CELEX: 62010CJ0435
Smernica 80/987/CEE
Protection des travailleurs en cas d’insolvabilité de l’employeur
Indemnité d’insolvabilité
Paiement subordonné à la condition d’enregistrement en tant que demandeur d’emploi

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 4, 5 a 10 smernice Rady 80/987/EHS z 20. októbra 1980 o ochrane
zamestnancov v prípade platobnej neschopnosti ich zamestnávateľa (Ú. v. ES L 283, s. 23; Mim. vyd. 05/001, s. 217), zmenenej
a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2002/74/ES z 23. septembra 2002 (Ú. v. ES L 270, s. 10; Mim. vyd. 05/004,
s. 261, ďalej len „smernica 80/987“).
Tento návrh bol podaný v rámci sporu, ktorého účastníkmi sú J. C. van Ardennen a Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut
werknemersverzekeringen (správna rada Úradu pre správu poistenia zamestnancov, ďalej len „UWV“), vo veci rozhodnutia, ktorým
UWV odmietol J. C. van Ardennenovi priznať celú dávku v prípade platobnej neschopnosti, lebo sa v stanovenej lehote nezaregistroval
na Centrale organisatie voor Werk en Inkomen (Ústredný úrad práce a pre mzdy, ďalej len „CWI“) ako uchádzač o zamestnanie.

Právny rámec

Právna úprava Únie
Podľa článku 3 smernice 80/987:
„Členské štáty prijmú potrebné opatrenia, ktorými zabezpečia, že záručné inštitúcie zaručia, podľa článku 4 [s výhradou článku
4 –
neoficiálny preklad
], výplatu neuspokojených nárokov zamestnancov vyplývajúcich z pracovnoprávnych zmlúv alebo pracovnoprávnych vzťahov vrátane
výplat odstupného pri skončení pracovnoprávnych vzťahov, ak to ustanovujú vnútroštátne predpisy.
Nároky, ktoré preberie záručná inštitúcia, sú neuspokojenými nárokmi na platby súvisiacimi s obdobím pred, a/alebo, ako je
to vhodné, po danom dátume, ktorý určia členské štáty.“
Článok 4 tejto smernice stanovuje:
„1.      Členské štáty majú možnosť obmedziť zodpovednosť záručných inštitúcií uvedených v článku 3.
2.      Ak členské štáty využijú možnosť uvedenú v odseku 1, určia dĺžku obdobia, za ktoré má záručná inštitúcia splniť neuspokojené
nároky. Toto obdobie však nesmie byť kratšie než obdobie zahrňujúce odmenu za posledné tri mesiace pracovnoprávneho vzťahu
pred a/alebo po dátume uvedenom v článku 3. Členské štáty môžu zahrnúť toto minimálne obdobie troch mesiacov do referenčného
obdobia s obdobím trvania najmenej šesť mesiacov.
Členské štáty s referenčným obdobím najmenej 18 mesiacov môžu obmedziť obdobie, za ktoré má záručná inštitúcia splatiť neuspokojené
nároky, na osem týždňov. V tomto prípade sa na výpočet minimálneho obdobia použijú tie obdobia, ktoré sú najpriaznivejšie
pre zamestnancov.
3.      Členské štáty môžu okrem toho ustanoviť horné hranice platieb, ktoré vykoná záručná inštitúcia. Tieto horné hranice nesmú
byť nižšie než je úroveň, ktorá je sociálne zhodná so sociálnym cieľom tejto smernice.
Ak si členské štáty zvolia túto možnosť, informujú Komisiu o metódach použitých pri ustanovení hornej hranice.“
Podľa článku 5 uvedenej smernice:
„Členské štáty ustanovia podrobné pravidlá organizácie, financovania a prevádzky záručných inštitúcií, najmä v súlade s týmito
zásadami:
a)      majetok inštitúcií je nezávislý od prevádzkového kapitálu zamestnávateľov a nesmie byť dostupný v rámci konania z dôvodu platobnej
neschopnosti;
b)      na ich financovanie prispievajú zamestnávatelia, ak nie sú plne financované štátnymi orgánmi;
c)      záväzky inštitúcií nezávisia od toho, či bola alebo nebola splnená povinnosť prispieť na financovanie.“
Článok 10 smernice 80/987 stanovuje:
„Táto smernica nemá vplyv na možnosť členských štátov:
a)      prijímať nevyhnutné opatrenia, aby sa predišlo zneužívaniu;
b)      odmietnuť alebo obmedziť zodpovednosť uvedenú v článku 3 alebo záručnú povinnosť uvedenú v článku 7, ak sa ukáže, že plnenie
tejto povinnosti nie je opodstatnené vzhľadom na existenciu osobitých väzieb medzi zamestnancom a zamestnávateľom a spoločných
záujmov vedúcich ku kolúzii medzi nimi;
c)      odmietnuť alebo znížiť zodpovednosť uvedenú v článku 3 alebo povinnosť ručenia uvedenú v článku 7 v prípadoch, keď zamestnanec
sám alebo spolu so svojimi blízkymi príbuznými bol vlastníkom podstatnej časti podniku alebo podnikateľskej činnosti zamestnávateľa
a mal výrazný vplyv na jeho činnosti.“

Vnútroštátna právna úprava
Kapitola IV zákona o nezamestnanosti (Werkloosheidswet, ďalej len „WW“) upravuje prevzatie záväzkov vyplývajúcich z pracovnoprávneho
vzťahu v prípade platobnej neschopnosti zamestnávateľa. Podľa článku 61 WW, ktorý spadá pod uvedenú kapitolu IV, má nárok
na dávku ten zamestnanec, ktorý voči zamestnávateľovi nachádzajúcemu sa v konkurze uplatňuje svoj nárok na mzdu, dovolenkový
príplatok alebo náhradu mzdy za dovolenku.
Článok 64 WW stanovuje:
„1.      Nárok na dávku podľa tejto kapitoly zahŕňa:
a)      mzdu najviac za trinásť týždňov, ktoré bezprostredne predchádzali:
(1)      dňu ukončenia pracovného pomeru prepustením;
(2)      dňu ukončenia pracovného pomeru vzájomnou dohodou;
(3)      dňu okamžitého ukončenia pracovného pomeru, alebo
(4)      dňu, keď došlo k vypovedaniu zmluvy.
b)      mzdu najviac za obdobie trvania výpovednej lehoty stanovenej pre zamestnanca…
c)      dovolenkový príplatok, náhradu mzdy za dovolenku a sumy, ktoré zamestnávateľ dlhuje tretím osobám v súvislosti s pracovnoprávnym
vzťahom zamestnanca…“
Podľa článku 65 WW:
„1.      Od dávky podľa článku 64 sa v plnej výške odpočítajú:
a)      príjmy za výkon práce v zamestnaneckom pomere alebo činností mimo tohto pomeru dosiahnuté v období uvedenom v článku 64 ods. 1
písm. a) a b);
…“
Z článku 2 ods. 1 nariadenia o registrácii na CWI (Besluit registratie CWI,
Nederlandse Staatscourant
2002, č. 229) vyplýva, že zamestnanec, ktorý má nárok na dávku podľa kapitoly IV WW, je povinný zaregistrovať sa ako uchádzač
o zamestnanie na CWI najneskôr v prvý pracovný deň po dni nasledujúcom po začatí plynutia výpovednej lehoty podľa článku 64
ods. 1 písm. b) WW.
Článok 40 ods. 1 zákona o konkurze (Faillissementswet) stanovuje:
„1.      Výpoveď môžu dať zamestnanci pracujúci pre zamestnávateľov, ktorí sa ocitli v platobnej neschopnosti, a výpoveď týmto zamestnancom
môže dať aj správca konkurznej podstaty, ak sa dodržia lehoty stanovené v pracovnej zmluve alebo zákonné lehoty, pričom pracovnú
zmluvu možno v každom prípade vypovedať v lehote šiestich týždňov. …“
Článok 3 nariadenia o opatreniach, ktoré môže UWV uplatniť (Maatregelenbesluit UWV,
Nederlandse Staatscourant
2004, č. 163), uvádza:
„…
V prípade nesplnenia alebo nesprávneho plnenia povinnosti stanovenej v prvej kategórii… WW…, a ak napomenutie nepostačuje,
výška a dĺžka trvania predstavujú:
…
c)      20 % za omeškanie počas maximálne 52 týždňov v prípade, že omeškanie presiahlo… kalendárnych dní.“

Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
J. C. van Ardennen bol od 1. augusta 1985 zamestnaný v podniku Fruit Sellers International BV, v prípade ktorého bol 28. novembra
2006 vyhlásený konkurz. Mzda J. C. van Ardennena mu bola v plnej výške vyplatená, takže neexistovali mzdové nedoplatky.
Po tom, čo sa pokúsil založiť svoj podnik, J. C. van Ardennen sa 15. mája 2007 prihlásil na CWI a 20. mája 2007 podal žiadosť
o vyplácanie dávky v nezamestnanosti. Ako uchádzač o zamestnanie sa zaregistroval až 29. mája 2007.
Dňa 7. júna 2007 J. C. van Ardennen podal na UWV žiadosť o poskytnutie dávky v prípade platobnej neschopnosti.
Rozhodnutím z 11. septembra 2007 UWV priznal J. C. van Ardennenovi dávku v prípade platobnej neschopnosti za neuspokojené
nároky na mzdu za obdobie od 29. novembra 2006 do 12. februára 2007. Podľa informácií, ktoré poskytol UWV, toto obdobie zodpovedá
výpovednej lehote stanovenej v článku 64 ods. 1 písm. b) WW. Táto dávka zahŕňala hrubú mzdu vo výške 26 505,15 eura predstavujúcu
mzdu, náklady za auto, dovolenkový príplatok alebo náhradu mzdy za dovolenku, ako aj čistú mzdu vo výške 1 200 eur predstavujúcu
náhradu nákladov súvisiacich s výkonom odbornej činnosti.
UWV však túto sumu podľa kapitoly IV WW znížil o 20 % s odôvodnením, že J. C. van Ardennen sa v stanovenej lehote nezaregistroval
ako uchádzač o zamestnanie.
Sťažnosť J. C. van Ardennena bola zamietnutá rozhodnutím UWV z 18. decembra 2007 opäť z dôvodu, že WW ukladá povinnosť zaregistrovať
sa ako uchádzač o zamestnanie na CWI a predĺžiť túto registráciu.
Keďže žaloba, ktorú J. C. van Ardennen podal proti tomuto rozhodnutiu na Rechtbank, bola takisto zamietnutá ako nedôvodná
z toho istého dôvodu, odvolal sa na Centrale Raad van Beroep.
Podľa objasnení UWV v súlade s článkom 65 WW sa od dávky stanovenej v článku 64 tohto zákona v plnej výške odpočítajú príjmy
za prácu vykonanú v referenčnom období. UWV tvrdí, že povinnosť zaregistrovať sa ako uchádzač o zamestnanie má za cieľ zvýšiť
príležitosti daného zamestnanca, aby získal v tomto období zamestnanie, a tým minimalizovať aj náklady z garančného fondu.
Vnútroštátny súd uvádza, že takýto
ratio legis
povinnosti registrácie vyvoláva otázku, či z dávky v prípade platobnej neschopnosti možno odpočítať príjmy za prácu, ktoré
osoba dosiahne v období, v ktorom má nárok na túto dávku. Vnútroštátny súd odkazuje na rozsudok z 10. júla 1997, Maso a i.
(C‑373/95, Zb. s. I‑4051), v ktorom Súdny dvor rozhodol, že členský štát nemôže zakázať kumuláciu súm zaručených smernicou
80/987 s náhradou, akou je náhrada za mobilitu, o akú išlo vo veci, v ktorej bolo rozhodnuté uvedeným rozsudkom, pretože uvedená
náhrada nevyplýva ani z pracovnej zmluvy, ani pracovnoprávneho vzťahu, lebo sa zamestnancovi vypláca až po jeho prepustení,
a teda neslúži ako odmena za výkon činností v rámci pracovnoprávneho vzťahu.
Podľa vnútroštátneho súdu možno z uvedeného rozsudku implicitne vyvodiť, že takúto kumuláciu možno zakázať, pokiaľ ide o odmenu
za činnosti vykonané v referenčnom období.
Tento istý súd sa domnieva, že článok 4 ods. 3 smernice 80/987 nezakazuje prijať predpis, ktorého cieľom je zakázať takúto
kumuláciu. Vzhľadom na cieľ tejto smernice sa zdá byť odôvodnené odpočítať z dávky v prípade platobnej neschopnosti príjmy,
ktoré zamestnanec skutočne dosiahol vo výpovednej lehote za prácu, ktorú vykonával, pretože tento odpočet nemá vplyv na minimálnu
ochranu, ktorú táto smernica zaručuje.
Vnútroštátny súd sa domnieva, že články 4, 5 a 10 smernice 80/987 umožňujú členským štátom nielen stanoviť spôsoby organizácie,
financovania a fungovania garančných inštitúcií, ale za určitých okolností aj obmedziť ochranu, ktorú táto smernica poskytuje
zamestnancom (pozri v kontexte uplatnenia niektorých premlčacích lehôt rozsudky z 18. septembra 2003, Pflücke, C‑125/01, Zb.
s. I‑9375, a zo 16. júla 2009, Visciano, C‑69/08, Zb. s. I‑6741). Vnútroštátny súd dodáva, že nemôže jasne určiť, či povinnosť
zaregistrovať sa ako uchádzač o zamestnanie je ustanovením, ktoré by členský štát mohol prijať všeobecne na základe týchto
ustanovení smernice 80/987.
Keďže Centrale Raad van Beroep pochybuje o zlučiteľnosti povinnosti zaregistrovať sa ako uchádzač o zamestnanie, aby bolo
možné poberať dávku v prípade platobnej neschopnosti a odpočítania určitej sumy z tejto dávky v prípade oneskorenej registrácie,
so smernicou 80/987, rozhodol prerušiť konanie a položil Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.      Má sa smernica [80/987], najmä jej články 4, 5 a 10, vykladať v tom zmysle, že jej vo všeobecnosti odporuje vnútroštátna právna
úprava, ktorá zamestnancom v prípade platobnej neschopnosti ich zamestnávateľa na uplatnenie ich práva (v plnom rozsahu) na
prevzatie neuspokojených nárokov na mzdu ukladá povinnosť najneskôr v prvý pracovný deň, ktorý nasleduje po dni, keď došlo
k rozviazaniu pracovného pomeru, alebo po dni, keď k nemu v súlade s právnymi predpismi malo dôjsť, zaregistrovať sa ako uchádzači
o zamestnanie?
V prípade zápornej odpovede na prvú otázku:
2.      Má sa smernica [80/987], najmä jej články 4, 5 a 10, vykladať v tom zmysle, že jej odporuje vnútroštátna právna úprava, ktorá
túto povinnosť registrácie ukladá aj zamestnancom, ktorí počas výpovednej lehoty vykonávali samostatnú zárobkovú činnosť?
3.      Má sa smernica [80/987], najmä jej článok 4, 5 a 10, vykladať v tom zmysle, že jej odporuje vnútroštátna právna úprava, podľa
ktorej môže v prípade nesplnenia povinnosti registrácie (v stanovenej lehote) dôjsť k čiastočnému nevyplateniu dávky v prípade
platobnej neschopnosti, pričom z hľadiska výšky a trvania opatrenia je rozhodujúci okamih, keď došlo k dodatočnému splneniu
tejto povinnosti?“

O prejudiciálnych otázkach

O prvej otázke
Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa majú ustanovenia smernice 80/987 vykladať v tom zmysle, že
im odporuje taká vnútroštátna právna úprava, ktorá ukladá zamestnancom v prípade platobnej neschopnosti ich zamestnávateľa
na uplatnenie ich práva na vyplatenie neuspokojených nárokov na mzdu povinnosť zaregistrovať sa ako uchádzači o zamestnanie.
V tejto súvislosti treba v prvom rade pripomenúť, že z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že sociálnym cieľom smernice 80/987
je zabezpečiť všetkým zamestnancom minimálnu ochranu na úrovni Európskej únie v prípade platobnej neschopnosti zamestnávateľa
úhradou neuspokojených nárokov vyplývajúcich z pracovných zmlúv alebo pracovnoprávnych vzťahov a týkajúcich sa odmeny za stanovené
obdobie (pozri rozsudky zo 4. marca 2004, Barsotti a i., C‑19/01, C‑50/01 a C‑84/01, Zb. s. I‑2005, bod 35, ako aj Visciano,
už citovaný, bod 27).
Na tieto účely článok 3 smernice 80/987 ukladá členským štátom povinnosť, aby prijali potrebné opatrenia, ktorými zabezpečia,
že záručné inštitúcie s výhradou ustanovení článku 4 uvedenej smernice zaručia vyplatenie neuspokojených nárokov za mzdu zamestnancov.
Pokiaľ ide o spor vo veci samej, zo spisu vyplýva, že J. C. van Ardennenovi bolo zamietnuté vyplatenie mzdy v plnej výške,
ktorú dosiahol vo výpovednej lehote stanovenej článkom 64 ods. 1 písm. b) WW, lebo sa oneskorene zaregistroval ako uchádzač
o zamestnanie.
Je potrebné zdôrazniť, že zo spisu, ktorý bol predložený Súdnemu dvoru, vyplýva, že skutočnosť, že sa J. C. van Ardennen odvoláva
na záručný fond, sa správne a dôvodne zakladá na existencii nespochybniteľného neuspokojeného nároku uznaného holandskou vnútroštátnou
právnou úpravou, a to článkom 64 ods. 1 písm. b) WW. Vyplatenie takéhoto neuspokojeného nároku, ktorý objektívne dlhuje zamestnávateľ,
ktorý sa ocitol v konkurze, vyplýva z článku 3 smernice 80/987 a je touto smernicou zaručené.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že členské štáty môžu len výnimočne podľa článku 4 smernice 80/987 obmedziť povinnosť
vyplatenia stanovenú v jej článku 3. Takéto obmedzenie možno uplatniť tak v prípade dĺžky trvania súvisiacej s vyplatením
v súlade s článkom 4 ods. 2 uvedenej smernice, ako aj v prípade hornej hranice vyplatenia v súlade s článkom 4 ods. 3 tej
istej smernice.
Smernica 80/987 v tom istom článku 4 ods. 3 vyžaduje, že ak členský štát využije možnosť stanoviť uvedenú hornú hranicu, oznámi
to Komisii.
Zo spisu vyplýva, že právna úprava vo veci samej nestanovuje hornú hranicu úhrady, a netýka sa jej teda možnosť stanovená
v článku 4 ods. 3 smernice 80/987.
Navyše je potrebné uviesť, že článok 4 smernice 80/987 sa musí vykladať reštriktívne a v súlade so svojím sociálnym cieľom,
ktorým je zabezpečenie minimálnej ochrany všetkých zamestnancov (pozri rozsudok zo 14. júla 1998, Regeling, C‑125/97, Zb.
s. I‑4493, bod 20). Preto prípady, v ktorých je možné obmedziť povinnosť garančných inštitúcií poskytnúť náhradu, sú taxatívne
vymedzené smernicou 80/987 a dotknuté ustanovenia sa musia vykladať doslovne vzhľadom na ich výnimočný charakter a cieľ tejto
smernice.
V tomto ohľade treba konštatovať, že účelu smernice 80/987 by odporoval jej výklad, a najmä výklad jej článkov 3 a 4, podľa
ktorého by sa na zamestnanca nachádzajúceho sa v situácii žalobcu vo veci samej z dôvodu nedodržania povinnosti zaregistrovať
sa ako uchádzač o zamestnanie v požadovanej lehote stanovenej vnútroštátnou právnou úpravou, o akú ide vo veci samej, vzťahovalo
paušálne a okamžité zníženie vyplatenia jeho neuspokojených nárokov na mzdu a nebola by mu priznaná záruka za mzdové straty,
ktoré mu skutočne vznikli v referenčnom období.
Okrem toho, pokiaľ ide o judikatúru, na ktorú poukazuje vnútroštátny súd a citovanú v bode 24 tohto rozsudku, treba uviesť,
ako to správne tvrdila Komisia, že povinnosť zaregistrovať sa ako uchádzač o zamestnanie v stanovenej lehote, o akú ide vo
veci samej, a ktorej nedodržanie má za následok zníženie poskytovanej dávky v prípade platobnej neschopnosti, nemožno porovnať
s prekluzívnou alebo premlčacou lehotou v prípade podania žiadosti o dávku v prípade platobnej neschopnosti.
Okrem toho treba tiež spresniť, že vo veci samej nejde o vyplácanie súm, ktoré idú nad rámec sociálneho cieľa smernice 80/987,
ktoré môžu členské štáty podľa článku 4 tejto smernice obmedziť (pozri v tomto smere rozsudok Barsotti a i., už citovaný,
bod 34). Nezávisle teda od toho, či smernici 80/987 odporuje právny predpis, ktorý stanovuje, že príjmy, ktoré dotknutá osoba
skutočne dosiahla vo výpovednej lehote, sa odpočítajú od dávky, vnútroštátna právna úprava, ktorá rovnako ako tá vo veci samej
paušálne a automaticky znižuje výšku vyplatenia neuspokojených nárokov na mzdu, priamo ovplyvňuje minimálnu ochranu sledovanú
smernicou 80/987 v prípade platobnej neschopnosti zamestnávateľa.
Navyše, hoci článok 10 smernice 80/987 umožňuje členským štátom prijať opatrenia, aby sa vyhlo zneužitiu, rozhodnutie vnútroštátneho
súdu neuvádza nijaký dôkaz, ktorým by sa preukázala existencia akéhokoľvek zneužitia, ktorému by mala povinnosť registrácie,
o akú ide vo veci samej, zabrániť. Okrem toho UWV na pojednávaní výslovne potvrdil, že odôvodnenie tejto povinnosti vôbec
nespočíva na uvedenom článku 10.
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na prvú otázku odpovedať, že články 3 a 4 smernice 80/987 sa majú vykladať v tom zmysle,
že im odporuje taká vnútroštátna právna úprava, ktorá ukladá zamestnancom v prípade platobnej neschopnosti ich zamestnávateľa
na uplatnenie ich práva na vyplatenie neuspokojených nárokov na mzdu povinnosť zaregistrovať sa ako uchádzači o zamestnanie.

O druhej a tretej otázke
Vzhľadom na kladnú odpoveď na prvú otázku, nie je potrebné odpovedať na druhú a tretiu otázku.

O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:
Články 3 a 4 smernice Rady 80/987/EHS z 20. októbra 1980 o ochrane zamestnancov v prípade platobnej neschopnosti ich zamestnávateľa,
zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2002/74/ES z 23. septembra 2002, sa majú vykladať v tom zmysle,
že im odporuje taká vnútroštátna právna úprava, ktorá ukladá zamestnancom v prípade platobnej neschopnosti ich zamestnávateľa
na uplatnenie ich práva na vyplatenie neuspokojených nárokov na mzdu povinnosť zaregistrovať sa ako uchádzači o zamestnanie.
Podpisy
*
Jazyk konania: holandčina.