencijā noteiktās tiesības.
Direktīvā 2005/85 ir precizētas patvēruma meklētāju tiesības un pieteikumu izskatīšanas procedūras.
Direktīvas 2005/85 36. panta ar nosaukumu “Drošu Eiropas trešo valstu koncepcija” 1. punktā ir noteikts:
“Dalībvalstis var nodrošināt, ka nekāda vai nepilnīga patvēruma pieteikuma un meklētāja drošības izvērtēšana viņa konkrētajos
apstākļos, kā norādīts II nodaļā, nenotiek gadījumos, kad kompetentā iestāde ir noteikusi, pamatojoties uz faktiem, ka patvēruma
meklētājs vēlas ieceļot vai ir nelegāli ieceļojis dalībvalsts teritorijā no drošas trešās valsts saskaņā ar 2. punktu.”
Šī panta 2. punktā paredzētajos nosacījumos ir it īpaši paredzēta:
–        Ženēvas konvencijas ratifikācija un tās tiesību normu ievērošana;
–        tiesību aktos noteiktas patvēruma piešķiršanas procedūras esamība;
–        1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Eiropas Konvencijas par cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzību (turpmāk tekstā
– “ECPAK”) ratifikācija un tās tiesību normu, it īpaši normu par efektīvu pārsūdzību, ievērošana.
Direktīvas 2005/85 39. pantā ir norādīts, ka efektīvai pārsūdzībai ir jābūt iespējamai dalībvalstu tiesās. Šī panta 1. punkta
a) apakšpunkta iii) ievilkumā ir minēti lēmumi neveikt izvērtēšanu saskaņā ar šīs direktīvas 36. pantu.

Pamatlietas un prejudiciālie jautājumi

Lieta C‑411/10

N. S.
, prasītājs pamatlietā, ir Afganistānas pilsonis, kurš ir ieradies Apvienotajā Karalistē caur Grieķiju. Šajā pēdējā valstī
viņš 2008. gada 24. septembrī tika arestēts, bet patvēruma pieteikumu nav iesniedzis.
Saskaņā ar viņa teikto Grieķijas iestādes viņu bija aizturējušas uz četrām dienām un atbrīvošanas brīdī viņam paziņojušas
rīkojumu atstāt Grieķijas teritoriju 30 dienu laikā. Viņš apgalvo, ka tad, kad viņš gatavojās atstāt Grieķiju, viņu aizturēja
policija, kas viņu aizsūtīja uz Turciju – valsti, kur viņš divus mēnešus bija apcietinājumā smagos apstākļos. Viņš esot izbēdzis
no ieslodzījuma vietas Turcijā un no šīs valsts devies uz Apvienoto Karalisti, kur viņš ieradās 2009. gada 12. janvārī un
kur viņš tajā pat dienā iesniedza patvēruma pieteikumu.
2009. gada 1. aprīlī
Secretary of State for the Home Department
(iekšlietu ministrs, turpmāk tekstā – “
Secretary of State
”) saskaņā ar Regulas Nr. 343/2003 17. pantu adresēja Grieķijas Republikai pieprasījumu uzņemt prasītāju pamatlietā viņa patvēruma
pieteikuma izskatīšanai. Grieķijas Republika uz šo pieprasījumu neatbildēja minētās regulas 18. panta 7. punktā minētajā termiņā,
un tāpēc 2009. gada 18. jūnijā saskaņā ar minēto tiesību normu tika uzskatīts, ka tā ir piekritusi uzņemties atbildību par
prasītāja pieteikuma izskatīšanu.
2009. gada 30. jūlijā
Secretary of State
šim prasītājam pamatlietā paziņoja, ka ir izdoti norādījumi viņa izraidīšanai uz Grieķiju 2009. gada 6. augustā.
2009. gada 31. jūlijā
Secretary of State
iesniedza prasītājam pamatlietā lēmumu, kurā bija apliecināts, ka atbilstoši 2004. gada Likuma par patvērumu un imigrāciju
(patvēruma pieteikumu izskatīšana u.c.) [
Asylum and Immigration (Treatment of Claimants, etc.) Act 2004
, turpmāk tekstā – “2004. gada patvēruma likums”] 3. pielikuma 2. daļas 5. punkta 4. apakšpunktam viņa sūdzība par to, ka
ar viņa nosūtīšanu uz Grieķiju tiek pārkāptas viņam saskaņā ar ECPAK garantētās tiesības, ir acīmredzami nepamatota, jo Grieķijas
Republika ir ierakstīta 2004. gada patvēruma likuma 3. pielikuma 2. daļā iekļautajā “drošo valstu” sarakstā.
Šī apstiprinošā lēmuma sekas saskaņā ar 2004. gada patvēruma likuma 3. pielikuma 2. daļas 5. punkta 4. apakšpunktu nozīmēja,
ka prasītājam pamatlietā nav tiesību Apvienotajā Karalistē celt prasību ar apturošu iedarbību imigrācijas jomā (“immigration
appeal”) par lēmumu viņu nosūtīt uz Grieķiju, prasību, kuru viņam būtu bijušas tiesības celt, ja šāda apliecinoša lēmuma nebūtu
bijis.
2009. gada 31. jūlijā prasītājs pamatlietā lūdza
Secretary of State
uzņemties viņa patvēruma pieteikuma izskatīšanu saskaņā ar Regulas Nr. 343/2003 3. panta 2. punktu, jo ar viņa nosūtīšanu
uz Grieķiju rastos draudi pārkāpt pamattiesības, kas viņam ir garantētas Savienības tiesībās, ECPAK un/vai Ženēvas konvencijā.
2009. gada 4. augusta vēstulē
Secretary of State
atstāja spēkā lēmumu nosūtīt prasītāju pamatlietā uz Grieķiju un lēmumu, kurā bija apliecināts, ka prasītāja pamatlietā ar
ECPAK pamatotais apgalvojums ir acīmredzami nepamatots.
2009. gada 6. augustā prasītājs pamatlietā lūdza atļauju pārsūdzēt tiesā (“judicial review”)
Secretary of State
lēmumus. Tāpēc pēdējais atcēla norādījumus par viņa nosūtīšanu. 2009. gada 14. oktobrī prasītājam tika atļauts celt tiesā
šo prasību.
Prasību
High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court)
izskatīja no 2010. gada 24. līdz 26. februārim. Ar 2010. gada 31. marta spriedumu tiesnesis Krenstons [
Cranston
] šo prasību noraidīja, bet ļāva prasītājam pamatlietā par šo spriedumu iesniegt apelācijas sūdzību
Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)
.
Prasītājs pamatlietā 2010. gada 21. aprīlī cēla prasību šajā pēdējā minētajā tiesā.
No lēmuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu, kurā minētā tiesa atsaucas uz
High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court)
spriedumu, izriet, ka:
–      patvēruma piešķiršanas procedūras Grieķijā esot ļoti nepilnīgas – patvēruma meklētāji sastopoties ar daudzām grūtībām vajadzīgo
formalitāšu kārtošanā, viņi nesaņemot pietiekamu informāciju un palīdzību un viņu pieteikumi netiekot rūpīgi izskatīti;
–      patvēruma piešķiršanas gadījumu skaits tur esot ļoti niecīgs;
–      tiesiskās aizsardzības līdzekļi tur neesot pietiekami un tos esot grūti izmantot;
–      patvēruma meklētāju uzņemšanas apstākļi tur esot nepiemēroti – viņi vai nu tiekot turēti nebrīvē nepiemērotos apstākļos, vai
arī dzīvojot zem klajas debess trūkumā, bez pajumtes un pārtikas.

High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court)
uzskatīja, ka risks tikt nosūtītam no Grieķijas uz Afganistānu un Turciju attiecībā uz personām, kas tiek nosūtītas saskaņā
ar Regulu Nr. 343/2003, nav pierādīts, bet šo vērtējumu prasītājs pamatlietā ir pārsūdzējis iesniedzējtiesā.

Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) Secretary of State
atzina, ka “uz hartā minētajām pamattiesībām var atsaukties Apvienotajā Karalistē un [..]
Administrative Court
, nolemjot pretēji, ir pieļāvusi kļūdu”.
Secretary of State
apgalvoja, ka hartā tikai ir vēlreiz apliecinātas tiesības, kas jau veido Savienības tiesību sastāvdaļu, un tajā nav radītas
jaunas tiesības. Tomēr
Secretary of State
apgalvoja, ka
High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court)
kļūdaini ir nolēmusi, ka
Secretary of State
bija jāņem vērā Savienības pamattiesības, kad tas izmantoja Regulas Nr. 343/2003 3. panta 2. punktā sniegto rīcības brīvību.
Saskaņā ar
Secretary of State
viedokli šai rīcības brīvībai Savienības tiesības neesot piemērojamas.
Pakārtoti
Secretary of State
apgalvoja, ka pienākums ievērot Savienības pamattiesības neliek ņemt vērā pierādījumus, kas liecina, ka, ja prasītājs tiktu
pārsūtīts uz Grieķiju, rastos nopietns risks, ka tiks pārkāptas viņam Savienības tiesībās piešķirtās pamattiesības. Regulas
Nr. 343/2003 sistēma faktiski ļaujot
Secretary of State
paļauties uz neapstrīdamu pieņēmumu, ka Grieķija un (jebkura cita dalībvalsts) ievēros pienākumus, kas tām noteikti Savienības
tiesībās.
Visbeidzot, prasītājs pamatlietā iesniedzējtiesā apgalvoja, ka hartas sniegtā aizsardzība ir plašāka, proti, pārsniedz ECPAK
3. pantā garantēto aizsardzību, un tas varētu novest pie citādāka iznākuma šajā lietā.
2010. gada 12. jūlija tiesas sēdē iesniedzējtiesa nosprieda, ka, lai tā varētu izspriest apelācijas sūdzību, tai ir jānoskaidro
daži Savienības tiesību jautājumi.
Šādos apstākļos
Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai dalībvalsts saskaņā ar [..] Regulas Nr. 343/2003 [..] 3. panta 2. punktu pieņemts lēmums par patvēruma pieteikuma izskatīšanu,
par kura pieņemšanu atbilstoši regulas III nodaļā noteiktajiem kritērijiem tā nav atbildīga, ietilpst Savienības tiesību piemērošanas
jomā [LES] 6. panta un/vai [hartas] 51. panta izpratnē?
Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša:
2)      Vai dalībvalsts pienākums ievērot Eiropas Savienības pamattiesības (ieskaitot hartas 1., 4. un 18. pantā, 19. panta 2. punktā
un 47. pantā noteiktās tiesības) ir pilnībā izpildīts, ja šī valsts pārsūta patvēruma meklētāju uz to dalībvalsti, kura atbilstoši
[Regulas Nr. 343/2003] 3. panta 1. punktam saskaņā ar [šīs] regulas III nodaļā izklāstītajiem kritērijiem ir noteikta kā atbildīgā
valsts, neraugoties uz situāciju šajā dalībvalstī?
3)      It īpaši, vai pienākums ievērot Eiropas Savienības pamattiesības neļauj veikt neapstrīdamu pieņēmumu, ka atbildīgā dalībvalsts
ievēros i) patvēruma meklētāja pamattiesības saskaņā ar Savienības tiesībām un/vai ii) obligātos standartus, kas noteikti
Direktīvā 2003/9, Direktīvā 2004/83 un/vai Direktīvā 2005/85?
4)      Pakārtoti, vai dalībvalstij saskaņā ar Savienības tiesībām ir pienākums (un, ja ir, tad kādos apstākļos) izmantot savas [Regulas
Nr. 343/2003] 3. panta 2. punktā noteiktās pilnvaras izskatīt pieteikumu un uzņemties par to atbildību, ja [patvēruma meklētāja]
pārsūtīšana uz atbildīgo dalībvalsti radītu risku, ka tiks pārkāptas viņa pamattiesības, it īpaši hartas 1., 4. un 18. pantā,
19. panta 2. punktā un/vai 47. pantā noteiktās tiesības, un/vai risku, ka attiecībā uz viņu netiks ievēroti [Direktīvā 2003/9,
Direktīvā 2004/83 un Direktīvā 2005/85] noteiktie obligātie standarti?
5)      Vai personai, uz kuru attiecas [Regula Nr. 343/2003], atbilstoši vispārējiem Eiropas Savienības tiesību principiem un it īpaši
hartas 1., 18. un 47. pantā noteiktajām tiesībām piešķirtās aizsardzības apmērs ir plašāks par ECPAK 3. pantā piešķirto aizsardzību?
6)      Vai hartas 47. pantā noteiktajām tiesībām atbilst valsts tiesību norma, saskaņā ar kuru tiesai, pārbaudot, vai personu var
likumīgi saskaņā ar [Regulu Nr. 343/2003] pārsūtīt uz citu dalībvalsti, šī dalībvalsts ir jāuzskata par tādu valsti, no kuras
persona netiks pārsūtīta uz citu valsti, pārkāpjot tās ECPAK vai [Ženēvas] konvencijā un 1967. gada protokolā noteiktās tiesības?
7)      Ciktāl iepriekšējie jautājumi attiecas uz Apvienotās Karalistes pienākumiem, vai atbildes [uz no otrā līdz sestajam jautājumam]
jebkādā veidā ietekmē 30. protokols?”

Lieta C‑493/10
Šī lieta attiecas uz pieciem prasītājiem pamatlietā, kuri nav savstarpēji saistīti un ir ieradušies no Afganistānas, Irānas
un Alžīrijas. Katrs no viņiem ir ieceļojis caur Grieķijas teritoriju un tur ticis aizturēts par nelikumīgu robežas šķērsošanu.
Vēlāk viņi ir ieradušies Īrijā, kur pieprasījuši patvērumu. Trīs no prasītājiem pamatlietā ir iesnieguši šādu pieteikumu,
neatklājot savu iepriekšējo ierašanos Grieķijas teritorijā, bet divi pārējie prasītāji ir atzinuši, ka iepriekš ir bijuši
Grieķijā.
Eurodac
sistēma ir apliecinājusi, ka pieci prasītāji vispirms ir ieceļojuši Grieķijas teritorijā, bet neviens no viņiem tur nav pieprasījis
patvērumu.
Visi prasītāji pamatlietā iebilst pret atgriešanos Grieķijā. Kā izriet no lēmuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu, nav
ticis apgalvots, ka ar prasītāju pamatlietā nosūtīšanu uz Grieķiju saskaņā ar Regulu Nr. 343/2003 tiktu pārkāpts ECPAK 3. pants
izraidīšanas, netiešas izraidīšanas, sliktas attieksmes vai patvēruma pieteikumu pārtraukšanas dēļ. Tāpat netiek apgalvots,
ka ar šo nosūtīšanu tiktu pārkāpts kāds cits ECPAK pants. Prasītāji pamatlietā ir apgalvojuši, ka procedūras un apstākļi patvēruma
meklētājiem Grieķijā ir nepiemēroti, tāpēc Īrijai esot pienākums izmantot tai Regulas Nr. 343/2003 3. panta 2. punktā sniegtās
tiesības uzņemties atbildību izskatīt un izlemt viņu patvēruma pieteikumus.
Šajos apstākļos
High Court
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai pārsūtošajai dalībvalstij saskaņā ar [..] Regulu (EK) Nr. 343/2003 [..] ir pienākums izvērtēt, vai uzņemošā dalībvalsts
ievēro [..] hartas 18. pantu, [..] Direktīvu 2003/9/EK, Direktīvu 2004/83/EK un Direktīvu 2005/85/EK, kā arī [..] Regulu (EK)
Nr. 343/2003?
2)      Ja atbilde ir apstiprinoša un tiek konstatēts, ka uzņemošā dalībvalsts neievēro vienu vai vairākas no iepriekš minētajām normām,
vai pārsūtošajai dalībvalstij ir pienākums uzņemties atbildību izskatīt patvēruma pieteikumu saskaņā ar [..] Regulas (EK)
Nr. 343/2003 [..] 3. panta 2. punktu?”
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2011. gada 16. maija rīkojumu lietas C‑411/10 un C‑493/10 tika apvienotas mutvārdu procesā un sprieduma
taisīšanai.

Par prejudiciālajiem jautājumiem

Par pirmo jautājumu lietā C‑411/10
Pirmajā jautājumā lietā C‑411/10
Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)
būtībā jautā, vai dalībvalsts saskaņā ar Regulas Nr. 343/2003 3. panta 2. punktu pieņemts lēmums par patvēruma pieteikuma
izskatīšanu, par kura pieņemšanu atbilstoši regulas III nodaļā noteiktajiem kritērijiem tā nav atbildīga, ietilpst Savienības
tiesību piemērošanas jomā LES 6. panta un/vai hartas 51. panta izpratnē.
Tiesai iesniegtie apsvērumi

N. S.
,
Equality and Human Rights Commission (EHRC)
,
Amnesty International Ltd and AIRE Centre (Advice on Individual Rights in Europe) (UK)
, Apvienoto Nāciju Augstais komisārs bēgļu jautājumos
(UNHCR)
, Francijas, Nīderlandes, Austrijas un Somijas vadības, kā arī Eiropas Komisija uzskata, ka saskaņā ar Regulas Nr. 343/2003
3. panta 2. punktu pieņemts lēmums ietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā.

N. S.
šajā ziņā uzsver, ka šajā tiesību normā paredzētās rīcības brīvības izmantošana ne vienmēr būs patvēruma meklētājam izdevīgāka;
tas izskaidro, kāpēc Komisija 2007. gada 6. jūnija ziņojumā par Dublinas sistēmas novērtējumu [COM (2007) 299, galīgā redakcija]
ir ierosinājusi Regulas Nr. 343/2003 3. panta 2. punktā piešķirto tiesību izmantošanu pakļaut patvēruma meklētāja piekrišanai.
Saskaņā ar
Amnesty International Ltd and AIRE Centre (Advice on Individual Rights in Europe) (UK)
un Francijas valdības viedokli Regulas Nr. 343/2003 3. panta 2. punktā paredzētā iespēja ir pamatota it īpaši ar to, ka šīs
regulas mērķis ir aizsargāt pamattiesības, un ka varētu būt nepieciešams izmantot šajā tiesību normā paredzētās tiesības.
Somijas valdība uzsver, ka Regula Nr. 343/2003 ir daļa no noteikumu kopuma, ar kuriem izveidota sistēma.
Saskaņā ar Komisijas viedokli gadījumos, kad regulā dalībvalstij ir paredzēta rīcības brīvība, tai šī brīvība ir jāizmanto,
ievērojot Savienības tiesības (1989. gada 13. jūlija spriedums lietā 5/88
Wachauf
,
Recueil
, 2609. lpp.; 2010. gada 4. marta spriedums lietā C‑578/08
Chakroun
, Krājums, I‑1839. lpp., un 2010. gada 5. oktobra spriedums lietā C‑400/10 PPU
McB
., Krājums, I‑0000. lpp.). Tā uzsver, ka dalībvalsts saskaņā ar Regulas Nr. 343/2003 3. panta 2. punktu pieņemts lēmums izraisa
sekas šai valstij, radot Savienības procesuālajās tiesībās un direktīvās paredzētus pienākumus.
Īrija, Apvienotā Karaliste un Beļģijas un Itālijas valdības savukārt uzskata, ka šāds lēmums neietilpst Savienības tiesību
piemērošanas jomā. Minētajos argumentos ietilpst teksta, no kura izriet, ka runa ir par tiesībām, skaidrība, atsauce uz “suverenitātes”
klauzulu jeb “diskrecionāro klauzulu” Komisijas dokumentos, šādas klauzulas jēga, proti, humanitāri apsvērumi, un, visbeidzot,
ar Regulu Nr. 343/2003 izveidotās sistēmas loģika.
Apvienotā Karaliste uzsver, ka suverenitātes klauzula neveido atkāpi 1991. gada 18. jūnija sprieduma lietā C‑260/89
ERT
(
Recueil
, I‑2925. lpp., 43. punkts) izpratnē. Tā arī norāda, ka tas, ka šīs klauzulas izmantošana nav Savienības tiesību īstenošana,
nenozīmē, ka dalībvalstis neievēro pamattiesības, jo tām ir saistoša Ženēvas konvencija un ECPAK. Beļģijas valdība tomēr uzsver,
ka lēmuma nosūtīt patvēruma meklētāju izpilde ietver Regulas Nr. 343/2003 īstenošanu un tāpēc ietilpst LES 6. panta un hartas
piemērošanas jomā.
Čehijas valdības viedoklis ir tāds, ka dalībvalsts lēmumam ir piemērojamas Savienības tiesības, kad šī valsts īsteno suverenitātes
klauzulu, bet nav piemērojamas tad, ja tā šīs tiesības neizmanto.
Tiesas atbilde
Hartas 51. panta 1. punktā ir paredzēts, ka hartas noteikumi attiecas uz dalībvalstīm tikai tad, ja tās īsteno Savienības
tiesības.
Regulas Nr. 343/2003 3. panta 2. punkta pārbaude liecina, ka tajā dalībvalstīm ir atzīta rīcības brīvība, kas ir daļa no kopējās
Savienības patvēruma sistēmas, kura ir paredzēta LESD un kuru ir izstrādājis Savienības likumdevējs.
Kā ir uzsvērusi Komisija, šī rīcības brīvība dalībvalstīm ir jāizmanto, ievērojot pārējās minētās regulas tiesību normas.
Turklāt Regulas Nr. 343/2003 3. panta 2. punktā ir norādīts, ka atkāpe no šīs regulas 3. panta 1. punktā minētā principa izraisa
konkrētas šajā regulā paredzētas sekas. Tādējādi dalībvalsts, kura pieņem lēmumu pati izskatīt patvēruma pieteikumu, kļūst
par atbildīgo dalībvalsti Regulas Nr. 343/2003 izpratnē un tai vajadzības gadījumā ir jāinformē viena vai vairākas citas dalībvalstis,
uz kurām attiecas patvēruma pieteikums.
Šie faktori apstiprina interpretāciju, ka Regulas Nr. 343/2003 3. panta 2. punktā dalībvalstīm piešķirtā rīcības brīvība ir
daļa no minētajā regulā paredzētajiem mehānismiem par patvēruma pieteikumu atbildīgās dalībvalsts noteikšanai un tāpēc tā
ir tikai viens no kopējās Eiropas patvēruma sistēmas elementiem. Tāpēc ir jāuzskata, ka dalībvalsts, kas izmanto šo rīcības
brīvību, īsteno Savienības tiesības hartas 51. panta 1. punkta izpratnē.
Tādēļ uz pirmo jautājumu lietā C‑411/10 ir jāatbild, ka ar dalībvalsts saskaņā ar Regulas Nr. 343/2003 3. panta 2. punktu
pieņemtu lēmumu par patvēruma pieteikuma izskatīšanu, par kuru atbilstoši regulas III nodaļā noteiktajiem kritērijiem tā nav
atbildīga, tiek īstenotas Savienības tiesības LES 6. panta un/vai hartas 51. panta izpratnē.

Par otro, trešo, ceturto un sesto jautājumu lietā C‑411/10 un abiem jautājumiem lietā C‑493/10
Otrajā jautājumā lietā C‑411/10 un pirmajā jautājumā lietā C‑493/10 iesniedzējtiesas būtībā jautā, vai dalībvalstij, kurai
ir jānosūta patvēruma meklētājs uz dalībvalsti, kura atbilstoši Regulas Nr. 343/2003 3. panta 1. punktam ir noteikta kā atbildīgā
dalībvalsts, ir jāpārbauda, vai šī pēdējā dalībvalsts ievēro Savienības pamattiesības, Direktīvu 2003/9, Direktīvu 2004/83
un Direktīvu 2005/85, kā arī Regulu Nr. 343/2003.
Trešajā jautājumā lietā C‑411/10
Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)
būtībā jautā, vai dalībvalsts, kurai ir jānosūta patvēruma meklētājs, pienākums ievērot pamattiesības neļauj veikt neapstrīdamu
pieņēmumu, ka atbildīgā dalībvalsts ievēro patvēruma meklētājam Savienības tiesībās nodrošinātās pamattiesības un/vai obligātos
standartus, kas noteikti iepriekš minētajās direktīvās.
Ceturtajā jautājumā lietā C‑411/10 un otrajā jautājumā lietā C‑493/10 iesniedzējtiesas būtībā jautā, vai, ja tiek konstatēts,
ka atbildīgā dalībvalsts neievēro pamattiesības, dalībvalstij, kurai ir jānosūta patvēruma meklētājs, ir jāuzņemas atbildība
izskatīt patvēruma pieteikumu saskaņā ar Regulas Nr. 343/2003 3. panta 2. punktu.
Visbeidzot, sestajā jautājumā lietā C‑411/10
Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)
būtībā jautā, vai hartas 47. pantā noteiktajām tiesībām atbilst valsts tiesību norma, saskaņā ar kuru tiesai, pārbaudot, vai
personu var likumīgi saskaņā ar Regulu Nr. 343/2003 pārsūtīt uz citu dalībvalsti, šī dalībvalsts ir jāuzskata par “drošu valsti”.
Šie jautājumi ir izskatāmi kopā.
Kopējā Eiropas patvēruma sistēma ir balstīta uz pilnīgu un visaptverošu Ženēvas konvencijas piemērošanu un pārliecību, ka
neviena persona netiks nosūtīta uz vietu, kur pastāv risks, ka tā no jauna tiks vajāta. Ženēvas konvencijas un 1967. gada
protokola ievērošana ir paredzēta hartas 18. pantā un LESD 78. pantā (skat. 2010. gada 2. marta spriedumu apvienotajās lietās
C‑175/08, C‑176/08, C‑178/08 un C‑179/08
Salahadin Abdulla
u.c., Krājums, I‑1493. lpp., 53. punkts, kā arī 2010. gada 17. jūnija spriedumu lietā C‑31/09
Bolbol
, Krājums, I‑5539. lpp., 38. punkts).
Kā ir norādīts šī sprieduma 15. punktā, dažādajās regulās un direktīvās, kas ir būtiskas pamatlietās, ir paredzēts, ka tajās
tiek ievērotas pamattiesības un hartā atzītie principi.
Tāpat jānorāda, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru dalībvalstīm ir ne tikai to valsts tiesību normas jāinterpretē atbilstoši
Savienības tiesībām, bet arī jārūpējas, lai tās nepamatotos uz tādu sekundāro tiesību normu interpretāciju, kas būtu konfliktā
ar Savienības tiesību sistēmā aizsargātajām pamattiesībām vai citiem Savienības tiesību vispārīgajiem principiem (šajā ziņā
skat. 2003. gada 6. novembra spriedumu lietā C‑101/01
Lindqvist
,
Recueil
, I‑12971. lpp., 87. punkts, kā arī 2007. gada 26. jūnija spriedumu lietā C‑305/05
Ordre des barreaux francophones et germanophone
u.c., Krājums, I‑5305. lpp., 28. punkts).
No dokumentiem, kas veido kopējo Eiropas patvēruma sistēmu, izriet, ka tā tika izveidota apstākļos, kuri ļāva pieņemt, ka
visas valstis, kas tajā piedalās, vai tās būtu dalībvalstis vai trešās valstis, ievēro pamattiesības, ieskaitot tiesības,
kas izriet no Ženēvas konvencijas un 1967. gada protokola, kā arī ECPAK, un ka dalībvalstis šajā ziņā var viena otrai savstarpēji
uzticēties.
Tieši šī savstarpējās uzticības principa dēļ Savienības likumdevējs, lai vienkāršotu patvēruma pieteikumu izskatīšanas sistēmu
un novērstu sistēmas noslogojumu ar valstu iestāžu pienākumu izskatīt vairākus viena un tā paša patvēruma meklētāja iesniegtus
pieteikumus, palielinātu tiesisko drošību par patvēruma pieteikumu atbildīgās dalībvalsts noteikšanā, kā arī novērstu
forum shopping
, kā visa pamatmērķis ir paātrināt pieteikumu izskatīšanu gan patvēruma meklētāju, gan piedalošos valstu interesēs, pieņēma
Regulu Nr. 343/2003 un šī sprieduma 24.–26. punktā minētās konvencijas.
Šādos apstākļos ir jāpieņem, ka attieksme pret patvēruma meklētājiem katrā dalībvalstī atbilst hartas, Ženēvas konvencijas,
kā arī ECPAK prasībām.
Tomēr nevar izslēgt, ka šī sistēma noteiktā dalībvalstī praksē var sastapties ar lielām operacionālām grūtībām, kas nozīmē,
ka pastāv nopietns risks, ka pret patvēruma meklētājiem to nosūtīšanas uz šo dalībvalsti gadījumā izrādītā attieksme nebūs
saderīga ar viņu pamattiesībām.
Tomēr no tā nevar secināt, ka jebkurš atbildīgās dalībvalsts pieļauts pamattiesību pārkāpums ietekmē pārējo dalībvalstu pienākumus
ievērot Regulas Nr. 343/2003 tiesību normas.
Tas faktiski izriet no Savienības, kā arī brīvības, drošības un tiesiskuma telpas izveides un it īpaši no kopējās Eiropas
patvēruma sistēmas, – kas ir izveidota, pamatojoties uz savstarpēju uzticību un pieņēmumu, ka citas dalībvalstis ievēros Savienības
tiesības un it īpaši pamattiesības, – jēgas.
Turklāt ar Regulas Nr. 343/2003 mērķiem un sistēmu nebūtu saderīgi, ja ar vismazāko Direktīvas 2003/9, Direktīvas 2004/83
vai Direktīvas 2005/85 pārkāpumu pietiktu, lai pilnībā tiktu liegta patvēruma meklētāja nosūtīšana uz parasti atbildīgo dalībvalsti.
Regulā Nr. 343/2003, pieņemot, ka patvēruma meklētāja pamattiesības tiks ievērotas dalībvalstī, kura normālos apstākļos ir
atbildīga par pieteikuma izskatīšanu, kā izriet it īpaši no secinājumu lietā C‑411/10 124. un 125. punkta, ir paredzēta skaidra
un operacionāla metode, kas ļauj ātri noteikt par patvēruma pieteikuma izskatīšanu atbildīgo dalībvalsti. Šajā nolūkā Regulā
Nr. 343/2003 ir paredzēts, ka tikai viena dalībvalsts, kas tiek noteikta pēc objektīviem kritērijiem, ir atbildīga par kādā
Savienības valstī iesniegta patvēruma pieteikuma izskatīšanu.
Tomēr, ja jebkuram Direktīvas 2003/9, Direktīvas 2004/83 vai Direktīvas 2005/85 atsevišķas tiesību normas pārkāpumam, ko pieļāvusi
atbildīgā dalībvalsts, būtu jābūt tādām sekām, ka dalībvalsts, kurā ir iesniegts patvēruma pieteikums, nevarētu pārsūtīt patvēruma
meklētāju uz šo pirmo valsti, šādas sekas Regulas Nr. 343/2003 III nodaļā paredzētajiem kritērijiem atbildīgās dalībvalsts
noteikšanai pievienotu papildu izslēgšanas kritēriju, atbilstoši kuram arī nenozīmīgi iepriekš minēto direktīvu noteikumu
pārkāpumi konkrētā dalībvalstī varētu nozīmēt, ka tā būtu atbrīvota no minētajā regulā paredzētajiem pienākumiem. Šādas sekas
minētajiem pienākumiem atņemtu to būtību un apgrūtinātu iespēju sasniegt mērķi ātri noteikt par Savienībā iesniegtu patvēruma
pieteikumu atbildīgo dalībvalsti.
Savukārt gadījumā, kad būtu nopietni jāuztraucas par to, ka atbildīgajā dalībvalstī patvēruma piešķiršanas procesā un patvēruma
meklētāju uzņemšanas apstākļos pastāv sistemātiski trūkumi, kas ietver necilvēcisku vai pazemojošu attieksmi hartas 4. panta
izpratnē pret patvēruma meklētājiem, kas nosūtīti uz šo dalībvalsti, šāda pārsūtīšana nebūtu saderīga ar šo tiesību normu.
Runājot par situāciju Grieķijā, lietas dalībnieki, kas ir iesnieguši Tiesai savus apsvērumus, ir vienisprātis, ka šī dalībvalsts
2010. gadā bija vieta, no kuras Savienībā ieceļoja gandrīz 90 % no nelegālajiem imigrantiem, ka šīs dalībvalsts nasta šī pieplūduma
dēļ ir nesamērīga ar citu dalībvalstu nastu un ka Grieķijas iestādes finansiāli nav spējīgas ar to tikt galā. Grieķijas Republika
ir norādījusi, ka dalībvalstis nav pieņēmušas Komisijas ierosinājumu apturēt Regulas Nr. 343/2003 piemērošanu un izdarīt tajā
grozījumus, atvieglojot pirmās ierašanās kritēriju.
Pamatlietām līdzīgā situācijā, proti, Regulas Nr. 343/2003 izpratnē atbildīgajai dalībvalstij 2009. gada jūnijā nosūtot patvēruma
meklētāju uz Grieķiju, Eiropas Cilvēktiesību tiesa it īpaši nolēma, ka Beļģijas Karaliste ir pārkāpusi ECPAK 3. pantu, pirmkārt,
pakļaujot prasītāju draudiem, ko rada patvēruma piešķiršanas procesa trūkumi Grieķijā, jo Beļģijas iestādes zināja vai tām
bija jāzina, ka viņam nav nekādu garantiju, ka Grieķijas iestādes nopietni izskatīs viņa patvēruma pieteikumu, un, otrkārt,
pilnīgi apzināti pakļaujot prasītāju tādiem brīvības atņemšanas un dzīves apstākļiem, kas veido pazemojošu attieksmi (ECT
2011. gada 21. janvāra spriedums lietā
M. S. S.
pret Beļģiju un Grieķiju,
Recueil des arrêts et décisions
vēl nav publicēts, 358., 360. un 367. punkts).
Šajā spriedumā aprakstītais pamattiesību apdraudējuma apmērs apliecina, ka laikā, kad prasītājs
M. S. S.
tika nosūtīts, Grieķijā patvēruma piešķiršanas procesā un patvēruma meklētāju uzņemšanas apstākļos bija sistemātiski trūkumi.
Lai nospriestu, ka draudi prasītājam ir pietiekami pierādīti, Eiropas Cilvēktiesību tiesa ņēma vērā regulārus un saskanīgus
starptautisku nevalstisku organizāciju ziņojumus, kuros bija aprakstītas praktiskās grūtības, ko Grieķijā rada kopējās Eiropas
patvēruma sistēmas piemērošana, Apvienoto Nāciju Augstā komisāra bēgļu jautājumos (
HCR
) kompetentajam Beļģijas ministram nosūtītas vēstules, kā arī Komisijas ziņojumus par Dublinas sistēmas novērtējumu un ierosinājumus
pārskatīt Regulu Nr. 343/2003, lai palielinātu šīs sistēmas efektivitāti un efektīvu pamattiesību aizsardzību (iepriekš minētais
spriedums lietā
M. S. S.
pret Beļģiju un Grieķiju, 347.–350. punkts).
Tādējādi pretēji Beļģijas, Itālijas un Polijas valdību apgalvotajam, ka dalībvalstīm nav piemērotu instrumentu, lai novērtētu,
vai atbildīgā dalībvalsts ievēro pamattiesības, un tādējādi – reālos draudus patvēruma meklētājam gadījumā, ja viņš tiktu
pārsūtīts uz šo dalībvalsti, Eiropas Cilvēktiesību tiesas minētā informācija ļauj dalībvalstīm novērtēt patvēruma sistēmas
darbību atbildīgajā dalībvalstī, kas padara iespējamu šādu draudu novērtēšanu.
Jānorāda uz Komisijas izdoto ziņojumu un Regulas Nr. 343/2003 grozījumu priekšlikumu nozīmi, par kuru pastāvēšanu dalībvalsts,
kurai ir jāveic nosūtīšana, ņemot vērā tās dalību Eiropas Savienības Padomes darbā, kura ir viena no šo dokumentu adresātiem,
nevar nezināt.
Turklāt LESD 80. pantā ir paredzēts, ka uz patvēruma politiku un tās īstenošanu attiecas solidaritātes un atbildības, tostarp
tās finansiālo seku, taisnīga sadalījuma princips dalībvalstu starpā. Direktīva 2001/55 ir šīs solidaritātes piemērs, bet,
kā tika norādīts tiesas sēdē, tajā ietvertais solidaritātes mehānisms attiecas tikai uz pavisam īpašām situācijām, kas ietilpst
šīs direktīvas piemērošanas jomā, proti, uz pārvietoto personu masveida pieplūduma gadījumiem.
No iepriekš minētā izriet, ka tādās situācijās kā pamatlietās, lai ļautu Savienībai un tās dalībvalstīm ievērot to pienākumus
patvēruma meklētāju pamattiesību aizsardzības jomā, dalībvalstīm, ieskaitot valsts tiesas, ir pienākums nenosūtīt patvēruma
meklētāju uz “atbildīgo dalībvalsti” Regulas Nr. 343/2003 izpratnē gadījumos, kad tās nevar nezināt, ka sistemātiski trūkumi
patvēruma piešķiršanas procesā un patvēruma meklētāju uzņemšanas apstākļos šajā dalībvalstī rada nopietnus un pierādītus iemeslus
uzskatīt, ka patvēruma meklētājam radīsies reāls risks tikt pakļautam necilvēciskai vai pazemojošai attieksmei hartas 4. panta
izpratnē.
Runājot par to, vai dalībvalstij, kas nevar nosūtīt patvēruma meklētāju uz dalībvalsti, kas ir noteikta par “atbildīgo” dalībvalsti
atbilstoši Regulai Nr. 343/2003, ir pienākums pašai izskatīt pieteikumu, jānorāda, ka šīs regulas III nodaļā ir minēts zināms
skaits kritēriju un ka saskaņā ar minētās regulas 5. panta 1. punktu šie kritēriji ir piemērojami minētajā nodaļā norādītajā
secībā.
Saglabājot tiesības pašai izskatīt Regulas Nr. 343/2003 3. panta 2. punktā paredzēto pieteikumu, nespēja nosūtīt patvēruma
meklētāju uz Grieķiju, kad šī valsts ir noteikta par atbildīgo dalībvalsti saskaņā ar šīs regulas III nodaļas kritērijiem,
nosaka dalībvalstij, kurai būtu jāveic šī nosūtīšana, pienākumu turpināt minētās nodaļas kritēriju pārbaudi, lai noskaidrotu,
vai pārējie kritēriji neļauj noteikt citu dalībvalsti par atbildīgu izskatīt patvēruma pieteikumu.
Saskaņā ar Regulas Nr. 343/2003 13. pantu, ja, pamatojoties uz šajā regulā uzskaitītajiem kritērijiem, nav iespējams izraudzīties
par patvēruma pieteikuma izskatīšanu atbildīgo dalībvalsti, par pieteikuma izskatīšanu ir atbildīga dalībvalsts, kurai pirmajai
iesniegts minētais pieteikums.
Tomēr ir svarīgi, lai dalībvalsts, kurā atrodas patvēruma meklētājs, rūpētos par to, lai situācija, kurā tiek pārkāptas šī
patvēruma meklētāja pamattiesības, netiktu pasliktināta, veicot nesaprātīgi garu atbildīgās dalībvalsts noteikšanas procesu.
Vajadzības gadījumā tās pienākums ir pašai izskatīt pieteikumu saskaņā ar Regulas Nr. 343/2003 3. panta 2. punktā paredzētajiem
nosacījumiem.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka Regulas Nr. 343/2003 piemērošana, pamatojoties uz neapstrīdamu pieņēmumu,
ka par patvēruma pieteikuma izskatīšanu parasti atbildīgajā dalībvalstī tiks ievērotas patvēruma meklētāja pamattiesības,
kā ir norādījusi ģenerāladvokāte secinājumu lietā C‑411/10 131. punktā, nav saderīga ar dalībvalsts pienākumu interpretēt
un piemērot Regulu Nr. 343/2003 atbilstoši pamattiesībām.
Turklāt, kā ir uzsvēris
N. S.
, ja Regulā Nr. 343/2003 būtu noteikts neapstrīdams pieņēmums par pamattiesību ievērošanu, tad tā pati varētu tikt uzskatīta
par tādu, kas apdraud garantijas, kurās paredzēts, ka Savienība un tās dalībvalstis aizsargā un ievēro pamattiesības.
Tā tas it īpaši būtu ar tiesību normu, kurā paredzēts, ka zināmas valstis ir “drošas valstis” pamattiesību ievērošanas ziņā,
ja šī tiesību norma būtu interpretējama tā, ka tā ietver neapstrīdamu pieņēmumu, aizliedzot pretējus pierādījumus.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka Direktīvas 2005/85 36. panta, kas attiecas uz drošas trešās Eiropas valsts jēdzienu, 2. punkta a) un
c) apakšpunktā ir paredzēts, ka trešo valsti var uzskatīt par “drošu trešo valsti” tikai tad, ja tā ir ne vien ratificējusi
Ženēvas konvenciju un ECPAK, bet arī ievēro to noteikumus.
Šāds formulējums norāda, ka tas vien, ka valsts ir ratificējusi konvencijas, nevar likt piemērot neapstrīdamu pieņēmumu, ka
šī valsts ievēro šīs konvencijas. Tāds pats princips ir piemērojams gan dalībvalstīm, gan trešām valstīm.
Šādos apstākļos šī sprieduma 80. punktā konstatētais pieņēmums, kas ir pamatā visam tiesiskajam regulējumam šajā jomā, ka
patvēruma meklētājiem tiks izrādīta cilvēktiesībām atbilstoša attieksme, ir uzskatāms par apstrīdamu.
Ņemot vērā šos faktus, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Savienības tiesībās tiek liegts piemērot neapstrīdamu pieņēmumu,
ka dalībvalsts, kura Regulas Nr. 343/2003 3. pantā ir norādīta par atbildīgo, ievēro Savienības pamattiesības.
Hartas 4. pants ir interpretējams tādējādi, ka dalībvalstīm, ieskaitot valsts tiesas, ir pienākums nenosūtīt patvēruma meklētāju
uz “atbildīgo dalībvalsti” Regulas Nr. 343/2003 izpratnē gadījumos, kad tās nevar nezināt, ka sistemātiski trūkumi patvēruma
piešķiršanas procesā un patvēruma meklētāju uzņemšanas apstākļos šajā dalībvalstī rada nopietnus un pierādītus iemeslus uzskatīt,
ka patvēruma meklētājam radīsies reāls risks tikt pakļautam necilvēciskai vai pazemojošai attieksmei šīs tiesību normas izpratnē.
Saglabājot tiesības pašai izskatīt Regulas Nr. 343/2003 3. panta 2. punktā paredzēto pieteikumu, nespēja nosūtīt patvēruma
meklētāju uz citu Savienības dalībvalsti, kad šī valsts ir noteikta par atbildīgo dalībvalsti saskaņā ar šīs regulas III nodaļas
kritērijiem, nosaka dalībvalstij, kurai būtu jāveic šī nosūtīšana, pienākumu turpināt minētās nodaļas kritēriju pārbaudi,
lai noskaidrotu, vai pārējie kritēriji neļauj noteikt citu dalībvalsti par atbildīgu izskatīt patvēruma pieteikumu.
Tomēr ir svarīgi, lai dalībvalsts, kurā atrodas patvēruma meklētājs, rūpētos par to, lai situācija, kurā tiek pārkāptas šī
patvēruma meklētāja pamattiesības, netiktu pasliktināta, veicot nesaprātīgi garu atbildīgās dalībvalsts noteikšanas procesu.
Vajadzības gadījumā tās pienākums ir pašai izskatīt pieteikumu saskaņā ar Regulas Nr. 343/2003 3. panta 2. punktā paredzētajiem
nosacījumiem.

Par piekto jautājumu lietā C‑411/10
Piektajā jautājumā lietā C‑411/10
Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)
būtībā jautā, vai personai, uz kuru attiecas Regula Nr. 343/2003, atbilstoši vispārējiem Eiropas Savienības tiesību principiem
un it īpaši hartas 1. pantā par cilvēka cieņu, 18. pantā par patvēruma tiesībām un 47. pantā par tiesībām uz efektīvu tiesību
aizsardzību piešķirtās aizsardzības apmērs ir plašāks par ECPAK 3. pantā piešķirto aizsardzību.
Saskaņā ar Komisijas viedokli atbildei uz šo jautājumu ir jāļauj identificēt tās hartas tiesību normas, kuru pārkāpums no
atbildīgās dalībvalsts puses izraisīs sekundāru atbildību no tās dalībvalsts puses, kurai ir jālemj par nosūtīšanu.
Faktiski, lai arī
Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)
lēmumā par prejudiciālu jautājuma uzdošanu īpaši nav norādījusi pamatojumu, kāpēc atbilde uz šo jautājumu tai ir vajadzīga
sprieduma taisīšanai, izlasot šo lēmumu, nākas uzskatīt, ka šis jautājums ir izskaidrojams ar [ECT] 2008. gada 2. decembra
lēmumu lietā
K. R. S
. pret Apvienoto Karalisti,
Recueil des arrêts et décisions
vēl nav publicēts, kurā Eiropas Cilvēktiesību tiesa atzina par nepieņemamu sūdzību par ECPAK 3. un 13. panta pārkāpumu lietā,
kur prasītājs gandrīz tika nosūtīts no Apvienotās Karalistes uz Grieķiju. Daži lietas dalībnieki
Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)
ir apgalvojuši, ka no hartas izrietošā pamattiesību aizsardzība ir plašāka nekā tā, kas izriet no ECPAK, un ka hartas vērā
ņemšanas sekām būtu jābūt tādām, ka ir jāapmierina viņu prasība nepārsūtīt prasītāju pamatlietā uz Grieķiju.
Kopš lēmuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu Eiropas Cilvēktiesību tiesa ir pārskatījusi savu nostāju jaunu pierādījumu
aspektā un iepriekš minētajā spriedumā lietā
M. S. S.
pret Beļģiju un Grieķiju nolēmusi ne tikai, ka Grieķijas Republika ir pārkāpusi ECPAK 3. pantu prasītāja brīvības atņemšanas
un dzīves apstākļu Grieķijā dēļ, kā arī ECPAK 13. pantu, skatot to kopā ar minēto 3. pantu, trūkumu patvēruma piešķiršanas
procesā prasītāja gadījumā dēļ, bet arī, ka Beļģijas Karaliste ir pārkāpusi ECPAK 3. pantu, pakļaujot prasītāju draudiem,
kas saistīti ar patvēruma piešķiršanas procesa Grieķijā trūkumiem un šim pantam neatbilstošiem brīvības atņemšanas un dzīves
apstākļiem Grieķijā.
Kā izriet no šī sprieduma 106. punkta, dalībvalsts pārkāptu hartas 4. pantu, ja tā pārsūtītu patvēruma meklētāju uz atbildīgo
dalībvalsti Regulas Nr. 343/2003 izpratnē šī sprieduma 94. punktā minētajos apstākļos.
Nešķiet, ka hartas 1., 18. un 47. pants varētu izraisīt citādāku atbildi nekā tā, kas sniegta uz otro, trešo, ceturto un sesto
jautājumu lietā C‑411/10, kā arī uz abiem jautājumiem lietā C‑493/10.
Tādējādi uz piekto lietā C‑411/10 uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka hartas 1., 18. un 47. pants neliek sniegt citādāku atbildi
nekā tā, kas sniegta uz otro, trešo, ceturto un sesto jautājumu lietā C‑411/10, kā arī uz abiem jautājumiem lietā C‑493/10.

Par septīto jautājumu lietā C‑411/10
Septītajā jautājumā lietā C‑411/10
Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)
būtībā jautā, vai, ciktāl iepriekšējie jautājumi attiecas uz Apvienotās Karalistes pienākumiem, atbildes uz no otrā līdz sestajam
jautājumam jebkādā veidā ietekmē 30. protokola par hartas piemērošanu Apvienotajai Karalistei ņemšana vērā.
Kā ir atgādinājis
EHRC
, šī jautājuma izcelsme ir rodama
Secretary of State
nostājā
High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court)
, ka hartas noteikumi Apvienotajā Karalistē nav piemērojami.
Lai gan
Secretary of State
šo nostāju
Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)
vairs neatkārto, ir jāatgādina, ka 30. protokola 1. panta 1. punktā ir paredzēts, ka ar hartu netiek palielinātas Tiesas
vai jebkuras tiesas Polijas Republikā vai Apvienotajā Karalistē tiesības atzīt, ka Polijas Republikas vai Apvienotās Karalistes
tiesību akti, regulas vai administratīvie noteikumi, prakse vai darbības neatbilst pamattiesībām, brīvībām un principiem,
kas tajā atkārtoti apstiprināti.
No šīs tiesību normas teksta, kā ir norādījusi ģenerāladvokāte secinājumu lietā C‑411/10 169. un 170. punktā, izriet, ka ar
30. protokolu principā nav apstrīdēta hartas piemērojamība Apvienotajai Karalistei vai Polijai; to apstiprina minētā protokola
preambulas apsvērumi. Tādējādi saskaņā ar 30. protokola preambulas trešo apsvērumu LES 6. pantā ir noteikta prasība, ka harta
Polijas Republikas un Apvienotās Karalistes tiesās jāpiemēro un jāinterpretē stingri saskaņā ar šī protokola 1. pantā minētajiem
paskaidrojumiem. Turklāt saskaņā ar minētā protokola preambulas sesto apsvērumu hartā vēlreiz ir apliecinātas Savienībā atzītās
tiesības, brīvības un principi un šīs tiesības padarītas redzamākas, taču nav radītas jaunas tiesības vai principi.
Šādos apstākļos 30. protokola 1. panta 1. punktā ir izskaidrots hartas 51. pants par tās piemērojamību, un tā mērķis nav atbrīvot
Polijas Republiku un Apvienoto Karalisti no pienākuma ievērot hartas noteikumus, ne arī liegt šo dalībvalstu tiesām rūpēties
par šo noteikumu ievērošanu.
Tā kā pamatlietās runa ir par tiesībām, kas nav paredzētas hartas IV sadaļā, par 30. protokola 1. panta 2. punkta interpretāciju
nav jālemj.
Tāpēc uz septīto jautājumu lietā C‑411/10 ir jāatbild, ka, ciktāl iepriekšējie jautājumi attiecas uz Apvienotās Karalistes
pienākumiem, 30. protokola ņemšana vērā neietekmē atbildes, kas sniegtas uz lietā C‑411/10 uzdoto no otrā līdz sestajam jautājumam.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
1)
ar dalībvalsts saskaņā ar Padomes 2003. gada 18. februāra Regulas (EK) Nr. 343/2003, ar ko paredz kritērijus un mehānismus,
lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts pilsoņa patvēruma pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā
no dalībvalstīm, 3. panta 2. punktu pieņemtu lēmumu par patvēruma pieteikuma izskatīšanu, par kura pieņemšanu atbilstoši šīs
regulas III nodaļā noteiktajiem kritērijiem tā nav atbildīga, tiek īstenotas Savienības tiesības LES 6. panta un/vai Eiropas
Savienības Pamattiesību hartas 51. panta izpratnē;
2)
Savienības tiesībās tiek liegts piemērot neapstrīdamu pieņēmumu, ka dalībvalsts, kura Regulas Nr. 343/2003 3. pantā ir norādīta
par atbildīgo, ievēro Eiropas Savienības pamattiesības;
Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 4. pants ir interpretējams tādējādi, ka dalībvalstīm, ieskaitot valsts tiesas, ir pienākums
nenosūtīt patvēruma meklētāju uz “atbildīgo dalībvalsti” Regulas Nr. 343/2003 izpratnē gadījumos, kad tās nevar nezināt, ka
sistemātiski trūkumi patvēruma piešķiršanas procesā un patvēruma meklētāju uzņemšanas apstākļos šajā dalībvalstī rada nopietnus
un pierādītus iemeslus uzskatīt, ka patvēruma meklētājam radīsies reāli draudi tikt pakļautam necilvēciskai vai pazemojošai
attieksmei šīs tiesību normas izpratnē;
saglabājot tiesības pašai izskatīt Regulas Nr. 343/2003 3. panta 2. punktā paredzēto pieteikumu, nespēja nosūtīt patvēruma
meklētāju uz citu Eiropas Savienības dalībvalsti, kad šī valsts ir noteikta par atbildīgo dalībvalsti saskaņā ar šīs regulas
III nodaļas kritērijiem, nosaka dalībvalstij, kurai būtu jāveic šī nosūtīšana, pienākumu turpināt minētās nodaļas kritēriju
pārbaudi, lai noskaidrotu, vai pārējie kritēriji neļauj noteikt citu dalībvalsti par atbildīgu izskatīt patvēruma pieteikumu;
tomēr ir svarīgi, lai dalībvalsts, kurā atrodas patvēruma meklētājs, rūpētos par to, lai situācija, kurā tiek pārkāptas šī
patvēruma meklētāja pamattiesības, netiktu pasliktināta, veicot nesaprātīgi garu atbildīgās dalībvalsts noteikšanas procesu.
Vajadzības gadījumā tās pienākums ir pašai izskatīt pieteikumu saskaņā ar Regulas Nr. 343/2003 3. panta 2. punktā paredzētajiem
nosacījumiem;
3)
Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 1., 18. un 47. pants neliek sniegt citādāku atbildi;
4)
ciktāl iepriekšējie jautājumi attiecas uz Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes pienākumiem, 30. protokola
par Eiropas Savienības Pamattiesību hartas piemērošanu Polijas Republikai un Apvienotajai Karalistei ņemšana vērā neietekmē
atbildes, kas sniegtas uz lietā C‑411/10 uzdoto no otrā līdz sestajam jautājumam.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – angļu.