CELEX: 62007TJ0110
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Projektu, kas saistīti ar gāzes izolācijas slēgiekārtām, tirgus
Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpums
Tirgus sadale
Ietekme kopējā tirgus ietvaros
Turpināta pārkāpuma jēdziens
Pārkāpuma ilgums
Noilgums
Naudas sodi
Samērīgums
Atbildību pastiprinoši apstākļi
Vadošā loma
Atbildību mīkstinoši apstākļi
Sadarbība

Tiesvedības priekšvēsture
Prasītāja –
Siemens AG
– ir sabiedrība, kas kotējas biržā un veic darbību elektrotehnikas un elektronikas jomā. Tās pārvaldes atrašanās vieta ir
Berlīne (Vācija) un Minhene (Vācija).
Gāzes izolācijas slēgiekārtas (turpmāk tekstā – “GIS”) tiek izmantotas, lai kontrolētu enerģijas plūsmu elektriskajos tīklos.
Tā ir smaga elektriska iekārta, kas tiek izmantota kā galvenā sastāvdaļa ekspluatācijai gatavās elektriskajās apakšstacijās.
Apakšstacijas ir elektriskās palīgcentrāles, kas konvertē elektrisko strāvu. Papildus transformatoram elektrisko apakšstaciju
elementi ir kontroles sistēmas, releji, baterijas, lādētāji un slēgiekārta. Slēgiekārtas funkcija ir aizsargāt transformatoru
no pārslodzes un/vai izolēt shēmu un transformatoru, kurā ir defekts.
Slēgiekārtas var izmantot gāzes izolāciju, gaisa izolāciju vai hibrīdizolāciju, ja tajās tiek kombinētas divas iepriekš minētās
tehnoloģijas. GIS tiek pārdotas visā pasaulē kā ekspluatācijai gatavo elektrisko apakšstaciju neatņemamas sastāvdaļas vai
kā atsevišķas iekārtas, kas ir uzstādāmas šādās apakšstacijās. Tās atbilst aptuveni no 30 līdz 60 % no šo apakšstaciju kopējās
cenas.
2004. gada 3. martā
ABB Ltd
paziņoja Komisijai par pret konkurenci vērstas prakses pastāvēšanu GIS nozarē un pauda mutvārdu lūgumu par atbrīvošanu no
naudas sodiem saskaņā ar Komisijas 2002. gada 19. februāra Paziņojumu par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas
[naudas soda] samazināšanu karteļu [aizliegto vienošanos] gadījumos (OV C 45, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Paziņojums par sadarbību”).
Prakse, par kuru ziņoja
ABB
, ietvēra GIS pārdošanas projektu koordinēšanu pasaules līmenī, ietverot tirgu sadalīšanu, kvotu piešķiršanu un attiecīgo
tirgus daļu uzturēšanu, GIS projektu piešķiršanu šajā ziņā paredzētajiem ražotājiem un konkursa procedūru manipulēšanu (manipulācijas
ar piedāvājumiem), lai šie līgumi tiktu piešķirti šiem ražotājiem, cenu noteikšanu ar sarežģītas kārtības palīdzību saistībā
ar GIS projektiem, kas netika piešķirti, licences līgumu izbeigšanu ar sabiedrībām, kas nav aizliegtās vienošanās dalībnieces,
un apmaiņu ar jutīgu informāciju par tirgu.

ABB
iesniegtais mutvārdu lūgums par atbrīvošanu no naudas sodiem tika papildināts ar mutvārdu apsvērumiem un dokumentāriem pierādījumiem.
2004. gada 25. aprīlī Komisija piešķīra
ABB
nosacītu atbrīvojumu.
Pamatojoties uz
ABB
paziņojumiem, Komisija sāka izmeklēšanu un 2004. gada 11. un 12. maijā veica pārbaudes
Areva T&D SA
,
Siemens AG
, grupas
VA Tech
,
Hitachi Ltd
un
Japan AE Power Systems Corp
(turpmāk tekstā – “
JAEPS
”) telpās.
2006. gada 20. aprīlī Komisija pieņēma paziņojumu par iebildumiem, kurš tika paziņots 20 sabiedrībām, tostarp
Siemens
.
2006. gada 18. un 19. jūlijā Komisija veica uzklausīšanu.
2007. gada 24. janvārī Komisija pieņēma Lēmumu C(2006) 6762, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar EKL 81. pantu un EEZ
līguma 53. pantu (Lieta COMP/F/38.899 – Gāzes izolācijas slēgiekārtas) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”). Tas tika
paziņots
Siemens
2007. gada 8. februārī.
Papildus
Siemens
apstrīdētais lēmums tika adresēts
ABB
,
Alstom, SA
,
Areva, SA
,
Areva T&D AG
,
Areva T&D Holding SA
un
Areva T&D SA
,
Fuji Electric Holdings Co., Ltd
un
Fuji Electric Systems Co., Ltd
(turpmāk tekstā kopā – “
Fuji
”),
Hitachi Ltd
un
Hitachi Europe Ltd
(turpmāk tekstā kopā – “
Hitachi
”),
JAEPS
,
Mitsubishi Electric System Corp.
(turpmāk tekstā – “
Melco
”),
Nuova Magrini Galileo SpA
,
Schneider Electric SA
,
Siemens AG Österreich
,
Siemens Transmission & Distribution Ltd
(turpmāk tekstā – “
Reyrolle
”),
Siemens Transmission & Distribution SA
,
Toshiba Corp.
un
VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG
.
Apstrīdētā lēmuma preambulas 113.–123. apsvērumā Komisija ir norādījusi, ka dažādie uzņēmumi, kas ir bijuši aizliegtās vienošanās
dalībnieki, koordinēja GIS projektu piešķiršanu pasaules mērogā, izņemot noteiktus tirgus, saskaņā ar norunātajiem noteikumiem,
lai it īpaši paturētu spēkā kvotas, kas lielā mērā atspoguļo to vēsturisko tirgu aplēstās daļas. Tā ir precizējusi, ka GIS
projektu piešķiršana tika veikta, pamatojoties uz apvienoto “Japānas” kvotu un apvienoto “Eiropas” kvotu, kas pēc tam bija
savā starpā jāsadala attiecīgi starp Japānas ražotājiem un Eiropas ražotājiem. Nolīgumā, kas parakstīts Vīnē 1988. gada 15. aprīlī
(turpmāk tekstā – “
GQ
nolīgums”), tika paredzēti noteikumi, kas ļauj piešķirt GIS projektus vai nu Japānas ražotājiem, vai arī Eiropas ražotājiem,
un atskaitīt to vērtību no attiecīgās kvotas.
Turklāt apstrīdētā lēmuma preambulas 124.–132. apsvērumā Komisija ir precizējusi, ka dažādie uzņēmumi, kas bijuši aizliegtās
vienošanās dalībnieki, bija noslēguši nerakstītu nolīgumu (turpmāk tekstā – “vispārējs nolīgums”), saskaņā ar kuru GIS projekti
Japānā, no vienas puses, un aizliegtās vienošanās Eiropas dalībnieku valstīs, no otras puses, kas tika kopā apzīmētas kā GIS
projektu “mītnes valstis”, bija vienīgi paredzēti attiecīgi karteļa Japānas dalībniekiem un Eiropas dalībniekiem. Saistībā
ar GIS projektiem “mītnes valstīs” nenotika informācijas apmaiņa starp abām grupām un šie projekti netika atskaitīti no attiecīgajām
kvotām.
GQ
nolīgumā arī bija noteikumi par informācijas apmaiņu, kas nepieciešama karteļa funkcionēšanai, starp abām ražotāju grupām,
kuru it īpaši nodrošināja šo grupu sekretāri, par attiecīgo konkursu manipulēšanu un cenu noteikšanu GIS projektiem, kas nevarēja
tikt piešķirti. Saskaņā ar
GQ
nolīguma 2. pielikumu šis nolīgums attiecās uz visu pasauli, izņemot ASV, Kanādu, Japānu un 17 Rietumeiropas valstis. Turklāt
saskaņā ar vispārējo nolīgumu GIS projekti Eiropas valstīs, kas nav “mītnes valstis”, bija arī rezervēti Eiropas grupai, bet
Japānas ražotāji bija apņēmušies neiesniegt savus piedāvājumus par GIS projektiem Eiropā.
Komisija uzskata, ka GIS projektu sadalīšana starp Eiropas ražotājiem tika regulēta ar nolīgumu, kas arī tika parakstīts Vīnē
1988. gada 15. aprīlī un kura virsraksts ir “E‑Group Operation Agreement for GQ‑Agreement” (E grupas nolīgums par
GQ
nolīguma īstenošanu, turpmāk tekstā – “
EQ
nolīgums”). Tā norādīja, ka GIS projektu piešķiršana Eiropā notika saskaņā ar tādiem pašiem noteikumiem un procedūrām kā
tie, saskaņā ar kuriem notika GIS projektu piešķiršana citās valstīs. Konkrētāk, GIS projekti Eiropā arī bija jāpaziņo, jāizklāsta,
jāpiešķir, par tiem jāvienojas, vai tie bija saņēmuši minimālās cenas līmeni.
Apstrīdētā lēmuma preambulas 142. apsvērumā Komisija ir konstatējusi, ka
GQ
nolīgumā un
EQ
nolīgumā, kā arī aizliegtās vienošanās organizēšanas un funkcionēšanas vajadzībām dažādie aizliegtās vienošanās dalībnieki
bija identificēti ar kodu, kas sastāv no skaitļiem Eiropas dalībnieku gadījumā un burtiem Japānas dalībnieku gadījumā. Sākotnējie
kodi no 2002. gada jūlija tika aizvietoti ar numuriem.
Apstrīdētā lēmuma 1. panta o) apakšpunktā Komisija ir konstatējusi, ka
Siemens
bija piedalījies pārkāpumā no 1988. gada 15. aprīļa līdz 1999. gada 1. septembrim un no 2002. gada 26. marta līdz 2004. gada
11. maijam.
Par pārkāpumu, kas paredzēts apstrīdētā lēmuma 1. pantā,
Siemens
apstrīdētā lēmuma 2. panta m) punktā tika uzlikts naudas sods EUR 396 562 500.

Process un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas [tagad – Vispārējā tiesa] kancelejā iesniegts 2007. gada 16. aprīlī,
Siemens
cēla šo prasību.
Vispārējā tiesa (otrā palāta), pamatojoties uz tiesneša referenta ziņojumu, nolēma uzsākt mutvārdu procesu.
Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 64. punktā paredzētajiem procesa organizatoriskajiem pasākumiem lietas dalībnieki
tika lūgti atbildēt uz Vispārējās tiesas rakstveida jautājumiem. Uz šo lūgumu lietas dalībnieki atbildēja noteiktajos termiņos.
Lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un atbildes uz Vispārējās tiesas uzdotajiem mutvārdu jautājumiem tika uzklausītas
2009. gada 16. decembra tiesas sēdē.

Siemens
prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        atcelt apstrīdēto lēmumu daļā, kas attiecas uz
Siemens
;
–        pakārtoti – samazināt tai uzliktā naudas soda summu;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        prasību noraidīt;
–        piespriest
Siemens
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums
Lai pamatotu savu prasību atcelt tiesību aktu,
Siemens
izvirza trīs pamatus. Pirmais pamats ir par EKL 81. panta 1. punkta un Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (turpmāk tekstā
– “EEZ līgums”) 53. panta pārkāpumu. Otrais pamats ir par Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences
noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un [EKL] 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), 25. panta pārkāpumu. Trešais pamats
ir par kļūdām tiesību piemērošanā, aprēķinot naudas soda summu.
I –
Par pirmo pamatu attiecībā uz EKL 81. panta 1. punkta un EEZ līguma 53. panta 1. punkta pārkāpumu
Pirmais pamats ir sadalīts divās daļās. Pirmajā daļā
Siemens
norāda uz “inkriminējamo pārkāpumu nepietiekamu izklāstu”. Otrajā daļā tā norāda uz “iespējami noslēgto nolīgumu un to ietekmes
uz kopējo tirgu nepareizu analīzi”.
A –
Par pirmā pamata pirmo daļu attiecībā uz “inkriminējamo pārkāpumu nepietiekamu izklāstu”
1.     Lietas dalībnieku argumenti

Siemens
norāda, ka pārkāpumu, kuru Komisija tai inkriminē, Komisija neesot precīzi izklāstījusi un pietiekami pierādījusi. Pēc būtības
tā norāda, ka, pirmkārt, Komisija neesot pierādījusi inkriminējamās rīcības vienotu un turpinātu raksturu, otrkārt, tā neesot
izklāstījusi konkrētu vienošanās ietekmi uz kopējo tirgu un, treškārt, tā neesot sniegusi
Siemens
kopējā nodoma divos gadījumos piedalīties tajā pašā pārkāpumā pierādījumu.
Komisija norāda, ka šis pamats esot noraidāms kā nepietiekami argumentēts. Turklāt tā uzskata, ka
Siemens
apgalvojumi neesot pamatoti.
2.     Vispārējās tiesas vērtējums
Ir jākonstatē, ka pirmā pamata pirmajā daļā ir ietverti tikai iebildumi, kas vai nu ir izvirzīti arī citās prasības pieteikuma
daļās, vai arī ir tādi, kuri ir aplūkojami arī citu
Siemens
izvirzītu pamatu izskatīšanā un kuri vienlaikus attiecas uz apstrīdētā lēmuma 1. pantu, kurā ir konstatēts inkriminējamais
pārkāpums. Piemēram, iebildums par inkriminējamās rīcības vienota un turpināta rakstura pierādījuma neesamību ir izvirzīts
arī otrā pamata otrajā daļā un iebildums attiecībā uz
Siemens
kopējo nodomu piedalīties šajā pārkāpumā arī ir aplūkojams šajā kontekstā. Līdzīgi iebildums par aizliegtās vienošanās konkrētas
ietekmes uz kopējo tirgu izklāsta neesamību tāpat daudz detalizētākā veidā ir izvirzīts pirmā pamata otrajā daļā. Tādējādi
rodas iespaids, ka šai daļai nav patstāvīga rakstura.
Tādēļ par pirmā pamata pirmo daļu nav jāspriež.
B –
Par pirmā pamata otro daļu attiecībā uz “iespējami noslēgto nolīgumu un to ietekmes uz kopējo tirgu nepareizu analīzi”
Pirmā pamata otrajā daļā
Siemens
izvirza trīs iebildumus par, respektīvi, tādas aizliegtās vienošanās neesamību, kura radītu ietekmi EEZ, tirgu ģeogrāfiskās
sadalīšanas starp Japānas un Eiropas ražotājiem neesamību un “mītnes valstu” aizsardzības neesamību.
Šie trīs iebildumi ir cieši saistīti. Pirmkārt, otrais un trešais iebildums attiecas uz Komisijas konstatējumiem, kas, ja
pieņem, ka tie ir patiesi, pierāda tādas aizliegtās vienošanās esamību, kurai ir bijusi ietekme EEZ, kas ir jautājums, kurš
ir pirmā iebilduma priekšmets. Otrkārt, trīs iebildumi ir saistīti arī tādā ziņā, ka tie attiecas uz tiem pašiem Komisijas
sniegtajiem pierādījumiem. Tādējādi tie ir jāizskata kopumā.
1.     Lietas dalībnieku argumenti

Siemens
norāda, ka saistībā ar pirmo tās dalības posmu, kas atbilst laikposmam no 1988. līdz 1999. gadam, tai inkriminējamais pārkāpums
apstrīdētajā lēmumā neesot pietiekami pamatots. It īpaši Komisija esot kļūdaini konstatējusi, ka
GQ
nolīgums un
EQ
nolīgums pierāda pārkāpumu, kas ir radījis ietekmi EEZ, lai gan EEZ no šo nolīgumu piemērošanas jomas esot tikusi tieši izslēgta.
Ar citiem Komisijas sniegtajiem pierādījumiem šāds pārkāpums tāpat neesot pierādīts.

Siemens
šajā ziņā uzskata, ka Komisija neesot pierādījusi, ka vispārējā nolīgumā Eiropas un Japānas ražotāji būtu nolēmuši neiejaukties
to attiecīgo valstu tirgos. Šādu ģeogrāfisko tirgu sadalījumu nepierādot nedz 17 Eiropas valstu tiešā izslēgšana no
GQ
nolīguma piemērošanas jomas, nedz apgalvojamā Eiropā īstenojamo GIS projektu atskaitīšana no vispārējas kvotas, nedz arī
Komisijas norādītās
Hitachi
vai
Fuji
deklarācijas. Turpretim apstākļa, ka
GQ
nolīguma dalībnieki ir atturējušies tirgot savas preces noteiktos Eiropas tirgos, iemesls esot vienīgi piekļuves šiem tirgiem
tehniskie un ekonomiskie šķēršļi.

Siemens
apstrīd gan ģeogrāfiskās Eiropas tirgu sadales atbilstoši “mītnes valstu” vai “pašmāju tirgu” principam esamību, gan arī savu
dalību apgalvojamos “iepriekšējos Eiropas nolīgumos”, uz kuriem Komisija norāda, lai pamatotu savu tēzi par tirgu sadali EEZ.
Komisijas šajā ziņā sniegtie pierādījumi esot nepietiekami. Visbeidzot noteiktu ražotāju darbības zināmu valstu tirgos neesamību
varot izskaidrot citādi nekā ar aizliegtās vienošanās pastāvēšanu.
Komisija apstrīd
Siemens
norādītos argumentus.
2.     Vispārējās tiesas vērtējums
Vispirms ir jāatzīmē, ka savos rakstveida aktos
Siemens
tieši atzīst faktus, kā tie ir atspoguļoti apstrīdētajā lēmumā, kas attiecas uz tās dalības pārkāpumā otro posmu, kurš atbilst
laikposmam no 2002. līdz 2004. gadam. Tādējādi
Siemens
izvirzītais pirmais pamats attiecas tikai uz tās dalības pārkāpumā pirmo posmu, kurš atbilst laikposmam no 1988. līdz 1999. gadam.
Tādēļ pierādījumi, uz kuriem pamatojas Komisija, aplūkojamajā pirmā pamata daļā ir jāizskata tikai tiktāl, ciktāl tie ir saistīti
ar šo pēdējo minēto posmu vai ciktāl tiem ir nozīme, lai izdarītu secinājumus par šo pēdējo laikposmu.
Šajā ziņā Komisijas arguments, ka apsvērumus attiecībā uz laikposmu no 2002. līdz 2004. gadam varot leģitīmi attiecināt uz
agrāko laikposmu, jo runa esot par vienu un to pašu pārkāpumu, ir jānoraida. Nepastāvot vajadzībai šajā stadijā spriest par
vienota pārkāpuma, kas ietver divus
Siemens
dalības aizliegtajā vienošanās posmus, esamību, tas, kādā mērā pierādījumi, kas attiecas uz vienu konkrētu pārkāpuma posmu,
var sniegt derīgas norādes arī par tās dalības pārkāpumā pirmo posmu, ir jāvērtē vienīgi katrā konkrētā gadījumā.
Turklāt Komisijas tēze, ka
Siemens
aprobežojoties ar aizliegtās vienošanās ietekmes uz konkurenci EEZ apstrīdēšanu, lai gan apstrīdētajā lēmumā tā
Siemens
pārmetot, ka šī pēdējā esot noslēgusi aizliegtu vienošanos ar mērķi izkropļot konkurenci kopējā tirgū, nevar izraisīt
Siemens
inkriminējamo faktu izskatīšanas ierobežošanu. No visiem
Siemens
rakstveida aktos iekļautajiem apsvērumiem izriet, ka tā apstrīd ne vien to, ka aplūkojamā aizliegtā vienošanās ir radījusi
ietekmi kopējā tirgū un EEZ (izņemot Lihtenšteinu un Islandi), bet arī to, ka tās mērķis ir bijis izkropļot konkurenci kopējā
tirgū un EEZ.
Līdz ar to lietas dalībnieku viedokļu atšķirības būtībā attiecas uz jautājumu, vai attiecībā uz laikposmu starp 1988. un 1999. gadu
Komisija ir pierādījusi tādas aizliegtās vienošanās esamību, kas var radīt ietekmi kopējā tirgū un EEZ.
Tādējādi ir jānosaka, vai
GQ
nolīgums un
EQ
nolīgums kā dokumentārie pierādījumi pierāda tādas aizliegtās vienošanās esamību, kas varētu būt radījusi ietekmi kopējā
tirgū un EEZ. Šajā ziņā nav jānošķir divas EKL 81. panta 1. punktā paredzētās alternatīvas. Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai,
lai novērtētu, vai saskaņotas darbības ar EKL 81. panta 1. punktu ir aizliegtas, to konkrētās ietekmes vērā ņemšana ir lieka
tad, ja ir redzams, ka to mērķis ir nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci kopējā tirgū (skat. Tiesas 2009. gada 4. jūnija
spriedumu lietā C‑8/08
T‑Mobile Netherlands
u.c., Krājums, I‑4529. lpp., 29. punkts un tajā minētā judikatūra). Minētā judikatūra pēc analoģijas ir piemērojama EEZ līguma
53. panta 1. punktam.
Noraidošas atbildes gadījumā vēl būtu jāpārbauda, vai Komisijas norādīto vispārējo nolīgumu pietiekami pierāda citu pierādījumu
kopums.
Tomēr, pirms veikt šo pārbaudi, ir jāatgādina pierādīšanas pienākuma jomā piemērojamās normas, jo lietas dalībniekiem ir domstarpības
arī par šo jautājumu.
a)     Par pierādīšanas pienākumu
Vispirms ir jāatgādina, ka Komisijai ir jāpierāda tās konstatētais EKL 81. panta 1. punkta pārkāpums un ir jāiesniedz tādi
pierādījumi, kas tiesiski pietiekamā veidā pierāda pārkāpumu veidojošo faktu esamību (Tiesas 1998. gada 17. decembra spriedums
lietā C‑185/95 P
Baustahlgewebe
/Komisija,
Recueil
, I‑8417. lpp., 58. punkts, un 1999. gada 8. jūlija spriedums lietā C‑49/92 P Komisija/
Anic Partecipazioni
,
Recueil
, I‑4125. lpp., 86. punkts).
Šajā kontekstā tiesas šaubām ir jābūt vērstām par labu uzņēmumam – lēmuma, ar kuru konstatēts pārkāpums, adresātam. Tādējādi
tiesa nevar secināt, ka Komisija ir tiesiski pietiekamā veidā pierādījusi attiecīgā pārkāpuma esamību, ja par šo jautājumu
tai vēl ir šaubas, it īpaši saistībā ar prasību atcelt lēmumu par naudas soda uzlikšanu (Pirmās instances tiesas 2006. gada
27. septembra spriedums apvienotajās lietās T‑44/02 OP, T‑54/02 OP, T‑56/02 OP, T‑60/02 OP un T‑61/02 OP
Dresdner Bank
u.c./Komisija, Krājums, II‑3567. lpp., 60. punkts).
Šajā pēdējā situācijā ir jāņem vērā tostarp no 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību
aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECPAK”) 6. panta 2. punkta izrietošais nevainīguma prezumpcijas princips, kas
ir daļa no pamattiesībām, kuras saskaņā ar Tiesas judikatūru, ko turklāt vēl apstiprina LES 6. panta 2. punkts, veido Kopienu
tiesību vispārējos principus. Ņemot vērā attiecīgo pārkāpumu raksturu, kā arī ar tiem saistīto sankciju raksturu un smagumu,
nevainīguma prezumpcijas princips ir piemērojams tostarp procesos par uzņēmumiem piemērojamo konkurences tiesību normu pārkāpumiem,
kuru rezultātā var tikt noteikts naudas sods vai kavējuma nauda (šajā ziņā skat. Tiesas 1999. gada 8. jūlija spriedumus lietā
C‑199/92 P
Hüls
/Komisija,
Recueil
, I‑4287. lpp., 149. un 150. punkts, un lietā C‑235/92 P
Montecatini
/Komisija,
Recueil
, I‑4539. lpp., 175. un 176. punkts).
Tādējādi ir nepieciešams, lai Komisija iesniegtu precīzus un saskaņotus pierādījumus, lai konstatētu pārkāpuma pastāvēšanu
(iepriekš 44. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Dresdner Bank
u.c./Komisija, 62. punkts) un lai gūtu drošu pārliecību, ka apgalvojamie pārkāpumi rada ievērojamus konkurences ierobežojumus
EKL 81. panta 1. punkta izpratnē (Pirmās instances tiesas 1999. gada 21. janvāra spriedums apvienotajās lietās T‑185/96, T‑189/96
un T‑190/96
Riviera Auto Service
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑93. lpp., 47. punkts).
Tomēr ir svarīgi uzsvērt, ka katram Komisijas sniegtajam pierādījumam nav obligāti jāatbilst šiem kritērijiem attiecībā uz
katru pārkāpuma elementu. Pietiek, ka vispārēji novērtēts pazīmju kopums, uz kuru atsaucas iestāde, atbilst šai prasībai (skat.
iepriekš 44. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Dresdner Bank
u.c./Komisija, 63. punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt, ņemot vērā pret konkurenci vērstu nolīgumu noslēgšanas aizlieguma plašo pazīstamību, kā arī apstākli, ka tie šī iemesla
dēļ tiek īstenoti slepenībā, nevar prasīt, lai Komisija iesniegtu dokumentus, kas skaidri liecina, ka attiecīgie uzņēmēji
ir kontaktējušies. Katrā ziņā ir jābūt iespējai papildināt fragmentāros un izkliedētos faktus, kuri var būt Komisijas rīcībā,
ar secinājumiem, kas ļautu atveidot atbilstošos apstākļus. Tādējādi par prakses vai nolīguma, kas ir vērsts pret konkurenci,
pastāvēšanu var secināt no noteikta to sakritību un norāžu skaita, kas, izvērtētas kopā, var tikt uzskatītas par pierādījumu
konkurences tiesību normu pārkāpumam, ja nav cita ticama izskaidrojuma (iepriekš 44. punktā minētais spriedums apvienotajās
lietās
Dresdner Bank
u.c./Komisija, 64. un 65. punkts, un Tiesas 2004. gada 7. janvāra spriedums apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P,
C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P
Aalborg Portland
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑123. lpp., 55.–57. punkts).
Tomēr, ja Komisija, lai konstatētu, ka ir izdarīts pārkāpums, atsaucas tikai uz attiecīgo uzņēmumu rīcību tirgū, ir pietiekami,
ka šie uzņēmumi pierāda, ka pastāv apstākļi, kas sniedz citu skaidrojumu Komisijas konstatētajiem faktiem un kas tātad ļauj
faktu izskaidrojumu, ko Komisija izmantojusi, lai secinātu par Kopienas konkurences tiesību normu pārkāpuma esamību, aizstāt
ar citu ticamu izskaidrojumu (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedumu apvienotajās lietās T‑67/00,
T‑68/00, T‑71/00 un T‑78/00
JFE Engineering
u.c./Komisija, Krājums, II‑2501. lpp., 186. punkts un tajā minētā judikatūra).
Saistībā ar pierādījumiem, ko var sniegt, lai pierādītu EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpumu, ir jāņem vērā, ka
Kopienu tiesībās prevalējošais princips ir pierādījumu brīvas sniegšanas princips (Pirmās instances tiesas 2004. gada 8. jūlija
spriedums lietā T‑50/00
Dalmine
/Komisija, Krājums, II‑2395. lpp., 72. punkts). It īpaši neviena Kopienas tiesību norma vai vispārējs princips neliedz Komisijai
attiecībā uz uzņēmumu atsaukties uz citu pārkāpumā iesaistīto uzņēmumu paziņojumiem. Pretējā gadījumā Komisijas pienākums
pierādīt darbības, ar ko pārkāpts EKL 81. un 82. pants, būtu neiespējams un nesavienojams ar tai ar EK līgumu piešķirto uzdevumu
pārraudzīt šo noteikumu pienācīgu piemērošanu (iepriekš 49. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
JFE Engineering
u.c./Komisija, 192. punkts).
Tādējādi faktu alternatīva izskaidrojuma esamībai nozīme ir tikai tad, ja Komisija pamatojas vienīgi uz attiecīgo uzņēmumu
rīcību tirgū. Tātad, sākot ar brīdi, kad pārkāpuma esamība nevis tiek prezumēta, bet gan ir konstatēta ar pierādījumiem, šādam
izskaidrojumam nav nozīmes. Turklāt atbilstoši iepriekšējā punktā minētajam pierādījumu brīvas sniegšanas principam pārkāpuma
pierādīšanai ir pieļaujami visi pierādīšanas līdzekļi, no kā izriet, ka, ja pārkāpums tiesiski pietiekamā veidā ir pierādīts
ar citiem pierādījumiem nekā dokumentārie pierādījumi, alternatīvam izskaidrojumam nav nozīmes (šajā ziņā skat. Pirmās instances
tiesas 1999. gada 20. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās no T‑305/94 līdz T‑307/94, no T‑313/94 līdz T‑316/94, T‑318/94,
T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 un T‑335/94
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑931. lpp., 727. un 728. punkts).
Šajā lietā saistībā ar
Siemens
apstrīdētajiem apstākļiem ir jāpārbauda, vai rīcība, ko Komisija tai inkriminē apstrīdētajā lēmumā, ir konstatēta ar pierādījumiem,
vai arī tā ir vienīgi secināta no attiecīgo uzņēmumu rīcības tirgū. Tikai šajā pēdējā gadījumā būtu vēl jāpārbauda, vai ir
alternatīvi attiecīgo uzņēmumu rīcības tirgū izskaidrojumi, kas ir pietiekami ticami, lai apšaubītu apstrīdētajā lēmumā veiktos
konstatējumus.
Turpretim atbilstoši judikatūrai, ņemot vērā pret konkurenci vērstu nolīgumu noslēgšanas aizlieguma plašo pazīstamību un slepenību,
kurā tie tiek īstenoti, aizliegto vienošanos var pierādīt ar saskaņotu pazīmju kopumu (skat. iepriekš 48. punktu). Tādējādi
Siemens
nevar panākt šāda pierādījuma noraidīšanu, izmantojot faktisko argumentu, ka Komisijas sniegtas individuālas norādes, tās
aplūkojot izolēti, nav pietiekamas, lai pierādītu
Siemens
inkriminējamo rīcību. Jau pēc definīcijas individuāli pierādījumi, kas veido minētā Komisijas sniegtu saskaņotu pazīmju kopuma
daļu, tos aplūkojot izolēti, nevar būt pilnīgi šīs rīcības pierādījumi.
Saistībā ar dažādiem pierādījumiem piešķiramo pierādīšanas spēku ir jāuzsver, ka, lai novērtētu brīvi iesniegtos pierādījumus,
vienīgais nozīmīgais kritērijs ir to ticamība (skat. Pirmās instances tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedumu lietā T‑44/00
Mannesmannröhren-Werke
/Komisija, Krājums, II‑2223. lpp., 84. punkts un tajā minētā judikatūra; iepriekš 50. punktā minēto spriedumu lietā
Dalmine
/Komisija, 72. punkts, un iepriekš 49. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
JFE Engineering
u.c./Komisija, 273. punkts). Atbilstoši pierādījumu jomā vispārīgi piemērojamiem noteikumiem dokumenta ticamība un tātad
pierādīšanas spēks ir atkarīgi no tā izcelsmes, tā izstrādāšanas apstākļiem, tā adresāta un tā satura saprātīga un ticama
rakstura (Pirmās instances tiesas 2000. gada 15. marta spriedums apvienotajās lietās T‑25/95, T‑26/95, no T‑30/95 līdz T‑32/95,
no T‑34/95 līdz T‑39/95, no T‑42/95 līdz T‑46/95, T‑48/95, no T‑50/95 līdz T‑65/95, no T‑68/95 līdz T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95,
T‑103/95 un T‑104/95
Cimenteries CBR
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑491. lpp., 1053. punkts; tiesneša Vesterdorfa [
Vesterdorf
], kas pilda ģenerāladvokāta pienākumus, secinājumi saistībā ar Pirmās instances tiesas 1991. gada 24. oktobra spriedumu lietā
T‑1/89
Rhône-Poulenc
/Komisija,
Recueil
, II‑867. lpp. un II‑956. lpp.). Liela nozīme it īpaši ir jāpiešķir apstāklim, ka dokuments ir ticis uzrakstīts tiešā saistībā
ar faktiem (Pirmās instances tiesas 1999. gada 11. marta spriedums lietā T‑157/94
Ensidesa
/Komisija,
Recueil
, II‑707. lpp., 312. punkts, un 2003. gada 16. decembra spriedums apvienotajās lietās T‑5/00 un T‑6/00
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied
un
Technische Unie
/Komisija,
Recueil
, II‑5761. lpp., 181. punkts) vai ka to ir uzrakstījis tiešs šo faktu liecinieks (iepriekš 49. punktā minētais spriedums apvienotajās
lietās
JFE Engineering
u.c./Komisija, 207. punkts). Turklāt paskaidrojumi, kas ir pret to sniedzēja interesēm, principā ir uzskatāmi par īpaši ticamiem
pierādījumiem (iepriekš 49. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
JFE Engineering
u.c./Komisija, 207., 211. un 212. punkts).
b)     Par
GQ
nolīguma un
EQ
nolīguma pierādīšanas spēku
Vispirms, kas attiecas uz
GQ
nolīgumu, lietas dalībnieki ir vienisprātis par to, ka šis nolīgums paredz īstenot aizliegtu vienošanos attiecībā uz GIS
projektiem pasaules līmenī, kas tostarp iekļauj informācijas apmaiņu par konkursiem un noslēgtiem līgumiem, izmantojot standartizētas
veidlapas, kvotas piešķiršanu attiecīgi Eiropas un Japānas ražotāju grupām, tirgu sadali aizliegtajā vienošanās, manipulācijas
ar konkursiem, minimālo cenu noteikšanu un cīņu pret aizliegtajā vienošanās neietilpstošiem uzņēmumiem. Tomēr ir jāatzīmē,
ka, tāpat kā to apstiprina
Siemens
,
GQ
nolīguma redakcija izslēdz tā piemērošanu Eiropā. Šī nolīguma 2. pielikumā attiecībā uz tā teritoriālo piemērošanas jomu
ir definētas piecas teritoriju grupas. Pirmā grupa ir definēta kā tāda, kas iekļauj Eiropu un Vidusjūras telpu, izņemot tajā
laikā Kopienā ietilpstošās divpadsmit dalībvalstis, kā arī Austriju, Zviedriju, Šveici, Somiju un Norvēģiju. Tādējādi attiecībā
uz EEZ piemērošanas jomā ir iekļautas tikai Lihtenšteina un Islande, kas ir apstāklis, kurš ir nozīmīgs tikai no EEZ līguma
stāšanās spēkā 1994. gada 1. janvārī. Otrā grupa ir definēta kā tāda, kas iekļauj Āziju, izņemot Japānu.
Tādējādi
GQ
nolīguma redakcija pati par sevi nav aizliegtas vienošanās, kas rada ietekmi kopējā tirgū un EEZ, pierādījums.
Turpinot saistībā ar
EQ
nolīgumu ir jāatzīmē, ka tas ir tikai
GQ
nolīguma īstenošanas nolīgums, ko apstiprina tā virsraksts un tā preambulas noteikumi, kuros tostarp ir paredzēts, ka
EQ
nolīgums ir piemērojams
GQ
nolīguma īstenošanā un šajā pēdējā nolīgumā paredzētie noteikumi ir pārāki pār
EQ
nolīguma noteikumiem. Pēc būtības
EQ
nolīgums ietver noteikumus attiecībā uz kopējās “Eiropas” kvotas sadali starp Eiropas ražotājiem. Šī sadale tika veikta atbilstoši
EQ
nolīguma 4. pantā paredzētajai procedūrai un atbilstoši šī nolīguma 8. pantā noteiktajām kvotām.
Tā kā
EQ
nolīgumā principā tikai tiek sadalīta
GQ
nolīgumā, no kura, kā tikko ticis izklāstīts, ir izslēgts kopējais tirgus un EEZ būtiskā daļa, paredzētā kopējā “Eiropas”
kvota,
EQ
nolīguma redakcija nav aizliegtas vienošanās, kas rada ietekmi kopējā tirgū un EEZ, pierādījums. Tādējādi, kā ir ticis norādīts
iepriekš 39. punktā, ir jāpārbauda, vai Komisijai ir izdevies citā veidā pierādīt šādas ietekmes esamību. Secinājumi, ko ir
iespējams gūt no
GQ
nolīguma un
EQ
nolīguma un kas nav saistīti ar to redakciju, ir aplūkoti šā sprieduma 140. un turpmākajos punktos attiecībā uz dokumentāriem
pierādījumiem.
c)     Par vispārējā nolīguma pierādījumu
Vispirms ir jāatzīmē, ka apstākli, ka ar
GQ
nolīguma normām, uz kurām norāda arī
EQ
nolīgums, Eiropas un Japānas tirgi ir tieši izslēgti no to piemērošanas jomas, automātiski nevar uztvert nedz kā pierādījumu,
ka aizliegtā vienošanās nav ietekmējusi Eiropas tirgus, nedz arī kā pierādījumu ģeogrāfiskā sadalījuma vai sadalījuma atbilstoši
“mītnes valstīm” neesamībai. Lai gan minētā izslēgšana var nozīmēt, ka iesaistītie uzņēmumi attiecīgajos tirgos sevi pakļauj
neizkropļotai konkurencei, tā var arī nozīmēt, kā to interpretē Komisija, ka attiecībā uz šiem tirgiem kvotu starp Eiropas
un Japānas grupu piešķiršana un kontrole nebija vajadzīga, jo tie katrā ziņā bija ekskluzīvi rezervēti vienai no divām grupām.
Ir jāuzsver, ka noruna, kas ir vērsta uz to, lai ievērotu aizliegtās vienošanās dalībnieku tradicionālo priviliģēto stāvokli
attiecīgi Eiropas un Japānas tirgos, ja pieņemt, ka tā ir pierādīta, jau pati par sevi ir tāda aizliegtā vienošanās, kurai
ir ietekme uz kopējo tirgu, jo ar to tiek novērsta Japānas ražotāju potenciālā konkurence kopējā tirgū. Tas tā būtu pat gadījumā,
ja Komisijai neizdotos pierādīt, ka Eiropas ražotāji turklāt savā starpā ir sadalījuši Eiropas tirgu. Tomēr, kā ir paskaidrots
turpmāk, Komisija tiesiski pietiekamā veidā ir pierādījusi visus faktus, kurus
Siemens
apstrīd pirmajā pamatā.
Lai pierādītu vispārējā nolīguma esamību un piemērošanas jomu, Komisija apstrīdētajā lēmumā ir minējusi apstākļu kopumu, tostarp
ABB
, liecinieka
M.
,
Fuji
un
Hitachi
paziņojumus, faktu, ka nedz
Alstom
, nedz sabiedrības, kas veido grupu
Areva
, nedz grupa, kuras mātes sabiedrība ir sabiedrība
VA Technologie
(turpmāk tekstā – “
VA Tech
grupa”), nav atklāti apstrīdējušas vispārējo nolīgumu, aizliegtajā vienošanās apspriesto GIS projektu sarakstu, ko ir iesniegusi
ABB
, un noteiktus dokumentārus pierādījumus. Tādējādi ir jāizskata katra šī pierādījuma apjoms un pierādīšanas spēks.
Par
ABB
un liecinieka
M.
paziņojumiem
Savos paziņojumos
ABB
ir norādījusi, ka esot pastāvējusi Rietumeiropas un Japānas teritoriju aizsardzība un ka daži gadījumi, kad Japānas ražotāji
pretēji šim regulējumam bija paredzējuši piedalīties konkursos Eiropā, esot radījuši aizliegtās vienošanās problēmas, kuras
tomēr beigās esot tikušas atrisinātas. Turklāt 2005. gada 3. februāra paziņojumā
ABB
ir norādījusi, ka GIS projektu piešķiršanas kopējā tirgū – izņemot “mītnes valstis” – rezultāti pēc tam esot tikuši attiecināti
uz Eiropas ražotāju pasaules kvotām atbilstoši aizliegtās vienošanās noteikumiem. Visbeidzot 2005. gada 4. februāra paziņojumā
ABB
ir atzinusi “mītnes valstu” sistēmas esamību, atbilstoši kurai, ja šajās valstīs ir bijis tikai viens ražotājs, tas esot
bijis vienīgais projektu īpašnieks, un tad, ja tajās ir bijuši vairāki ražotāji, tie esot sadalījuši projektus savā starpā.

Siemens
šajā ziņā norāda, ka
ABB
paziņojumi esot vienīgi uz interesēm balstīti šīs sabiedrības apgalvojumi, kuriem, ja tos nepamato precīzi un pārbaudāmi pierādījumi,
neesot pierādīšanas spēka. Savukārt Komisija uzskata, ka uzņēmuma, kas vēlas iegūt atbrīvojumu no naudas soda, paziņojumam
esot īpaša pierādīšanas vērtība vienkārši jau tāpēc, ka tas ir vērsts pret tā autora dabiskajām interesēm.
Saistībā ar
ABB
paziņojumiem piešķiramo ticamības līmeni ir jāatzīmē, ka šajā lietā
ABB
kā pirmā persona, kas ir paziņojusi par aizliegto vienošanos, varēja saprātīgi cerēt uz pilnīgu atbrīvojumu no naudas soda
atbilstoši Paziņojuma par sadarbību 8. pantam. Tādējādi nevar izslēgt, ka tā varēja būt saskatījusi pamatu maksimizēt paziņotās
pārkāpjošās rīcības nozīmi, lai kaitētu saviem konkurentiem tirgū.
Tomēr tas nenozīmē, ka
ABB
paziņojumi būtu uzskatāmi par tādiem, kuriem nav nekādas ticamības. Šajā ziņā ir ticis nospriests, ka tas, ka ir izteikts
lūgums piemērot Paziņojumā par sadarbību paredzētās priekšrocības, lai saņemtu soda naudas samazinājumu, ne vienmēr norāda
uz mēģinājumu sniegt sagrozītus pierādījumus. Ikviens mēģinājums maldināt Komisiju var radīt šaubas par šāda lūguma iesniedzēja
godīgumu, kā arī sadarbības pilnību un līdz ar to apdraudēt tā iespēju saņemt visas Paziņojumā par sadarbību paredzētās priekšrocības
(Pirmās instances tiesas 2006. gada 16. novembra spriedums lietā T‑120/04
Peróxidos Orgánicos
/Komisija, Krājums, II‑4441. lpp., 70. punkts).
Tomēr, tā kā citi uzņēmumi, kuriem tāpat tiek inkriminēta vispārējā nolīguma noslēgšana,
ABB
paziņojumus apstrīd, šie paziņojumi, lai tie varētu veidot vispārējā nolīguma esamības un apjoma pietiekamu pierādījumu,
ir jāpamato ar citiem pierādījumiem (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 1998. gada spriedumu lietā T‑337/94
Enso-Gutzeit
/Komisija,
Recueil
, II‑1571. lpp., 91. punkts, un 2005. gada 25. oktobra spriedumu lietā T‑38/02
Groupe Danone
/Komisija, Krājums, II‑4407. lpp., 285. punkts).
Tādējādi ir jāpārbauda, kādā mērā
ABB
paziņojumus attiecībā uz tirgus sadali starp Eiropas un Japānas ražotājiem un “mītnes valstu” esamību apstiprina citi Komisijas
sniegti pierādījumi.
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija tostarp atsaucas uz liecinieka
M.
paziņojumiem, kas agrāk bija
ABB
darbinieks un no 1988. gada līdz 2002. gada aprīlim pārstāvēja šo uzņēmumu aizliegtās vienošanās darbības nodrošināšanas
līmenī.
Taču saistībā ar
M.
paziņojumiem vispirms ir jāuzsver, ka tā liecību nevar kvalificēt kā atšķirīgu un neatkarīgu no
ABB
paziņojumiem. Viņš ne tikai bija nodarbināts šajā sabiedrībā visas savas profesionālās karjeras gaitā, kas ir apstāklis,
kurš, kā to pamatoti norāda Komisija, nevar nodrošināt jebkādu interešu pretrunu neesamību starp tiem, bet viņš kā
ABB
pilnvarnieks arī sniedza paziņojumus Komisijai tās sadarbības pienākuma nozīmē, lai iegūtu atbrīvojumu no naudas soda atbilstoši
Paziņojuma par sadarbību 11. punktam, un, kā skaidri izriet no viņa izteikumu pieraksta, kas ticis veikts viņa uzklausīšanas
2005. gada 23. septembrī gaitā, ievaddaļas, viņam asistēja
ABB
advokāts. Turklāt Komisija, piemēram, apstrīdētā lēmuma 90. un 91. zemsvītras piezīmē
M.
liecības pielīdzināja
ABB
paziņojumiem.
No minētā izriet, ka
M.
paziņojumus nevar uzskatīt par tādu citu pierādījumu, kas apstiprina
ABB
paziņojumus iepriekš 66. punktā minētās judikatūras izpratnē, bet gan tie ir uzskatāmi par tādiem, kas veido šo pēdējo paziņojumu
daļu. Šis apstāklis neatņem
M.
paziņojumiem jebkādu pierādīšanas spēku. Tos var izmantot, lai precizētu
ABB
paziņojumus. Tomēr informācija, kas izriet no
M.
liecībām, tāpat kā no
ABB
paziņojumiem izrietošā informācija, ir jāapstiprina ar citiem pierādījumiem, lai to varētu uzskatīt par vispārējā nolīguma
esamības un apjoma pierādījumu, kas ir piemērojams arī tad, ja, pretēji
ABB
,
M.
nevar būt personīgas intereses maksimizēt
ABB
konkurentu pārkāpjošo rīcību. Tie paši apsvērumi turklāt ir piemērojami
V.‑A.
–
ABB
darbinieka, kuru Komisija ir izjautājusi tādos pašos apstākļos kā tie, kas iepriekšējā punktā ir aprakstīti attiecībā uz
M.
, – paziņojumiem.
Saistībā ar
M.
paziņojumu saturu ir jāatzīmē, ka viņš ir norādījis, ka izcelsmes tirgu aizsardzības principam aizliegtās vienošanās noslēgšanā
esot bijusi noteicošā nozīme un ka bez šī principa ievērošanas šī vienošanās nebūtu varējusi funkcionēt.
Atbilstoši
M.
teiktajam šī iemesla dēļ, aizliegtās vienošanās noslēgšanas brīdī 1988. gadā nosakot dažādo iesaistīto uzņēmumu kvotas, attiecīgie
Japānas un Eiropas ražotāju izcelsmes tirgi, tas ir, no vienas puses, Japāna kā Japānas uzņēmumu izcelsmes tirgus un, no otras
puses, Vācija, Francija, Zviedrija, Šveice un Itālija kā Eiropas uzņēmumu izcelsmes tirgi, no katra uzņēmuma ieņemamo tirgus
daļu novērtējuma esot bijuši izslēgti.

M.
tāpat ir norādījis, ka no
GQ
nolīgumā paredzētās projektu sadales sistēmas citas Eiropas valstis, kas nav “mītnes valstis”, esot tikušas izslēgtas, lai
neietekmētu noteiktu saskaņotu darbību, kas starp dažādiem ražotājiem gadu gaitā bija izveidojušas vietējā līmenī, funkcionēšanu.
Turpretim katra ražotāja iegūtais tirgu apjoms esot ticis ņemts vērā, lai kontrolētu Eiropas un Japānas grupu pasaules kvotu
un katra uzņēmuma kvotu ievērošanu.
Turklāt
M.
ir uzskatījis, ka Japānas uzņēmumu ienākšanai Eiropas tirgū neesot bijis nepārvaramu tehnisku vai komerciālu šķēršļu un ka
vidējā termiņā šāda ienākšana, veicot noteiktas investīcijas, esot bijusi iespējama. Tādējādi atbilstoši tā viedoklim Japānas
uzņēmumi no ienākšanas Eiropas tirgū esot atteikušies nevis tehnisku iemeslu dēļ, bet drīzāk tādēļ, lai ievērotu aizliegtās
vienošanās noteikumus.
Saistībā ar
M.
liecības ticamību ir jāņem vērā, ka gandrīz visā aizliegtās vienošanās darbības laikā, tas ir, no 1988. līdz 2002. gadam,
viņš saistībā ar šo vienošanos ir bijis viens no
ABB
pārstāvjiem, kamēr pati
ABB
bija viena no galvenajiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem. Tādējādi viņš ir bijis tiešs viņa izklāstīto apstākļu liecinieks.
Tātad viņa liecība principā ir jākvalificē kā pierādījums ar augstu pierādīšanas vērtību.
Turklāt
M.
paziņojumi, pat ja viņš neatceras visus aizliegtās vienošanās, kurā viņš kā
ABB
pārstāvis ir piedalījies četrpadsmit gadu laikā, īstenošanas faktiskos apstākļus, ir saskaņoti un skaidri. Liecībā, kas attiecas
uz šāda ilguma laikposmu, fakts, ka viņa paziņojumos var būt dažas mazāk nozīmīgas neprecizitātes, ir uzskatāms par dabisku.
Tādējādi
M.
paziņojumiem, neraugoties uz iepriekš minēto faktu, ka tie ir uzskatāmi par
ABB
vārdā veiktajiem paziņojumiem, ir piešķirama augsta ticamība.
Ar argumentiem, ko
Siemens
sniegusi, lai apstrīdētu
M.
liecības ticamību, un tostarp ar iespējamām pretrunām starp šo liecību un
V.‑A.
liecību, šo vērtējumu nevar apšaubīt.
Siemens
apgalvojumi, kuriem atbilstoši, pirmkārt,
V.‑A.
esot norādījis, ka EEZ dalībvalstis, tāpat kā Ziemeļamerikas valstis, no
GQ
nolīguma piemērošanas jomas ir bijušas izslēgtas, un, otrkārt, Komisija neesot pierādījusi, kādā mērā
V.‑A.
liecība esot mazāk ticama nekā
M.
liecība, nevar būt iedarbīgi, jo
V.‑A.
liecība nav pretrunā
M.
liecībai.
Šajā ziņā ir jāatzīmē, ka savā 2005. gada 21. septembra paziņojumā
V.‑A.
pats ir apstiprinājis, ka viņš esot piedalījies tikai sešās līdz desmit [aizliegtās vienošanās] darbības nodrošināšanas sanāksmēs
laikposmā starp 1997. un 1998. gadu, ka viņam esot bijušas ierobežotas zināšanas un ka šajā ziņā viņš esot bijis atkarīgs
no
M.
, kuram vienīgajam esot bijusi noteikta informācija, tostarp attiecībā uz Ziemeļamerikas un Eiropas neiekļaušanu
GQ
nolīguma piemērošanas jomā.
Turklāt
V.‑A.
ir norādījis uz atšķirību starp Ziemeļamerikas un Eiropas neiekļaušanu, precizējot, ka Amerikas Savienotās Valstis esot tikušas
izslēgtas, pastāvot bailēm no smagu sankciju, kuras šajā valstī ir paredzētas aizliegtu vienošanos dalībniekiem, piemērošanas,
kamēr viņš pieņēma, ka uzņēmumi, kas ir piedalījušies aizliegtajā vienošanās, Eiropas projektus faktiski esot izskatījuši,
bet ne tajās sanāksmēs, kurās viņš pats ir piedalījies.
Visbeidzot
V.‑A.
ir norādījis, ka sanāksmēs, kurās viņš ir piedalījies, viņš esot bijis liecinieks disputiem starp Japānas ražotāju grupas
pārstāvjiem un Eiropas ražotāju grupas pārstāvjiem saistībā ar Japānas ražotāju iespējamiem mēģinājumiem iekļūt Eiropas tirgū,
pārkāpjot vienošanos, ar ko tiem esot bijis aizliegts konkurēt ar Eiropas ražotājiem Rietumeiropā. Viņš arī ir precizējis,
ka neesot saskatījis nekādus nepārvaramus tehniskus vai komerciālus šķēršļus Japānas uzņēmumu ienākšanai Eiropas tirgos.
Spriežot atbilstoši ierobežotām zināšanām par aizliegtās vienošanās darbību, kādas viņam pēc viņa paša vārdiem ir bijušas,
V.‑A.
paziņojumi tādējādi ir saderīgi ar
M.
paziņojumiem un tos pat zināmā mērā apstiprina, tostarp attiecībā uz tirgu sadali starp Eiropas un Japānas ražotājiem. Pat
ja apstrīdētajā lēmumā Komisija to nav tieši precizējusi,
V.‑A.
liecība attiecībā uz
Siemens
drīzāk ir apsūdzošs, nevis attaisnojošs apstāklis. Tādējādi
Siemens
arguments attiecībā uz pretrunu starp
M.
un
V.‑A
liecībām ir jānoraida.
Izdarot secinājumu,
M.
paziņojumi, kuriem ir augsta ticamība, ir pierādījums ”mītnes valstu” aizsardzības principa esamībai, Eiropas tirgu, izņemot
”mītnes valstu” tirgus, rezervēšanai Eiropas ražotājiem un pārdošanas apjoma pēdējās minētajās valstīs ņemšanai vērā, lai
ievērotu pasaules kvotas. Tomēr, kā ticis konstatēts iepriekš 70. punktā,
M.
paziņojumi, tāpat kā
ABB
paziņojumi, lai tos varētu uzskatīt par pietiekamu vispārējā nolīguma esamības un apjoma pierādījumu, ir jāapstiprina ar
citiem pierādījumiem.
Par
Fuji
paziņojumiem

Fuji
ir paziņojusi, ka tai esot bijis zināms par vispārējo nolīgumu, atbilstoši kuram Japānas ražotājiem bija jāatturas no ienākšanas
Eiropas tirgū. Tomēr tā norāda, ka tās pašas atturēšanās ienākt Eiropas tirgū esot bijusi galvenokārt balstīta uz to, ka tā
neesot varējusi nopietni pretendēt uz GIS piegāžu veikšanu Eiropā citu iemeslu dēļ, proti, ņemot vērā tās ierobežotu pasaules
tirgus daļu, kas neesot devusi pamatu uzņemties nepieciešamās neatgūstamās izmaksas, lai attīstītu Eiropas bāzi. Saistībā
ar vienīgo GIS projektu, kuru
Fuji
ir īstenojusi Eiropā, t.i., 1995. gada Čehijas Republikā veiktu projektu, tā norāda, ka šajā gadījumā tā esot darbojusies
kā citas Japānas sabiedrības, kurai tā esot piegādājusi GIS Japānā, apakšuzņēmējs. Tādēļ šo projektu tā uzskata par GIS projektu
Japānā un apgalvo, ka tas neparādot tās vispārējo kapacitāti veikt piegādi Eiropā.

Siemens
šajā ziņā norāda, ka šis
Fuji
paziņojums esot ticis sniegts tikai pēc iepriekš 9. punktā minētās uzklausīšanas, t.i., brīdī, kad
Fuji
vairs nesot bijusi spējīga sniegt neatkarīgu un objektīvu liecību. Atbilstoši judikatūrai pieļaujami pierādīšanas līdzekļi
ir tikai dokumenti, kas ir citēti vai minēti paziņojumā par iebildumiem (skat. Tiesas 1991. gada 3. jūlija spriedumu lietā
C‑62/86
AKZO
/Komisija,
Recueil
, I‑3359. lpp., 21. punkts, un iepriekš 54. punktā minēto Pirmās instances tiesas 2003. gada 16. decembra spriedumu apvienotajās
lietās
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied
un
Technische Unie
/Komisija, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šis iebildums nav iedarbīgs. Paziņojumam par iebildumiem ir jādod ieinteresētajai personai iespēja faktiski gūt informāciju
par rīcību, ko tai inkriminē Komisija, un šī prasība ir ievērota tad, ja galīgajā lēmumā ieinteresētā persona netiek apsūdzēta
par citiem pārkāpumiem, nevis tiem, kas ir minēti paziņojumā par iebildumiem, un tajā tiek ņemti vērā tikai fakti, par kuriem
ieinteresētajai personai ir bijusi iespēja ieņemt nostāju (Tiesas 1970. gada 15. jūlija spriedums lietā 41/69
ACF Chemiefarma
/Komisija,
Recueil
, 661. lpp., 94. punkts; Pirmās instances tiesas 2003. gada 30. septembra spriedums apvienotajās lietās T‑191/98, no T‑212/98
līdz T‑214/98
Atlantic Container Line
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑3275. lpp., 138. punkts, un 2004. gada 29. aprīļa spriedums apvienotajās lietās T‑236/01, T‑239/01, no T‑244/01 līdz
T‑246/01, T‑251/01 un T‑252/01
Tokai Carbon
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑1181. lpp., 47. punkts).
Lai gan ir taisnība, ka uzņēmumam lēmumā inkriminējamie pārkāpumi nedrīkst atšķirties no tiem, kas ir minēti paziņojumā par
iebildumiem, attiecībā uz izmantotajiem faktiem tas tā nav, jo saistībā ar šiem pēdējiem pietiek ar to, ka par visiem uzņēmumu
apsūdzībai izmantotajiem faktiem attiecīgajiem uzņēmumiem ir bijusi iespēja ieņemt nostāju. Kā ir ticis nospriests, ne ar
vienu tiesību normu Komisijai nav aizliegts pēc paziņojuma par iebildumiem sniegšanas paziņot lietas dalībniekiem jaunus dokumentus,
kuri, kā tā uzskata, pamato tās tēzi, ja vien uzņēmumiem ir dots nepieciešamais laiks izteikt par šo jautājumu savu viedokli
(Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedums lietā T‑23/99
LR AF
1998/Komisija,
Recueil
, II‑1705. lpp., 190. punkts; šajā ziņā skat. arī Tiesas 1983. gada 25. oktobra spriedumu lietā 107/82
AEG-Telefunken
/Komisija,
Recueil
, 3151. lpp., 29. punkts).
Šajā lietā ir noteikts, ka ar 2006. gada 25. augusta vēstuli Komisija
Siemens
ir nosūtījusi
Fuji
veiktos paziņojumus un to aicinājusi par šiem paziņojumiem sniegt savus komentārus. Turklāt minētie paziņojumi bija nevis
pret
Siemens
izvirzīti iebildumi, kas, salīdzinot ar paziņojumā par iebildumiem iekļautajiem iebildumiem, būtu jauni, bet gan tikai jauns
pierādījums, lai pamatotu paziņojumā par iebildumiem jau iekļautu iebildumu, t.i., to, ka starp Japānas un Eiropas ražotājiem
bija noslēgts vispārējs nolīgums, saskaņā ar kuru Japānas ražotājiem nebūtu jāienāk Eiropas tirgū.
Tādējādi
Fuji
paziņojumus varēja izmantot kā pierādījumus pret
Siemens
.
Saistībā ar
Fuji
paziņojumiem piešķiramo ticamību ir jāatzīmē, ka tiktāl, ciktāl šī pēdēja vismaz netieši ir atzinusi, ka tās neesamības Eiropas
tirgū pamatā daļēji bija vispārējais nolīgums, tā ir atzinusi faktu, kuru Komisija varēja izmantot tās apsūdzībai. Jau ir
ticis nospriests, ka paziņojumi, kas ir vērsti pret to sniedzēja interesēm, principā ir uzskatāmi par īpaši ticamiem pierādījumiem
(iepriekš 49. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
JFE Engineering
u.c./Komisija, 211. punkts).
Tas paliek spēkā, lai gan šajā lietā
Fuji
ir lūgusi tai piemērot Paziņojumu par sadarbību. Pirmkārt,
Fuji
paziņojumi ir tikuši veikti nevis pēc šī lūguma, bet gan atbildei uz Paziņojumu par iebildumiem, lai gan abi dokumenti tikuši
izstrādāti gandrīz vienlaicīgi. Otrkārt, tam, ka
Fuji
ir atzinusi faktu, ka tā ir bijusi informēta par Eiropas un Japānas tirgu sadali, ir ne tikai apsūdzošs raksturs attiecībā
uz citiem uzņēmumiem, kas būtu apstāklis, kuram būtu jāizraisa tās paziņojumu piesardzīga izskatīšana, bet tas arī ietver
tās pašas pārkāpuma atzīšanu. Šajos apstākļos ir uzskatāms, ka šajā lietā paziņojumiem ir piešķirama augsta ticamība.
Visbeidzot attiecībā uz
Fuji
paziņojuma saturu ir jāuzsver, ka šajā paziņojumā
Fuji
nevis aprobežojas ar Eiropas un Japānas ražotāju veiktās tirgu sadales atzīšanu, bet arī uzrāda uzņēmumu, kas ir piedalījušies
aizliegtajā vienošanās, attiecīgo mērķu detaļas, kas ļauj izdarīt citus secinājumus.
Fuji
norāda, ka attiecībā uz šo sabiedrību vispārējais nolīgums neesot bijis galvenais tās atteikšanās iekļūt Eiropas tirgū iemesls
un sniedz iemeslu virkni, kuriem, atbilstoši tās teiktajam, šajā izvēlē esot bijusi lielāka nozīme. It īpaši arguments, ka
tā ierobežotā pasaules tirgus daļa neesot devusi pamatu uzņemties nepieciešamās neatgūstamās izmaksas, lai attīstītu Eiropas
bāzi, ļauj secināt, ka Japānas ražotājiem – un, aplūkojot no pretējās puses, Eiropas ražotājiem –, kuriem bija lielāka tirgus
daļa, ir bijušas iespējas pārvarēt tehniskas un komerciālas grūtības iekļūt aizsargātajos attiecīgo ražotāju grupu tirgos
un padarīt šādas investīcijas par rentablām. Aplūkojot no šīs perspektīvas, jo lielāka ir bijusi noteikta uzņēmuma tirgus
daļa, jo mazāka loma attiecībā uz šo uzņēmumu ir tehnisku un komerciālu grūtību argumentam, un pretēji, jo lielāka nozīme
ir vispārējā nolīgumā norunātajam aizliegumam iekļūt citas ražotāju grupas tirgos.
Ja ņem vērā apstrīdētā lēmuma preambulas 484.–488. apsvērumā Komisijas minētās tirgus daļas, kuras ir balstītas uz pašu uzņēmumu
norādītajiem apgrozījumiem un kuras šajā lietā netiek apstrīdētas, izrādās, ka
Fuji
ar ļoti lielu atstarpi ir bijis vismazākais uzņēmums no visiem GIS ražotājiem – aizliegtās vienošanās dalībniekiem –, kuram
piederēja lielākais 2 % no uzņēmumu – aizliegtās vienošanās dalībnieku – saistībā ar GIS projektiem gūtā pasaules apgrozījuma.
Citu Japānas uzņēmumu tirgus daļas ir bijušas acīmredzami lielākas un to apmērs attiecībā uz
Melco
bija starp 15 un 20 %, attiecībā uz
Toshiba
– starp 8 un 12 % un attiecībā uz
Hitachi
– starp 4 un 7 %. Kas attiecas uz
Siemens
, tai piederošās tirgus daļas apmērs bijis starp 23 un 29 %. Tādējādi
Fuji
paziņojums ļauj secināt, ka Eiropas un Japānas tirgu aizsardzība par labu attiecīgi Eiropas ražotājiem un Japānas ražotājiem
iesaistīto uzņēmumu vairākumam ir bijusi nozīmīga, jo to tirgus daļa, kas acīmredzami pārsniedz
Fuji
tirgus daļu, tiem būtu vieglāk devusi iespēju uzņemties iekļūšanas citas ražotāju grupas tirgos izmaksas.
Turklāt ir jāatzīmē, ka Komisija apstrīd nevis tehniskas un komerciālas grūtības iekļūt attiecīgajos Eiropas un Japānas ražotāju
tirgos, bet gan apsvērumu, ka šīs grūtības neesot bijis iespējams pārvarēt rentablā veidā. Šajā ziņā tā pamatojas uz diviem
GIS projektiem Čehijas Republikā. Pirmais projekts tika piešķirts
Fuji
, un par otro projektu piedāvājumu bija izteikusi
Melco
, ko
Siemens
nav apstrīdējusi. Tas pierāda, ka Japānas ražotājiem nav bijušas nepārvaramas tehniskas un komerciālas grūtības iekļūt Eiropas
tirgos, kas liecina par labu Komisijas argumentam, ka uzņēmumiem, kas ir aizliegtās vienošanās dalībnieki, ir bijusi subjektīva
interese, lai otras grupas ražotāji nemēģinātu šīs minētās grūtības pārvarēt.
Izdarot secinājumu,
Fuji
paziņojumi ir Eiropas un Japānas tirgu sadales par labu attiecīgām ražotāju grupām esamības pierādījums, kuram ir augsta ticamība.
Par
Hitachi
paziņojumiem

Hitachi
ir paziņojusi, ka uz visiem starp Eiropas ražotājiem sadalītajiem GIS projektiem Eiropā esot bijusi attiecināta kopējā “Eiropas”
kvota atbilstoši
GQ
nolīgumam un ka šī iemesla dēļ Japānas ražotāji līdz 1999. gadam par GIS projektu Eiropā sadalījuma starp Eiropas ražotājiem
rezultātiem esot tikuši informēti
ex post
. Atbildot uz paziņojumu par iebildumiem,
Hitachi
ir sniegusi šādu informāciju:
“
Hitachi
apstiprina, ka līdz 1999. gadam Eiropas GIS ražotāji ziņoja Japānas GIS ražotājiem par GIS, kurus tie bija paredzējuši piegādāt
Eiropā, projektu detaļām. Turklāt
Hitachi
apstiprina, ka šīs ziņošanas mērķis bija nodrošināt, lai šo Eiropas projektu vērtība tiktu ņemta vērā, vienojoties par ārpus
Eiropas īstenojamo projektu, kas bija sadalāmi starp Eiropas ražotājiem un Japānas ražotājiem, kvotu atbilstoši
GQ
nolīgumam [..].
Lai kļūtu skaidrs, ka laikā, kad šis mehānisms bija spēkā (tas ir, līdz 2002. gadam), tam nav bijis praktiskās nozīmes, ir
jāuzsver, ka ziņošana par Eiropā īstenojamo projektu detaļām
GQ
nolīgumā nedz bija saistīta ar kādu Japānas ražotāju saistību atturēties no iekļūšanas Eiropas tirgū, nedz arī pierāda šādas
saistības esamību, jo nekāds “vispārējs nolīgums” neeksistēja. Varbūt vēl svarīgāks apstāklis katrā ziņā ir tas, ka Eiropas
GIS projektu piešķiršana atbilstoši Eiropas aizliegtās vienošanās noteikumiem “[ne]izrietēja no” komunikācijas starp Eiropas
GIS ražotājiem un Japānas GIS ražotājiem, kā to apgalvo Komisija. Visa komunikācija starp Eiropas GIS un Japānas GIS ražotājiem
tika veikta pēc tam, kad Eiropas GIS projektu piešķiršana jau bija notikusi.”
Šis paziņojums ir vairākos aspektos informatīvs. Pirmkārt, tieši apstiprinot, ka GIS projekti Eiropā, ko īstenoja Eiropas
ražotāji, tika attiecināti uz to globālo kvotu atbilstoši
GQ
nolīgumam,
Hitachi
apstiprina Komisijas tēzi, ka Eiropas ražotāji, tajā skaitā arī
Siemens
, ir slēguši vienošanās par kopējā tirgū īstenojamiem projektiem (pirmajos aizliegtās vienošanās darbības gados Austrumeiropa
kā tirgus vēl nebija pieejama) un ka tādējādi aizliegtā vienošanās gan ir radījusi ietekmi kopējā un EEZ tirgū.
Otrkārt, neatkarīgi no tā autora gribas
Hitachi
paziņojums ir arī norāde par labu Komisijas tēzei, ka Eiropas tirgi vispārīgi bija rezervēti Eiropas ražotājiem.
Hitachi
vairākkārt uzsver apstākli, ka Japānas ražotāju informēšana tikusi veikta
ex post
. Pirmkārt,
Hitachi
no tā izdara secinājumu, ka šie pēdējie ražotāji neesot bijuši iesaistīti Eiropas ražotāju saskaņotajās darbībās Eiropas
tirgos. Otrkārt, tā uzskata, ka šai informācijai nedz esot bijis kāds sakars ar Japānas ražotāju saistību atturēties no iekļūšanas
Eiropas tirgū, nedz arī tā pierāda šādas saistības esamību, un noliedz vispārējā nolīguma eksistēšanu.
Tomēr, ja Eiropas tirgi Japānas ražotājiem katrā ziņā nebija pieejami tehnisku un komerciālu iemeslu dēļ, tad nevar racionāli
izskaidrot apstākli, ko
Hitachi
tāpat ir atzinusi, ka GIS projekti Eiropā, kas bija sadalīti starp Eiropas ražotājiem, tika attiecināti uz to pasaules kvotu.
Izdarot šādu pieņēmumu, Eiropas ražotājiem nebūtu bijis nekāda iemesla piekrist tam, ka to projekti tiek attiecināti uz pasaules
kvotu, kas nenovēršami samazina GIS projektu pasaules tirgos, uz kuriem tie varēja pretendēt aizliegtajā vienošanās, skaitu
un vērtību. Turpretim fakts, ka šie ražotāji ir piekrituši šai saistībai, parāda, ka Japānas ražotāju atteikumam iekļūt Eiropas
tirgos Eiropas ražotāji ir piešķīruši vērtību, kas šādu saistību varēja attaisnot.
Saistībā ar
Hitachi
paziņojuma ticamību ir jāatzīmē, ka tā ir lūgusi tai piemērot Paziņojumu par sadarbību. Tādējādi tās paziņojumi tiktāl, ciktāl
tiem ir apsūdzošs raksturs tikai attiecībā uz citiem uzņēmumiem, būtu aplūkojami ar piesardzību. Tomēr šajā gadījumā tas tā
nav. Secinājums, ko var izdarīt, balstoties uz
Hitachi
paziņojumu, saskaņā ar kuru Japānas ražotāji esot piekrituši neiekļūt Eiropas tirgos, ir pretējs ne tikai citu aizliegtās
vienošanās dalībnieku interesēm, bet arī pašas
Hitachi
interesēm, jo tas apstiprina faktu, kurš var tikt izmantots tās apsūdzēšanai. Turklāt
Hitachi
acīmredzami nav apzinājusies visus secinājumus, ko var izdarīt, balstoties uz tās paziņojumu, it īpaši attiecībā uz Eiropas
tirgu rezervēšanu par labu Eiropas ražotājiem, kas liecina par labu paaugstinātai tās paziņojuma ticamībai.
Izdarot secinājumu,
Hitachi
paziņojumiem ir piešķirama augsta ticamība.
Par neapstrīdēšanu no
Areva
,
Alstom
un
VA Tech
grupas puses
Saistībā ar neapstrīdēšanu no
Areva
,
Alstom
un
VA Tech
grupas puses ir jākonstatē, ka lietā esošie dokumenti vai nu nepamato lielas pierādīšanas vērtības piešķiršanu šim apstāklim,
vai nu neļauj atbalstīt Komisijas veiktos konstatējumus.
Saistībā, pirmkārt, ar
Areva
un
Alstom
Komisija apstrīdētā lēmuma preambulas 125. apsvērumā ir norādījusi, ka vispārējo nolīgumu, kas ir vērsts uz uzņēmumu – aizliegtās
vienošanās dalībnieku – tradicionālā priviliģētā stāvokļa izcelsmes tirgos ievērošanu, šīs divas sabiedrības nav apstrīdējušas
nedz to attiecīgajās atbildēs uz paziņojumu par iebildumiem, nedz arī to vēlākajos attiecīgi 2006. gada 21. un 26. novembrī
sniegtajos paziņojumos pēc
Fuji
atbildes, ar ko tika atzīts vispārējais nolīgums, saņemšanas. Tomēr nedz
Siemens
, nedz arī Komisija neapstrīdēšanu no
Areva
un
Alstom
puses savos rakstveida aktos Vispārējā tiesā nav komentējušas. Šajos apstākļos ir uzskatāms, ka šis jautājums nav šīs tiesvedības
daļa.
Saistībā, otrkārt, ar
VA Tech
grupu Komisija apstrīdētā lēmuma preambulas 125. apsvērumā ir norādījusi, ka, atbildot uz paziņojumu par iebildumiem,
VA Tech
grupa informāciju par vispārējo nolīgumu atklāti nav apstrīdējusi. Šajā sakarā, pirmkārt, ir jākonstatē, ka šī atbilde lietas
materiālos nav atrodama un ka Vispārējās tiesas rīcībā ir tikai apstrīdētā lēmuma 79. zemsvītras piezīmē Komisijas norādītais
šīs atbildes citāts, kura formulējums ir šāds: “Pat bez apgalvojamā vispārējā nolīguma Japānas ražotājiem bija jāatturas no
iekļūšanas Eiropas tirgū augstu iekļūšanas šķēršļu dēļ, kā tas tiks detalizēti pierādīts turpmāk”. Otrkārt, ir jāatzīmē, ka
vienkārši faktam, ka kāda sabiedrība noteiktus faktus atklāti nav apstrīdējusi, ir tikai ļoti ierobežota pierādīšanas vērtība,
un tā tas ir jo vairāk tāpēc, ka, pamatojoties tikai uz šādu izolēti izteikto citātu, nav iespējams pārbaudīt neapstrīdēšanas
kontekstu. Treškārt, ir jānorāda, ka, pat aplūkojot izolēti, minētajam citātam nav tāda satura, kuru Komisija tam piešķir.
Šajā ziņā ir jāuzsver vārds “apgalvojams”, ko
VA Tech
grupa izmanto, lai kvalificētu vispārējo nolīgumu. No šī termina izmantošanas izriet, ka, lai gan
VA Tech
grupa šī nolīguma esamību tieši nav apstrīdējusi, tā to arī – pat netiešā veidā – nav atzinusi. Tieši pretēji, citētā rindkopa
ir interpretējama kā netiešs vispārējā nolīguma esamības apstrīdējums.
Tādējādi vispārējā nolīguma iespējamo neapstrīdēšanu no
Areva
,
Alstom
un
VA Tech
grupas puses nevar uzskatīt par apstākli, kas atstiprina Komisijas tēzi attiecībā uz Eiropas tirgu rezervēšanu Eiropas ražotājiem
un ”mītnes valstu” aizsardzību.
Par GIS projektu Eiropā sarakstu
Kas attiecas uz Komisijas apstrīdētā lēmuma preambulas 164. apsvērumā norādīto vienpadsmit GIS projektu sarakstu, runa ir
par izvilkumu no
ABB
iesniegtā aizliegtajā vienošanās laikposmā starp 1988. un 1999. gadu apspriesto GIS projektu saraksta ar virsrakstu “Enquirylist1”
(turpmāk tekstā – “vispārējais saraksts”), kurā ir ietvertas norādes tostarp attiecībā uz piedāvājuma iesniegšanas gala termiņiem,
uzņēmumiem, kas ir izteikuši interesi par katru projektu, un aizliegtās vienošanās iekšienē notikušās apspriešanas rezultātiem
(t.i., projekta piešķiršanu aizliegtās vienošanās dalībniekam vai minimālā cenu līmeņa noteikšanu).
Atbilstoši šīm norādēm, runājot par vienpadsmit vispārēja sarakstā paredzētajiem GIS projektiem Eiropā, sešu projektu gadījumos
pasūtījumu ir ieguvis uzņēmums, kuram projekts ticis piešķirts aizliegtajā vienošanās, kas trīs reizes ir noticis respektīvi
attiecībā uz
ABB
un
Siemens
. Saistībā ar pārējiem pieciem projektiem vispārējā sarakstā ir norādīts, ka tie nevis ir tikuši piešķirti vienam no uzņēmumiem
– aizliegtās vienošanās dalībniekiem, bet gan ir bijuši vienošanās par zemāku cenu priekšmets, kas nozīmē, ka Eiropas uzņēmumi
– aizliegtās vienošanās dalībnieki – ir vienojušies par minimālo cenu, ko tie norāda to iespējamo piedāvājumu saistībā ar
attiecīgo paziņojumu par konkursu.
Sākotnēji
Siemens
ir vispārīgi mēģinājusi radīt šaubas par vispārējā sarakstā ietvertās informācijas ticamību, tomēr tieši neapstrīdot nedz
tajā iekļauto projektu faktisko raksturu un it īpaši tajā minēto vienpadsmit GIS projektu Eiropā faktisko raksturu, nedz arī
to, ka šie projekti tikuši apspriesti aizliegtajā vienošanās.
Šajā ziņā
Siemens
tostarp ir apgalvojusi, ka zināms skaits projektu esot minēti vairākas reizes, ka vairāki projekti nekad neesot tikuši īstenoti
un ka vispārējā sarakstā nevienā vietā neesot norādīts, ka tai būtu piešķirts kāds GIS projekts EEZ. Divos gadījumos, kad
tā ir ieguvusi attiecīgo projektu, tas esot izrietējis no konkurencei atbilstošas rīcības. Turklāt
Siemens
atsaucas uz neatkarīgas sabiedrības veikto vispārējā saraksta analīzi, kas tostarp pierādot, ka GIS projekti EEZ neesot bijuši
tādas sadales sistēmas priekšmets, kas funkcionētu salīdzināmā veidā ar
GQ
nolīgumā un
EQ
nolīgumā paredzēto sistēmu.
Turklāt, atbildot uz Vispārējās tiesas pirms tiesas sēdes uzdotajiem rakstveida jautājumiem,
Siemens
ir apstrīdējusi, ka par vienpadsmit vispārējā sarakstā norādītajiem GIS projektiem Eiropā būtu notikusi saskaņošana aizliegtajā
vienošanās.
Šie apgalvojumi tiks izskatīti turpmāk 116.–138. punktā.
–       Par vispārējā saraksta izcelsmi un izveidošanas datumu, kā arī tā kā pierādījuma kvalificēšanu
Ir jākonstatē, kā to norāda
Siemens
, ka vispārējā saraksta izcelsmi un izveidošanas datumu nav bijis iespējams konkrēti noteikt.
Tomēr šajā ziņā ir jāatzīmē, kā tas izriet no apstrīdētā lēmuma preambulas 88. apsvēruma un 21. zemsvītras piezīmes, ka vispārējo
sarakstu
ABB
ir iesniegusi 2004. gada 7. maijā, tas ir, vienu dienu pēc tā pirmās lapas augšdaļā norādītā 2004. gada 6. maija datuma,
kas tātad visticamāk ir vai nu tā izveidošanas, vai arī izdrukas datums. Turklāt ir jāatzīmē, ka, salīdzinot ar citiem aizliegtās
vienošanās dalībniekiem,
ABB
šajā sarakstā ir bijis piešķirts papildu kods. Eiropas dalībnieki – izņemot
ABB
– un Japānas dalībnieki šī saraksta ailē ar virsrakstu “dalībnieki” ir norādīti divās grupās un apzīmēti ar to attiecīgo
kodu, kas tiek izmantots aizliegtajā vienošanās. Turpretim atbilstoši
M.
lietotajam izteicienam 2005. gada 23. septembrī notikušajā uzklausīšanā Komisijā
ABB
“slēpjas” ailē ar virsrakstu “GCs”, kas principā ir paredzēta norādēm par iespējamiem vispārējiem kontraktiem. Atbilstoši
M.
teiktajam runa esot par piesardzības līdzekli pēc Zviedrijas konkurences iestādes veiktās izmeklēšanas attiecībā uz
ABB
.
Šie divi apstākļi ļauj prezumēt, ka sākotnēji
ABB
vispārējo sarakstu bija izveidojusi aizliegtās vienošanās savas iekšējās uzraudzības vajadzībām un ka tas ir ticis atkārtoti
izdrukāts, lai to iesniegtu Komisijai. Tādējādi šī prezumpcija, kas turklāt ir vislabvēlīgākā
Siemens
un ir saderīga ar šīs pēdējās, kura apstrīd, ka tā ir vispārējā saraksta autore, paziņojumiem, ir izmantojama par pamatu.
Tādējādi, kā norāda
Siemens
, vispārējais saraksts ir jākvalificē kā tāds, kas veido
ABB
paziņojumu daļu. Ņemot vērā, kā tas jau ticis norādīts, ka
ABB
vispārējo sarakstu ir vai nu izveidojusi, vai nu izdrukājusi no iekšējas elektroniskas datnes, kas ir noticis laika ziņā ciešā
kontekstā ar tās izteiktajiem paziņojumiem saistībā ar atbrīvojuma lūgumu atbilstoši Paziņojumam par sadarbību, to nevar kvalificēt
kā dokumentāru pierādījumu. No minētā izriet, ka iepriekš 64.–67. punktā izteiktie apsvērumi par
ABB
paziņojumu pierādīšanas vērtību ir piemērojami arī vispārējam sarakstam. Proti, no vispārējā saraksta izrietošā informācija
nevis var tikt izmantota, lai pamatotu
ABB
paziņojumus, bet gan, tieši pretēji, atbilstoši iepriekš 66. punktā minētajai judikatūrai tai pašai jābūt pamatotai ar citiem
pierādījumiem.
–       Par apgalvojumu, ka vispārējā sarakstā minētie GIS projekti Eiropā aizliegtajā vienošanās nav tikuši apspriesti
Kā ir norādīts iepriekš 110. punktā,
Siemens
, atbildot uz Vispārējās tiesas pirms tiesas sēdes uzdotajiem rakstveida jautājumiem, sākotnēji ir apstrīdējusi, ka par vienpadsmit
vispārējā sarakstā norādītajiem GIS projektiem Eiropā būtu notikusi saskaņošana aizliegtajā vienošanās. Ir taisnība, ka, atbildot
uz tiesas sēdē šajā ziņā uzdotu jautājumu, tā ir norādījusi, ka jau bija izteikusi šo apstrīdējumu administratīvajā procesā
Komisijā un prasības pieteikumā. Tomēr prasības pieteikumā šajā ziņā ir iekļauti tikai iepriekš 109. punktā norādītie apstākļi
un, pat ja pieņemtu, ka šo apstrīdējumu
Siemens
būtu izteikusi administratīvajā procesā, tas nevarētu kompensēt apstrīdēšanas Vispārējā tiesā prasības pieteikuma stadijā
neesamību. Tādējādi
Siemens
apgalvojums, ka vienpadsmit vispārējā sarakstā norādītie GIS projekti Eiropā neesot bijuši apspriesti aizliegtajā vienošanās,
atbilstoši Reglamenta 48. panta 2. punktam ir jānoraida kā novēlots.
Turklāt ir jāuzsver vispārējā sarakstā iekļautās informācijas detalizētais raksturs. Tajā ir ietvertas tostarp norādes par
saistībā ar attiecīgiem projektiem sniedzamā aprīkojuma raksturlielumiem, piedāvājumu iesniegšanai paredzētais datums, aizliegtās
vienošanās apspriešanas datumi, intereses par projektiem izteikšana no dažādu aizliegtās vienošanās dalībnieku puses, iespējama
projekta ieguvēja identitāte vai norāde par to, ka tika pieņemts lēmums par minimālās cenas līmeni, un attiecīgajā gadījumā
norāde, ka projekta ieguvējam projekts faktiski tika piešķirts. Nevar pieļaut, lai tik vispusīgas un precīzas norādes varētu
tikt apstrīdētas ar vienkāršu apgalvojumu, ka aizliegtajā vienošanās par vienpadsmit GIS projektiem Eiropā saskaņošana neesot
notikusi.
Šajā kontekstā ir jāatgādina, ka
Siemens
neapstrīd, ka laikposmā starp 1988. un 1999. gadu tā bija uzņēmusies aizliegtās vienošanās Eiropas sekretāra pienākumus.
Tātad tai noteikti bija jābūt zināšanām par visiem Eiropas ražotāju grupā apspriestajiem projektiem un tādējādi bija jābūt
spējīgai, pamatojoties uz saviem materiāliem, detalizēti un individuāli apstrīdēt
ABB
nosauktos projektus gadījumā, ja tie būtu norādīti kļūdaini. Tas, ka
Siemens
šo iespēju nav izmantojusi un nav paskaidrojusi, kas tai ir traucējis to izdarīt, ļauj konstatēt, ka
Siemens
patiesībā nav apstrīdējusi, ka par vispārējā sarakstā norādītajiem projektiem un it īpaši vienpadsmit GIS projektiem EEZ aizliegtajā
vienošanās ir notikusi saskaņošana.
Atbildē uz Vispārējās tiesas pirms tiesas sēdes uzdotajiem rakstveida jautājumiem izteiktais
Siemens
apgalvojums, ka faktu rašanās laikā attiecīgie vienpadsmit projekti esot bijuši projekti ārpus EEZ, ir jānoraida kā kļūdains.
Starp šiem vienpadsmit projektiem, kas aizliegtajā vienošanās tikuši apspriesti starp 1992. un 1998. gadu, ir trīs projekti
Spānijā, viens projekts Dānijā, viens projekts Īrijā un viens projekts Portugālē – valstīs, kuras visas bija pievienojušās
Kopienai pirms 1988. gada. Līdzīgi diviem ar 1994. un 1995. gadu datētajiem projektiem Somijā bez šaubām attiecīgi ir piemērojams
EEZ līgums un EK līgums, jo Somijas Republika kopš 1994. gada 1. janvāra ir EEZ dalībniece un kopš 1995. gada 1. janvāra –
Kopienas dalībniece. Līdzīgs konstatējums ir jāizdara attiecībā uz vienu projektu Islandē un diviem projektiem Norvēģijā,
kas visi ir datēti ar 1998. gadu – datumu, kurā Islandes Republika un Norvēģijas Karaliste ir bijušas EEZ dalībnieces. Tātad
attiecīgā projekta apspriešanas brīdī visas šīs valstis ir bijušas vai nu kopējā tirgus, vai arī EEZ dalībnieces.
Turklāt
Siemens
apgalvojums, ka vispārējais saraksts esot “nesaprotams”, ir jānoraida. Ir taisnība, ka šajā tabulas veidā izveidotajā sarakstā
ir izmantoti dažādi kodi, ko veido cipari un/vai burti. Tomēr Komisija ir saņēmusi skaidrojumus par šiem kodiem, ko tostarp
sniedzis liecinieks
M.
2005. gada 23. septembra uzklausīšanas laikā, un, ņemot vērā šos skaidrojumus, ir jākonstatē, ka vispārējais saraksts sniedz
skaidru priekšstatu par veidu, kādā GIS projekti tikuši aplūkoti aizliegtajā vienošanās.
–       Par projektiem, kas, iespējams, tikuši minēti vairākas reizes vai nav tikuši īstenoti

Siemens
norāda, ka noteikti vispārējā sarakstā ietvertie projekti esot tikuši minēti vairākas reizes. Šajā ziņā ir jāatzīmē, ka, pat
ja pieņemtu, ka šis apgalvojums ir pamatots, tas nekādi neietekmē vispārējā saraksta atbilstību un ticamību un tādējādi tā
pierādīšanas vērtību. Pirmkārt,
Siemens
nekonkretizē, kādi ir attiecīgie projekti, un arī nenorāda, vai tie ir daļa no vienpadsmit GIS projektiem Rietumeiropā – vienīgajiem
projektiem, uz kuriem Komisija ir īpaši balstījusies apstrīdētajā lēmumā, un tātad vienīgajiem, kuriem ir nozīme, pārbaudot
apstrīdēto lēmumu. Otrkārt, fakts, ka vairāk nekā 1500 ierakstus ietverošajā sarakstā varētu būt atrodamas kādas kļūdas, pēc
sava rakstura nav tāds, kas varētu diskreditēt visu minēto sarakstu.
Saistībā ar
Siemens
apgalvojumu, ka daži no vispārējā sarakstā iekļautajiem projektiem nekad nav tikuši īstenoti, ir jāatzīmē, ka
Siemens
nenorāda, par kuriem projektiem ir runa. Turklāt, pat ja pieņemtu, ka šāds apgalvojums būtu patiess, dažu projektu īstenošanas
neesamība katrā ziņā nevar kavēt EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanu uzņēmumiem, kas aizliegtajā vienošanās
ir veikuši manipulācijas saistībā ar šiem projektiem notiekošajiem konkursiem.
–       Par vispārējā sarakstā iekļauto Eiropā īstenojamo GIS projektu nelielu daļu

Siemens
norāda un Komisija pret to neiebilst, ka no vairāk nekā 1500 vispārējā sarakstā iekļautajiem GIS projektiem tikai 11 projekti
bija īstenojami EEZ. Ir taisnība, ka šī nelielā daļa neatspoguļo Eiropas tirgu nozīmi. Tomēr ir uzskatāms, ka šis apstāklis
nepamato šajā sarakstā esošās informācijas neņemšanu vērā.
Vispirms nedz
ABB
, nedz arī Komisija nav apgalvojušas, ka vispārējā sarakstā būtu iekļauti visi ar aizliegto vienošanos skartie projekti. Turklāt
tas, ka minētajā sarakstā lielā mērā nav norādīti “Eiropas” projekti, tieši atbilst tēzei, ka pastāvēja “mītnes valstis”,
kas no paša sākuma bija rezervētas noteiktiem uzņēmumiem, un šajās valstīs īstenojamie projekti netika attiecināti uz atbilstoši
aizliegtās vienošanās noteikumiem paredzētajām kvotām. Visbeidzot Komisija min, ka valstu līmenī esot pastāvējušas papildu
aizliegtās vienošanās, kurās varēja tikt izskatīti projekti, un šīs aizliegtās vienošanās ir minējis arī liecinieks
M.
Šis pēdējais ir paskaidrojis, ka vairākumā Eiropas valstu, kas nav mītnes valstis, ilgu laiku starp dažādiem Eiropas ražotājiem
esot pastāvējušas vietēja mēroga aizliegtās vienošanās, kuru darbība
GQ
nolīgumam un
EQ
nolīgumam nebija jāietekmē. Tādējādi esot ticis nolemts nevis iekļaut šīs valstis ar šiem nolīgumiem paredzētajā projektu
piešķiršanas procedūrā, bet gan vienkārši reģistrēt šajās valstīs īstenojamo GIS projektu piešķiršanu, lai attiecinātu uz
Eiropas uzņēmumu pasaules kvotu.
Gan “mītnes valstu” gadījumā, gan arī pieņemot, ka iepriekš pastāvēja vietēja mēroga aizliegtas vienošanās, nebija vajadzības
apspriest attiecīgajās valstīs īstenojamos GIS projektus vispārējās aizliegtajā vienošanās, ar ko varētu izskaidrot “Eiropas”
projektu mazu proporciju minētajā vienošanās piešķiramo projektu sarakstā, tostarp attiecībā uz tādiem nozīmīgajiem valstu
tirgiem kā Francija, Vācija vai Itālija, kuras visas atbilstoši Komisijas konstatējumiem aizliegtās vienošanās izveidošanas
brīdī bija “mītnes valstis”.
Nepastāvot vajadzībai galīgi spriest par iespējamo iepriekš pastāvējušo vietēja mēroga aizliegto vienošanos esamību, ko
Siemens
apstrīd, tādējādi ir jākonstatē, ka, ņemot vērā lietas apstākļus, maza vispārējā sarakstā atspoguļoto GIS projektu Eiropā
proporcija neliedz pierādījumu izvērtēšanā ņemt vērā šajā sarakstā ietverto informāciju, tostarp informāciju par sarakstā
iekļautajiem vienpadsmit GIS projektiem Eiropā.
Turklāt, kā Komisija norāda iebildumu rakstā, ar
Siemens
argumentāciju, kas ir balstīta uz apgalvojumu par Eiropas tirgu – izņemot Lihtenšteinu un Islandi – pilnīgu izslēgšanu no
aizliegtās vienošanās piemērošanas jomas, ja pieņemtu, ka tā ir pierādīta, nevar izskaidrot, kāpēc vispārējā sarakstā ir iekļauts
kaut vai viens EEZ īstenojams GIS projekts. Savā replikā
Siemens
ir atturējusies ieņemt nostāju par šo jautājumu. Atbildot uz Vispārējās tiesas šajā ziņā uzdotu rakstveida jautājumu,
Siemens
ir aprobežojusies ar to, ka ir apstrīdējusi, ka par vispārējā sarakstā iekļautajiem vienpadsmit GIS projektiem Eiropā aizliegtajā
vienošanās ir notikusi saskaņošana. Kā ir ticis norādīts iepriekš 116. un 117. punktā, šis apstrīdējums, kas pirmo reizi ticis
izteikts mutvārdu procesa stadijā, ir jānoraida.
No minētā izriet, ka ar vispārējā sarakstā iekļauto Eiropā īstenojamo GIS projektu nelielo daļu netiek apšaubīts ar šo sarakstu
konstatētais fakts, ka aizliegtajā vienošanās tika apspriesti un piešķirti GIS projekti Eiropā.
–       Par EEZ īstenojamu GIS projektu iespējamu nepiešķiršanu
Siemens
aizliegtajā vienošanās

Siemens
norāda, ka vispārējā sarakstā neesot minēts neviens gadījums, kad tai būtu piešķirts EEZ īstenojams GIS projekts. Šajā ziņā
vispirms ir jāatzīmē, ka, pat ja pieņemtu, ka šis
Siemens
apgalvojums ir pamatots, tas neļauj kavēt tai piemērot EKL 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu, jo, piedaloties apspriešanās
par projektiem un lēmumu pieņemšanā par šo projektu piešķiršanu citiem uzņēmumiem, tā ir piedalījusies prettiesiskā aizliegtā
vienošanās attiecībā uz kopējo tirgu un EEZ. Šāda rīcība pati par sevi neatkarīgi no tā uzņēmuma identitātes, kuram projekts
galu galā ir piešķirts, ietekmē konkurences spēli.
Katrā ziņā
Siemens
apgalvojums, ka vispārējā sarakstā neparādoties projektu piešķiršana šim uzņēmumam, ir kļūdains. Apstrīdētā lēmuma preambulas
164. apsvērumā Komisija ir norādījusi trīs projektus, kuru izpilde tika uzticēta
Siemens
, t.i., projektu Nr. 1327, projektu Nr. 0140 un projektu Nr. 0144. Attiecībā uz diviem no šiem projektiem, t.i., projektiem
Nr. 0140 un 0144, no vispārējā saraksta izriet, ka
Siemens
bija vienīgais attiecīgajos projektos ieinteresētais uzņēmums un ka tas galu galā šos projektus ir ieguvis. Turpretim attiecībā
uz trešo projektu ar Nr. 1327 no vispārējā saraksta izriet, ka bez
Siemens
interesi par projektu bija izrādījušas arī
ABB
un
Alstom
un ka aizliegtajā vienošanās notikušās apspriešanās gaitā projekts tika piešķirts
Siemens
.
Visbeidzot saistībā ar
Siemens
argumentu, ka divu projektu gadījumā, kurus tā nav identificējusi un kuru izpilde tai tikusi uzticēta, tas esot izrietējis
no konkurencei atbilstošas rīcības,
Siemens
ir jāpierāda, ka šādos apstākļos – t.i., pēc paziņošanas un apspriešanas aizliegtajā vienošanās – iegūtie pasūtījumi izrietēja
no konkurencei atbilstošas rīcības. Šajā ziņā ir jāatzīmē, ka, ja pieņemtu, ka pārkāpums bija ierobežots ar projektu paziņošanu
un apspriešanu, tas tomēr būtu varējis ietekmēt konkurenci attiecīgajā tirgū. Minot vienu piemēru, vispārējā sarakstā bez
Siemens
nav norādīti citi uzņēmumi, kas būtu izteikuši savu interesi par projektiem Nr. 0140 un 0144. Tādējādi pēc attiecīgi 1998. gada
25. jūnijā un 16. jūlijā notikušās šo projektu apspriešanas aizliegtajā vienošanās
Siemens
zināja, ka citu pretendentu nav, kas tai ļāva, piemēram, par saviem piedāvājumiem noteikt augstākas cenas. Turklāt šādā gadījumā
– t.i., tad, ja tikai viens uzņēmums ir izteicis savu interesi par projektu – īpašai projektu piešķiršanai nav bijis nekādas
vajadzības, jo vienīgais ieinteresētais uzņēmums tātad varēja būt drošs, ka tas projektu iegūs. Tādējādi, šķiet, ir visādā
ziņā dabiski, ka šādos gadījumos aizliegtās vienošanās dalībnieki nav veikuši formālu piešķiršanu, kas ir apstāklis, ar kuru
nevar kavēt EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanu attiecībā uz uzņēmumu, kas ir ieguvis projektu.
Tādējādi
Siemens
arguments par EEZ īstenojamu GIS projektu nepiešķiršanu
Siemens
aizliegtajā vienošanās ir jānoraida.
–       Par
Siemens
iesniegto ekonometrisko analīzi

Siemens
norāda uz trešās personas pēc
Siemens
uzdevuma veikto vispārējā sarakstā ekonometrisko analīzi (turpmāk tekstā – “analīze”). Tā uzskata, ka no šīs analīzes izrietot,
ka vispārējā sarakstā tika atspoguļota tikai minimālā daļa no attiecīgajā laikposmā esošā tirgus apjoma, kas atbilstot mazāk
nekā 4 % no GIS projektiem Eiropas valstīs, izņemot “mītnes valstis”, ka EEZ īstenojamie GIS projekti neesot bijuši sadales
sistēmas, kas funkcionētu līdzīgā veidā kā
GQ
nolīgumā un
EQ
nolīgumā paredzētā sistēma, priekšmets un ka neesot nekādas saistības starp vispārējo sarakstu un
GQ
nolīgumu. Analīze esot arī parādījusi, ka faktu, ka Eiropas un Japānas ražotāji nav piekļuvuši attiecīgajiem otrās grupas
izcelsmes tirgiem, izskaidrojot nevis aizliegtā vienošanās, bet gan šķēršļi pieejai tirgum, kas esot turpinājuši pastāvēt
pat pēc enerģētikas tirgus liberalizācijas. Visbeidzot analīze esot arī parādījusi – it īpaši tāpēc, ka gan
ABB
, gan
Siemens
bija ļoti aktīvas “mītnes valstu” tirgos, kas nebija šo uzņēmumu tirgi –, ka “mītnes valstu” aizsardzība neesot pastāvējusi.
Tomēr šajā lietā Komisija uz vispārējā sarakstā iekļautajiem Eiropas projektiem ir pamatojusies tikai tādēļ, lai pierādītu
vispārējā nolīguma esamību, nevis tāpēc, lai pierādītu konkrētu aizliegtās vienošanās ietekmi. Apstrīdēto lēmumu tā galvenokārt
ir balstījusi uz minētā lēmuma 1. pantā sodītā nolīguma pret konkurenci vērsto mērķi. Apstrīdētā lēmuma preambulas 303. un
304. apsvērumā tā vispirms ir konstatējusi, ka visiem aprakstītajiem nolīgumiem un/vai saskaņotajām darbībām esot bijis mērķis
ierobežot konkurenci EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta izpratnē un ka šādos apstākļos, lai piemērotu minētās tiesību normas,
esot lieki ņemt vērā konkrētu nolīguma ietekmi, un pēc tam minētā lēmuma preambulas 308. apsvēruma ir piebildusi, ka aprakstītā
veida nolīguma īstenošana jau pēc savas dabas izraisa būtisku konkurences izkropļojumu.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru no paša EKL 81. panta 1. punkta teksta izriet, ka, neņemot vērā
to ietekmi, vienošanās uzņēmumu starpā ir aizliegtas, ja tām ir pret konkurenci vērsts mērķis (iepriekš 43. punktā minētais
spriedums lietā Komisija/
Anic Partecipazioni
, 123. punkts, un iepriekš 49. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
JFE Engineering
u.c./Komisija, 181. punkts). No tā izriet, ka, ja ir pierādīts inkriminējamas rīcības pret konkurenci vērsts mērķis, faktiskas
pret konkurenci vērstas ietekmes pierādīšana nav nepieciešama (skat. Pirmās instances tiesas 2000. gada 6. jūlija spriedumu
lietā T‑62/98
Volkswagen
/Komisija,
Recueil
, II‑2707. lpp., 178. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajos apstākļos, pirmkārt,
Siemens
sniegtā analīze kā pierādīšanas līdzeklis nav iedarbīga, jo pēc sava rakstura tā var sniegt informāciju tikai par aizliegtās
vienošanās ietekmi, kamēr Komisijas veiktais EKL 81. panta 1. punkta pārkāpuma konstatējums galvenokārt ir balstīts uz tādas
aizliegtās vienošanās esamības konstatējumu, kurai ir konkurences ierobežošanas mērķis. Pat ja pieņemtu, kā uzskata
Siemens
, ka analīze nav ļāvusi identificēt norādes uz Komisijas inkriminējamo aizliegto vienošanos, tas nevar apšaubīt uz konkurences
novēršanu, ierobežošanu vai izkropļošanu vērstas aizliegtās vienošanās konstatējumu, ja vien šīs pēdējās esamība ir pierādīta
tiesiski pietiekamā veidā. Tādējādi ar
Siemens
argumentāciju attiecībā uz konkrētās aizliegtās vienošanās ietekmes neesamību, ja pieņemtu, ka tā ir pamatota, pašu par sevi
principā nevar panākt apstrīdētā lēmuma 1. panta atcelšanu (šajā ziņā skat. Tiesas 1990. gada 11. janvāra spriedumu lietā
C‑277/87
Sandoz prodotti farmaceutici
/Komisija,
Recueil
, I‑45. lpp.; Pirmās instances tiesas 1995. gada 6. aprīļa spriedumu lietā T‑143/89
Ferriere Nord
/Komisija,
Recueil
, II‑917. lpp., 30. punkts, un iepriekš 49. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
JFE Engineering
u.c./Komisija, 183. punkts).
Otrkārt, analīzi nevar uzskatīt par neitrālu un neatkarīgu ekspertīzi, jo to ir pasūtījusi un finansējusi
Siemens
un tā ir balstīta uz [ekspertīzes veicēja rīcībā] šīs sabiedrības nodotajām datubāzēm, neveicot kādu šo datu patiesuma vai
atbilstības neatkarīgu pārbaudi. Tādējādi analīzei nevar piešķirt tādu ticamību un tātad pierādīšanas vērtību, kas pārsniegtu
vienkārša
Siemens
kā ieinteresētas personas sniegta paziņojuma pierādīšanas vērtību.
Tādējādi arguments par
Siemens
sniegtās analīzes rezultātiem ir jānoraida.
Par dokumentāriem pierādījumiem
Saistībā ar dokumentāriem pierādījumiem Komisija galvenokārt ir balstījusies uz
GQ
nolīgumu un
EQ
nolīgumu ar to pielikumiem, nedatēto dokumentu ar virsrakstu “Apspriešanas ar
JJC
kopsavilkums”, kas Komisijas pārbaudes laikā tika atrasts
VA Tech
grupas telpās, 1999. gada 18. janvāra vēstuļu apmaiņu starp
VA Tech
grupas darbiniekiem
Wa
.,
J
. un
B
.,
VA Tech
grupas darbinieka
We
. sastādīto 2003. gada 2. decembra iekšējo ziņojumu, diviem 2003. gada 21. jūlija un 18. decembra faksiem, ko
ABB
ir nosūtījusi
Siemens
un
Alstom
, un
VA Tech
grupas darbinieka
Zi
. ap 2002. gada septembri sastādīto nedatēto iekšējo ziņojumu.
–       Par
GQ
nolīgumu un
EQ
nolīgumu
Vispirms ir jāatzīmē, ka, lai gan, runājot par
GQ
nolīgumu un
EQ
nolīgumu, kā arī to pielikumiem, ir taisnība, kā ir ticis norādīts iepriekš 55.–58. punktā, ka to redakcija pati par sevi
nepierāda tādas aizliegtās vienošanās esamību, kura ir radījusi ietekmi EEZ – izņemot Lihtenšteinu un Islandi, kā ir norādīts
iepriekš 55. punktā –,
EQ
nolīgumā ir ietverti divi noteikumi, kas var sniegt norādes attiecībā uz aizliegtās vienošanās ietekmi kopējā tirgū.
Pirmkārt,
EQ
nolīguma 2. punktā ar virsrakstu “Paziņojumi” ir paredzēts:
“E‑dalībnieki paziņo par pieteikumiem parastajā kārtībā. Apspriešanas ar J grupu vajadzībām E‑dalībnieki paziņo par pieteikumiem
[aizliegtās vienošanās Eiropas sekretāram], izmantojot 1. pielikumā norādīto
GQ
ziņojuma veidlapu.”
Šajā ziņā ir uzskatāms, ka izteikums “parastajā kārtībā” ļauj secināt, ka paziņojumi un tātad aizliegtā vienošanā pastāvēja
pirms
GQ
nolīguma un
EQ
nolīguma noslēgšanas, no kuriem abi tikuši noslēgti 1988. gada 15. aprīlī, kas ir fakts, kuru Komisija apstrīdētajā lēmumā
ir atzīmējusi, šo jautājumu neuzsverot un sankcijas šajā ziņā neparedzot, un kuru
Siemens
apstrīd. Minētos vārdus nevar interpretēt kā tādus, kas nozīmē “izmantojot
GQ
nolīguma vajadzībām norādīto veidlapu”, jo
EQ
nolīguma 2. punkta otrais teikums attiecībā pret pirmo teikumu tad būtu lieks.
Otrkārt,
EQ
nolīguma 2. pielikumā, kurā ir ietverts “paziņošanas plāns”, tostarp ir paredzēts, ka “[Eiropas ražotāju paziņotos] projektus,
izņemot Eiropas projektus, [Eiropas] sekretārs automātiski paziņo [Japāņu] pusei” un ka “
MM
lemj par Eiropas projektu paziņošanu J grupai”. Šajā ziņā ir jāprecizē, kā tas arī izriet no šī pielikuma, ka ar “
MM
” apzīmē “dalībnieku sanāksmi” (“members meeting”). Turklāt no
GQ
nolīguma 1. pielikuma izriet, ka ar “E grupu” un “J grupu” attiecīgi apzīmē Eiropas un Japānas ražotāju grupas. Turklāt atbilstoši
Komisijas apstrīdētā lēmuma preambulas 147. apsvērumā veiktajiem konstatējumiem, ko
Siemens
neapstrīd, šī pēdējā ir pildījusi aizliegtās vienošanās Eiropas sekretāra funkciju visā savas pirmās dalības aizliegtajā
vienošanās laikposmā no 1988. līdz 1999. gadam.
Tādējādi no
EQ
nolīguma 2. pielikuma izriet, pirmkārt, ka GIS projekti Eiropā tika apskatīti aizliegtās vienošanās Eiropas dalībnieku grupā
un, otrkārt, ka šie projekti tika apskatīti citādi nekā GIS projekti pārējā pasaulē, jo tie Japānas ražotāju grupai tika paziņoti
nevis automātiski, bet tikai ar Eiropas dalībnieku sanāksmes īpašu lēmumu.
Pat ja pieļautu, kā to norāda
Hitachi
(skat. iepriekš 96. punktu), ka šāda paziņošana ir tikusi veikta tikai atsevišķos gadījumos atbilstoši īpašam lēmumam un/vai
tikai
a posteriori
un vispārīgi, tā nav iedomājama bez jebkāda iemesla. Tieši pretēji, tādā aizliegtajā vienošanās kā tā, kas tikusi izveidota
ar
GQ
nolīgumu un
EQ
nolīgumu, vienīgais saprātīgais šādas paziņošanas veikšanas iemesls ir attiecīgās informācijas izmantošana aizliegtās vienošanās
īstenošanai. Precīzāk, šajā lietā, ņemot vērā, kā ir norādīts iepriekš 55. punktā, ka lielākā Eiropas valstu daļa no projektu
sadales starp Eiropas un Japānas ražotāju grupām atbilstoši
GQ
nolīgumam bija izslēgta, Eiropas ražotāju šajās valstīs veiktās pārdošanas paziņošanai nav cita iespējama skaidrojuma kā
tas, ka šī pārdošana tika attiecināta uz Eiropas ražotāju pasaules kvotu atbilstoši aizliegtās vienošanās noteikumiem. Kā
ir ticis paskaidrots iepriekš 98. punktā, Eiropas valstīs – izņemot “mītnes valstis” – veiktās pārdošanas attiecināšana uz
pasaules kvotu savukārt ir nopietna norāde par Japānas ražotāju atbilstoši vispārējam nolīgumam pastāvošā pienākuma atturēties
no iekļūšanas Eiropas tirgū esamību.
Katrā ziņā
Siemens
šajā ziņā iesniegtie argumenti nav sekmīgi. Pirmkārt,
Siemens
apgalvojums, ka iespējamos nolīgumus Centrāleiropā un Austrumeiropā Komisija mēģinot norādīt kā EEZ iespējami izdarīto pārkāpumu
pierādījumu vai ka laikposmā no 2002. līdz 2004. gadam noslēgtos nolīgumus tā mēģinot norādīt, lai pierādītu aizliegtās vienošanās
ietekmi laikposmā no 1988. līdz 1999. gadam, nav pamatots. Komisija ir tikai izsecinājusi argumentu no starp Eiropas un Japānas
ražotāju grupām acīmredzot notikušajām apspriešanām par jautājumu, vai Centrāleiropā un Austrumeiropā esošie tirgi, kas no
jauna ir kļuvuši pieejami pēc dzelzs aizkara krišanas 1989. gadā, arī būtu rezervējami Eiropas ražotājiem. Šajā kontekstā
tā apstrīdētā lēmuma preambulas 126. un 127. apsvērumā ir norādījusi noteiktus projektus minētajās valstīs, kas esot bijuši
apspriešanas ar Japāņu ražotājiem priekšmets, lai pierādītu, ka principā tiem ir bijusi gan interese un iespēja apgādāt šos
tirgus. Šādu argumentāciju nevar uzskatīt par nepiemērotu.
Otrkārt,
Siemens
arguments, ka paziņošana Japānas ražotāju grupai varēja attiekties tikai uz projektiem Centrāleiropas un Austrumeiropas valstīs,
ir jānoraida. Kā pamatoti norāda Komisija,
GQ
nolīguma un
EQ
nolīguma noslēgšanas brīdī šīs valstis rietumvalstu piegādātājiem nebija pieejamas. Tādējādi paziņošanas plānā minētie Eiropas
projekti bija īstenojami Rietumeiropas valstīs, no kurām vairākums – izņemot vienīgi Šveici – 1994. gadā bija EEZ dalībnieces.
Līdzīgi, pretēji tam, ko norāda
Siemens
, Komisijas aizstāvamā tēze nav neloģiska. Komisija nekādi nav uzskatījusi, kā
Siemens
to liek saprast, ka paziņošanas pienākums būtu bijis “automātisks” vai “obligāts”. Tieši pretēji, to mērķu, kurus Komisija
izsecina no šiem paziņojumiem, īstenošanai katrā ziņā pietika ar to, ka paziņošana tikusi veikta vispārīgi un
a posteriori
atbilstoši aizliegtās vienošanās Eiropas dalībnieku sanāksmes īpašam lēmumam.
Visbeidzot ir jāuzsver, ka
Siemens
nesniedz nekādu pārliecinošu skaidrojumu faktam, ka paziņošanas plānā bija paredzēta GIS projektu Eiropā paziņošana Japānas
ražotāju grupai, pat ja tā tikusi veikta nesistemātiski un tikai atbilstoši Eiropas ražotāju grupas īpašam lēmumam. Atbildot
uz Pirmās instances tiesas sēdē uzdotu jautājumu,
Siemens
ir norādījusi, ka attiecīgā paziņošana esot varējusi  attiekties lielākais tikai uz vienpadsmit Komisijas apstrīdētā lēmuma
preambulas 164. apsvērumā minētajiem GIS projektiem Eiropā un tādējādi ļoti ierobežotu projektu skaitu, kas atbilstot tikai
1 % no vispārējā sarakstā ietverto projektu apjoma. Taču, kā ir norādīts iepriekš 125. punktā, nelielais vispārējā sarakstā
ietverto “Eiropas” projektu daudzums nevis nozīmē, ka aizliegtās vienošanās nav ietekmējušas citus projektus Eiropā, bet gan
var tikt izskaidrots ar faktu, ka apspriest šādus projektus aizliegtajā vienošanās, piedaloties Japānas ražotājiem, nav bijis
vajadzīgs. Tādējādi, lai noteiktu projektu skaitu, par kuriem Japānas ražotājiem ir ticis paziņots atbilstoši
EQ
nolīguma 2. pielikumā paredzētajam paziņošanas plānam, vispārējais saraksts nevar būt nozīmīgs.
No minētā izriet, ka
EQ
nolīguma 2. pielikums ir spēkā esošs pierādījums Komisijas konstatējumam, ka Rietumeiropā īstenojamie projekti ir bijuši
daļa no starp Eiropas ražotājiem apspriestajiem un sadalītajiem projektiem un saskaņā ar kuru Japānas ražotājiem ir bijis
jāatturas no iekļūšanas Eiropas tirgos, par ko kā kompensācija ir bijusi paredzēta Eiropas ražotāju šajās valstīs veiktās
pārdošanas attiecināšana uz to pasaules kvotu.
–       Par
VA Tech
grupas telpās atrastu dokumentu ar virsrakstu “Apspriešanas ar
JJC
kopsavilkums”
Apstrīdētā lēmuma preambulas 135. apsvērumā Komisija pamatojas uz pārbaužu gaitā
VA Tech
grupas telpās pārnēsājamā datorā atrastu dokumentu ar virsrakstu “Apspriešanas ar
JJC
kopsavilkums”, kas atbilstoši Komisijas teiktajam ir izveidots 2003. gada 10. jūnijā. Šis dokuments ir daļēji grūti saprotams,
bet tomēr ļauj izdarīt noteiktus secinājumus. Tostarp tajā divas reizes ir izdarīta norāde uz “mītn. valstīm” [“pays constr.”],
ko saprātīgi nevar interpretēt citādi kā tādu, kas nozīmē norādi uz “mītnes valstīm”. Turklāt šajā dokumentā ir izdarīta atsauce
uz “Dernière étude réalisée en Février 99 – Exp. Hors E et pays constr.” [“Pēdējo 99. gada februārī veikto pētījumu –
Exp
. ārpus
E
un mītn. valstīm”] un attiecībā uz katru no Eiropas dalībniekiem, kas ir identificēti ar kodiem, kuri bija spēkā no 2002. gada
jūlija, ko
Siemens
neapstrīd, ir norādītas pirms un pēc “02/99” (kas visticamāk nozīmē 1999. gada februāri) piemērojamās kvotas. Šajā dokumentā
arī ir norādītas Eiropas dalībniekiem Eiropas tirgos ārpus “mītnes valstīm” starp 1988. un 1998. gadu piederošās tirgus daļas
un ir iekļauts Eiropas valstu, kas nav mītnes valstis (“Fin, Dan, Nor, Es, Po, Irl, Bel, Gre, Lux.”), nepilnīgs saraksts.
Saistībā ar šim dokumentam piešķiramo pierādīšanas vērtību un ticamību ir jāņem vērā, ka nezināmais autors izsakās par faktiem,
kas atbilst aptuveni četru gadu laikam pirms dokumenta izveidošanas datuma un kurus autors droši vien arī ir ieguvis no nezināmas
personas. Ar apzīmējumu “JJC” apzīmētā persona nav tikusi identificēta un tās iniciāļi neatbilst nevienai no Komisijas apstrīdētā
lēmuma II pielikumā norādītajām personām, kas ir piedalījušies aizliegtajā vienošanās iesaistīto uzņēmumu vārdā. Lai gan šie
apstākļi nav tādi, kas šim dokumentam atņemtu visu pierādīšanas vērtību, tie tomēr var radīt zināmas aizdomas saistībā ar
no tā izdarāmajiem secinājumiem, tostarp attiecībā uz tajā ietvertajiem detalizētajiem datiem piešķiramo vērtību, un var būt
par pamatu tikai vidējas pierādīšanas vērtības piešķiršanai minētajam dokumentam.
Tādējādi zināma pierādīšanas vērtība ir jāpiešķir tam, ka šajā dokumentā jēdziens “mītnes valstis” ir ne tikai minēts divas
reizes, bet tajā ir iekļauts arī valstu, kas nav mītnes valstis, nepilnīgs saraksts, un tam, ka no šī dokumenta skaidri izriet,
ka valstīm, kas nav mītnes valstis, un mītnes valstīm bija piemērojams atšķirīgs regulējums tādā ziņā, ka aizliegtajā vienošanās
noteiktās kvotas šīm pēdējām nebija piemērojamas. Attiecībā uz šo pēdējo norādi ir jāatzīmē, ka kvotas, kas dokumentā ir norādītas
kā “pēc 02/99” piemērojamās kvotas, precīzi atbilst kvotām, kuras Komisija, pamatojoties uz citiem pierādījumiem, apstrīdētā
lēmuma preambulas 145. apsvērumā konstatēja kā tādas, kas tika piemērotas
Siemens
dalības pārkāpuma pirmā posma beigās.
Turklāt no šī dokumenta var arī secināt, ka aizliegtajā vienošanās iesaistītie Eiropas ražotāji apmainījušies ar informāciju
par to Eiropā ārpus “mītnes valstīm” veikto piegāžu apjomu. Tas tāpēc, ka faktu, ka
VA Tech
grupai piederošajā uzņēmumā (turpmāk tekstā – “
VA Tech
uzņēmums”) bija zināmi precīzi skaitļi par Eiropas ražotāju tirgus daļām Eiropā (izņemot “mītnes valstis”), turklāt attiecībā
uz desmit gadu laikposmu, nevar izskaidrot citādi kā ar to, ka minētie ražotāji savstarpēji sniedza informāciju par to Eiropā
ārpus “mītnes valstīm” veikto pārdošanu.
–       Par 1999. gada 18. janvāra vēstuļu apmaiņu starp
VA Tech
grupas darbiniekiem
Wa
.,
J
. un
B
.
1999. gada 18. janvārī
Wa
. nosūtīja elektronisku vēstuli
J.
, kurš tajā pašā dienā šo vēstuli, izdrukātā formā un pievienojot komentārus, pa faksu nosūtīja
B
. Šajā elektroniskajā vēstulē, kuras priekšmets ir “Siemens in UK.”,
Wa.
ir informējis
J.
, ka attiecībā uz Apvienotajā Karalistē īstenojamiem projektiem
Siemens
gatavojoties izveidot aliansi ar citu sabiedrību, kas tika uztverts kā drauds un “UK forum” tika apzīmēts kā “Bad Behaviour”.
Tomēr, nesaņēmis nekādu skaidrojumu,
Wa
. ir piedāvājis nogaidīt un novērot notikumu attīstību. Faksa ziņojumā
J.
ieteica reaģēt, draudot iekļūt Vācijas tirgū 400 kilovoltu GIS nozarē. Turklāt viņš atgādināja
VA Tech
grupas nostāju, saskaņā ar kuru Apvienotās Karalistes tirgus vēsturiski vienādās daļās piederot
Reyrolle
un
GEC
(kuras darbība GIS jomā 1989. gadā tika apvienota ar atbilstošo
Alstom
darbību) un no ikviena cita uzņēmuma, kas saņem pasūtījumu, būtu sagaidāma kompensācija, bet izteica nožēlu, ka šim nolūkam
paredzētie mehānismi esot vāji.
Savā atbildē uz Pirmās instances tiesas rakstveida jautājumiem
Siemens
ir norādījusi, ka no šī dokumenta izrietot tikai tas, ka atbilstoši elektroniskās vēstules autora viedoklim tā ir uzskatāma
par agresīvu konkurentu Apvienotās Karalistes tirgū. Turpretim tā neļaujot apstiprināt aizsargātu “mītnes valstu” esamību.
Pirmkārt, tomēr ir uzskatāms, ka šī vēstuļu apmaiņa apstiprina, ka aizliegtajā vienošanās pastāvēja Apvienotās Karalistes
tirgus aizsardzība par labu vēsturiskajiem ražotājiem
Reyrolle
un
GEC
, ko pēc būtības, lai gan šis termins nav ticis izmantots, var kvalificēt kā “mītnes valstu” aizsardzību. Tas, ka šajā tirgū
ir bijuši aktīvi citi aizliegtās vienošanās Eiropas dalībnieki, neliedz veikt šādu interpretāciju, jo kompensācijas mehānisms,
pat ja tas, šķiet, nefunkcionēja apmierinošā veidā, acīmredzami pastāvēja. Otrkārt, no faksa ziņojuma izriet, ka līdz šim
brīdim
VA Tech
uzņēmums no iekļūšanas Vācijas tirgū – vismaz 400 kilovoltu GIS nozarē – ir atturējies, kam par pamatu nav bijuši nedz tehniski,
nedz arī komerciāli iemesli, jo iekļūšana šajā tirgū bija paredzēta kā pretpasākums attiecībā uz
Siemens
. Tā kā nav cita saprātīga skaidrojuma, no minētā ir jāsecina, ka arī Vācijas tirgus tika aizsargāts kā “mītnes valsts” tirgus.
Treškārt, no elektroniskās vēstules izriet, ka pastāvēja “UK forum”, kurā tika apspriestas ar Apvienotās Karalistes tirgu
saistītās problēmas. Lai gan šajā lietā šī jautājuma ziņā nav jāieņem galīgā nostāja, runa varētu būt par šajā tirgū aktīvu
aizliegtās vienošanās dalībnieku vietējās saskaņošanas forumu.
Šīs vēstules kā dokumenti, ko aizliegtās vienošanās darbības laikposmā ir izveidojušas tajā iesaistītās personas, ir pierādījumi
ar ļoti augstu pierādīšanas vērtību.
–       Par dokumentāriem pierādījumiem, kas attiecas uz laikposmā starp 2002. un 2004. gadu ietilpstošajiem faktiem
Attiecībā uz 2003. gada 2. decembra iekšējo ziņojumu, kuru ir izveidojis
We
. un kurā ir rezumēta 2003. gada 1. un 2. decembrī notikusī sanāksme, 2003. gada 21. jūlijā faksa ziņojumu, kuru
ABB
ir nosūtījusi
Alstom
un
Siemens
un kurā ir runa par sanāksmi attiecībā uz projektiem Vācijā, 2003. gada 18. decembra faksa ziņojumu, kuru
ABB
ir nosūtījusi
Alstom
un kurā ir runa par situāciju Apvienotās Karalistes tirgū, un nedatēto iekšējo ziņojumu, ko aptuveni 2002. gada septembrī
ir izveidojis
Zi.
, ir jānorāda, ka šie četri dokumenti attiecas tikai uz laikposmā starp 2002. un 2004. gadu skaidri ietilpstošajām situācijām
un notikumiem.
Taču, kā ir norādīts iepriekš 37. punktā, Komisijas arguments, ka apsvērumus attiecībā uz laikposmu no 2002. līdz 2004. gadam
varot leģitīmi attiecināt uz agrāko laikposmu, jo runa esot par vienu un to pašu pārkāpumu, ir jānoraida. Tieši pretēji, ņemot
vērā, ka pēc dažu uzņēmumu dalības pārtraukšanas aizliegtās vienošanās darbība laikposmā no 1999. līdz 2002. gadam tika sašaurināta
un ka 2002. gadā darbība tika uzsākta no jauna, izmantojot grozītu sistēmu, lai noteiktu, ka runa faktiski ir par vienotu
pārkāpumu, drīzāk ir jāpierāda aizliegtās vienošanās mērķu, dalībnieku un piemērošanas jomas turpinātība.
Tādējādi ir uzskatāms, ka saistībā ar pirmo
Siemens
dalības pārkāpumā posmu no 1988. līdz 1999. gadam četrus attiecīgos dokumentus nevar uzskatīt par pierādījumiem.
d)     Secinājumi par pirmā pamata otro daļu
Par aizliegtās vienošanās ietekmi EEZ
Aizliegtā vienošanās ir radījusi ietekmi EEZ, jo Eiropas ražotāji ir apsprieduši EEZ īstenojamos GIS projektus un ir tos sadalījuši.
Šo faktu apstiprina pierādījumu kopums, ko veido
ABB
paziņojumi – tajā skaitā apstrīdētā lēmuma preambulas 164. apsvērumā norādītais “Eiropas” projektu saraksts un
M.
paziņojumi –,
Fuji
un
Hitachi
paziņojumi,
EQ
nolīguma 2. pielikums, dokuments “Apspriešanas ar
JJC
kopsavilkums” un 1999. gada 18. janvāra vēstuļu apmaiņa. Šo pierādījumu starpā
Fuji
un
Hitachi
paziņojumiem, kā arī
EQ
nolīguma 2. pielikumam un 1999. gada 18. janvāra vēstuļu apmaiņai ir augsta pierādīšanas vērtība.
Ar
Melco
paziņojumiem, ko
Siemens
ir izvirzījusi kā tādus, kas pierādot pretējo, attiecībā pret šādu saskaņoto pierādījumu kopumu šo secinājumu nevar apšaubīt.
Melco
it īpaši izsakās par globālās aizliegtās vienošanās piemērošanas jomu, t.i., par koordināciju starp Eiropas un Japānas ražotāju
grupām, un to, ka apspriedes par Eiropas tirgu vai GIS projektiem šajā tirgū aizliegtajā vienošanās neesot notikušas. Šajā
ziņā tā apstiprina, ka tai neesot vienošanās Eiropas tirgū pierādījumu. Savukārt kā Japānas uzņēmums tā neesot tikusi informēta
par Eiropas ražotāju grupā notikušajām diskusijām. Tātad tā tieši nojauta iespēju, ka citi uzņēmumi, kas ir piedalījušies
aizliegtajā vienošanās, ir varējuši paplašināt savu apspriešanu priekšmetu uz citām tēmām, pat uzsverot, ka pirms aizliegtās
vienošanās sanāksmes uzsākšanas Japānas ražotājiem vairākas reizes esot bijis jāgaida Eiropas ražotāju apspriešanās beigas,
turklāt šīs apspriešanās saturs tiem neesot bijis zināms. Lai gan
Melco
apstrīd Eiropas un Japānas tirgus sadalīšanu starp divām ražotāju grupām un neatkarīgi no tā, vai tās paziņojumi ir ticami,
ir jāatzīmē, ka šādus paziņojumus tādējādi nevar izprast kā tādus, kas apstiprina
Siemens
nostāju, ka GIS projektu EEZ apspriešana un sadalīšana neesot notikusi.
Par Eiropas un Japānas tirgu rezervēšanu attiecīgi Eiropas un Japānas ražotāju grupām
Faktu, ka Eiropas un Japānas ražotāji ir globāli sadalījuši tirgus tādā veidā, ka Japānas tirgus bija rezervēts Japānas ražotājiem
un Eiropas tirgus – Eiropas ražotājiem, apstiprina
ABB
un
M.
paziņojumi, kā arī
Fuji
un
Hitachi
paziņojumi un
EQ
nolīguma 2. pielikums. Izņemot
ABB
paziņojumus, visiem šiem pierādījumiem ir augsta pierādīšanas vērtība.
Par “mītnes valstu” aizsardzību Eiropā
Faktu, ka pastāvēja “mītnes valstu” Eiropā aizsardzība, atbilstoši kurai valstu, kurās Eiropas ražotāji bija pārstāvēti vēsturiski,
tirgi šiem ražotājiem tika rezervēti no paša sākuma un neattiecinot uz aizliegtajā vienošanās paredzētajām kvotām, apstiprina
pierādījumu kopums, kurā ietilpst
ABB
un
M.
paziņojumi, kā arī dokuments ar virsrakstu “Apspriešanas ar
JJC
kopsavilkums” un 1999. gada 18. janvāra vēstuļu apmaiņa. Šo pierādījumu starpā
M.
paziņojumiem ir augsta pierādīšanas vērtība un 1999. gada 18. janvāra vēstuļu apmaiņai ir ļoti augsta pierādīšanas vērtība.
Rezumējot – katru no
Siemens
apstrīdētajiem iebildumiem pamato, izņemot
ABB
un
M.
paziņojumus, citi pierādījumi ar augstu pierādīšanas vērtību, kā arī citi pierādījumi ar mazāku pierādīšanas vērtību. Tādējādi
ir jāsecina, ka šo pierādījumu kopums ļauj pierādīt apstrīdētajā lēmumā inkriminētās aizliegtās vienošanās esamību.
No visa iepriekš minētā izriet, ka Komisija tiesiski pietiekamā veidā ir pierādījusi aizliegtās vienošanās esamību laikposmā
no 1988. līdz 1999. gadam, un it īpaši faktu, ka šī aizliegtā vienošanās ir radījusi ietekmi EEZ, tirgu sadales starp Eiropas
un Japānas ražotājiem esamību un “mītnes valstu” aizsardzības esamību.
No tā ir secināms, ka pirmā pamata otrā daļa un tādējādi pirmais pamats kopumā ir jānoraida.
II –
Par otro pamatu attiecībā uz Regulas Nr. 1/2003 25. panta pārkāpumu
Otrais
Siemens
pamats ir sadalīts trīs daļās. Pirmajā daļā tā apgalvo, ka Komisija neesot pierādījusi, ka
Siemens
ir piedalījusies aizliegtajā vienošanās pēc 1999. gada 22. aprīļa. Otrajā daļā tā izvirza vajāšanas noilgumu. Trešajā daļā
tā norāda, ka neesot piedalījusies aizliegtajā vienošanās pēc 2004. gada 1. janvāra.
A –
Par otrā pamata pirmo daļu attiecībā uz piedalīšanās pārkāpumā starp 1999. gada aprīli un septembri pierādījumu neesamību
1.     Lietas dalībnieku argumenti
Lai pamatotu šo daļu,
Siemens
izvirza astoņus iebildumus saistībā ar, pirmkārt, tās dalības nolīgumā attiecībā uz projektiem pēc 1999. gada aprīļa pierādījumu
neesamību, otrkārt, tās dalības sanāksmē pēc 1999. gada 22. aprīļa pierādījumu neesamību, treškārt,
ABB
paziņojumu pretrunīgu un maz ticamu raksturu, ceturtkārt,
M.
paziņojumu nepieņemamību, piektkārt, tās dalības aizliegtajā vienošanās līdz 1999. gada septembrim skaidru dokumentāru pierādījumu
neesamību, sestkārt, skaidru pierādījumu neesamību, kas izrietētu no citu uzņēmumu, kas piedalījušies aizliegtajā vienošanās,
paziņojumiem, septītkārt, pierādījumu, kas pierādot tās dalības aizliegtajā vienošanās pārtraukšanu no 1999. gada aprīļa,
neņemšanu vērā un, astotkārt, ekonomisku empīrisku pierādījumu tās dalības aizliegtajā vienošanās pārtraukšanai vēlākais 1999. gada
aprīlī neņemšanu vērā.
Komisija apstrīd
Siemens
izvirzītos argumentus.
2.     Vispārējās tiesas vērtējums
Vispirms ir jāatzīmē, ka netiek apstrīdēts, ka
Siemens
ir pārtraukusi piedalīties aizliegtajā vienošanās 1999. gadā. Turpretim lietas dalībniekiem ir domstarpības par precīzo šīs
pārtraukšanas datumu.
Siemens
apstrīd, ka būtu piedalījusies aizliegtajā vienošanās pēc 1999. gada 22. aprīļa – Sidnejā (Austrālija) notikušās sanāksmes
datuma, kura esot bijusi pēdējā, kurā tā ir piedalījusies. Komisija, lai gan atzīstot, kā izriet no apstrīdētā lēmuma preambulas
295. apsvēruma, ka tai nav bijis iespējams noteikt precīzo minētās pārtraukšanas datumu, par šīs pārtraukšanas datumu ir noteikusi
1999. gada 1. septembri. Šis datums ir ticis noteikts, pamatojoties uz
ABB
un
M.
paziņojumiem un pārbaudes
VA Tech
grupas telpās gaitā iegūtajā dokumentā ar virsrakstu “Apspriešanas ar
JJC
kopsavilkums” ietvertajiem datiem, ko, kā uzskata Komisija, apstiprina
Areva
,
Melco
,
Fuji
un
Hitachi
/
JAEPS
paziņojumi.
Šī nesaskaņa rada jautājumu, kam šajā ziņā ir noteikts pierādīšanas pienākums. Kamēr
Siemens
uzskata, ka Komisijai esot jāpierāda, ka
Siemens
ir piedalījusies aizliegtajā vienošanās līdz 1999. gada 1. septembrim, Komisija uzskata, ka, līdzko tā pierādījusi uzņēmuma
dalību aizliegtajā vienošanās, šī dalība esot uzskatāma par tādu, kas ilgusi līdz tās pārtraukšanas pierādījumam, kas esot
jāsniedz uzņēmumam, kurš ir piedalījies aizliegtā vienošanās.
a)     Par pierādīšanas pienākuma sadali starp
Siemens
un Komisiju
Saistībā ar jautājumu, kurā datumā ir izbeigusies
Siemens
dalība pārkāpumā, vispirms ir jāatgādina pastāvīgā judikatūra, saskaņā ar kuru, pirmkārt, lietas dalībniekam vai iestādei,
kas norāda uz konkurences tiesību normu pārkāpumu, par to ir jāsniedz pierādījumi, ar ko tiesiski pietiekamā veidā tiek pierādīti
pārkāpuma fakti, un, otrkārt, uzņēmumam, kas apgalvojuma par pārkāpumu atspēkošanai izmanto kādu pamatu aizstāvībai, ir jāsniedz
pierādījumi, ka ir iestājušies šī aizstāvības pamata piemērošanas nosacījumi, lai minētajai iestādei tādējādi nāktos atsaukties
uz citiem pierādījumiem (iepriekš 65. punktā minētais spriedums lietā
Peróxidos Orgánicos
/Komisija, 50. punkts; šajā ziņā skat. arī iepriekš 43. punktā minēto spriedumu lietā
Baustahlgewebe
/Komisija, 58. punkts, un iepriekš 48. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 78. punkts).
Šajā lietā vispārējo principu, ka Komisijai ir jāpierāda visi pārkāpumu veidojošie apstākļi, ieskaitot tā ilgumu (šajā ziņā
skat. Pirmās instances tiesas 1994. gada 7. jūlija spriedumu lietā T‑43/92
Dunlop Slazenger
/Komisija,
Recueil
, II‑441. lpp., 79. punkts; 2001. gada 13. decembra spriedumu lietā T‑48/98
Acerinox
/Komisija,
Recueil
, II‑3859. lpp., 55. punkts, un 2005. gada 29. novembra spriedumu lietā T‑62/02
Union Pigments
/Komisija, Krājums, II‑5057. lpp., 36. punkts), kuri varētu ietekmēt galīgos secinājumus par minētā pārkāpuma smagumu, neietekmē
tas, ka otrā pamata otrajā daļā
Siemens
ir izvirzījusi ar noilgumu saistītu aizstāvības pamatu, kura pierādīšanas pienākums principā ir prasītājai.
Šāda aizstāvības pamata izvirzīšana obligāti nozīmē, ka pārkāpuma ilgums, kā arī datums, kurā pārkāpums ir izbeigts, ir konstatēts.
Tomēr šie apstākļi paši par sevi nevar pamatot šajā ziņā esošā pierādīšanas pienākuma pāreju, apgrūtinot prasītājas stāvokli.
Pirmkārt, pārkāpuma ilgums – jēdziens, kas nozīmē, ka ir zināms tā beigu datums, – ir viens no pārkāpuma būtiskajiem elementiem,
kuru pierādīšanas pienākums ir Komisijai neatkarīgi no tā, ka šo elementu konstatējums ir arī aizstāvības pamata daļa saistībā
ar noilgumu. Otrkārt, šo secinājumu apstiprina tas, ka Komisijas vajāšanas nenoilgšana atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 25. pantam
ir tiesiski objektīvs kritērijs, kas izriet no tiesiskās drošības principa (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 2005. gada
6. oktobra spriedumu apvienotajās lietās T‑22/02 un T‑23/02
Sumitomo Chemical
un
Sumika Fine Chemicals
/Komisija, Krājums, II‑4065. lpp., 80.–82. punkts), un līdz ar to arī nosacījums ikviena lēmuma par sankcijas piemērošanu
spēkā esamībai. Komisijai šis princips ir jāievēro pat tad, ja uzņēmums šajā ziņā aizstāvības pamatu nav izvirzījis (iepriekš
65. punktā minētais spriedums lietā
Peróxidos Orgánicos
/Komisija, 52. punkts).
Tomēr ir jāprecizē, ka šāds pierādīšanas pienākuma sadalījums var mainīties atkarībā no tā, vai viena lietas dalībnieka izvirzītie
faktiskie apstākļi var likt otram lietas dalībniekam sniegt skaidrojumu vai pamatojumu, ko neizdarot, var secināt, ka pierādīšanas
pienākums ir izpildīts (iepriekš 65. punktā minētais spriedums lietā
Peróxidos Orgánicos
/Komisija, 53. punkts; šajā ziņā skat. arī iepriekš 48. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 79. punkts). Tostarp, ja, kā šajā gadījumā, Komisija sniedz nolīguma esamības pierādījumu, tajā iesaistītajam
uzņēmumam ir pienākums iesniegt pierādījumus, ka tas norobežojās no šā nolīguma, kuriem jāapliecina skaidri izteikta griba,
un ka tas darīja zināmu pārējiem dalībuzņēmumiem, ka tas norobežojas no šī nolīguma (Pirmās instances tiesas 2006. gada 27. septembra
spriedums lietā T‑168/01
GlaxoSmithKline Services
/Komisija, Krājums, II‑2969. lpp., 86. punkts; šajā ziņā skat. arī 2004. gada 6. janvāra spriedumu apvienotajās lietās C‑2/01 P
un C‑3/01 P
BAI
un Komisija/
Bayer
,
Recueil
, I‑23. lpp., 63. punkts, un iepriekš 48. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 81.–84. punkts).
Ņemot vērā šos principus, ir jāpārbauda, vai Komisija ir pareizi konstatējusi faktus, ar kuriem tā ir pamatojusi savu vērtējumu,
ka
Siemens
savu dalību aizliegtajā vienošanās esot pārtraukusi 1999. gada 1. septembrī.
b)     Par apstākļu, ar kuriem Komisija ir pamatojusi savu vērtējumu, ka
Siemens
savu dalību aizliegtajā vienošanās esot pārtraukusi 1999. gada 1. septembrī, pierādīšanas vērtību
Vispirms ir jāatgādina būtiskie faktiskie apstākļi, ar kuriem Komisija ir pamatojusi savu vērtējumu, ka
Siemens
savu dalību aizliegtajā vienošanās esot pārtraukusi 1999. gada 1. septembrī, kā tie izriet tostarp no apstrīdētā lēmuma preambulas
186., 295., 296. un 298. apsvēruma.
Pirmkārt,
ABB
ir paziņojusi, ka
Siemens
esot pārtraukusi piedalīties aizliegtās vienošanās sanāksmēs, sākot no 1999. gada beigām, un
M.
ir norādījis, ka
Siemens
esot izstājusies 1999. gada septembrī. Otrkārt,
VA Tech
grupas telpās atrastajā dokumentā ar virsrakstu “Apspriešanas ar
JJC
kopsavilkums” ir ietverta norāde, kuru Komisija interpretē kā tādu, kas norāda uz
Siemens
izstāšanos 1999. gada septembrī. Treškārt, Komisija ir norādījusi, ka
Areva
,
Melco
,
Fuji
un
Hitachi
/
JAEPS
ir apstiprinājušas, ka
Siemens
izstāšanās ir notikusi 1999. gada septembrī.
Par
ABB
un
M.
paziņojumiem
Šīs daļas pamatojumam izteiktajā trešajā iebildumā
Siemens
norāda, ka
ABB
paziņojumi esot īpaši vispārīgi un pretrunīgi un tie esot tikuši “tālāk attīstīti” atbilstoši apstākļiem tādā mērā, ka tiem
neesot nekāda pierādīšanas spēka.
Šajā ziņā ir jāatzīmē, ka 2004. gada 7. maija paziņojumā
ABB
ir norādījusi, ka, “ciktāl [tai] ir zināms, ap 1999. gadu
Siemens
ir uz zināmu laiku atstājusi aizliegto vienošanos”.
M.
no savas puses uz Komisijas viņa 2005. gada 23. septembra uzklausīšanā uzdoto jautājumu, vai viņš var precīzi norādīt, kad
Siemens
ir pārtraukusi piedalīties aizliegtajā vienošanās, ir atbildējis:
“Precīzi nevaru. Mēs bijām Ženēvā, bet es atceros, ka
Th.
paziņoja par šo, bet ne simtprocentīgi. Tas bija [19]99. gads. Vai tas bija pavasarī vai rudenī, es neatceros. Tas ir svarīgi?”
Visbeidzot 2005. gada 4. oktobra paziņojumā
ABB
ir norādījusi, ka
M.
starplaikā ir atcerējies, ka Sidnejas 1999. gada aprīļa ikgadējā sanāksmē
Siemens
vēl esot bijusi pārstāvēta un no aizliegtās vienošanās tā esot izstājusies tikai četrus vai piecus mēnešus vēlāk, tātad, augustā
vai septembrī, ko Ženēvā (Šveice) notikušajā darbības nodrošināšanas līmeņa sanāksmē esot paziņojis
Th
.
Tādējādi ir jākonstatē, ka
ABB
un
M.
paziņojumi par precīzo datumu, kad
Siemens
1999. gadā ir pārtraukusi piedalīties aizliegtajā vienošanās, laika gaitā zināmā mērā ir mainījušies. Tomēr šie paziņojumi
ir nevis pretrunīgi šī iemesla dēļ, bet gan vienkārši kļuvuši arvien precīzāki (“ap 1999. gadu”, “1999. gada pavasaris un
rudens” un visbeidzot “1999. gada augusts vai septembris”) atbilstoši tam, kā
M.
, kas
ABB
, šķiet, ir galvenais informācijas avots attiecībā uz faktiem saistībā ar
Siemens
savas dalības aizliegtajā vienošanās pārtraukšanu, atceras arvien precīzākas detaļas.
It īpaši ir jāatzīmē, ka pretēji tam, ko norāda
Siemens
, vēlākas
M.
atmiņas, uz kuru pamata tikuši veikti
ABB
2005. gada 4. oktobra paziņojumi, nav pretrunā tās agrākajiem paziņojumiem par apstākļiem saistībā ar
Siemens
dalības pārtraukšanu. Lai gan
M.
tiešām ir norādījis, ka tirgus nelabvēlīgas attīstības 1997. un 1998. gadā dēļ
Siemens
esot atgriezusies pie agresīvas cenu konkurences, viņš nekādā ziņā nav norādījis, ka tas būtu noticis jau 1998. gadā. Pirmkārt,
var iedomāties, ka
Siemens
iekšienē notiekošais lēmumu pieņemšanas process attiecībā uz atbilstošu reakciju uz tirgus nelabvēlīgo attīstību varēja prasīt
zināmu laiku. Otrkārt, katrā ziņā arī var iedomāties, ka
Siemens
, 1998. gada beigās katrā ziņā nolemjot neturpināt piedalīties aizliegtajā vienošanās un uzsākot agresīvāku rīcību tirgū,
ir mēģinājusi pēc iespējas ilgāku laiku gūt labumu no tās ietekmes, pārceļot šī lēmuma paziņošanu uz 1999. gada septembri.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ar šādu rīcību, ja pieņemtu, ka tā ir pierādīta, nepietiktu, lai konstatētu minēto pārtraukšanu,
jo uzņēmums, kas rīkojas šādā veidā, var vienkārši mēģināt izmantot aizliegtu vienošanos savā labā (šajā ziņā skat. Pirmās
instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedumu lietā T‑327/94
SCA Holding
/Komisija,
Recueil
, II‑1373. lpp., 142. punkts; iepriekš 54. punktā minēto spriedumu lietā
Mannesmannröhren-Werke
/Komisija, 277. un 278. punkts; iepriekš 174. punktā minēto spriedumu lietā
Union Pigments
/Komisija, 130. punkts, un 2006. gada 27. septembra spriedumu lietā T‑43/02
Jungbunzlauer
/Komisija, Krājums, II‑3435. lpp., 269. punkts).
Kas attiecas uz
ABB
paziņojumu apstrīdēšanu, ko veic
Siemens
, ir uzskatāms, ka, pat ja nevar izslēgt, kā ir konstatēts iepriekš 64. punktā, ka
ABB
varēja būt saskatījusi pamatu maksimizēt savu konkurentu pārkāpjošās rīcības nozīmi, šis fakts nevar atņemt
ABB
un
M.
paziņojumiem visu pierādīšanas vērtību attiecībā uz
Siemens
savas dalības aizliegtajā vienošanās pārtraukšanu 1999. gadā. Tā kā
ABB
šajā ziņā atsaucas tikai uz
M.
atmiņām,
ABB
paziņojumu ticamību šajā gadījumā nosaka
M.
liecības ticamība. Kā ir izklāstīts iepriekš 76. punktā, tas, ka
M.
paziņojumos var būt dažas mazāk nozīmīgas neprecizitātes, vispārīgi nevar ietekmēt minēto paziņojumu pierādīšanas vērtību.
Turklāt šīs daļas atbalstam izteiktais
Siemens
ceturtais iebildums, ka
M.
paziņojumi kā pierādīšanas līdzekļi esot nepieņemami, jo pretēji tam, kas ir paredzēts ECPAK 6. panta 3. punkta d) apakšpunktā,
Siemens
neesot bijusi iespēja tieši uzklausīt vai uzdot jautājumus šim lieciniekam, ir jānoraida.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pamattiesības ir neatņemama vispārējo tiesību principu – kuru ievērošanu nodrošina Kopienu
tiesa – sastāvdaļa (Tiesas 1996. gada 28. marta atzinums 2/94, Krājums, I‑1759. lpp., 33. punkts, un Tiesas 1997. gada 29. maija
spriedums lietā C‑299/95
Kremzow
,
Recueil
, I‑2629. lpp., 14. punkts). Šajā nolūkā Tiesa un Vispārējā tiesa ievēro dalībvalstīm kopīgās konstitucionālās tradīcijas,
kā arī norādes, ko sniedz cilvēktiesību aizsardzības jomā noslēgtie starptautiskie dokumenti, kuru izstrādē dalībvalstis ir
piedalījušās vai kuriem tās ir pievienojušās. Šajā ziņā ECPAK ir īpaša nozīme (Tiesas 1986. gada 15. maija spriedums lietā 222/84
Johnston
,
Recueil
, 1651. lpp., 18. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā
Kremzow
, 14. punkts). Turklāt atbilstoši LES 6. panta 2. punktam Savienība kā Kopienu tiesību vispārējos principus ievēro pamattiesības,
ko garantē ECPAK un kas izriet no dalībvalstu kopīgajām konstitucionālajām tradīcijām.
Tādēļ ir jāizvērtē, ņemot vērā šos apsvērumus, vai Komisija ir pārkāpusi Kopienu tiesību sistēmas pamatprincipu, t.i., tiesību
uz aizstāvību ievērošanu (Tiesas 1983. gada 9. novembra spriedums lietā 322/81
Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin
/Komisija,
Recueil
, 3461. lpp., 7. punkts), nesniedzot
Siemens
iespēju tieši uzdot jautājumus lieciniekam
M
.
Šajā ziņā ir jāatzīmē, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru šis princips prasa, lai attiecīgajiem uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām,
par kurām tiek veikta Komisijas izmeklēšana konkurences jomā, sākot no administratīvā procesa stadijas, tiktu dota iespēja
lietderīgi paust savu viedokli par Komisijas izvirzīto faktu, iebildumu un apstākļu patiesumu un atbilstību (skat. Pirmās
instances tiesas 2006. gada 27. septembra spriedumu lietā T‑314/01
Avebe
/Komisija, Krājums, II‑3085. lpp., 49. punkts un tajā minētā judikatūra). Turpretim šis princips neprasa, lai šiem uzņēmumiem
tiktu dota iespēja administratīvajā procesā pašiem uzdot jautājumus lieciniekiem, kurus uzklausījusi Komisija (šajā ziņā skat.
iepriekš 48. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 200. punkts).
Tādējādi šis
Siemens
iebildums ir jānoraida.
Izdarot secinājumu,
ABB
un
M.
paziņojumiem attiecībā uz datumu, kurā
Siemens
ir pārtraukusi piedalīties aizliegtajā vienošanās 1999. gadā, ir piešķirama augsta pierādīšanas vērtība. Tomēr atbilstoši
iepriekš 66. punktā minētajam principam šie paziņojumi ir jāapstiprina ar citiem pierādījumiem.
Par dokumentu ar virsrakstu “Apspriešanas ar
JJC
kopsavilkums”
Kā jau ir ticis norādīts iepriekš 151. punktā, pret šī dokumenta pierādīšanas vērtību un it īpaši tajā iekļautajiem detalizētajiem
datiem piešķiramo vērtību ir jāattiecas ar piesardzību. Precīzais datums, kurā
Siemens
ir pārtraukusi piedalīties aizliegtajā vienošanās 1999. gadā, ir šāda detalizētā informācija. Šo apstākli papildina fakts,
ka attiecībā uz norādi par šīs pārtraukšanas datumu dokuments nav pilnībā viennozīmīgs.
Šī dokumenta pirmā rinda ir izteikta šādā redakcijā:
“A/ Arrêt  3 ==> 09/99 1 ==> courant 00”.
Tādēļ, ka, 2003. gada 10. jūnijā izveidojot dokumentu, numurs “3” bijis aizliegtajā vienošanās izmantojamais
Siemens
kods, Komisija no tā ir secinājusi, ka
Siemens
bija pārtraukusi piedalīties aizliegtajā vienošanās 1999. gada septembrī. Kā
Siemens
pamatoti norāda savā piektajā iebildumā par tās dalības aizliegtajā vienošanās līdz 1999. gada septembrim skaidru dokumentāru
pierādījumu neesamību, šī interpretācija neapšaubāmi izraisa secinājumu, ka
ABB
, kas tika apzīmēta ar kodu 1, bija pārtraukusi piedalīties aizliegtajā vienošanās 2000. gada gaitā, lai gan ir noteikts,
ka aizliegtajā vienošanās
ABB
ir piedalījusies visu laiku. Tādējādi vai nu Komisijas veiktā šīs dokumenta rindkopas interpretācija ir kļūdaina tādā ziņā,
ka rindkopā nav iekļauta norāde par
Siemens
savas dalības aizliegtajā vienošanās pārtraukšanu, vai arī norāde “1 ==> courant 00” ir kļūdaina. Šajā pēdējā gadījumā nav
pamata piešķirt norādei “3 ==> 09/99” vairāk ticamības. Katrā ziņā Komisijas interpretācija, ka iepriekš 193. punktā citētajā
dokumenta pirmajā rindā minētais vārds “Arrêt” [pārtraukšana] norādot tikai uz apzīmējumu “3 ==> 09/99”, nevis uz apzīmējumu
“1 ==> courant 00”, ir jānoraida.
Izdarot secinājumu, ir jākonstatē, ka šī dokumenta pierādīšanas vērtība attiecībā uz datumu, kurā
Siemens
ir pārtraukusi piedalīties aizliegtajā vienošanās 1999. gadā, ir ļoti vāja.
Par
Areva
,
Melco
,
Fuji
un
Hitachi
/
JAEPS
paziņojumiem
–       Par
Areva
paziņojumiem
Saistībā ar
Areva
paziņojumiem Komisija apstrīdētā lēmuma preambulas 186. apsvērumā atsaucas uz
Areva
sakarā ar tās lūgumu atbrīvot no naudas soda iesniegto dokumentu ar virsrakstu “Paskaidrojoša piezīme attiecībā uz aizliegtās
vienošanās funkcionēšanu saistībā ar GIS tirgiem”. Šī dokumenta sadaļā “Hronoloģiskais pārskats” ir norādīts šādi:
“Pirmā aizliegtā vienošanās pastāvēja starp 1980. gadu beigām un 1997. gadu, kad tā tika pārtraukta. Sākot ar 1997. gadu dalībnieki
ir turpinājuši tikties, bet nav vienojušies nedz par tirgu sadali, nedz arī par cenām, un sanāksmju rīkošana saistībā ar šo
aizliegto vienošanos tika pārtraukta 1999. gada septembrī, jo
Siemens
bija galīgi izstājusies.”
Pirmajām kārtām ir jāatzīmē, ka šī norāde nav uzskatāma par viennozīmīgu. Kā
Siemens
apgalvo sava šīs daļas pamatojumam izteiktā sestajā iebildumā, to var interpretēt tādējādi, ka tās dalības aizliegtajā vienošanās
pārtraukšana gan ir notikusi pirms 1999. gada septembra, bet šīs pārtraukšanas sekas, t.i., sanāksmju aizliegtajā vienošanās
rīkošanas pārtraukšana, ir iestājušās tikai septembrī. Tomēr šāda interpretācija nav obligāta. Turklāt ir jāatzīmē, ka
Areva
apgalvojums, atbilstoši kuram sanāksmju rīkošana tika pārtraukta, sākot ar 1999. gada septembri, vēlāk ir izrādījies nepatiess,
ko apstiprina tostarp Komisijas apstrīdētā lēmuma preambulas 191.–197. apsvērumā sniegtie pierādījumi. Lai gan šis apstāklis
neliecina par labu iepriekš 196. punktā citētās rindkopas vienai vai otrai interpretācijai, tas katrā ziņā var radīt vispārējas
šaubas par
Areva
paziņojumu ticamību. Šajā ziņā ir jāatzīmē, ka apstrīdētā lēmuma preambulas 290. un 291. apsvērumā pati Komisija
Areva
paziņojumus ir kvalificējusi kā “pretrunīgus un neviennozīmīgus”, kas ir viens no faktiem, kuru, kā izriet no apstrīdētā
lēmuma preambulas 531. apsvēruma, tā citu starpā ir izmantojusi par iemeslu tai nepiešķirt naudas soda samazināšanu atbilstoši
Paziņojumam par sadarbību.
Tādējādi
Areva
paziņojumiem ir jāpiešķir drīzāk vāja pierādīšanas vērtība.
Otrām kārtām, ciktāl apstrīdētā lēmuma preambulas 285. apsvērumā un 237. zemsvītras piezīmē Komisija pamatojas uz
Areva
atbildi uz paziņojumu par iebildumiem, ir jāpiekrīt
Siemens
izvirzītajam argumentam, ka
Siemens
apsūdzībai šo atbildi nevar izmantot, jo pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas šī atbilde tai nebija pieejama (šajā ziņā skat.
iepriekš 189. punktā minēto judikatūru). Atbildot uz Vispārējās tiesas pirms tiesas sēdes uzdotajiem rakstveida jautājumiem,
Komisija ir apstiprinājusi, ka pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas
Areva
atbilde uz paziņojumu par iebildumiem
Siemens
nebija tikusi paziņota.
–       Par
Melco
paziņojumiem
Saistībā ar lūgumu atbilstoši Paziņojumam par sadarbību
Melco
iesniegtajā 2004. gada 4. novembra dokumentā tā ir norādījusi:
“Līdz 1999. gada septembrim Grupa netraucēti funkcionēja atbilstoši tās mērķiem. Pēc tam 1999. gada septembrī Grupas sanāksmē
Siemens
ir formāli paziņojusi, ka tā izstājas no Grupas, jo
Siemens
sabiedrības vadība ir atklājusi Grupas aktivitātes.”
Tādējādi
Melco
ir tieši un viennozīmīgi apstiprinājusi, ka par dalības aizliegtajā vienošanās pārtraukšanu
Siemens
ir paziņojusi tikai 1999. gada septembrī.
Šīs daļas atbalstam izvirzītajā sestajā iebildumā
Siemens
norāda, ka apstrīdētā lēmuma preambulas 292. apsvērumā Komisija šos
Melco
paziņojumus to pretrunīgā un neviennozīmīgā rakstura dēļ esot pati kvalificējusi kā tādus, kuriem nav pierādīšanas vērtības.
Šajā ziņā ir jāatzīmē, ka administratīvā procesa laikā
Melco
ir iesniegusi divus dažādus paziņojumus, t.i., pirmkārt, 2004. gada 4. novembra dokumentu, kas tika iesniegts lūguma atbilstoši
Paziņojumam par sadarbību ietvaros un no kura ir citēta iepriekš 200. punktā norādītā rindkopa, un, otrkārt, ar 2006. gada
5. jūliju datētā atbilde uz paziņojumu par iebildumiem. Apstrīdētā lēmuma preambulas 292. apsvērumā norādītā kvalifikācija
saistībā ar pierādīšanas vērtības neesamību attiecas tikai uz šo pēdējo paziņojumu. Turklāt šī kvalifikācija attiecas tikai
uz atsevišķu šīs atbildes aspektu, t.i.,
Melco
apgalvojumu, ka aizliegtā vienošanās esot tikusi galīgi izbeigta 1999. gada beigās pēc tam, kad
Siemens
bija pārtraukusi savu dalību aizliegtajā vienošanās. Komisija tostarp uzskatīja, ka šie apgalvojumi esot pamatoti tikai ar
citu procesā iesaistītu lietas dalībnieku paziņojumiem un esot tikuši sniegti tikai
Melco
pašas aizstāvībai. Turpretim apstrīdētajā lēmumā nav iekļauts
Melco
lūguma atbilstoši Paziņojumam par sadarbību ietvaros iesniegto 2004. gada 4. novembra paziņojumu pierādīšanas vērtības tiešs
vērtējums.
Ir uzskatāms, ka
Melco
2004. gada 4. novembra paziņojumos ietvertajai norādei uz 1999. gada septembri kā laiku, kad
Siemens
pārtrauca savu dalību aizliegtajā vienošanās, ir piešķirama augsta ticamība, jo
Melco
nevarēja būt nekādas intereses norādīt vēlāku datumu nekā šīs pārtraukšanas faktiskais datums. Ņemot vērā, ka
Siemens
izstāšanās un dažus mēnešus vēlāk notikusī
Hitachi
izstāšanās “aizliegtās vienošanās sabrukumu”, kas atbilstoši
Melco
teiktajam ir notikusi, sākot ar 1999./2000. gadu, varēja padarīt ticamāku, tai faktiski ir bijusi interese norādīt agrāku
datumu nekā faktiskais datums.
–       Par
Fuji
paziņojumiem
2006. gada 11. jūlija atbildē uz paziņojumu par iebildumiem
Fuji
ir norādījusi:
“Kad 1999. gada septembrī
Siemens
bija izstājusies no aizliegtās vienošanās, uz
GQ
nolīgumu balstītā aizliegtā vienošanās sāka sabrukt. Ciktāl
Fuji
ir zināms, pēc Sidnejas sanāksmes vairs nav bijis sanāksmju ar visu dalībnieku piedalīšanos.”
Iepriekš 90. punktā jau ir ticis norādīts, ka pretēji tam , ko apgalvo
Siemens
, lai gan
Fuji
paziņojumi ir tikuši veikti relatīvi vēlā procesa stadijā un laika ziņā ciešā kontekstā ar atbilstoši Paziņojumam par sadarbību
sniegtu lūgumu, tiem ir piešķirama augsta ticamība. Turklāt it īpaši attiecībā uz datuma, ar kuru
Siemens
pārtrauca piedalīties aizliegtajā vienošanās, norādi ir spēkā tie paši apsvērumi kā tie, kas attiecas uz
Melco
paziņojumiem (skat. iepriekš 203. punktu): ņemot vērā, ka pārtraukšana padara ticamu “aizliegtās vienošanās sabrukuma” pēc
zināma laika tēzi, ko aizstāv arī
Fuji
, mākslīgi noildzināt šo datumu nebija šī uzņēmuma interesēs.
–       Par
Hitachi
paziņojumiem
Apstrīdētā lēmuma preambulas 186. apsvērumā un 238. zemsvītras piezīmē Komisija norāda
Hitachi
atbildi uz paziņojumu par iebildumiem, kurā šī pēdējā ir apstiprinājusi, ka tas brīdis, kas
Siemens
ir pārtraukusi piedalīties aizliegtajā vienošanās, esot bijis 1999. gada septembris. Atbilstoši
Siemens
norādītajam, ko Komisija neapstrīd, šo atbildi
Siemens
apsūdzēšanai nevar izmantot, jo pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas tā tai nebija pieejama (šajā ziņā skat. iepriekš 189. punktā
minēto judikatūru). Tādējādi šis pierādījums ir jānoraida.
Starpsecinājums
No iepriekš minētā izriet, ka, lai secinātu par
Siemens
dalību aizliegtajā vienošanās līdz 1999. gada septembrim, Komisija varēja pamatoties uz dažādiem pierādījumiem, tajā skaitā
ABB
un
M.
paziņojumiem, kas tikuši atzīti par ticamiem un kurus šajā jautājumā apstiprina
Areva
,
Melco
un
Fuji
paziņojumi, no kuriem dažiem, t.i.,
Melco
un
Fuji
paziņojumiem, ir augsta ticamība.
Saistībā ar šiem pierādījumiem vēl ir jāpārbauda, vai ar citiem
Siemens
izvirzītajiem pierādījumiem var atspēkot Komisijas konstatējumu un apstiprināt
Siemens
apgalvojumu, saskaņā ar kuru tā esot pārtraukusi piedalīties aizliegtajā vienošanās kopš 1999. gada aprīļa.
c)     Par apstākļiem, ko
Siemens
ir norādījusi, lai pierādītu savas dalības aizliegtajā vienošanās pārtraukšanu, sākot ar 1999. gada aprīli
Par tās dalības aizliegtajā vienošanās pārtraukšanas vēlākais 1999. gada aprīlī ekonomiskajiem empīriskajiem pierādījumiem
Šīs daļas pamatojumam izteiktajā savā astotajā iebildumā
Siemens
, lai pamatotu, ka aizliegtajā vienošanās tā ir pārtraukusi piedalīties, sākot ar 1999. gada aprīli, atsaucas uz analīzi.
Tā uzskata, ka analīze esot parādījusi, ka laikposmā starp 1999. gada aprīli un septembri tā tirgū ir rīkojusies konkurencei
atbilstošā veidā, kā tā ir darījusi pēc 1999. gada septembra, un pretēji tās rīcībai pirms 1999. gada aprīļa.
Šajā ziņā tiek norādīts uz iepriekš 135.–138. punktā izklāstītajiem apsvērumiem, kas ir piemērojami arī attiecībā uz
Siemens
dalības aizliegtajā vienošanās pārtraukšanas jautājumu. Pirmkārt, tā kā ar EKL 81. pantu ir aizliegti ne tikai nolīgumi,
kuru ietekmē konkurence tiek izkropļota, bet arī nolīgumi, kuriem ir šāds mērķis, Komisijai, konstatējot pārkāpumu, konkrētā
ietekme nav jāpierāda. Otrkārt, pat ja pieņemtu, ka laikposmā starp 1999. gada aprīli un septembri
Siemens
tirgū rīkojās konkurencei atbilstošā veidā, tas pierādītu nevis to, ka tā bija distancējusies no aizliegtās vienošanās, bet
gan tikai to, ka tā nebija ievērojusi nolīgumus. Kā pamatoti norāda Komisija, tas katrā ziņā varēja notikt arī tā iemesla
dēļ, ka
Siemens
mēģināja gūt labumu no aizliegtās vienošanās.
Tādējādi šis iebildums ir jānoraida.
Par
Se
. liecību
Šīs daļas pamatojumam izteiktajā savā septītajā iebildumā
Siemens
atsaucas uz
Se
., kas attiecīgajā laikā bija nodarbināts
Alstom
, paziņojumu un kurš 2006. gada septembrī bija norādījis, ka “1999. gada aprīli es saprotu, ka aizliegtā vienošanās vairs
nevar nepastāvēt, jo
Siemens
– viena no galvenajām konkurentēm – ir paziņojusi par savu izstāšanos no karteļa”.
Siemens
uzskata, ka, Komisijai noraidot šo paziņojumu, tika izdarītas vairākas kļūdas tiesību piemērošanā.
Šajā sakarā, pirmkārt, ir jāatzīmē, ka
Se
. paziņojums nav obligāti pretrunā Komisijas konstatējumam, ka savu dalību aizliegtajā vienošanās
Siemens
ir pārtraukusi 1999. gada septembrī. Ar 1999. gada aprīli
Se
. ir datējis nevis
Siemens
faktiskās dalības aizliegtajā vienošanās pārtraukšanu, bet gan tās lēmuma neturpināt savu dalību paziņošanu. Tādējādi var
iedomāties, ka 1999. gada aprīlī
Siemens
ir tikai paziņojusi savu lēmumu un ka tā dalības pārtraukšana faktiski ir notikusi vēlākā brīdī.
Siemens
arguments ir jānoraida jau šī iemesla dēļ.
Otrkārt,
Se
. liecību Komisija ir noraidījusi ne tikai tā iemesla dēļ, ka tā tikusi sniegta “
Alstom
advokātu ekskluzīvās kontroles apstākļos”, kā to norāda
Siemens
, bet arī tāpēc, ka tā šo liecību pati par sevi nav uzskatījusi par ticamu, jo
Se
. pats nav bijis to faktu liecinieks, par kuriem viņš ir izteicies. Kā izriet no apstrīdētā lēmuma preambulas 289. apsvēruma
b) punkta, tā it īpaši ir ņēmusi vērā, ka
Se
. pats esot atzinis, ka līdz 1999. gada aprīlim viņš bija informēts par aizliegtās vienošanās pastāvēšanu, bet viņam nebija
informācijas par veidu, kādā šī aizliegtā vienošanās funkcionēja, turklāt viņam nebija zināma dalībnieku identitāte, sanāksmju
datumi un vietas, kā arī tai piemērojamie noteikumi. Turklāt no
ABB
2005. gada 5. oktobrī iesniegtās sanāksmju tabulas, ko
Siemens
neapstrīd, izriet, ka 1999. gada aprīlī notikušajā Sidnejas sanāksmē
Se
. pats nav piedalījies, jo uzņēmumu
Alstom
pārstāvēja trīs citi darbinieki. Šāds Komisijas veiktais pierādījumu vērtējums nav kļūdains. Katrā ziņā apstākļos, kad
Siemens
to izvērstā veidā neapstrīd, Vispārējai tiesai šis vērtējums nav jāaizstāj ar savu vērtējumu.
Tādējādi šis iebildums tiktāl, ciktāl tas attiecas uz
Se
. liecību, ir jānoraida.
Par
Tr.
,
E.
un
Sch.
liecībām
Šīs daļas pamatojumam izteiktajā savā septītajā iebildumā
Siemens
arī pārmet Komisijai, ka tā neesot ņēmusi vērā administratīvā procesa gaitā
Siemens
iesniegtos tā bijušo darbinieku
Tr.
,
E.
un
Sch.
paziņojumus.
Vispirms ir jānoraida
Siemens
apgalvojums, ka Komisija neesot ņēmusi vērā tā bijušo darbinieku paziņojumus. Pēc tam, kad
Siemens
ar 2006. gada 7. augusta vēstuli šīs liecības bija iesniegusi rakstveidā, Komisija 2006. gada 12. decembra vēstulē norādīja,
ka šo liecinieku uzklausīšanu neuzskatot par vajadzīgu, jo to liecības neradot jautājumus no Komisijas puses.
Turklāt Komisija, pamatojoties uz paziņojumu saturu un tās savāktajiem pierādījumiem, ir norādījusi, ka bijušo
Siemens
darbinieku paziņojumi nav tādi, kas grozītu tās vērtējumu attiecībā uz datumu, kad
Siemens
ir pārtraukusi savu dalību aizliegtajā vienošanās.
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka bijušo
Siemens
darbinieku paziņojumu ticamību lielā mērā ietekmē tas, ka šīs personas apstrīd visus nolīgumus attiecībā uz GIS projektiem
Eiropā, lai gan, kā ir izklāstīts pirmajā pamatā, Komisija tiesiski pietiekamā veidā ir pierādījusi, ka vispārējais nolīgums
attiecās arī uz GIS projektiem Eiropā.
Turklāt saistībā ar precīzo datumu, kad
Siemens
1999. gadā ir pārtraukusi savu dalību aizliegtajā vienošanās, ir jāatzīmē, ka
Tr.
, kā izriet no viņa paziņojuma, ir pensionējies 1994. gadā un ir norādījis, ka precīzi nezinot, kad
Siemens
ir izstājusies no aizliegtās vienošanās.
Sch.
ir norādījis, ka 1998. gada gaitā viņa priekšnieks
E.
viņam esot teicis, ka priekšlaicīgi pensionēsies 1999. gadā, un ka šis priekšnieks vienlaikus esot nolēmis par
Siemens
izstāšanos no piedalīšanās
GQ
nolīgumā. Tomēr
Sch.
nav norādījis, kad šis lēmums ir stājies spēkā, un turklāt viņa minētie datumi neatbilst
E.
norādītajiem datumiem. Proti, pēdējais ir norādījis, ka esot pensionējies tikai aptuveni 2000. gada vidū un ka par
Siemens
izstāšanos no piedalīšanās
GQ
nolīgumā esot izlēmis neilgi pirms (“im Vorfeld”) Sidnejas sanāksmes, par ko viņš it īpaši esot informējis
Sch.
, uzdodot veikt vajadzīgos pasākumus. Tādējādi ir iespējams, ka
Sch.
norādītie fakti ir radušies vienu gadu pēc viņa minētajiem datumiem.
E.
turklāt ir apstiprinājis, ka pirms Sidnejas sanāksmes esot informējis
V.
–
Alstom
darbinieku – un šīs sanāksmes “laika ziņā ciešā kontekstā” Japānas uzņēmumus, tomēr pieļaujot, ka viņš neatceras, vai tas
ir noticis pirms vai pēc. Turpretim viņš ir tieši atzinis, ka neesot informējis citus uzņēmumus, tostarp
ABB
, un nav minējis
Siemens
izstāšanos ikgadējā sanāksmē.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir uzskatāms, ka šie pierādījumi tiesiski pietiekamā veidā pierāda, ka “oficiālā”
Siemens
distancēšanās šīs sanāksmes laikā nav notikusi. Ja viens no uzņēmumiem dalībniekiem skaidri un tieši distancējas no aizliegtas
vienošanās, kurā ir iesaistīti vairāki uzņēmumi, [paziņojumam] par to jābūt adresētam visiem citiem dalībniekiem. Tādējādi
nevar būt runas par
Siemens
apgalvojamo “nepieļaujamo diskrimināciju”, salīdzinot ar citām līdzīgām lietām.
Turklāt
E.
arī ir norādījis, ka tikai pēc Japānas uzņēmumu informēšanas viņš esot informējis par
Siemens
dalības šajā aizliegtajā vienošanās pārtraukšanu aizliegtās vienošanās Eiropas sekretāru, kurš pēc tam
E.
nezināmā datumā esot informējis citus uzņēmumus. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka atbilstoši
Tr.
paziņojumiem šajā laikā sekretariātu
Siemens
vārdā nodrošināja
Th
., kas arī bija klāt Sidnejas sanāksmē.
E.
liecība tādējādi nav pretrunā Komisijas šajā ziņā norādītajiem apsvērumiem. Tieši pretēji, viņa paziņojums apstiprina, ka
1999. gada aprīlī notikušajā Sidnejas sanāksmē no
Siemens
puses nav bijis atklātas distancēšanās no aizliegtās vienošanās, un turklāt tas ir pilnībā saderīgs ar
M.
versiju, atbilstoši kurai šo pēdējo 1999. gada septembrī notikušajā Ženēvas darba sanāksmē esot informējis
Th
. Šajā ziņā ir jāuzsver, ka no
E.
paziņojuma izriet, ka zināmu laiku pēc Sidnejas sanāksmes
Th
. vēl pildīja savu kā aizliegtās vienošanās Eiropas sekretāra
Siemens
vārdā veikto pienākumu, un ar šo faktu pašu par sevi jau pietiek, lai noraidītu
Siemens
argumentu, ka savu dalību aizliegtajā vienošanās tā esot pārtraukusi 1999. gada aprīlī. Kā ir paredzēts judikatūrā, ja publiskās
nedistancēšanās no pārkāpuma, kurā attiecīgais uzņēmums ir piedalījies, vai nepaziņošanas administratīvām iestādēm rezultātā
pārkāpuma turpināšana tiek veicināta un tā atklāšana tiek traucēta, šo klusējot izteikto piekrišanu var kvalificēt kā līdzdalību
vai pasīvu dalības pārkāpumā veidu (iepriekš 48. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 84. punkts).
Tādējādi
Tr.
,
E.
un
Sch.
liecības ne tikai neapšauba Komisijas konstatējumu, ka savu dalību aizliegtajā vienošanās
Siemens
ir pārtraukusi tikai 1999. gada septembrī, bet drīzāk zināmā mērā to apstiprina.
Tādējādi šis iebildums tiktāl, ciktāl tas attiecas uz
Tr.
,
E.
un
Sch.
liecībām, ir jānoraida, un tātad tas ir jānoraida pilnā apmērā.
Par
Siemens
piedalīšanās nolīgumā par GIS projektiem pēc 1999. gada aprīļa pierādījumu neesamību
Šīs daļas pamatojumam izteiktajā savā pirmajā iebildumā
Siemens
norāda, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija tai neinkriminējot piedalīšanos nolīgumā par projektiem pēc 1999. gada aprīļa. Tā
uzskata, ka pēdējais no Komisijas norādītajiem projektiem, kurā
Siemens
esot piedalījusies, esot datēts ar 1999. gada 8. martu, un
Fuji
tās saistībā ar Paziņojumu par sadarbību iesniegtajā lūgumā minētās norādes neliecinot par
Siemens
piedalīšanos projektos vai šajā ziņā veiktajā informācijas apmaiņā pēc 1999. gada marta.
Šajā ziņā ir jāatzīmē, ka nolīgumu par projektiem pastāvēšanas pēc 1999. gada marta pierādījumu neesamība nenozīmē, ka šādi
nolīgumi nav bijuši. Kā norāda Komisija, vispārējais saraksts nav pilnīgs. Turklāt, pat ja tiktu pierādīts, ka
Siemens
nav piedalījusies nolīgumā par projektiem pēc 1999. gada marta, tas nebūtu tās dalības aizliegtajā vienošanās pārtraukšanas
pierādījums. Kā Komisija uzsver savos rakstveida aktos, apstrīdētajā lēmumā
Siemens
inkriminējamie fakti lielā mērā pārsniedz vienkāršu nolīgumu par konkrētiem projektiem jomu. Šajā ziņā pietiek norādīt, ka
šajā laikā
Siemens
pildīja aizliegtās vienošanās Eiropas sekretāra funkciju, kas ļāva nodrošināt šīs pēdējās vienošanās darbību.
Tādējādi ar šajā iebildumā
Siemens
sniegtajiem argumentiem nevar atspēkot ar iepriekš 179.–207. punktā pārbaudītajiem pierādījumiem pamatoto Komisijas konstatējumu,
ka
Siemens
ir piedalījusies aizliegtajā vienošanās līdz 1999. gada septembrim. Tādējādi šis iebildums ir jānoraida.
Par sanāksmes pēc 1999. gada 22. aprīļa pierādījumu neesamību
Šīs daļas pamatojumam izteiktajā savā otrajā iebildumā
Siemens
norāda, ka Komisija neesot sniegusi nevienu pierādījumu, ka pēc 1999. gada 19.–24. aprīlī organizētās Sidnejas sanāksmes
tā šajā gadā būtu piedalījusies kādā citā sanāksmē.
Šajā ziņā ir jāatzīmē, ka kādas pēc 1999. gada aprīļa notikušas sanāksmes pierādījumu neesamība nevar apšaubīt norādes, uz
kurām Komisija ir pamatojusies, lai konstatētu
Siemens
dalību aizliegtajā vienošanās līdz 1999. gada septembrim.
Tas, ka Komisijai nav zināšanu par vēlākām sanāksmēm, nenozīmē, ka šādas sanāksmes nav notikušas. It īpaši apstrīdētā lēmuma
preambulas 183. apsvērumā norādot, ka “pēc 1999. gada 19.–24. aprīlī organizētās Sidnejas sanāksmes ikgadējas sanāksmes tika
pārtrauktas”, Komisija ir skaidri atsaukusies uz ikgadējām sanāksmēm un tādējādi nav izslēgusi, ka pēc šī datuma ir bijušas
citas sanāksmes darbības nodrošināšanas līmenī. Šajā ziņā no
GQ
nolīguma 3. panta izriet, ka vispārējās sanāksmes (
general meeting
) bija paredzētas vienu reizi gadā. Tāpēc, pat ja
Siemens
savu dalību aizliegtajā vienošanās 1999. gada laikā nebūtu pārtraukusi, šajā pašā gadā nebūtu bijis iespējams rēķināties
ar citas šāda veida sanāksmes rīkošanu. Turpretim
GQ
nolīguma 5. pantā bija paredzēts katras divas nedēļas rīkot komitejas sanāksmi (
committee meetings
), lai apmainītos ar savstarpējiem viedokļiem par katras grupas pieteiktajiem projektiem. Kā izriet no
GQ
nolīguma 4. pielikuma,
Siemens
(apzīmēta ar kodu “8”) bija Eiropas komitejas locekle un tādējādi tai šajās sanāksmēs bija jāpiedalās. Turklāt no
EQ
nolīguma 5. panta izriet, ka darba sanāksmes (
job meetings
), kurās bija jāpiedalās visiem attiecīgajiem dalībniekiem, tika rīkotas gan attiecībā uz tādiem projektiem, kas bijuši piešķiršanas
priekšmets, gan arī attiecībā uz tādiem, par kuriem vienīgi tika panākta vienošanās par minimālo cenu, un ka aizliegtās vienošanās
Eiropas sekretāram – tātad
Siemens
– bija jāsūta ielūgumi uz šīm sanāksmēm un tās jāvada. Šajos apstākļos vienīgi tas, ka Komisijai nav izdevies pierādīt citu
pēc Sidnejas sanāksmes 1999. gadā notikušu sanāksmju precīzu datumu un vietu, nedod pamatu secināt, ka šādas sanāksmes nav
bijušas.
Tādējādi šis iebildums ir jānoraida.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir uzskatāms, ka Komisijas rīcībā ir bijuši pietiekami pierādījumi, lai varētu pamatoti secināt,
ka
Siemens
ir piedalījusies aizliegtajā vienošanās līdz 1999. gada septembrim. Turklāt
Siemens
nav sniegusi atbilstoši no judikatūras izrietošajām prasībām pārliecinošu alternatīvu skaidrojumu šo pierādījumu esamībai.
Ņemot vērā iepriekš 207. punktā minētos faktiskos apstākļus, ko Komisija ir norādījusi, lai pierādītu
Siemens
dalību līdz 1999. gada septembrim, šai pēdējai bija jāsniedz Komisijas izteikto tās pierādīšanas ziņā esošo secinājumu atspēkojošs
alternatīvs skaidrojums vai attaisnojums (šajā ziņā skat. iepriekš 48. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 79. punkts, un iepriekš 65. punktā minēto spriedumu lietā
Peróxidos Orgánicos
/Komisija, 71. punkts).
Tātad otrā pamata pirmā daļa ir jānoraida.
B –
Par otrā pamata otro daļu attiecībā uz vajāšanas noilgumu
1.     Lietas dalībnieku argumenti

Siemens
norāda, ka saistībā ar tās dalību tai inkriminējamā pārkāpuma pirmo posmu, kas esot beidzies 1999. gada 22. aprīlī, 2004. gada
22. aprīlī un tātad pirms 2004. gada 11. un 12. maija pārbaužu datuma esot iestājies noilgums. Tā uzskata, ka Komisijas arguments,
ka tā esot divos posmos piedalījusies vienotā un turpinātā pārkāpumā, nevarot izslēgt noilgumu. Aizliegtā vienošanās, kas
ir pastāvējusi no 1988. līdz 1999. gadam, skaidri atšķiroties no tās, kas ir pastāvējusi no 2002. līdz 2004. gadam.
Komisija apstrīd
Siemens
norādītos argumentus.
2.     Vispārējās tiesas vērtējums
Regulas Nr. 1/2003 25. panta 1. punkta b) apakšpunktā par tāda veida pārkāpumiem, kāds tiek inkriminēts
Siemens
, ir paredzēts piecu gadu noilguma termiņš. Saskaņā ar šīs paša panta 2. punkta otro teikumu pārkāpumu turpināšanas vai atkārtošanas
gadījumā noilguma laiku skaita no dienas, kurā pārkāpums beidzas. Saskaņā ar šīs pašas regulas 25. panta 3. punkta pirmo teikumu
noilguma termiņu pārtrauc jebkura rīcība, ko izmeklēšanā vai vajāšanā attiecībā uz pārkāpumu veikusi Komisija.
Šajā lietā tātad iebilduma par noilgumu, kas izvirzīts saistībā ar
Siemens
inkriminējamā pārkāpuma pirmo posmu, priekšnosacījums ir divu kumulatīvu nosacījumu izpilde. Pirmkārt, šim pirmajam posmam
ir bijis jābeidzas vēlākais 1999. gada 10. maijā, tas ir, piecus gadus pirms dienas, kura ir bijusi pirms uz vietas veiktajām
pārbaudēm, kuras Komisija īstenoja 2004. gada 11. un 12. maijā. Otrkārt, abiem
Siemens
inkriminējamā pārkāpuma posmiem nav jābūt daļai no vienota un turpināta pārkāpuma Regulas Nr. 1/2003 25. panta 2. punkta
izpratnē, jo tādā gadījumā noilgums sākas vienīgi no dienas, kad 2004. gadā ir beidzies otrais no šīm posmiem.
Šajā ziņā ir pietiekami atgādināt, kā ir norādīts iepriekš 232. punktā, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā ir pamatoti konstatējusi,
ka
Siemens
dalības pārkāpumā pirmais posms beidzās tikai 1999. gada septembrī un līdz ar to pēc 1999. gada 10. maija.
Tādējādi otrā pamata otrās daļas priekšmets – iebildums par noilgumu – ir jānoraida.
Katrā ziņā iepriekš 237. punktā minētais otrais nosacījums tāpat nav izpildīts. Komisija ir pamatoti konstatējusi, ka aizliegtā
vienošanās, kurā
Siemens
ir piedalījusies, sākot ar 2002. gadu, būtībā ir tā pati, kurā tā bija piedalījusies līdz 1999. gadam.
Šajā ziņā judikatūrā tika identificēti vairāki atbilstoši kritēriji, lai novērtētu pārkāpuma vienoto raksturu, proti, attiecīgo
darbību mērķu identiskums vai atšķirīgums (Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedums lietā T‑21/99
Dansk Rørindustri
/Komisija,
Recueil
, II‑1681. lpp., 67. punkts; šajā ziņā skat. arī Tiesas 2006. gada 21. septembra spriedumu lietā C‑113/04 P
Technische Unie
/Komisija, Krājums, I‑8831. lpp., 170. un 171. punkts, un iepriekš 184. punktā minēto spriedumu lietā
Jungbunzlauer
/Komisija, 312. punkts), attiecīgo preču un pakalpojumu identiskums (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 2005. gada 15. jūnija
spriedumu apvienotajās lietās T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 un T‑91/03
Tokai Carbon
u.c./Komisija, Krājumā nav publicēts, 118., 119. un 124. punkts, un iepriekš 184. punktā minēto spriedumu lietā
Jungbunzlauer
/Komisija, 312. punkts), tajā piedalījušos uzņēmumu identiskums (iepriekš 184. punktā minētais spriedums lietā
Jungbunzlauer
/Komisija, 312. punkts) un pārkāpuma īstenošanas detalizētas kārtības identiskums (iepriekš minētais spriedums lietā
Dansk Rørindustri
/Komisija, 68. punkts). Citi atbilstoši kritēriji ir uzņēmumu vārdā iesaistīto fizisko personu identiskums un attiecīgo darbību
ģeogrāfiskās piemērošanas jomas identiskums.
Šajā lietā ir jāatzīmē, ka visi iepriekšējā punktā minētie kritēriji ļauj uzskatīt, ka aizliegtā vienošanās, kurā
Siemens
ir piedalījusies, sākot ar 2002. gadu, būtībā bija tā pati, kurā tā bija piedalījusies līdz 1999. gadam.
Pirmkārt, mērķis, kas ietvēra aizliegtās vienošanās dalībnieku tirgus daļu stabilizēšanu, pasaules tirgus sadalīšanu starp
Japānas un Eiropas ražotājiem – it īpaši rezervējot Eiropas ražotājiem Eiropas tirgus – un izvairīšanos no cenu samazināšanās,
abu posmu laikā ir bijis viens un tas pats. Šajā ziņā
Siemens
izteiktais arguments, ka divi tās dalības pārkāpumā posmi esot bijuši pilnībā atšķirīgi, ir jānoraida.
Vispirms apgalvojums, ka Eiropas projektiem aizliegtā vienošanās esot tikusi piemērota tikai, sākot ar 2002. gadu, neatbilst
patiesībai. Tieši pretēji, kā izriet no iepriekš 161. punktā minētajiem konstatējumiem, Komisija tiesiski pietiekamā veidā
ir pierādījusi, ka GIS projektiem EEZ aizliegtā vienošanās tikusi piemērota no paša sākuma.
Turpinot tiktāl, ciktāl attiecīgo darbību mērķis ir palicis viens un tāds pats, jautājums, vai
GQ
nolīgums tika atcelts un aizstāts ar citu nolīgumu, kā to norāda
Siemens
, pamatojoties uz
Hitachi
paziņojumiem, vai arī vienkārši tika grozīts, ir maznozīmīgs.
Visbeidzot ir jānoraida
Siemens
netieši aizstāvētā “kopēja mērķa” jēdziena koncepcija. Atbilstoši šai koncepcijai vienota pārkāpuma konstatēšana esot atkarīga
ne tikai no tādiem objektīvajiem kritērijiem kā tie, kas ir minēti iepriekš 241. punktā, bet tai esot vajadzīga arī subjektīva
elementa vispārēja kopēja nolūka formā esamība, kas šajā lietā trūkstot. Šajā ziņā ir jāatzīmē, ka
Siemens
aizstāvētā tēze nekādi nav pamatota ar iepriekš 241. punktā minēto judikatūru, kurā saistībā ar pārkāpuma vienotā rakstura
vērtējumu subjektīvs kritērijs nav minēts. Tādējādi jautājums, vai visi EKL 81. panta 1. punktam pretējie nolīgumi un darbības
veido vienotu un turpinātu pārkāpumu, turpretim ir jautājums, kas ir atkarīgs tikai no objektīviem faktoriem, kuru starpā
ir arī minēto nolīgumu un darbību kopējais mērķis. Šis pēdējais ir kritērijs, kas ir jānovērtē tikai saistībā ar šo nolīgumu
un darbību saturu un kas nav jājauc, kā, šķiet, to dara
Siemens
, ar dažādu uzņēmumu subjektīvo nodomu piedalīties vienotā un turpinātā aizliegtā vienošanās. Tieši pretēji, šo subjektīvo
nodomu var un tas ir jāņem vērā tikai tad, kad tiek novērtēta uzņēmuma individuālā dalība šādā vienotā un turpinātā pārkāpumā
(skat. turpmāk 253. punktu).
Otrkārt, pat ja aizliegtās vienošanās funkcionēšanas metodes gadu gaitā ir progresīvi attīstījušās, it īpaši atkarībā no uzņēmumu
dalībnieku skaita samazināšanās nozarē notiekošās koncentrēšanās dēļ un sakaru tehnikas attīstības rezultātā, visumā tās ir
palikušas tādas pašas. Tomēr, kā Komisija ir norādījusi apstrīdētā lēmuma preambulas 280. apsvērumā, šie grozījumi ir notikuši
nevis kādā precīzā brīdī starp 1999. un 2002. gadu, bet gan pakāpeniski. Turklāt tie nav ietekmējuši funkcionēšanas veida
galvenos principus, t.i., GIS projektu sadalīšanu starp aizliegtās vienošanās dalībniekiem, pamatojoties uz to noteiktajām
kvotām un izmantojot manipulācijas ar konkursiem, kā arī to GIS projektu minimālo cenu noteikšanu, kas netika piešķirti [konkrētam
uzņēmumam].
Treškārt, divos attiecīgajos laikposmos aizliegtā vienošanās attiecās uz vienu un to pašu tirgu, t.i., GIS projektiem uzstādāmo
detaļu vai ekspluatācijai gatavo apakšstaciju formā.
Ceturtkārt, visā aizliegtās vienošanās laikā no 1988. līdz 2004. gadam aizliegtajā vienošanās iesaistītie uzņēmumi būtībā
ir palikuši tādi paši, ievērojot GIS nozarē šajā laikposmā notikušos koncentrēšanās procesus un ar vienīgo izņēmumu attiecībā
uz
Siemens
, uzņēmuma
VA Tech
un
Hitachi
pagaidu nepiedalīšanos.
Piektkārt, personas, kas pārstāvēja dažādos uzņēmumus aizliegtajā vienošanās, 1999. gadā un 2002. gadā lielā mērā bija vienas
un tās pašas, abstrahējoties no nelielas normālas svārstīšanās katrā uzņēmumā. Pārstāvju personālo turpinātību apliecina dažādie
sanāksmju saraksti, kuri ir iekļauti lietas materiālos, un it īpaši saraksts, kas ir iekļauts apstrīdētā lēmuma I pielikumā,
kā arī attiecīgo uzņēmumu, kuri piedalījās aizliegtajā vienošanās, sadarbības personu saraksts, kas iekļauts apstrīdētā lēmuma
II pielikumā.
Sestkārt, aizliegtās vienošanās ģeogrāfiskā piemērošanas joma 1999. gadā un laikposmā no 2002. gada līdz 2004. gadam bija
vienāda. Tā bija nedaudz palielinājies kopš 1988. gada, jo pa to laiku aizliegtās vienošanās dalībniekiem kļuva pieejami Centrāleiropas
un Austrumeiropas valstu tirgi.
Septītkārt, Komisijas uzsvērtais un
Siemens
neapstrīdētais fakts, ka aizliegto vienošanos, uz laiku nepiedaloties noteiktiem uzņēmumiem, īstenoja pārējie dalībnieki
un ka tādējādi tika saglabātā vienota pārkāpuma objektīvā turpinātība, arī liecina, ka runa ir par vienu un to pašu aizliegto
vienošanos. Šajā ziņā
Siemens
arguments, ka, ņemot vērā šo apstākli, Komisija tai esot inkriminējusi uz citām personām attiecināmus faktus, ir jānoraida.
Runa ir nevis par to, lai uzskatītu
Siemens
par atbildīgu par laikposmu starp 1999. gada septembri un 2002. gada martu, bet gan par to, lai pret
Siemens
izmantotu [argumentu] par pārkāpuma, kurš tās prombūtnē tika turpināts, vienoto raksturu. Taču, kā tiks izklāstīts nākamajā
punktā,
Siemens
apzinājās vai tai bija jāapzinās, ka, sākot ar 2002. gadu, tā piedalījās tajā pašā aizliegtajā vienošanās kā tā, kurā tā bija
piedalījusies līdz 1999. gadam.
Visbeidzot, attiecībā uz subjektīvo elementu ir pietiekami, ka tad, kad
Siemens
atsāka piedalīties aizliegtajā vienošanās, tā apzinājās, kas piedalās tajā pašā aizliegtajā vienošanās kā iepriekš. Lai pret
Siemens
izmantotu argumentu par vienoto raksturu, pietiek jau ar to, ka tā apzinājās iepriekš 241. punktā minētos būtiskos kritērijus,
kuri pamato pārkāpuma vienotā rakstura konstatējumu, pat ja pieņemtu, ka tā pati nebija izdarījusi secinājumu par tā esamību.
Ņemot vērā, ka tās darbinieki
S.
un
Ze. Siemens
vārdā ir piedalījušies aizliegtajā vienošanās gan pirms tās izstāšanās 1999. gadā, gan arī pēc tās atgriešanās 2002. gadā,
tā nevarēja nezināt par faktoru, kas nosaka aizliegtās vienošanās vienoto raksturu, t.i., tās mērķu, attiecīgo preču, ģeogrāfisko
tirgu un uzņēmumu dalībnieku, identiskumu.
Tādēļ
Siemens
izteiktais iebildums par noilgumu katrā ziņā ir jānoraida, jo pārkāpuma, kurš tai tiek inkriminēts, abi posmi bija daļa no
viena un tā paša vienota un nepārtraukta pārkāpuma.
Izdarot secinājumu, otrā pamata otrā daļa attiecībā uz
Siemens
inkriminējamā pārkāpuma pirmā posma noilgumu ir jānoraida.
C –
Par otrā pamata trešo daļu attiecībā uz nepiedalīšanos aizliegtajā vienošanās pēc 2004. gada 1. janvāra
1.     Lietas dalībnieku argumenti

Siemens
norāda, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā esot kļūdaini konstatējusi, ka pārkāpums bija galīgi beidzies 2004. gada 11. maijā,
lai gan pēc 2004. gada janvāra kopējā tirgū neesot konstatēta nekāda faktiskā ietekme, jo pēdējā attiecīgā sanāksme esot tikusi
rīkota 2004. gada 21. janvārī un tajā neesot tikusi panākta nekāda vienošanās par cenām. Tādēļ, sākot no 2004. gada janvāra,
aizliegtā vienošanās vairs nesot radījusi nekādu ietekmi uz tirgu, un Komisija turklāt neesot sniegusi nekādus šādas ietekmes
pierādījumus.
Komisija apstrīd
Siemens
norādītos argumentus.
2.     Vispārējās tiesas vērtējums
Šī daļā ir jānoraida divu iemeslu dēļ.
Pirmkārt, kā ir atgādināts iepriekš 135. punktā, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru jau no paša EKL 81. panta 1. punkta formulējuma
izriet, ka neatkarīgi no to sekām nolīgumi uzņēmumu starpā ir aizliegti, ja tiem ir pret konkurenci vērsts mērķis (iepriekš
43. punktā minētais spriedums lietā Komisija/
Anic Partecipazioni
, 123. punkts, un iepriekš 49. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
JFE Engineering
u.c./Komisija, 181. punkts). Līdz ar to, ja ir pierādīts inkriminējamas rīcības pret konkurenci vērsts mērķis, faktiskas pret
konkurenci vērstas ietekmes pierādīšana nav nepieciešama (skat. iepriekš 135. punktā minēto spriedumu lietā
Volkswagen
/Komisija, 178. punkts un tajā minētā judikatūra). Iepriekš 134. punktā arī tika norādīts, ka šajā lietā Komisija galvenokārt
ir pamatojusies uz vienošanās, par ko apstrīdētā lēmuma 1. pantā ir paredzētas sankcijas, konkurenci ierobežojošo mērķi. Apstrīdētā
lēmuma preambulas 303. un 304. apsvērumā tā vispirms ir konstatējusi, ka visu aprakstīto nolīgumu un/vai saskaņoto darbību
mērķis ir ierobežot konkurenci EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta izpratnē un ka šādos apstākļos, lai piemērotu minētās
tiesību normas, ir lieki ņemt vērā vienošanās konkrēto ietekmi, minētā lēmuma preambulas 308. apsvērumā piebilstot, ka aprakstītā
veida nolīguma īstenošana jau pēc savas dabas rada būtisku konkurences izkropļojumu.
Tādējādi, kā pamatoti norāda Komisija, ar Pirmās instances tiesas 2006. gada 5. aprīļa spriedumu lietā T‑279/02
Degussa
/Komisija (Krājums, II‑897. lpp., 236. un 240. punkts)
Siemens
argumentu nevar atbalstīt. Pirmkārt, tās norādītās minētā sprieduma rindkopas attiecas nevis uz pārkāpuma vai tā ilguma konstatēšanu,
bet tikai uz tā smaguma vērtējumu. Otrkārt, lietā, kurā tika pieņemts šis spriedums, Komisija ir tieši pamatojusies uz aizliegtās
vienošanās ietekmi uz attiecīgo preču cenām. Kā ir atgādināts iepriekšējā punktā, šajā lietā tas tieši tā nav.
Tādējādi
Siemens
argumentiem, kas ir izteikti, lai pamatotu aizliegtās vienošanās jaunas ietekmes neesamību pēc 2004. gada 1. janvāra, nav
nozīmes.
Otrkārt, kā to Komisija apstrīdētā lēmuma preambulas 215. apsvērumā ir norādījusi, pamatojoties uz grupas
VA Tech
paziņojumiem, un
Siemens
nav apstrīdējusi, dalībnieku komunikācija un sanāksmes aizliegtajā vienošanās pēc
ABB
izstāšanās tostarp attiecās uz informācijas apmaiņu par notiekošajām konkursa procedūrām, par aizliegtajā vienošanās neietilpstošo
tirgus dalībnieku stāvokli, par kontaktu uzturēšanu vai pārtraukšanu un par drošības jautājumiem. Šie diskusiju priekšmeti
pierāda, ka, lai gan palikušajiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem neizdevās vienoties par konkrētiem projektiem, tiem bija
nodoms īstenot aizliegto vienošanos nākotnē vai vismaz tie vēl nebija pieņēmuši lēmumu to izbeigt.
Pretēji tam, ko norāda
Siemens
,
Hitachi
paziņojums attiecībā uz aizliegtās vienošanās izbeigšanu šo faktu interpretāciju neliek apšaubīt. Šis paziņojums tika veikts
tabulas formā, kurā dažādām aizliegtajā vienošanās notikušajām sanāksmēm ir attiecīgi norādīts datums, vieta, dalībnieki,
īss priekšmetu izklāsts un šīs informācijas avots
Hitachi
darbinieku vidū. Vispirms šajā ziņā ir jāatzīmē, ka norādes attiecībā uz dažādu sanāksmju priekšmetu ir tikai īsas un dažreiz
vispārīgas. Piemēram, attiecībā uz 2004. gada 17. marta un 8. aprīļa sanāksmēm ir attiecīgi norādīts, ka “sanāksmes mērķis
bija informācijas apmaiņa” un ka “[sanāksme darba nodrošināšanas līmenī] ietvēra vispārīgu diskusiju attiecībā uz tirgu”.
Šīs norādes skaidri neatklāj precīzu diskusiju priekšmetu un katrā ziņā neizslēdz, ka runa bija par informācijas apmaiņu un
diskusijām, kas veido EKL 81. panta 1. punkta un EEZ līguma 53. panta pārkāpumu.
Turklāt ir jānorāda, ka
Siemens
iesniegtie
Hitachi
paziņojuma izvilkumi ietver Komisijas procesuālo aktu 7278., 7280. un 7281. lappusi, bet ne 7279. lappusi, kurā var būt ietverti
dati par citām starp 2004. gada janvāri un martu notikušajām sanāksmēm. Neatkarīgi no jautājuma par šo dokumentu ticamību
un pierādīšanas vērtību,
Hitachi
paziņojumi attiecībā uz 2004. gada sanāksmēm, saistībā ar kurām
Siemens
norāda, ka tās vairs nav bijušas pamats jaunai aizliegtās vienošanās ietekmei, tajos tādējādi nav atspoguļoti pilnīgi. Tādējādi
ir uzskatāms, ka šo apgalvojumu
Siemens
nav pierādījusi.
No minētā izriet, ka otrā pamata trešā daļa attiecībā uz aizliegtās vienošanās jaunas ietekmes neesamību pēc 2004. gada janvāra
ir jānoraida.
Tādējādi otrais pamats kopumā ir jānoraida.
III –
Par trešo pamatu attiecībā uz kļūdu tiesību piemērošanā, aprēķinot naudas soda summu
Trešais
Siemens
pamats ir sadalīts sešās daļās. Pirmajā daļā tā norāda, ka naudas soda sākumsumma esot nesamērīga. Otrā daļa attiecas uz
preventīvā reizināšanas koeficienta nesamērīgo raksturu. Trešajā daļā
Siemens
norāda, ka Komisija balstoties uz nepareizu pārkāpuma ilgumu. Ceturtajā daļā tā norāda uz kļūdaino kvalifikāciju par vadītāju,
kura tai esot tikusi piemērota. Piektajā daļā tā norāda, ka Komisijai tai esot bijis jāpiešķir naudas soda samazinājums, piemērojot
Paziņojumu par sadarbību. Sestā daļa attiecas uz apstākli, ka Ģenerāldirektorāts (ĢD) “Konkurence” esot faktiski ierobežojusi
komisāru kolēģiju.
A –
Par trešā pamata pirmo daļu attiecībā uz naudas soda sākumsummas nesamērīgo raksturu
Trešā pamata pirmajā daļā
Siemens
būtībā norāda, ka tai uzliktā naudas soda sākumsumma attiecībā pret pārkāpuma smagumu un tā ekonomisko ietekmi esot nesamērīga
un neesot pareizi pamatota. Tā uzskata, ka pārkāpums Komisijai neesot bijis jākvalificē kā “ļoti smags” un naudas soda sākumsumma
tādējādi esot bijusi jānosaka noteikti līdz EUR 10 miljoniem. Šajā ziņā tā izsaka trīs iebildumus attiecībā uz, pirmkārt,
faktu, ka Komisija neesot sniegusi aizliegtās vienošanās ietekmes pierādījumus, otrkārt, naudas soda sākumsummas nesamērīgo
raksturu attiecībā pret pārkāpuma ekonomisko nozīmi un, treškārt,
Siemens
iekļaušanu nepareizā kategorijā.
1.     Par pirmo iebildumu attiecībā uz aizliegtās vienošanās ietekmes pierādījumu neesamību
a)     Lietas dalībnieku argumenti

Siemens
apstrīd Komisijas apstrīdētā lēmuma preambulas 477. un 484. apsvērumā izdarītos konstatējumus attiecībā uz aizliegtās vienošanās
ietekmi, apgalvojot, ka tie esot pretrunīgi, neprecīzi un kļūdaini. Tā uzskata, ka Komisija, pamatoti atzinusi, ka aizliegtā
vienošanās nav radījusi nekādi skaitļos izsakāmu ietekmi, pēc tam, nosakot sākumsummu, neesot varējusi atsaukties uz apgalvojamo
pārkāpuma ietekmi. Turklāt Komisija neesot sniegusi nevienu konkrētu un ticamu norādi, ka aizliegtā vienošanās būtu radījusi
ietekmi tirgū, un analīze pat pierādot, ka šāda ietekme nav bijusi. Komisijas apgalvojums, ka ilgstoša dalība dārgi izmaksājušā
sistēmā parādot, ka aizliegtā vienošanās tās dalībniekiem ir bijusi ienesīga un tādējādi tai ir bijusi ietekme, balstoties
uz vienkāršiem minējumiem, nevis uz objektīviem ekonomiskiem faktoriem.
Komisija apstrīd
Siemens
izteiktos argumentus.
b)     Vispārējās tiesas vērtējums
Vispirms ir jāatgādina, ka atbilstoši Pamatnostādņu sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta
2. punktu un [EOTK] līguma 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “pamatnostādnes”), 1.A punkta pirmajai
daļai, aprēķinot naudas sodu atkarībā no pārkāpuma smaguma, Komisija ņem vērā tostarp “[pārkāpuma] konkrēto iespaidu uz tirgu,
ja to var novērtēt”.
Pirmkārt, šajā ziņā ir jāatzīmē, ka pretēji tam, ko norāda
Siemens
, Komisija apstrīdētajā lēmumā nekādi nav atzinusi, ka aizliegtā vienošanās nebūtu radījusi skaitļos izsakāmu ietekmi uz tirgu.
Apstrīdētā lēmuma preambulas 477. apsvērumā Komisija ir norādījusi, ka tādēļ, ka nav informācijas par GIS projektu EEZ iespējamām
cenām aizliegtās vienošanās neesamības apstākļos, neesot iespējams izmērīt tās konkrēto ietekmi uz tirgu un ka tādējādi tā,
nosakot pārkāpuma smagumu atbilstoši pamatnostādņu 1.A punktam, neesot īpaši pamatojusies uz noteiktu ietekmi.
Vienīgi papildu kārtā Komisija ir uzsvērusi, ka šajā lietā, ņemot vērā, ka aizliegtā vienošanās tikusi faktiski īstenota,
ka tā ir ilgusi vairāk nekā sešpadsmit gadus un ka dalībnieki ir bijuši gatavi veikt ievērojamas izmaksas, lai nodrošinātu
tās eksistenci, pastāvot konkrētas un ticamas norādes, kas ar saprātīgu varbūtību parādot, ka aizliegtā vienošanās ir radījusi
ietekmi tirgū. Šis apsvērums nav saprotams kā tāds, kas būtu pretrunā konstatējumam par minētās ietekmes mērīšanas neiespējamību.
Tas acīmredzami ir tikai tāpēc, lai precizētu, ka atbilstoši Komisijas uzskatam aizliegtā vienošanās ir gan radījusi ietekmi
uz tirgu, pat ja to nav bijis iespējams konkrēti izmērīt un tādējādi ņemt vērā, nosakot aizliegtās vienošanās smagumu.
Otrkārt, pretēji tam, ko apstiprina
Siemens
, no apstrīdētā lēmuma preambulas 484. apsvērumā neizriet, ka Komisija, nosakot pārkāpuma smagumu, ir atsaukusies uz aizliegtās
vienošanās ietekmi. Formulējums “ņemot vērā iepriekš 8.3.1. punktā aprakstītos apstākļus” (punkts, kurā ietilpst apstrīdētā
lēmuma preambulas 477. apsvērums) ir jāsaprot tādējādi, kā tāds, kas it īpaši atsaucas uz Komisijas konstatējumu, ka aizliegtā
vienošanās nav radījusi skaitļos izsakāmu ietekmi.
Tādējādi nav jāpārbauda, vai, ņemot vērā Komisijas izteiktās norādes, varēja prezumēt aizliegtās vienošanās ietekmes uz tirgu
esamību.
Tādējādi pirmais
Siemens
izteiktais iebildums ir jānoraida.
2.     Par otro iebildumu attiecībā uz naudas soda sākumsummas nesamērīgo raksturu attiecībā pret pārkāpuma ekonomisko nozīmi
a)     Lietas dalībnieku argumenti

Siemens
norāda, ka attiecībā pret konkrētā preču tirgus vērtību un
Siemens
pašas tirgus daļu naudas soda sākumsumma esot nesamērīga. Nosakot šo summu EUR 45 miljonu apmērā, Komisija esot atkāpusies
no savas agrākas lēmumu pieņemšanas prakses, kaut gan tai esot jāīsteno konsekventa un nediskriminējoša lēmumu pieņemšanas
prakse.
Siemens
uzskata, ka šai summai esot jābūt noteikti mazākai par EUR 35 miljoniem. Tādēļ tā aicina Vispārējo tiesu, īstenojot savu
neierobežoto kompetenci, būtiski samazināt naudas soda sākumsummu.
Komisija apstrīd
Siemens
izteiktos argumentus.
b)     Vispārējās tiesas vērtējums
Pamatnostādņu 1.A punkta ceturtajā un sestajā daļā ir paredzēts ņemt vērā pārkāpēja faktisko ekonomisko spēju radīt ievērojamus
zaudējumus citiem tirgus dalībniekiem un ņemt vērā katra uzņēmuma rīcības īpatsvaru attiecībā pret konkurenci, it īpaši tad,
ja uzņēmumu, kas ir izdarījuši noteiktu pārkāpumu, lielums ievērojami atšķiras. Turpretim pamatnostādnes neparedz pienākumu
uzņēmumu faktisko ekonomisko spēju vai to rīcības īpatsvaru novērtēt atbilstoši kādam īpašam kritērijam, tādam kā to attiecīgās
preces tirgus daļa EEZ vai kopējā tirgū. Tādējādi Komisija šajā ziņā var brīvi piemērot piemērotu kritēriju, ņemot vērā katra
atsevišķa gadījuma apstākļus.
Šajā lietā, vispirms apstrīdētā lēmuma preambulas 479. apsvērumā konstatējot, ka pārkāpums ir jākvalificē kā “ļoti smags”
pamatnostādņu izpratnē, Komisija apstrīdētā lēmuma preambulas 480.–490. apsvērumā ir izskaidrojusi atšķirīgo attieksmi, ko
tā dažādiem uzņēmumiem ir piemērojusi atkarībā no šo uzņēmumu pasaules tirgus daļām, kas atspoguļo to attiecīgo ekonomisko
spēju radīt ievērojamu kaitējumu konkurencei.
Apstrīdētā lēmuma preambulas 481. apsvērumā Komisija tostarp ir paskaidrojusi, ka, ņemot vērā aizliegtās vienošanās pasākumu
pasaules mēroga raksturu, pasaules apgrozījums visticamāk atspoguļojot uzņēmumu spēju radīt ievērojamus zaudējumus citiem
tirgus dalībniekiem EEZ un to attiecīgo ieguldījumu aizliegtās vienošanās darbības efektivitātē kopumā vai otrādi – nestabilitāti,
kas aizliegto vienošanās būtu ietekmējusi, ja zināms uzņēmums tajā nebūtu piedalījies. Komisija īpaši ir uzsvērusi, ka, ja
tā būtu pamatojusies tikai uz apgrozījumu attiecībā uz EEZ, Japānas uzņēmumu loma būtu ievērojami par zemu novērtēta, jo atbilstoši
aizliegtās vienošanās pamatā esošajiem nolīgumiem šie uzņēmumi esot lielā mērā atturējušies no darbības Eiropas tirgos.
Visbeidzot Komisija ir norādījusi, ka attiecībā uz
Siemens
un
ABB
, katrai no kurām piederēja no 23 līdz 29 % no GIS projektu pasaules apgrozījuma, naudas soda sākumsumma, pamatojoties uz
tirgus vērtību EEZ, bija jānosaka EUR 45 miljonu apmērā.
Tādējādi, nosakot sākumsummu, Komisija ir ņēmusi vērā – un tai šajā ziņā nevar pārmest acīmredzamu kļūdu vērtējumā – gan ar
GIS projektiem saistīto pasaules apgrozījumu, gan arī tirgus vērtību EEZ, pirmo no šiem kritērijiem, kā norādīts apstrīdētā
lēmuma preambulas 480. un 481. apsvērumā, izmantojot uzņēmumu sadalīšanai dažādās kategorijās. It īpaši, piemērojot šos kritērijus,
atbilstošā veidā tiek ņemti vērā lietas apstākļi, tostarp fakts, ka aizliegtās vienošanās dalībnieki bija vienojušies par
Eiropas un Japānas tirgu sadalīšanu starp attiecīgo ražotāju grupām. No šādas pieejas izrietošo naudas soda līmeni nevar kvalificēt
kā nesamērīgu.
Savukārt
Siemens
norādītie argumenti nav pārliecinoši.
Pirmām kārtām ir jānoraida
Siemens
arguments, ka 2005. gada 28. jūnija spriedumā apvienotajās lietās C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un
C‑213/02 P
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija (Krājums, I‑5425. lpp., 242. punkts.) Tiesa esot norādījusi, ka “peļņa, ko [uzņēmumi] ir varējuši gūt no šīs
prakses, [..] un attiecīgo izstrādājumu cena” ir naudas soda summas aprēķina būtiskie elementi.
Šajā ziņā ir jāatzīmē, ka šajā nepilnīgajā citātā nav pienācīgi ņemts vērā iepriekš 285. punktā minētā sprieduma apvienotajās
lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija 242. punkta saturs, kuru turklāt nevar pilnībā izprast bez tā konteksta. Minētā sprieduma 241.–243. punkts
ir izteikts šādā redakcijā:
“241      Pārkāpumu smagums ir jānoskaidro, pamatojoties uz ļoti daudziem apstākļiem, piemēram, īpašajiem lietas apstākļiem, lietā pastāvošo
situāciju un naudas sodu preventīvo raksturu, kaut arī nav izstrādāts saistošs vai pilnīgs to kritēriju saraksts, kas obligāti
ir jāņem vērā [..].
242      Apstākļiem, kas varētu ietekmēt pārkāpumu smaguma novērtējumu, ir pieskaitāma katra uzņēmuma rīcība, katra uzņēmuma nozīme
saskaņotu darbību veikšanā, labums, ko tas varēja gūt no šīm darbībām, tā lielums un attiecīgo preču vērtība, kā arī risks,
ko šāda veida pārkāpumi rada Kopienas mērķiem [..].
243      No iepriekš minētā izriet – pirmkārt, nosakot naudas sodu, ir atļauts ņemt vērā gan uzņēmuma kopējo apgrozījumu, kas aptuveni
un neskaidri norāda uz uzņēmuma lielumu un tā ekonomisko potenciālu, gan arī tikai daļu no šī apgrozījuma, ko veido preces,
attiecībā uz kurām izdarīts pārkāpums, un kas varētu norādīt uz pārkāpuma apmēru. Otrkārt, no iepriekš minētā izriet, ka ne
vienam, ne arī otram minētajam apgrozījumam nevar piešķirt tādu nozīmi, kas ir nesamērīga salīdzinājumā ar citiem novērtējuma
veikšanas kritērijiem, un ka tādējādi attiecīgu naudas sodu nevar noteikt, pamatojoties uz vienkāršu aprēķinu, kas balstīts
uz kopējo apgrozījumu. Runa it īpaši ir par gadījumiem, kad attiecīgās preces veido ļoti nelielu daļu no šī apgrozījuma [..].”
Pirmkārt, no minētā sprieduma 241. punkta izriet, ka minētā sprieduma 242. punktā norādītais apstākļu, kas var tikt ņemti
vērā pārkāpuma smaguma novērtējumā, uzskaitījums nav nedz obligāts, nedz arī pilnīgs. Tādējādi Komisija var brīvi ņemt vērā
citus elementus vai, gadījumā, ja tai, ņemot vērā konkrētas lietas apstākļus, tas šķiet piemēroti, vienam no minētajā 242. punktā
norādītajiem apstākļiem piešķirt mazāku nozīmi vai pat vispār neņemt to vērā. Šo interpretāciju apstiprina arī šī paša sprieduma
243. punkts. Tādējādi, lai apgalvotu, ka naudas soda sākumsumma būtu nosakāma proporcionāli GIS projektu EEZ tirgus apmēram,
Siemens
nevarēja balstīties uz minētā sprieduma 242. punktu.
Otrkārt, no iepriekš 285. punktā minētā sprieduma apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija 243. punkta pirmā teikuma izriet, ka minētā sprieduma 242. punktā izmantotais jēdziens “attiecīgo preču vērtība”
ir jāsaprot kā apmērs, kas norāda uz attiecīgo uzņēmumu kopējā apgrozījuma daļu, kas ir gūta no precēm, kuras ir aizliegtās
vienošanās priekšmets, nevis kā tādu, kas norāda uz šo preču tirgus apmēru EEZ. Tādējādi pretēji tam, ko apgalvo
Siemens
, šajā pēdējā punktā Tiesa nekādā ziņā neizsakās par labu attiecīgā tirgus apmēra EEZ ņemšanai vērā.
Otrām kārtām, kā ir pamatoti atzīmējusi Komisija, nedz pamatnostādnēs, nedz Kopienu tiesībās kopumā nav noteikts, ka Komisijas
uzliktiem naudas sodiem obligāti būtu jābūt proporcionāliem attiecīgo preču tirgus vērtībai. Tieši pretēji, saistībā ar pārkāpuma
smaguma noteikšanu pamatnostādnēs ir tieši paredzēts ņemt vērā citus faktorus, tostarp tādus kā uzņēmumu faktiskā ekonomiskā
spēja, naudas soda summas preventīvais raksturs, attiecīgo uzņēmumu lielums un dažādu uzņēmumu aizliegtajā vienošanās īpatsvars,
kas ir kritēriji, ko Komisija ir piemērojusi apstrīdētā lēmuma preambulas 480. un 481. apsvērumā.
Trešām kārtām, ir jāatgādina, ka agrākā Komisijas lēmumu pieņemšanas prakse pati nav uzskatāma par juridisko ietvaru konkurences
jomā piemērojamiem naudas sodiem (iepriekš 87. punktā minētais spriedums lietā
LR AF
1998/Komisija, 234. punkts). Regulas Nr. 1/2003 ietvaros Komisijai, nosakot naudas soda apmēru, ir rīcības brīvība, lai konkurences
tiesību normu ievērošanai regulētu uzņēmumu rīcību. Tādējādi apstāklis, ka pagātnē Komisija attiecībā uz zināmiem pārkāpumu
veidiem ir piemērojusi noteikta līmeņa naudas sodus, nevar atņemt tai iespēju Regulā Nr. 1/2003 paredzētajās robežās šo līmeni
paaugstināt, ja tas ir vajadzīgs Kopienu konkurences politikas īstenošanas nodrošināšanai. Tieši pretēji, Kopienu konkurences
tiesību normu efektīvā piemērošana prasa, lai Komisija jebkurā brīdī varētu pielāgot naudas sodu līmeni šīs politikas vajadzībām
(pēc analoģijas skat. iepriekš 285. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 227. punkts, un iepriekš 66. punktā minēto spriedumu lietā
Groupe Danone
/Komisija, 395. punkts).
No minētā izriet, ka uzņēmumi, kas iesaistīti administratīvajā procesā, kura rezultātā varētu tikt uzlikts naudas sods, nevar
tiesiski paļauties uz to, ka Komisija nepārsniegs iepriekš piemēroto naudas sodu apmēru. Tādējādi minētajiem uzņēmumiem ir
jāņem vērā iespēja, ka Komisija jebkurā brīdī var nolemt palielināt naudas sodu apmēru salīdzinājumā ar tiem, kuri piemēroti
iepriekš (iepriekš 285. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 228. un 229. punkts).
No minētā izriet, ka ar
Siemens
citētajiem lēmumu piemēriem nevar, atsaucoties uz ECPAK 7. panta 1. punktā paredzēto naudas sodu tiesiskuma principu, apšaubīt
šajā lietā Komisijas noteiktā naudas soda sākumsummas tiesiskumu, pat ja šī sākumsumma, kā norāda
Siemens
, ir lielāka par summām, kas noteiktas citās lietās attiecībā uz tirgu ar lielāku vērtību nekā šajā lietā aplūkojamā tirgus
vērtība.
Tādējādi
Siemens
izteiktais otrais iebildums ir jānoraida.
3.     Par trešo iebildumu attiecībā uz
Siemens
iekļaušanu nepareizā kategorijā
a)     Lietas dalībnieku argumenti
Pirmkārt,
Siemens
norāda, ka, aprēķinot tai uzliekamā naudas soda summu, Komisijai esot bijis jāņem vērā
Siemens
apgrozījums 2001. gadā, kā tā ir darījusi attiecībā uz
Fuji
,
Hitachi
,
Melco
un
Toshiba
, nevis
Siemens
apgrozījums 2003. gadā, kā tas tika darīts attiecībā uz
ABB
,
Alstom
,
Areva
un
VA Tech
grupu. Tādējādi Komisija neesot pareizi, konsekventi un nediskriminējoši piemērojusi tās pašas [noteikto] naudas sodu aprēķināšanas
metodi. Otrkārt,
Siemens
uzskata, ka tā neesot bijusi jāklasificē tajā pašā kategorijā kā
ABB
, jo tās apgrozījums 2001. un 2003. gadā esot bijis ievērojami mazāks par
ABB
apgrozījumu, ko apstiprinot noteikti lietā esošie dokumenti. Turklāt
Siemens
atzīmē neatbilstības attiecībā uz GIS projektu pasaules tirgus vērtību 2001. un 2003. gadā un apgalvo, ka Komisijai esot bijis
precīzi jānorāda katra dalībnieka daļa aizliegtās vienošanās šajos divos gados gūtajā kopējā apgrozījumā, kā arī to ar GIS
projektiem gūtais apgrozījums.
Komisija noraida
Siemens
argumentus.
b)     Vispārējās tiesas vērtējums
Vispirms ir jānosaka atšķirība starp diviem dažādiem
Siemens
apstrīdētajiem apstākļiem. Pirmkārt, tā norāda, ka, lai noteiktu tās tirgus daļu, Komisijai par references gadu esot bijis
jāizvēlas 2001. gads. Otrkārt, tā norāda, ka, ņemot vērā tās, kā tiek apgalvots, mazāko tirgus daļu nekā
ABB
tirgus daļa, tā esot bijis jāklasificē nevis pirmajā uzņēmumu kategorijā ar
ABB
, bet gan otrajā kategorijā.
Saistībā ar, pirmkārt, references gada izvēli, lai noteiktu relatīvo uzņēmumu nozīmi, ir jāatzīmē, ka, lai gan pamatnostādņu
1.A punkta ceturtajā un piektajā daļā ir paredzēta atšķirīga attieksme pret uzņēmumiem atkarībā no to ekonomiskās nozīmes,
tajās nav noteikts, uz kuru gadu atsaucoties relatīvā uzņēmumu nozīme ir nosakāma. Šajā ziņā pamatnostādņu 5. panta a) punkta
otrā daļa, kurā ir paredzēts ņemt vērā iepriekšējo gadu pirms lēmuma pieņemšanas gada, ir piemērojama tikai apgrozījuma noteikšanai,
lai ievērotu 10 % robežu atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta otrajai daļai, un tādējādi nav piemērojama, lai
noteiktu aizliegtā vienošanās darbojošos uzņēmumu relatīvo nozīmi.
Šajā lietā 2003. gads, kuru Komisija ir izvēlējusies par references gadu, lai noteiktu
Siemens
un citu Eiropas uzņēmumu relatīvo nozīmi, ir bijis pēdējais pilnais aizliegtās vienošanās funkcionēšanas gads. Šāda izvēle
šķiet piemērota, lai noteiktu minēto uzņēmumu relatīvo nozīmi aizliegtajā vienošanās.
Tas, ka, lai noteiktu Japānas uzņēmumu relatīvo nozīmi, Komisija par references gadu ir izvēlējusies 2001. gadu, apstrīdētā
lēmuma preambulas 482. apsvērumā ir izskaidrots ar Japānas ražotājiem piemērojamiem īpašajiem apstākļiem, it īpaši to, ka,
ņemot vērā to darbības GIS jomā pārstrukturēšanu divos kopuzņēmumos, Komisijas rīcībā par šiem uzņēmumiem nav bijis atsevišķu
apgrozījuma datu. Taču šī tiesību strīda risinājumam nav jāpārbauda pret Japānas uzņēmumiem izrādītā attieksme. Pat ja pieņemtu,
ka šī attieksme ir bijusi prettiesiska, šādā gadījumā apstrīdētais lēmums būtu jākoriģē attiecībā uz Japānas ražotājiem, nevis
Siemens
.
Attiecībā uz, otrkārt, apgalvojumu par
Siemens
mazāko tirgus daļu, salīdzinot ar
ABB
tirgus daļu, Komisija ir pamatojusies, kā tā ir norādījusi apstrīdētā lēmuma preambulas 483. apsvērumā, uz pašu uzņēmumu
sniegtajiem datiem. 2005. gada 5. jūlija atbildē uz Komisijas informācijas pieprasījumu
Siemens
attiecībā uz 2003. gadu ir norādījusi kopējo pasaules apgrozījumu GIS jomā EUR 658,9 miljonu apmērā. Turklāt atbilstoši tās
pašas novērtējumiem pasaules tirgus GIS jomā vērtība 2003. gadā bija EUR 2305,5 miljoni – skaitlis, kas ir tajā pašā lieluma
kategorijā kā tas, kas ir norādīts Komisijas vērtējumos, kura apstrīdētā lēmuma 444. zemsvītras piezīmē attiecībā uz 2003. gadu
ir norādījusi summu EUR 2200 miljonu apmērā un apstrīdētā lēmuma preambulas 4. apsvērumā attiecībā uz 2001.–2003. gadu – amplitūdu
no EUR 1700 līdz 2300 miljoniem. Pretēji tam, ko norāda
Siemens
, šajos skaitļos nav neatbilstības.
Aprēķinot
Siemens
tirgus daļu, pamatojoties uz tās pašas iesniegtajiem skaitļiem par 2003. gadu, t.i., tirgus kopējo vērtību EUR 2305,5 miljonu
apmērā un
Siemens
apgrozījumu EUR 658,9 miljonu apmērā, no tā izriet šī uzņēmuma 2003. gada tirgus daļa aptuveni 28,59 % apmērā – skaitlis,
kas tuvojas Komisijas pirmajai uzņēmumu grupai norādītās amplitūdas no 23 līdz 29 % augšējam līmenim.

Siemens
nevar apstrīdēt šo uz tās pašas sniegto datu pamata aprēķināto skaitli, balstoties uz
Alstom
un
ABB
iekšējiem dokumentiem, no kuriem attiecībā uz
Siemens
izriet atšķirīga tirgus daļa.
Papildus jānorāda, ka šajos dokumentos norādītie skaitļi atbilst citiem rādītājiem, kas nav tie, kurus ir ņēmusi vērā Komisija.
Pirmkārt, kas attiecas uz prasības pieteikuma pielikumā iesniegto
ABB
dokumentu, pat neņemot vērā to, kas tas attiecas nevis uz 2003. gadu, bet uz 2002. gadu – tā nosaukums ir “Substations Competitor
Overview” (apakšstaciju konkurentu pārskats) un tādējādi tas attiecas tikai uz GIS apakšstaciju tirgus situāciju, nevis GIS
projektu tirgu kopumā. Otrkārt, kas attiecas uz prasības pieteikuma pielikumā iesniegto
Alstom
dokumentu, pat neņemot vērā to, kas tas attiecas uz 2001. un 2002. gadu, tajā ir ietverts ne tikai uzņēmumu – aizliegtās
vienošanās dalībnieku – saraksts, bet arī minētas citas sabiedrības (
Others
), kuru kopējā tirgus daļa bija 33,8 %. Kā izriet no apstrīdētā lēmuma 444. zemsvītras piezīmes, Komisija savus aprēķinus
ir veikusi, pamatojoties tikai uz aizliegtās vienošanās dalībnieku gūto apgrozījumu, jo citu ražotāju īstenotā pārdošana neietekmē
šajā lietā veikto relatīvo uzņēmumu klasifikāciju.
Tādējādi
Siemens
pret tā tirgus daļas Komisijas veikto aprēķinu izteiktā kritika ir jānoraida, nepastāvot vajadzībai lūgt Komisiju iesniegt
citu uzņēmumu – aizliegtās vienošanās dalībnieku – norādītos apgrozījuma datus, kā to lūdz
Siemens
.
No minētā izriet, ka
Siemens
izteiktais trešais iebildums un tādējādi trešā pamata pirmā daļa kopumā ir jānoraida.
B –
Par trešā pamata otro daļu attiecībā uz preventīvā reizināšanas koeficienta nesamērīgo raksturu
1.     Lietas dalībnieku argumenti

Siemens
norāda, ka tās naudas soda sākumsummas palielināšanai Komisijas piemērotais preventīvais koeficients 2,5, salīdzinot ar
ABB
piemēroto koeficientu, esot pārmērīgs un nesamērīgs, kas esot vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums. Tā kā Komisija
šajā lietā, lai noteiktu preventīvo reizināšanas koeficientu, esot izvēlējusies tikai attiecīgo uzņēmumu apgrozījumam proporcionālo
metodi,
Siemens
piemērotais palielinājums esot varējis būt maksimāli četras reizes lielāks nekā tas, kas tika piemērots
ABB
, jo kopējais
Siemens
apgrozījums esot tikai četras reizes lielāks par
ABB
apgrozījumu. Tādējādi
Siemens
lūdz Vispārējo tiesu samazināt tai noteiktā naudas soda summu. Turklāt tā izvirza pamatojuma trūkumu, jo apstrīdētajā lēmumā
Komisija savu aprēķina metodi neesot paskaidrojusi.
Atbildot uz Vispārējās tiesas pirms tiesas sēdes uzdotajiem rakstveida jautājumiem,
Siemens
ir precizējusi, ka no preventīvā koeficienta esot jāatņem skaitlis 1 kā palielinājumam neitrāls elements. Tādējādi
Siemens
piemērotais preventīvais koeficients (2,5 – 1 = 1,5) patiesībā esot nevis divas reizes, bet sešas reizes lielāks nekā
ABB
koeficients (1,25 – 1 = 0,25).
Komisija apstrīd, ka tā esot pārkāpusi tās izvēlēto metodi attiecīgo preventīvo koeficientu noteikšanai. Tā uzsver, ka izvēlētais
preventīvais reizināšanas koeficients ir tieši proporcionāls dažādo attiecīgo uzņēmumu apgrozījumam.
Siemens
koeficients, salīdzinot ar
ABB
piemēroto koeficientu, esot pat degresīvs. Saistībā ar, visbeidzot, pienākumu norādīt pamatojumu, šis pienākums attiecībā
uz preventīvo reizināšanas koeficientu esot ierobežots. Turklāt skaitļi parādot paši par sevi.
Atbildot uz Vispārējās tiesas sēdē uzdoto jautājumu, Komisija ir precizējusi, ka ir darbojusies trijos posmos. Pirmkārt, attiecīgo
uzņēmumu apgrozījums esot ticis dalīts ar desmit. Otrkārt, no šādi iegūtajiem skaitļiem esot tikusi izvilkta sakne. Treškārt,
iegūtie skaitļi esot tikuši noapaļoti uz leju, kā rezultātā esot tikuši iegūti dažādiem attiecīgajiem uzņēmumiem faktiski
piemērotie preventīvie koeficienti, tajā skaitā
Siemens
piemērotais koeficients 2,5. Turklāt Komisija ir uzsvērusi, ka lēmumā tai neesot bijis jāapraksta sava metode detalizēti
un ka katrā ziņā palielinājums 2,5 tās agrākajā lēmumu pieņemšanas praksē neesot neparasts.
2.     Vispārējās tiesas vērtējums
Pirmām kārtām, saistībā ar iebildumu par pamatojuma neesamību tādēļ, ka Komisija neesot izskaidrojusi preventīvo reizināšanas
koeficientu aprēķināšanas metodi, ir jāatgādina, ka EKL 253. pantā prasītajam pamatojumam ir skaidri un nepārprotami jāatklāj
Kopienu iestādes – apstrīdētā akta autores – argumentācija, lai ļautu ieinteresētajām personām noskaidrot pieņemtā pasākuma
pamatojumu un kompetentajai tiesai – īstenot savu kontroli. Prasība norādīt pamatojumu ir jāizvērtē atkarībā no lietas apstākļiem,
tostarp no akta satura, norādītās motivācijas rakstura un akta adresātu vai citu personu, uz kurām šis akts attiecas tieši
un individuāli, iespējamās intereses saņemt paskaidrojumus. Netiek prasīts, lai pamatojumā tiktu precizēti visi atbilstošie
faktiskie un tiesiskie apstākļi, jo jautājums, vai akta pamatojumā ir izpildītas EKL 253. panta prasības, ir jāizvērtē, ņemot
vērā ne tikai tā formulējumu, bet arī tā kontekstu, kā arī visas tiesību normas, kas regulē attiecīgo jomu (skat. Tiesas 1998. gada
2. aprīļa spriedumu lietā C‑367/95 P Komisija/
Sytraval
un
Brink’s France
,
Recueil
, I‑1719. lpp., 63. punkts).
Šajā ziņā ir jānorāda, ka, lai gan lēmumā nav izklāstīta metode, atbilstoši kurai Komisija ir noteikusi konkrēto koeficientu
līmeni, no judikatūras izriet, ka tāda būtiska formas prasība kā pienākums norādīt pamatojumu ir uzskatāma par izpildītu,
ja Komisija savā lēmumā ir norādījusi vērtējuma faktorus, kas tai ir devuši iespēju vērtēt pārkāpuma smagumu un ilgumu, bet
tai nav pienākuma sniegt sīkākus paskaidrojumus vai naudas soda aprēķina kārtībā izmantotos skaitliskos rādītājus (Tiesas
2000. gada 16. novembra spriedums lietā C‑279/98 P
Cascades
/Komisija,
Recueil
, I‑9693. lpp., 39.–47. punkts, un 2002. gada 15. oktobra spriedums apvienotajās lietās C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P,
C‑247/99 P, no C‑250/99 P līdz C‑252/99 P un C‑254/99 P
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑8375. lpp., 463. un 464. punkts; Pirmās instances tiesas 2006. gada 15. marta spriedums lietā T‑15/02
BASF
/Komisija, Krājums, II‑497. lpp., 213. punkts).
It īpaši ir ticis nospriests, ka Komisijai ir vēlams izmantot iespēju sniegt skaitliskos rādītājus, kurus tā īpaši attiecībā
uz naudas sodu vajadzīgo preventīvo raksturu ir ievērojusies, īstenojot savu rīcības brīvību saistībā ar naudas sodu apmēru
noteikšanu, bet tā tomēr nav obligāta no pienākuma norādīt pamatojumu izrietoša prasība (iepriekš 311. punktā minētais spriedums
lietā
Cascades
/Komisija, 47. un 48. punkts, un iepriekš 311. punktā minētais spriedums lietā
BASF
/Komisija, 214. punkts).
Šajā lietā Komisija apstrīdētā lēmuma preambulas 491. apsvērumā ir norādījusi:
“[..] Piemērojamo naudas sodu amplitūda tāpat ļauj to summu noteikt tādā apmērā, kas nodrošina pietiekamu preventīvu iedarbību,
ņemot vērā katra ar naudas sodu sodīta uzņēmuma lielumu un īpašus lietas apstākļus. Attiecībā uz uzņēmumiem, kuru apgrozījums,
salīdzinot ar citiem tirgus dalībniekiem, ir īpaši liels, pietiekamas preventīvās iedarbības nodrošināšanai ir pamatota reizināšanas
koeficienta piemērošana.”
Turpmāk Komisija attiecībā uz katru no uzņēmumiem norādīja pasaules apgrozījumu 2005. gadā un piešķirto koeficientu, šos datus
ietverot tabulā.
ABB
ar pasaules apgrozījumu 2005. gadā EUR 18 038 miljonu apmērā tika piemērots koeficients 1,25.
Melco
ar pasaules apgrozījumu 2005. gadā EUR 26 336 miljonu apmērā tika piemērots koeficients 1,5.
Toshiba
ar pasaules apgrozījumu 2005. gadā EUR 46 353 miljonu apmērā tika piemērots koeficients 2.
Hitachi
ar pasaules apgrozījumu 2005. gadā EUR 69 161 miljonu apmērā tika piemērots koeficients 2,5. Visbeidzot
Siemens
ar pasaules apgrozījumu 2005. gadā EUR 75 445 miljonu apmērā tika piemērots koeficients 2,5.
Tātad no apstrīdētā lēmuma preambulas 491. apsvēruma izriet, ka Komisija ir uzskatījusi, ka attiecībā uz
Siemens
, ņemot vērā šī uzņēmuma lielumu un globālos resursus, noteiktā sākumsumma ir jāpalielina, lai nodrošinātu pietiekamu naudas
soda preventīvo iedarbību. No tā arī izriet, ka Komisija šajā ziņā ir pamatojusies uz kopējo apgrozījumu 2005. gadā.
Šajā ziņā ir jāatgādina pastāvīgā judikatūra, saskaņā ar kuru kopējais apgrozījums – lai arī aptuveni un nepilnīgi – norāda
uz uzņēmuma lielumu un ekonomisko varu (Tiesas 1983. gada 7. jūnija spriedums apvienotajās lietās no 100/80 līdz 103/80
Musique Diffusion française
u.c./Komisija,
Recueil
, 1825. lpp., 121. punkts, un iepriekš 43. punktā minētais spriedums lietā
Baustahlgewebe
/Komisija, 139. punkts; iepriekš 311. punktā minētais spriedums lietā
BASF
/Komisija, 212. punkts).
Izrādās, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija ir tiesiski pietiekamā veidā norādījusi apstākļus, kas ir tikuši ņemti vērā, preventīvā
nolūkā palielinot naudas sodu sākumsummas, tādējādi ļaujot
Siemens
saistībā ar tai piemērotā naudas soda sākumsummu noskaidrot šī palielinājuma pamatojumu un īstenot savas tiesības un ļaujot
tiesai veikt savu kontroli. Savukārt, ņemot vērā iepriekš 312. punktā minēto judikatūru, Komisijai apstrīdētajā lēmumā nav
bijis jāsniedz skaitliskie paskaidrojumi, ko tā ir sniegusi tiesas sēdē, jo tie nav no pienākuma norādīt pamatojumu izrietošo
prasību priekšmets.
Tādējādi iebildums par pamatojuma neesamību ir jānoraida.
Otrkārt,
Siemens
apgalvojums, ka, nosakot preventīvos koeficientus, Komisija neesot pilnībā sekojusi savai metodei, kuru raksturojot
ABB
apgrozījuma un preventīvā koeficienta izmantošana par “sākumpunktu”, ir jānoraida. Šī argumenta pamatā ir sajaukšana starp
preventīvo koeficientu, no vienas puses, un naudas soda sākumsummas palielinājumu šī koeficienta piemērošanas rezultātā, no
otras puses. Lai gan Komisija ir apstiprinājusi, ka preventīvos koeficientus ir aprēķinājusi proporcionāli attiecīgo uzņēmumu
apgrozījumam, tā apstrīdētajā lēmumā vai Vispārējai tiesai iesniegtajos rakstveida aktos nav apstiprinājusi, ka no šo koeficientu
piemērošanas būtu jāizriet tādam naudas soda sākumsummas palielinājumam, kas no savas puses būtu proporcionāls apgrozījumam.
Tieši pretēji, no apstrīdētā lēmuma 491. apsvērumā Komisijas norādītajiem skaitļiem nepieciešami izriet, ka naudas soda palielinājuma
likme preventīvā koeficienta piemērošanas rezultātā attiecībā pret attiecīgo uzņēmumu apgrozījumu ir progresīva.
Kā norāda Komisija, preventīvo koeficientu proporcionalitāti var viegli pārbaudīt, izveidojot dažādu atbilstoši iesaistīto
uzņēmumu attiecīgajam apgrozījumam piemēroto koeficientu grafiku. No šāda attēlojuma izrietošais grafiks ir taisnā līnija,
un tādējādi tas atspoguļo proporcionalitātes attiecības attiecībā uz visiem iesaistītajiem uzņēmumiem, izņemot
Siemens
, kurai attiecība ir pat degresīva, jo tai ir ticis piemērots tāds pats koeficients kā
Hitachi
, lai gan tās pasaules apgrozījums 2005. gadā ir bijis vairāk nekā par EUR 6 miljardiem lielāks par
Hitachi
apgrozījumu. Šāda proporcionalitātes attiecība ir pietiekama, lai atbilstu prasībām, kuras Vispārējā tiesas ir noteikusi
savā iepriekš 260. punktā minētajā spriedumā lietā
Degussa
/Komisija (338. punkts), kurā tika precizēts, ka uzņēmumu klasificēšanai kategorijās preventīvā koeficienta noteikšanas nolūkā
atbilstoši vienlīdzīgas attieksmes principam ir jābūt objektīvi pamatotai. Šajā ziņā vēl ir jāatgādina, ka saskaņā ar iepriekš
316. punktā minēto judikatūru uzņēmumu kopējais apgrozījums ir to lieluma un ekonomiskās varas rādītājs.
Tādējādi nevar būt runas par Komisijas pašas noteiktās aprēķina metodes nekonsekventu piemērošanu, radot
Siemens
neizdevīgas sekas. Tādēļ iebildums par preventīvā koeficienta pārmērīgo raksturu, kas ir balstīts uz šādu nekonsekvento piemērošanu,
ir jānoraida.
Šī paša iemesla dēļ
Siemens
saistībā ar preventīvo koeficientu aprēķinu nav pamata atsaukties uz iepriekš 86. punktā minēto 2004. gada 29. aprīļa spriedumu
apvienotajās lietās
Tokai Carbon
u.c./Komisija (245.–247. punkts). Šajos minētā sprieduma punktos Vispārējā tiesa būtībā ir pārmetusi Komisijai, ka tā nav
loģiskā un konsekventā veidā attiecībā uz visiem iesaistītajiem uzņēmumiem sekojusi metodei, kuru tā bija izvēlējusies, lai
noteiktu preventīvo koeficientu. Tomēr, kā ir ticis izklāstīts iepriekš, šajā lietā Komisijai nevar izteikt šādu pārmetumu.
Treškārt, ir jāatzīmē, ka, lai gan, pretēji preventīvajiem koeficientiem, no to piemērošanas izrietošais sākumsummas palielinājums
attiecībā uz iesaistīto uzņēmumu apgrozījumu ir nevis proporcionāls, bet gan progresīvs, šis apstāklis nepieciešami izriet
no Komisijas izvēlētās metodes piemērošanas. Šī pēdējā tādējādi ir acīmredzot uzskatījusi, ka šāds progresīvais palielinājums
attiecībā pret apgrozījumu ir vajadzīgs, lai attiecībā uz iesaistītajiem uzņēmumiem ar īpaši augstu apgrozījumu nodrošinātu
naudas sodu pietiekamu preventīvo iedarbību. Vispārējā tiesa nedrīkst aizstāt šo vērtējumu ar savu piemērotā preventīvā koeficienta
pietiekamā rakstura vērtējumu, un tas tā ir it īpaši tāpēc, ka nav neviena faktiskā apstākļa, kas norādītu, ka Komisijas piemērotā
sistēma izraisa rezultātus, kas pārsniedz naudas sodu pietiekama preventīvā rakstura nodrošināšanai vajadzīgo.
Tādējādi trešā pamata otrā daļa ir jānoraida.
C –
Par trešā pamata trešo daļu attiecībā uz kļūdu, nosakot pārkāpuma ilgumu

Siemens
norāda, ka, tā kā attiecībā uz laikposmu līdz 1999. gada aprīlim pārkāpums esot noildzis, Komisija, lai palielinātu naudas
soda sākumsummu, esot balstījusies uz nepareizo ilgumu. Tā uzskata, ka Komisija tai esot varējusi inkriminēt tikai vidēja
ilguma pārkāpumu, kas atbilstoši pamatnostādnēm esot pamats naudas soda sākumsummas 20 % palielinājumam.
Komisija apstrīd
Siemens
argumentus.
Šajā ziņā ir pietiekami atgādināt, ka, tā kā
Siemens
saistībā ar pārkāpuma pirmo posmu izteiktais iebildums par noilgumu ir jānoraida (skat. iepriekš 236.–255. punktu), šī ar
to pašu iebildumu par noilgumu pamatotā daļa tāpat ir jānoraida.
D –
Par trešā pamata ceturto daļu attiecībā uz kļūdaino
Siemens
kā aizliegtās vienošanās vadītājas kvalifikāciju
Trešā pamata ceturtajā daļā attiecībā uz kļūdaino kvalifikāciju par vadītāju, kas tai esot tikusi piemērota,
Siemens
izvirza trīs iebildumus attiecībā uz, pirmkārt, faktu, ka
ABB
esot bijusi vadītājas loma aizliegtajā vienošanās, otrkārt, faktu, ka tai pašai neesot bijusi šī loma, un, treškārt, tai uzliktā
naudas soda pamatsummas palielinājuma tās vadītāja lomas aizliegtajā vienošanās dēļ pārmērīgo raksturu. Šajā ziņā tā norāda,
ka Komisija neesot ievērojusi pienākumu norādīt pamatojumu un vienlīdzīgas attieksmes un sodu samērīguma principus.
Pirms trešā iebilduma izskatīšanas ir kopumā jāizskata pirmais un otrais iebildums.
1.     Par pirmo un otro iebildumu attiecībā uz to, ka nevis
Siemens
, bet
ABB
aizliegtajā vienošanās ir bijusi vadītājas loma
a)     Lietas dalībnieku argumenti

Siemens
uzskata, ka esot pierādījusi, ka aizliegtajā vienošanās tai nav bijusi vadītāja loma. Šajā ziņā tā, pirmkārt, atgādina, ka
tai inkriminējamie fakti attiecībā uz laikposmu no 1988. līdz 1999. gadam esot noilguši un ka tādējādi, aprēķinot naudas soda
apmēru, šo laikposmu nevarot ņemt vērā kā atbildību pastiprinošu apstākli. Otrkārt,
Siemens
norāda, ka Komisija nepareizi interpretējot vadītāja jēdzienu un pārprotot sekretariāta pakalpojumu, kurus
Siemens
ir uzņēmusies aizliegtajā vienošanās, tikai administratīvo raksturu. Treškārt,
Siemens
uzskata, ka Komisija neņemot vērā, ka laikposmā no 2002. līdz 2004. gadam tā neesot uzņēmusies nekādu sekretariāta lomu.
Turklāt
Siemens
apgalvo, ka Komisija neesot ņēmusi vērā
ABB
pamudinātāja un vadītāja lomu laikposmā no 1988. līdz 1999. gadam, kas esot pretrunā
Siemens
kvalificēšanai par vadītāju šajā pašā laikposmā. Tā uzskata, ka loma, kas
ABB
ir bijusi kā aizliegtās vienošanās pamudinātājai, plānotājai un īstenotājai, esot bijusi daudz svarīgāka nekā
Siemens
tās dalības pārkāpumā pirmajā posmā uzņemtā aizliegtās vienošanās Eiropas sekretāra loma, kuras nozīmi Komisija esot pārspīlējusi.
Siemens
uzskata, ka šo nevienlīdzīgo attieksmi var labot, tikai atceļot tai uzliktā naudas soda pamatsummas palielinājumu.
Komisija apstrīd
Siemens
argumentus.
b)     Vispārējās tiesas vērtējums
Par aizliegtās vienošanās vadītājas lomu
Apstrīdētā lēmuma preambulas 514. apsvērumā Komisija tostarp ir apsūdzējusi
Siemens
, ka tāpēc, ka tā ir pildījusi aizliegtās vienošanās Eiropas sekretāra lomu, tai esot bijusi pārkāpuma “vadītāja” loma pamatnostādņu
2. panta trešā ievilkuma izpratnē. Apstrīdētā lēmuma preambulas 514. un 522. apsvērumā tā ir uzskatījusi, ka
Siemens
uzliekamā naudas soda pamatsumma ir jāpalielina par 50 %, tādēļ šīs summas apmērs ir kļuvis EUR 396 562 000.
Vispirms
Siemens
arguments, ka attiecībā uz tās dalības aizliegtajā vienošanās otro posmu no 2002. līdz 2004. gadam Komisija to esot kļūdaini
kvalificējusi par vadītāju, ir jānoraida kā tāds, kam trūkst faktiskā pamata. Lai gan ir taisnība, ka apstrīdētā lēmuma preambulas
511.–514. apsvērumā, kurā atbildību pastiprinošu apstākļu izskatīšanā ir izvērtēta vadītāja loma, nav atrodami precizējumi
attiecībā uz laikposmiem, kuros Komisija
Siemens
un
Alstom
vai
Areva
ir kvalificējusi par vadītājām, apstrīdētā lēmuma preambulas 147. apsvērumā ir skaidri noteikts, ka “[aizliegtās vienošanās
Eiropas sekretāra funkciju] līdz 1999. gadam septembrim ir pildījusi
Siemens
, kurai laikposmā no 1999. līdz 2004. gadam seko
Alstom
”. Šajos apstākļos nevar uzskatīt, ka attiecībā uz laikposmu no 2002. līdz 2004. gadam Komisija ir kvalificējusi
Siemens
par vadītāju.
Turpinot saistībā ar apgalvojumu par laikposmā no 1988. līdz 1999. gadam radušos faktu noilgumu, ir jānorāda uz iepriekš 236.–255. punktā
minētajiem apsvērumiem, saskaņā ar kuriem pārkāpuma pirmais posms, runājot par
Siemens
dalību tajā, nav noildzis.
Visbeidzot ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja pārkāpumu ir izdarījuši vairāki uzņēmumi, naudas sodu pamatsummas
noteikšanā ir jāvērtē katra uzņēmuma dalības relatīvais smagums (Tiesas 1975. gada 16. decembra spriedums apvienotajās lietās
no 40/73 līdz 48/73, 50/73, no 54/73 līdz 56/73, 111/73, 113/73 un 114/73
Suiker Unie
u.c./Komisija,
Recueil
, 1663. lpp., 623. punkts, un iepriekš 48. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 92. punkts; iepriekš 66. punktā minētais spriedums lietā
Groupe Danone
/Komisija, 277. punkts, un iepriekš 311. punktā minētais spriedums lietā
BASF
/Komisija, 280. punkts). Šis vērtējums it īpaši ietver to relatīvo lomu pārkāpumā to dalības šajā pārkāpumā laikā noteikšanu
(iepriekš 43. punktā minētais spriedums lietā Komisija/
Anic Partecipazioni
, 150. punkts; iepriekš 66. punktā minētais spriedums lietā
Groupe Danone
/Komisija, 277. punkts, un iepriekš 311. punktā minētais spriedums lietā
BASF
/Komisija, 280. punkts). Šajā ziņā pamatnostādņu 2. punktā paredzētā apstākļu, kas var būt pamats naudas soda pamatsummas
palielinājumam, nepilnīgā saraksta trešajā ievilkumā ir minēta uzņēmuma “pārkāpuma aizsācēja [vadītāja] vai pamudinātāja loma”.
Atbilstoši judikatūrai, lai uzņēmums tiktu kvalificēts par aizliegtās vienošanās “vadītāju”, tam ir jābūt parādījušam būtisku
aizliegtās vienošanās dzinējspēku (iepriekš 311. punktā minētais Pirmās instances tiesas spriedums lietā
BASF
/Komisija, 374. punkts, un 2008. gada 18. jūnija spriedums lietā T‑410/03
Hoechst
/Komisija, Krājums, II‑881. lpp., 423. punkts) vai tam ir jābūt bijušai individuālai un konkrētai atbildībai par tās darbību
(šajā ziņā skat. iepriekš 311. punktā minēto spriedumu lietā
BASF
/Komisija, 300. punkts). Šis apstāklis ir jānovērtē vispārīgi, ņemot vērā konkrēta gadījuma kontekstu (šajā ziņā skat. iepriekš
311. punktā minēto spriedumu lietā
BASF
/Komisija, 299. un 373. punkts). Judikatūrā kvalificēšana par “vadītāju” tostarp ir tikusi izmantota tad, ja ir ticis noteikts,
ka aizliegtajā vienošanās uzņēmums ir veicis koordinētāja pienākumus, un it īpaši ir organizējis un nodrošinājis ar personālu
sekretariātu, kura pienākumos ietilpst konkrēta aizliegtās vienošanās īstenošana (Pirmās instances tiesas 2003. gada 9. jūlija
spriedums lietā T‑224/00
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija,
Recueil
, II‑2597. lpp.; turpmāk tekstā – “
ADM
” spriedums, 246. un 247. punkts), vai ja minētajam uzņēmumam konkrētā aizliegtās vienošanās funkcionēšanā ir bijusi centrālā
nozīme, piemēram, organizējot vairākas sanāksmes, savācot un aizliegtās vienošanās iekšienē izplatot informāciju, uzņemoties
aizliegtajā vienošanās pārstāvēt noteiktus dalībniekus vai, visbiežāk, izsakot priekšlikumus attiecībā uz aizliegtās vienošanās
funkcionēšanu (šajā ziņā skat. Tiesas 1983. gada 8. novembra spriedumu apvienotajās lietās no 96/82 līdz 102/82, 104/82, 105/82,
108/82 un 110/82
IAZ International Belgium
u.c./Komisija,
Recueil
, 3369. lpp., 57. un 58. punkts, un iepriekš 311. punktā minēto spriedumu lietā
BASF
/Komisija, 404., 439. un 461. punkts).
Šajā lietā, kā izriet no apstrīdētā lēmuma preambulas 511.–513. apsvēruma, Komisija ir ņēmusi vērā, ka aizliegtās vienošanās
Eiropas sekretariāts ir pastāvējis visā aizliegtās vienošanās darbības laikā un ka, lai gan bija vairāki aizliegtās vienošanās
organizatorisko iezīmju grozījumi, laika gaitā tas ir palicis stabils. Sekretariātam ir bijuši daudzi uzdevumi. Atsaucoties
uz apstrīdētā lēmuma preambulas 121.–123., 131., 132., 142., 147.–149., 157.–161., 173. un 185. apsvērumu, Komisija ir norādījusi,
ka aizliegtās vienošanās Eiropas sekretariāts ir bijis komunikācijas starp Eiropas uzņēmumiem – aizliegtās vienošanās dalībniekiem
–, kā arī starp tiem un Japānas sekretariātu [nodrošināšanas] līdzeklis, ka tas ir sasaucis un vadījis sanāksmes un ka tas
ir bijis atbildīgs par kvotu uzskaiti.
Siemens
šos faktus Vispārējā tiesā nav apstrīdējusi. Komisija ir uzskatījusi, ka no
GQ
nolīguma un
EQ
nolīguma satura, kā arī aizliegtās vienošanās konkrētas funkcionēšanas skaidri izriet, ka aizliegtās vienošanās Eiropas sekretariāta
loma ir bijusi būtiska. Uzņemoties iniciatīvu un veltot aizliegtās vienošanās darbībai ievērojamus līdzekļus, minētais Eiropas
sekretārs attiecībā uz šo vienošanos ir sniedzis būtiskus pakalpojumus un pavisam īpašā veidā sniedzis ieguldījumu tās labā
funkcionēšanā.
Nedz administratīvajā procesā Komisijā, nedz arī Vispārējā tiesā
Siemens
nav apstrīdējusi, ka tās dalības aizliegtajā vienošanās pirmajā posmā no 1988. līdz 1999. gadam tā ir pildījusi aizliegtās
vienošanās Eiropas sekretāra funkcijas. Tas, ka tai ir bijusi šī loma, turklāt izriet no tās bijušo darbinieku
E.
un
Tr.
liecībām (šajā ziņā skat. iepriekš 222. punktu). Tomēr tā norāda, ka šajā lietā minēto Eiropas sekretāru tāpēc nevarot kvalificēt
par vadītāju, jo tā loma esot bijusi ierobežota ar komunikācijas uzdevumiem un neesot bijusi pamats nedz iniciatīvas izrādīšanai,
nedz īpaši pret konkurenci vērstai nostājai, un ka tai neesot bijis nekādas rīcības brīvības.
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka aizliegtās vienošanās Eiropas sekretāra veiktie uzdevumi tam ir piešķīruši vadītāja lomu aizliegtās
vienošanās koordinēšanā un katrā ziņā konkrētā tās funkcionēšanā. Apstrīdētajā lēmumā Komisija ir varējusi pamatoti uzskatīt,
ka minētais Eiropas sekretārs ir bijis kontaktu starp aizliegtās vienošanās dalībniekiem nodrošināšanas centrs un ka tās konkrētā
funkcionēšanā tam ir bijusi ļoti svarīga loma, jo tas ir atvieglojis informācijas apmaiņu aizliegtajā vienošanās un centralizēja,
apkopoja un izplatīja citiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem būtisku tās funkcionēšanas informāciju. Tas attiecas tostarp
uz informāciju par GIS projektiem, tāpēc ka sekretārs organizēja un nodrošināja darba sanāksmju sekretariātu.
Eiropas grupas komitejas esamība, kurai aizliegtajā vienošanās arī ir bijusi būtiska loma, šo [
Siemens
] svarīgo lomu neapšauba. Turklāt nav apstrīdēts, ka
Siemens
ir bijusi arī šīs komitejas pastāvīga locekle. Tādējādi tās kā aizliegtās vienošanās Eiropas sekretāra funkcijas ir papildinājušas
tās kā komitejas pastāvīgas locekles kvalitāti un atšķīrušas to no citiem komitejas pastāvīgajiem locekļiem, t.i.,
ABB
un
Alstom
.
Turklāt apstrīdētā lēmuma preambulas 147. un 513. apsvērumā Komisija ir varējusi pamatoti uzskatīt, ka aizliegtās vienošanās
sekretariāta funkciju īstenošana ietvēra būtisku atbildību un bija saistīta ar ievērojamiem resursiem, pat ja runa ir par
resursiem laika un rīcībā nodotā personāla ziņā. Bez aizliegtās vienošanās Eiropas sekretariāta nodrošinātās centrālās koordinēšanas
un organizēšanas šī vienošanās, ņemot vērā tās sarežģītību, bez šaubām nebūtu varējusi funkcionēt tik efektīvi. Turklāt, ņemot
vērā, ka nav apstrīdēts, ka minētos uzdevumus
Siemens
ir pildījusi ilgu laiku no aizliegtās vienošanās darbības sākuma 1988. gadā līdz tās dalības pārtraukšanai 1999. gadā, Komisija
ir varējusi pamatoti secināt, ka minētais uzņēmums šajā lietā ir bijis nozīmīgākais aizliegtās vienošanās dzinējspēks un līdz
ar to tam ir bijusi “pārkāpuma vadītāja loma” pamatnostādņu 2. punkta trešā ievilkuma izpratnē.
Ar
Siemens
argumentiem par
ABB
vadītājas lomu šo secinājumu nevar apšaubīt.
Saistībā vispirms ar
Siemens
argumentu, ka
ABB
vadītāja loma esot pretrunā tās pašas vadītāja lomai, šī argumenta pamatā esošais pieņēmums, saskaņā ar kuru aizliegtās vienošanās
vadītāja lomu vienlaicīgi var pildīt tikai viens uzņēmums, ir jānoraida.
Kā izriet no judikatūras, katrā ziņā ir iespējams, ka it īpaši aizliegtās vienošanās, kurā ir liels dalībnieku skaits, kāda
aizliegtā vienošanās par GIS projektiem ir bijusi vismaz pirmajā savas funkcionēšanas posmā, vadītāja loma vienlaicīgi ir
diviem vai pat vairākiem uzņēmumiem (šajā ziņā skat. iepriekš 311. punktā minēto Pirmās instances tiesas spriedumu lietā
BASF
/Komisija, 439. un 440. punkts, un 2007. gada 26. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02,
T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 un T‑136/02
Bolloré
u.c./Komisija, Krājums, II‑947. lpp., 561. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi, pat ja pieņemtu, ka
ABB
būtu kvalificējama kā aizliegtās vienošanās par GIS projektiem vadītāja, tas nenozīmētu, ka arī
Siemens
nevarētu kvalificēt kā vadītāju.
Par apgalvojamo nevienlīdzīgo attieksmi pret
Siemens
, salīdzinot ar
ABB
Turpmāk ir jāizskata
Siemens
arguments, ka, piešķirot vadītāja lomu
Siemens
un nepiešķirot to
ABB
, Komisija esot pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, jo
ABB
esot bijusi pamudinātāja un vadītāja loma. Šis arguments ir jānoraida divu iemeslu dēļ.
Pirmkārt, saistībā ar apgalvojamo
ABB
pamudinātāja lomu ir jāatgādina, kā izriet jau no pamatnostādņu 2. punkta trešā ievilkuma redakcijas, ka pārkāpuma “vadītāja”
jēdziens ir jānošķir no “pamudinātāja” uz pārkāpumu jēdziena. Pamudināšana uz pārkāpumu ir saistīta ar aizliegtas vienošanās
izveidošanas brīdi vai tās paplašināšanu, bet vadītāja loma – ar aizliegtās vienošanās darbību (iepriekš 311. punktā minētais
spriedums lietā
BASF
/Komisija, 316. punkts). Tādējādi pārkāpuma vadītājs un pamudinātājs uz pārkāpumu neatrodas salīdzināmā situācijā, no kā izriet,
ka, pat ja pieņemtu, ka Komisija ir kļūdaini nekvalificējusi
ABB
kā aizliegtās vienošanās pamudinātāju, atšķirīgā attieksme pret šo sabiedrību un
Siemens
nav uzskatāma par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu.
Otrkārt, nav nedz pierādīts, nedz pat apgalvots, ka
ABB
būtu uzņēmusies aizliegtās vienošanās Eiropas sekretāra pienākumus vai arī viena pati būtu pastāvīgi un ilgstoši pildījusi
visas minētajam Eiropas sekretāram parasti nododamās funkcijas. Turklāt, lai gan vispārīgi un pat no Komisijas puses ir pieļauts,
ka aizliegtajā vienošanās
ABB
ir bijusi “ievērojama loma”, nav ticis pierādīts, ka no aizliegtās vienošanās funkcionēšanas viedokļa šī loma būtu salīdzināma
ar
Siemens
un
Alstom
vai
Areva
kā aizliegtās vienošanās Eiropas sekretāra lomu.
Ar
Siemens
šajā ziņā izteiktajiem apgalvojumiem šo konstatējumu nevar apšaubīt.
Pirmkārt,
Siemens
atgādinājumam par
ABB
aizliegtajā vienošanās attiecībā uz siltumizolētajām caurulēm 80. gadu beigās bijušo lomu šajā lietā nav nozīmes, ja vien
neņem vērā apstrīdētajā lēmumā pareizi norādīto faktu, ka aizliegtās vienošanās jomā
ABB
ir kvalificējama kā recidīviste.
Otrkārt,
Siemens
norādītie lietas materiāli nepamato tās argumentu, ka
ABB
būtu kvalificējama kā aizliegtās vienošanās vadītāja.
Pretēji tam, ko norāda
Siemens
, apstāklis, ka
ABB
iekšienē lēmums piedalīties aizliegtajā vienošanās, iespējams, ir ticis pieņemts augstākā līmenī, ja pieņemtu, ka tas ir
pierādīts, nekādā ziņā neapstiprina
ABB
dzinējspēka lomu aizliegtajā vienošanās. Līdzīgi tas ir attiecībā uz faktu, ka atbilstoši
M.
norādēm divi
ABB
darbinieki secīgi ir bijuši “European speaker”. Ar šo apstākli šim uzņēmumam aizliegtajā vienošanās netiek piešķirts vadītāja
statuss. Šajā ziņā ir jāatzīmē, ka “European speaker” uzdevumu raksturs neizriet nedz no lietas dokumentiem, nedz it īpaši
no
Siemens
rakstveida aktiem. Turklāt tas, ka šī funkcija nedz
GQ
nolīgumā, nedz
EQ
nolīgumā nav minēta, ļauj prezumēt, ka “European speaker” funkcijai aizliegtās vienošanās funkcionēšanā nebija lielas nozīmes.
Līdzīgi, lai gan ir taisnība, kā to norāda
Siemens
, ka apstrīdētā lēmuma 153. zemsvītras piezīmē ir minēts
Areva
paziņojums, saskaņā ar kuru
ABB
esot vadījusi sanāksmes pārvaldes līmenī, tomēr minētās zemsvītras piezīmes norādīšana zem apstrīdētā lēmuma preambulas 147. apsvēruma
un
Areva
paziņojuma redakcija skaidri parāda, ka šis paziņojums attiecas tikai uz laikposmu starp 2002. un 2004. gadu. Komisija neinkriminē
Siemens
aizliegtās vienošanās sekretariāta uzdevumu pildīšanu šajā relatīvi īsajā laikposmā – faktiski šajā laikposmā šo lomu ir pildījusi
Alstom
vai
Areva
. Taču
Siemens
nenorāda, kādā veidā fakts, ja pieņemtu, ka tas ir pierādīts, ka
ABB
ir varējusi vadīt sanāksmes pārvaldes līmenī lielākais divu gadu laikposmā, kad sekretariāta pienākumus ir pildījusi
Alstom
vai
Areva
,
ABB
lomu padara salīdzināmu ar
Siemens
vairāk nekā vienpadsmit gadu laikā īstenoto lomu, kad šī pēdējā ir pildījusi aizliegtās vienošanās Eiropas sekretāra pienākumus.

Siemens
norādītais apstāklis, ka 2000. gadā
ABB
un
Alstom
esot nolēmušas izslēgt
VA Tech
uzņēmumu no aizliegtās vienošanās, inscenējot “atvadu vakaru”, nepierāda
ABB
vadītāja lomu. Ņemot vērā, ka pēc attiecīgajā tirgū notikušās koncentrācijas un pēc
Siemens
savas dalības pārtraukšanas aizliegtajā vienošanās bija palikuši tikai trīs Eiropas uzņēmumi, nevarēja būt jautājums par
vadītāja lomu, ja divi no šiem uzņēmumiem apvienojas pret trešo.
Visbeidzot
Siemens
apgalvojumu, ka
ABB
esot bijusi noteicošā loma, organizējot un īstenojot pret
Siemens
pēc tās izstāšanās pieņemtos pretpasākumus, nepamato neviens pierādījums. Nedz apstrīdētā lēmuma preambulas 169. apsvērumā,
nedz šajā apsvērumā citētajā
M.
paziņojumā nav iekļauta ne mazāka norāde uz
ABB
noteicošo lomu šo pretpasākumu organizēšanā vai īstenošanā.
Tādējādi
Siemens
nav pierādījusi, ka attiecībā uz tās kā vadītājas kvalifikāciju
ABB
ar
Siemens
ir bijusi salīdzināmā situācijā, no kā izriet, ka tai piemērotā atšķirīgā attieksme ir pamatota.
Katrā ziņā, pat ja pieņemtu, ka Komisija, neņemot vērā uzņēmuma
ABB
aizliegtajā vienošanās nozīmīgo lomu, ir kļūdaini atteikusies klasificēt
ABB
kā aizliegtās vienošanās vadītāju, šāds par labu citai personai pieļautais pārkāpums nebūtu attaisnojums
Siemens
izvirzītā atcelšanas pamata apmierināšanai. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru vienlīdzīgas attieksmes vai nediskriminācijas
principu ievērošanai ir jābūt saskaņā ar tiesiskuma principa ievērošanu, atbilstoši kuram neviens savā labā nevar atsaukties
uz pārkāpumu, kas izdarīts par labu citai personai (šajā ziņā skat. Tiesas 1984. gada 9. oktobra spriedumu lietā 188/83
Witte
/Parlaments,
Recueil
, 3465. lpp., 15. punkts; iepriekš 184. punktā minēto Pirmās instances tiesas spriedumu lietā
SCA Holding
/Komisija, 160. punkts; 1998. gada 14. maija spriedumu lietā T‑347/94
Mayr-Melnhof
/Komisija,
Recueil
, II‑1751. lpp., 334. punkts, un iepriekš 87. punktā minēto spriedumu lietā
LR AF 1998
/Komisija, 367. punkts).
Kā ir izklāstīts iepriekš 339.–342. punktā, Komisija attiecībā uz
Siemens
ir pamatoti pielietojusi aizliegtās vienošanās vadītājas kvalifikāciju. Tātad, tā kā
Siemens
argumentācija ir vērsta tieši uz to, lai netiktu prettiesiski palielināts tai uzliktais naudas sods, to tādējādi nevar atbalstīt
(šajā ziņā skat. iepriekš 358. punktā minēto spriedumu lietā
Mayr-Melnhof
/Komisija, 334. punkts, un iepriekš 184. punktā minēto spriedumu lietā
SCA Holding
/Komisija, 160. punkts).
Tādējādi
Siemens
iebildumi attiecībā uz to, ka aizliegtajā vienošanās tai neesot bijusi vadītāja lomas un ka par aizliegtās vienošanās pamudinātāju
vai vadītāju esot bijis jākvalificē
ABB
, ir jānoraida.
2.     Par trešo iebildumu attiecībā uz
Siemens
uzliktā naudas soda pamatsummas tās vadītāja lomas aizliegtajā vienošanās dēļ veiktā palielinājuma pārmērīgo raksturu
a)     Lietas dalībnieku argumenti

Siemens
pakārtoti norāda, ka, pat ja sekretariāta darbības pagaidu pildīšana būtu pamats kvalificēt to kā vadītāju, Komisijas piemērotais
palielinājums 50 % apmērā esot pārmērīgs un esot vienlīdzīgas attieksmes principa un samērīguma principa pārkāpums. Pamatojoties
uz Komisijas lēmumu pieņemšanas praksi,
Siemens
norāda, ka naudas soda pamatsummas palielinājums par 50 % prasot citu atbildību pastiprinošu apstākļu esamību, nevis tikai
vienkāršo faktu, ka attiecīgais uzņēmums ir veicis sekretariāta darbību. Tā lūdz Vispārējo tiesu, izmantojot savu neierobežoto
kompetenci, būtiski samazināt tai piemēroto palielinājumu.
Komisija apstrīd
Siemens
argumentus.
b)     Vispārējās tiesas vērtējums
Pirmkārt, ir jākonstatē, ka arguments par to, ka palielinājums par 50 % esot lielāks par citos Komisijas lēmumos parasti piemēroto
palielinājumu, nav piemērots, lai pierādītu samērīguma principa pārkāpumu (iepriekš 345. punktā minētais spriedums apvienotajās
lietās
Bolloré
u.c./Komisija, 579. punkts; šajā ziņā skat. arī iepriekš 337. punktā minēto spriedumu lietā
ADM
, 248. punkts).
Šajā ziņā pietiek atgādināt, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, nosakot katra atsevišķā naudas soda apmēru, Komisijai ir
rīcības brīvība un tai tādēļ nav jāpiemēro precīza matemātiska formula (Pirmās instances tiesas 1995. gada 6. aprīļa spriedums
lietā T‑150/89
Martinelli
/Komisija,
Recueil
, II‑1165. lpp., 59. punkts; 1998. gada 14. maija spriedums lietā T‑352/94
Mo och Domsjö
/Komisija,
Recueil
, II‑1989. lpp., 268. punkts, un iepriekš 345. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Bolloré
u.c./Komisija, 580. punkts). Tādējādi, lai pamatotu iebildumu par samērīguma principa pārkāpumu,
Siemens
nevarēja balstīt savu argumentāciju uz Komisijas citās lietās piemērotajiem palielinājumiem.
Otrkārt, saistībā ar
Siemens
argumentu, ka ar naudas soda palielinājumu par 50 % tās vadītāja lomas aizliegtajā vienošanās dēļ esot pārkāpts arī vienlīdzīgas
attieksmes princips, jo aizliegtajā vienošanās
ABB
esot bijusi dzinējspēka loma, ir jāatgādina, kā ir ticis konstatēts iepriekš 352.–357. punktā, ka
Siemens
nav pierādījusi, ka, pamatojoties uz lietas materiāliem,
ABB
loma esot jākvalificē ekvivalenti pašas
Siemens
lomai. It īpaši apgalvojamo
ABB
dzinējspēka lomu aizliegtajā vienošanās neapstiprina neviens pierādījums. Tādējādi, tā kā
ABB
un
Siemens
neatrodas vienādā situācijā, Komisijai pret tiem nav bijis jāattiecas tādā pašā veidā.
Turklāt, pat ja pieņemtu, kā apgalvo
Siemens
, ka norādītā
ABB
kā aizliegtās vienošanās dzinējspēka kvalitāte šī uzņēmuma lomu liek kvalificēt ekvivalenti
Siemens
lomai un ka šādu kvalificēšanu Komisija tātad būtu kļūdaini atteikusies veikt, šāds par labu citai personai pieļautais pārkāpums
nebūtu attaisnojums
Siemens
izvirzītā atcelšanas pamata apmierināšanai. Kā ir atgādināts iepriekš 358. punktā, vienlīdzīgas attieksmes vai nediskriminācijas
principu ievērošanai ir jābūt saskaņā ar tiesiskuma principa ievērošanu, atbilstoši kuram neviens savā labā nevar atsaukties
uz pārkāpumu, kas izdarīts par labu citai personai .
Treškārt, attiecībā uz palielinājuma saistībā ar
Siemens
kvalificēšanu par vadītāju samērīgo raksturu no judikatūras izriet, ka fakts, ka uzņēmums ir darbojies kā aizliegtās vienošanās
vadītājs, nozīmē, ka, salīdzinot ar citiem uzņēmumiem, tam ir jāuzņemas īpaša atbildība (šajā ziņā skat. iepriekš 337. punktā
minēto Tiesas spriedumu apvienotajās lietās
IAZ International Belgium
u.c./Komisija, 57. un 58. punkts, un 2000. gada 16. novembra spriedumu lietā C‑298/98 P
Finnboard
/Komisija,
Recueil
, I‑10157. lpp., 45. punkts; iepriekš 358. punktā minēto spriedumu lietā
Mayr‑Melnhof
/Komisija, 291. punkts).
Šajā lietā, ņemot vērā uzdevumu, ko
Siemens
kā aizliegtās vienošanās Eiropas sekretāre bija uzņēmusies aizliegtajā vienošanās un kas ir aprakstīti iepriekš 338., 340. un
342. punktā, nozīmīgumu, palielinājumu par 50 % nevar uzskatīt par nesamērīgu.
Tādējādi trešais iebildums un tātad trešā pamata ceturtā daļa ir jānoraida.
E –
Par trešā pamata piekto daļu attiecībā uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā saistībā ar naudas soda samazināšanas atbilstoši Paziņojumam
par sadarbību neesamību
1.     Lietas dalībnieku argumenti

Siemens
uzskata, ka Komisija tai kļūdaini nav piešķīrusi nekādu naudas soda summas samazinājumu, piemērojot Paziņojumu par sadarbību.
Tā norāda, ka esot iesniegusi pierādījumus ar ievērojamu pievienoto vērtību, un šajā ziņā min paziņojumu par aizliegtās vienošanās
sanāksmju virkni, kādu rekonstruētu datni, advokāta vēstuli attiecībā uz aizliegtās vienošanās funkcionēšanu starp 2002. un
2004. gadu,
Siemens
2005. gada iekšējas pārbaudes rezultātus un tās bijušo darbinieku liecības.
Komisija apstrīd
Siemens
argumentus.
2.     Vispārējās tiesas vērtējums
Atbilstoši Paziņojuma par sadarbību 21. punktam, lai saskaņā ar minēto paziņojumu varētu pretendēt uz naudas soda samazinājumu,
uzņēmumam ir jāiesniedz Komisijai pierādījumi par iespējamo pārkāpumu, kuri būtiski papildina pierādījumus, kas jau ir Komisijas
rīcībā.
Atbilstoši Paziņojuma par sadarbību 22. punktam “pievienotās vērtības” jēdziens attiecas uz to, cik lielā mērā iesniegtie
pierādījumi pēc sava rakstura un/vai detalizētības pakāpes stiprina Komisijas spēju pierādīt attiecīgos faktus.
Saskaņā ar judikatūru naudas sodu summas samazināšana uzņēmumu – Kopienu konkurences tiesību pārkāpuma dalībnieku – sadarbības
gadījumā pamatojas uz apsvērumu, atbilstoši kuram šāda sadarbība atvieglo Komisijas uzdevumu konstatēt pārkāpuma esamību un
attiecīgajā gadījumā to izbeigt (iepriekš 285. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 399. punkts; Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedums lietā T‑311/94
BPB de Eendracht
/Komisija,
Recueil
, II‑1129. lpp., 325. punkts; spriedums lietā T‑338/94
Finnboard
/Komisija,
Recueil
, II‑1617. lpp., 363. punkts, un iepriekš 358. punktā minētais spriedums lietā
Mayr-Melnhof
/Komisija, 330. punkts).
Kā ir minēts Paziņojuma par sadarbību 29. punktā, tas rada tiesisko paļāvību, uz ko var balstīties uzņēmumi, kuri vēlas informēt
Komisiju par aizliegtās vienošanās esamību. Ņemot vērā tiesisko paļāvību, ko uzņēmumi, kas vēlas sadarboties ar Komisiju,
uz šī paziņojuma pamata varējuši gūt, Komisijai, nosakot
Siemens
piemērojamā naudas soda summu un izvērtējot tās sadarbību, tādējādi jārīkojas saskaņā ar paziņojumu (pēc analoģijas skat.
Pirmās instances tiesas 2006. gada 15. marta spriedumu lietā T‑26/02
Daiichi Pharmaceutical
/Komisija, Krājums, II‑713. lpp., 147. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr Paziņojumā par sadarbību noteiktajās robežās Komisijai ir plaša rīcības brīvība, lai novērtētu, vai uzņēmuma sniegtajiem
pierādījumiem ir vai nav pievienotā vērtība Paziņojuma par sadarbību 22. punkta izpratnē un vai atbilstoši šim paziņojumam
uzņēmumam ir piešķirams samazinājums (pēc analoģijas skat. iepriekš 285. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 393. un 394. punkts, un Pirmās instances tiesas 2006. gada 14. decembra spriedumu apvienotajās lietās no T‑259/02
līdz T‑264/02 un T‑271/02
Raiffeisen Zentralbank Österreich
u.c./Komisija, Krājums, II‑5169. lpp., 532. punkts). Šim vērtējumam ir piemērojama ierobežota pārbaude tiesā.
Šajā lietā tādējādi ir jāpārbauda, vai, uzskatot, ka apstrīdētā lēmuma preambulas 533.–536. apsvērumā minētie
Siemens
paziņojumi nesniedz ievērojamu pievienoto vērtību, Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā.
Saistībā ar šiem paziņojumiem vispirms ir jāatzīmē, ka informācija, ko
Siemens
ir sniegusi starp 2004. gada 28. maiju – tās lūguma atbilstoši Paziņojumam par sadarbību datumu – un 2006. gada aprīļa beigās
sniegto paziņojumu par iebildumiem, attiecas tikai uz tās dalības aizliegtajā vienošanās otro posmu, t.i., laikposmu no 2002. līdz
2004. gadam. Turpretim līdz paziņojumam par iebildumiem tā attiecībā uz savu dalību aizliegtajā vienošanās laikposmā starp
1988. un 1999. gadu ir klusējusi.
Turklāt ir jāuzsver, ka visos savos paziņojumos saistībā ar sadarbību ar Komisiju
Siemens
vienmēr ir apstrīdējusi, ka nolīgumu, kuros tā ir piedalījusies, mērķis ir bijis EEZ īstenojamie GIS projekti vai ka tiem
ir bijusi ietekme EEZ. Šie paziņojumi tādējādi parāda nevis godīgas sadarbības garu, bet gan drīzāk mēģinājumu tiktāl, ciktāl
tas ir iespējams, slēpt apstrīdētajā lēmumā Komisijas pierādīto nolīgumu patieso saturu.
Tomēr, kā izriet no Paziņojuma par sadarbību 20. punkta, tā 11. punktā paredzētais pilnīgās sadarbības nosacījums attiecas
tikai uz lūgumiem atbrīvot no naudas soda, nevis uz apžēlošanas lūgumiem. Tādējādi
Siemens
paziņojumos novērojamais acīmredzamais atklātības trūkums neliedz tai piešķirt naudas soda samazinājumu tiktāl, ciktāl atbilstoši
minētā paziņojuma 21. punktam tā ir sniegusi pierādījumus ar ievērojamu pievienoto vērtību.
Saistībā ar
Siemens
sniegtās informācijas apgalvojamo pievienoto vērtību tā, pirmkārt, norāda, ka savā 2004. gada 28. maija vēstulē esot “detalizētāk
aprakstījusi aizliegtās vienošanās sanāksmju virkni”.
Šajā ziņā ir jāatzīmē, ka savā 2004. gada 28. maija atbilstoši Paziņojumam par sadarbību sniegtajā lūgumā
Siemens
ir atzinusi, ka, sākot no 2002. gada sākuma, tās darbiniekiem
R.
,
S.
un
Ze.
ir bijuši kontakti ar
ABB
,
Alstom
vai
Areva
un
VA Tech
grupu un ka tā ir iesniegusi sanāksmju pārvaldes un darbības nodrošināšanas līmenī pirmo sarakstu. Tomēr tā ir norādījusi,
ka šo kontaktu priekšmets esot bijis “benchmarking” – t.i., apmaiņa ar labo praksi nozares uzņēmumu konkurētspējas palielināšanai
vajadzībām – un diskusijas par iespējamo sadarbību kopējo piegāžu vai pirmproduktu apmaiņas jomā. Turklāt
Siemens
ir arī atzinusi, ka šajās sanāksmēs tika apspriests arī ļoti ierobežots konkrētu projektu skaits. Tomēr tā ir norādījusi,
ka runa esot bijusi tikai par starptautiskiem projektiem bez jebkāda sakara ar EEZ. Turklāt par šiem projektiem esot nevis
tikušas slēgtas vienošanās par cenām, bet gan esot ticis izteikts aicinājums ražotājiem rīkoties “saprātīgi” attiecībā uz
to piedāvājumu līmeni.
Šo informāciju nevar kvalificēt kā “pierādījumus par iespējamo pārkāpumu” Paziņojuma par sadarbību 21. punktā izpratnē, jo
tajā ir izklāstīti pilnībā nekaitīgi kontakti starp Eiropas GIS ražotājiem. Turklāt, kā Komisija ir norādījusi apstrīdētā
lēmuma preambulas 534. apsvērumā un
Siemens
nav apstrīdējusi, tā jau bija zinājusi par šīm sanāksmēm un to dalībniekiem.
Otrkārt,
Siemens
norāda, ka tā esot atkodējusi un sniegusi Komisijai datus.
Šajā sakarā ir jāatzīmē, ka savā 2004. gada 23. jūlija vēstulē
Siemens
ir sniegusi dažādus dokumentus. Pirmkārt, tā ir sniegusi tikai ārpus EEZ īstenojamo GIS projektu sarakstu, par kuriem piedāvājumi
bija iesniedzami 2002. un 2003. gadā, norādot ražotājus, kuriem tie bijuši piešķirti; šis saraksts ticis rekonstruēts, pamatojoties
uz
Siemens
telpās Komisijas veikto pārbaužu gaitā izņemtu datni. Otrkārt, tā ir iesniegusi ziņojumu sarakstu, kas starp 2004. gada 22. aprīli
un 22. maiju tikuši veikti ar tās darbinieka
Ze. SIM
karti. Treškārt, tā ir iesniegusi vairākus
Ze.
portatīvajā datorā atklātos dokumentus, kuros bija minētas divpusējas sadarbības iespējas ar citiem GIS ražotājiem.
Runājot par projektu sarakstu, tajā nav ietverts neviens Eiropā īstenojamais GIS projekts un tādējādi tas nevar sniegt informāciju
par aizliegtās vienošanās ietekmi EEZ. Kas attiecas uz telefona ziņojumu sarakstu, tajā ir ietverts tikai izejošu zvanu datums,
laiks un ilgums, kā arī numurs, uz kuru tika zvanīts. Turklāt
Siemens
nav norādījusi, kādā mērā šis saraksts būtu varējis palīdzēt Komisijai, lai noteiktu aizliegtās vienošanās esamību, it īpaši
tāpēc, ka tas attiecas uz laikposmu (2004. gada aprīlis un maijs), kura gaitā aizliegtā vienošanās, kā ir norādījusi
Siemens
, jau bija pārstājusi eksistēt. Visbeidzot
Ze.
portatīvajā datorā atrastajos dokumentos ir uzrādīti tikai nekaitīgi sadarbības projekti, kuriem nav nekāda sakara ar attiecīgo
aizliegto vienošanos, tādi kā
benchmarking
darbība un iespējama konsorciju veidošana attiecībā uz noteiktiem projektiem.
Tādējādi nevienu no šiem dokumentiem nevar uzskatīt par pierādījumu, kas pastiprina Komisijas spēju pierādīt aizliegtās vienošanās
esamību.
Treškārt,
Siemens
norāda, ka tā esot nodevusi tās bijušo darbinieku, kas ir piedalījušies aizliegtajā vienošanās, vārdā sarakstītu vēstuli,
kurā esot “detalizēti [aprakstīts] aizliegtās vienošanās funkcionēšanas veids” un esot “ļoti precīzi [uzskaitīti] nolīgumi
attiecībā uz dažādiem [GIS] projektiem EEZ”. Tā uzskata, ka šis dokuments esot “starp 2002. un 2004. gadu noslēgto nolīgumu
precīza dokumentēšana”.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka 2004. gada 7. decembrī
Siemens
patiešām ir nodevusi Komisijai neidentificētu bijušo
Siemens
darbinieku juridiskā konsultanta 2004. gada 25. novembra vēstuli.
Siemens
pieņem, ka runa ir par
R.
,
S.
un/vai
Z.
, kuri, kā ir konstatējusi Komisija, ir pārstāvējusi
Siemens
tās dalības aizliegtajā vienošanās otrajā posmā. Šajā vēstulē ir rezumēti šo darbinieku paziņojumi un tostarp norādīts, ka
sanāksmju, kas, sākot ar 2002. gada oktobri, ir notikušas ar
ABB
,
Alstom
un
VA Tech
grupu, gaitā ir tikuši apspriesti GIS projekti kopējā tirgū, lai saskaņotu rīcību, noslēgtu nolīgumus un noteiktu cenas,
ka
Alstom
bija uzņēmusies sekretariāta lomu un ka komunikācija ir tikusi veikta pa telefonu, faksu un ar kodētajām elektroniskajām vēstulēm.
2004. gada 7. decembra pavadvēstulē
Siemens
ir norādījusi, ka, ņemot vērā minētās vēstules saturu, tās iepriekšējie paziņojumi, iespējams, ir bijuši nepilnīgi vai pat
kļūdaini. Tā ir arī precizējusi, pretēji Vispārējā tiesā norādītajam, ka “nodotā informācija nav ļoti detalizēta”.
Lai gan šai informācijai attiecībā uz pārkāpumu ir zināma pierādīšanas vērtība – jo 2004. gada 25. novembra vēstuli Komisija
apstrīdētā lēmuma 153. zemsvītras piezīmē ir minējusi kā tādu, kas apstiprina, ka pēc
Siemens
izstāšanās 1999. gadā Eiropas sekretariāta pienākumus ir veikusi
Alstom
vai
Areva
–, tā vienīgi apstiprina pierādījumus, kas Komisijas rīcībā bijuši jau iepriekš. 2004. gada 25. maijā Komisijai pa faksu nosūtītajos
dokumentos
Areva
pati bija atzinusi, ka veica sekretariāta pienākumus. Tādējādi
Siemens
sniegto informāciju nevar kvalificēt kā tādu, kurai attiecībā pret Komisijas rīcībā jau esošajiem pierādījumiem būtu bijusi
ievērojama pievienotā vērtība.
Ceturtkārt,
Siemens
norāda, ka tā esot analizējusi konkurences situāciju galvenajos Savienības tirgos un esot nodevusi savus secinājumus Komisijai
un ka neviens cits uzņēmums neesot sniedzis tik detalizētu informāciju par tirgus un konkurences kontekstu.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka 2005. gada 4. jūlijā
Siemens
ir nodevusi Komisijai iekšējas pārbaudes rakstveida kopsavilkumu. Tā ir norādījusi, ka šajā pārbaudē tā tostarp esot veikusi
visu tās starp 2000. gada janvāri un 2004. gada aprīli Eiropā īstenoto GIS projektu pārbaudi, tos aplūkojot no tiesību normu
aizliegtās vienošanās jomā ievērošanas perspektīvas. Tā ir norādījusi, ka, lai gan tā bija pielikusi ievērojamas pūles, šī
pārbaude neesot radījusi konkrētus rezultātus, kas varētu apstiprināt Komisijas izteiktos iebildumus, un neesot ļāvusi konstatēt
pārkāpumus, kas ļautu secināt par nolīgumu starp konkurentiem saistībā ar konkrētiem projektiem Savienības iekšienē esamību.
Tādējādi
Siemens
2005. gada 4. jūlijā nodotajai informācijai nav iespējams piešķirt pierādīšanas vērtību. It īpaši nešķiet, ka norādītā “detalizētā
informācija par tirgus un konkurences kontekstu” būtu pastiprinājusi Komisijas spēju pierādīt apstrīdētajā lēmumā konstatēto
pārkāpumu un ka tai tādējādi būtu ievērojama pievienotā vērtība.
Piektkārt,
Siemens
norāda, ka tā esot nodevusi Komisijai tās bijušo darbinieku
Tr.
,
E.
un
Sch.
liecības, kas ietverot detalizētu informāciju par
GQ
nolīguma noslēgšanu un par
ABB
lomu aizliegtajā vienošanās.
Šajā ziņā ir jāatzīmē, ka 2006. gada 7. augusta vēstules pielikumā
Siemens
ir nodevusi Komisijai tās bijušo darbinieku
Tr.
,
E.
un
Sch.
liecību protokolus. Minētajā vēstulē
Siemens
juridiskais konsultants rezumēja minēto liecību būtību. Viņš tostarp ir atzīmējis, ka tieši
BBC
, kas ir kļuvusi par
ABB
, esot uzņēmusies iniciatīvu
GQ
nolīguma gadījumā un esot bijusi iepriekšēju diskusiju starp Eiropas ražotājiem dzinējspēks, ka
GQ
nolīgums esot attiecies uz Vidējo Austrumu tirgiem un neesot bijis vērsts uz Eiropas tirgiem, ka 1998. gada beigās vai vēlākais
1999. gada sākumā
Siemens
esot distancējusies no
GQ
nolīguma un ka aizliegtā vienošanās, kurā
Siemens
ir piedalījusies laikposmā starp 2002. un 2004. gadu, neesot bijusi nekādi saistīta ar agrāko aizliegto vienošanos, kura esot
bijusi balstīta uz
GQ
nolīgumu.
Tāpat ir jānorāda, ka šī informācija ir tikusi nodota vairāk nekā trīs mēnešus pēc 2006. gada aprīļa beigās sniegtā paziņojuma
par iebildumiem, kurā Komisija jau bija atklājusi savus pierādījumus attiecībā uz GIS ražotājiem inkriminējamo pārkāpumu.
Turklāt vienīgais no visām šīm liecībām izrietošais jaunais apstāklis ir apgalvojums, ka
ABB
esot bijusi
GQ
nolīguma noslēgšanas pamudinātāja un dzinējspēks. Taču, kā ir konstatēts iepriekš 350.–357. punktā, citi lietas materiāli
šo informāciju nepamatojot. Tādējādi
Tr.
,
E.
un
Sch.
liecības nevar uzskatīt par pierādījumiem, kuri būtu pastiprinājuši Komisijas spēju pierādīt apstrīdētajā lēmumā konstatēto
pārkāpumu un kuriem būtu ievērojama pievienotā vērtība.
No visa minētā izriet, ka, atsakoties piešķirt
Siemens
tai uzliktā naudas soda samazinājumu, Komisija nav pārkāpusi paziņojumu par sadarbību. Tādējādi trešā pamata piektā daļa
ir jānoraida.
F –
Par trešā pamata sesto daļu attiecībā uz faktu, ka ĢD “Konkurence” esot faktiski ierobežojusi komisāru kolēģiju
1.     Lietas dalībnieku argumenti

Siemens
izsaka iebildumu, ka dienu pirms komisāru kolēģijas lēmuma šajā lietā pieņemšanas dažos medijos esot parādījusies informācija,
ka uzņēmumiem, kas ir piedalījušies prezumētajā aizliegtajā vienošanās, tiekot uzlikts milzīgs naudas sods, precīzi norādot
dažādiem iesaistītajiem uzņēmumiem uzliekamā naudas soda summu. Tā uzskata, ka šāda situācija esot fundamentāla Kopienu tiesību
principa, atbilstoši kuram komisāru kolēģija pieņem savus lēmumus pēc savas atbildības un autonomi, pārkāpums.
Komisija izsaka savu nožēlu par
Siemens
izklāstīto incidentu. Tomēr tā uzsver, ka šo skaitļu publicēšana neesot notikusi nedz ar nodomu, nedz pat apzināti. Tā šajā
ziņā esot bez panākumiem veikusi iekšējo pārbaudi, lai noteiktu informācijas noplūdi, un pēc tam grozījusi savu lēmumu pieņemšanas
praksi, lai izvairītos no šādu incidentu atkārtošanās. Saistībā ar šī jautājuma juridisko vērtējumu Komisija uzskata, ka šāda
veida iepriekšējā publikācija nevar ierobežot komisāru neatkarību un ka ar minēto incidentu netiek apšaubīts apstrīdētā lēmuma
tiesiskums.
2.     Vispārējās tiesas vērtējums
Ir jāatgādina, ka EKL 287. pantā ir noteikts Kopienas iestāžu locekļu, ierēdņu un pārējo darbinieku pienākums “[ne]izpaust
informāciju, uz ko attiecas pienākums glabāt dienesta noslēpumus, jo īpaši informāciju par uzņēmumiem, to darījumu attiecībām
un to ražošanas izmaksām”. Lai gan šī tiesību norma pirmajām kārtām attiecas uz informāciju, kas iegūta no uzņēmumiem, apstākļa
vārda “jo īpaši” lietošana parāda, ka runa ir par vispārēju principu, kurš ir piemērojams arī citai konfidenciālai informācijai
(Tiesas 1985. gada 7. novembra spriedums lietā 145/83
Adams
/Komisija,
Recueil
, 3539. lpp., 34. punkts; šajā ziņā skat. arī Pirmās instances tiesas 1996. gada 18. septembra spriedumu lietā T‑353/94
Postbank
/Komisija,
Recueil
, II‑921. lpp., 86. punkts).
Šajā lietā no lietas materiāliem izriet, ka pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas komisāru kolēģijai galīgai apstiprināšanai
nodotā lēmumprojekta būtiski elementi it tikuši izpausti preses aģentūrai. 2007. gada 23. janvārī, dienu pirms apstrīdētā
lēmuma pieņemšanas, ap plkst. 19.00 šī aģentūra ir publicējusi precīzu informāciju par naudas sodu kopējo summu un individuālajām
naudas soda summām attiecībā uz
Siemens
,
Melco
un
Alstom
, kā arī informāciju, ka
ABB
kā Komisijas informatorei tiekot piešķirts atbrīvojums no naudas soda. Komisija, lai gan arī apstiprinot, ka nav varējusi
noteikt informācijas izpaušanas presei autoru, nav apstrīdējusi, ka informācijas noplūde ir notikusi to dienestu iekšienē.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru šāda veida pārkāpums attiecīga lēmuma atcelšanu var izraisīt tad, ja ir konstatēts, ka, nepastāvot
šādam pārkāpumam, minētā lēmuma saturs būtu bijis atšķirīgs (iepriekš 336. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Suiker Unie
u.c./Komisija, 91. punkts, un iepriekš 174. punktā minētais spriedums lietā
Dunlop Slazenger
/Komisija, 29. punkts). Šajā lietā
Siemens
šādu pierādījumu nav sniegusi. Nekas neliek secināt, ka, ja strīdus informācija netiktu izpausta, komisāru kolēģija būtu grozījusi
ierosināto naudas soda apmēru vai ierosināto lēmuma saturu. It īpaši neviens apstāklis nenorāda, ka komisāru kolēģija kopumā
vai noteikti komisāri būtu jutušies ierobežoti vai būtu uzskatījuši, ka nevar atkāpties no lēmumprojekta elementiem, kas jau
tikuši izpausti presei.
Tādējādi šī trešā pamata daļa tāpat ir jānoraida. Tātad trešais pamats ir jānoraida kopumā.
Tā kā trīs
Siemens
izvirzītie pamati ir noraidīti, prasība ir jānoraida.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā
Siemens
spriedums ir nelabvēlīgs, jāpiespriež tai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Komisijas prasījumiem.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (otrā palāta)
nospriež:
1)
prasību noraidīt;
2)
Siemens AG
atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
Pelikánová
Jürimäe
Soldevila Fragoso
[Paraksti]
Satura rādītājs
Tiesvedības priekšvēstureII – 2
Process un lietas dalībnieku prasījumiII – 4
Juridiskais pamatojumsII – 5
I –  Par pirmo pamatu attiecībā uz EKL 81. panta 1. punkta un EEZ līguma 53. panta 1. punkta pārkāpumuII – 5
A –  Par pirmā pamata pirmo daļu attiecībā uz “inkriminējamo pārkāpumu nepietiekamu izklāstu”II – 5
1.  Lietas dalībnieku argumentiII – 5
2.  Vispārējās tiesas vērtējumsII – 6
B –  Par pirmā pamata otro daļu attiecībā uz “iespējami noslēgto nolīgumu un to ietekmes uz kopējo tirgu nepareizu analīzi”II – 6
1.  Lietas dalībnieku argumentiII – 6
2.  Vispārējās tiesas vērtējumsII – 7
a)  Par pierādīšanas pienākumuII – 8
b)  Par GQ nolīguma un EQ nolīguma pierādīšanas spēkuII – 11
c)  Par vispārējā nolīguma pierādījumuII – 12
Par ABB un liecinieka M. paziņojumiemII – 12
Par Fuji paziņojumiemII – 16
Par Hitachi paziņojumiemII – 19
Par neapstrīdēšanu no Areva, Alstom un VA Tech grupas pusesII – 20
Par GIS projektu Eiropā sarakstuII – 21
–  Par vispārējā saraksta izcelsmi un izveidošanas datumu, kā arī tā kā pierādījuma kvalificēšanuII – 22
–  Par apgalvojumu, ka vispārējā sarakstā minētie GIS projekti Eiropā aizliegtajā vienošanās nav tikuši apspriestiII – 23
–  Par projektiem, kas, iespējams, tikuši minēti vairākas reizes vai nav tikuši īstenotiII – 24
–  Par vispārējā sarakstā iekļauto Eiropā īstenojamo GIS projektu nelielu daļuII – 25
–  Par EEZ īstenojamu GIS projektu iespējamu nepiešķiršanu Siemens aizliegtajā vienošanāsII – 26
–  Par Siemens iesniegto ekonometrisko analīziII – 27
Par dokumentāriem pierādījumiemII – 28
–  Par GQ nolīgumu un EQ nolīgumuII – 28
–  Par VA Tech grupas telpās atrastu dokumentu ar virsrakstu “Apspriešanas ar JJC kopsavilkums”II – 31
–  Par 1999. gada 18. janvāra vēstuļu apmaiņu starp VA Tech grupas darbiniekiem Wa., J. un B.II – 32
–  Par dokumentāriem pierādījumiem, kas attiecas uz laikposmā starp 2002. un 2004. gadu ietilpstošajiem faktiemII – 33
d)  Secinājumi par pirmā pamata otro daļuII – 33
Par aizliegtās vienošanās ietekmi EEZII – 33
Par Eiropas un Japānas tirgu rezervēšanu attiecīgi Eiropas un Japānas ražotāju grupāmII – 34
Par “mītnes valstu” aizsardzību EiropāII – 34
II –  Par otro pamatu attiecībā uz Regulas Nr. 1/2003 25. panta pārkāpumuII – 35
A –  Par otrā pamata pirmo daļu attiecībā uz piedalīšanās pārkāpumā starp 1999. gada aprīli un septembri pierādījumu neesamībuII – 35
1.  Lietas dalībnieku argumentiII – 35
2.  Vispārējās tiesas vērtējumsII – 35
a)  Par pierādīšanas pienākuma sadali starp Siemens un KomisijuII – 36
b)  Par apstākļu, ar kuriem Komisija ir pamatojusi savu vērtējumu, ka Siemens savu dalību aizliegtajā vienošanās esot pārtraukusi
1999. gada 1. septembrī, pierādīšanas vērtībuII – 37
Par ABB un M. paziņojumiemII – 38
Par dokumentu ar virsrakstu “Apspriešanas ar JJC kopsavilkums”II – 40
Par Areva, Melco, Fuji un Hitachi/JAEPS paziņojumiemII – 41
–  Par Areva paziņojumiemII – 41
–  Par Melco paziņojumiemII – 42
–  Par Fuji paziņojumiemII – 42
–  Par Hitachi paziņojumiemII – 43
StarpsecinājumsII – 43
c)  Par apstākļiem, ko Siemens ir norādījusi, lai pierādītu savas dalības aizliegtajā vienošanās pārtraukšanu, sākot ar 1999. gada
aprīliII – 43
Par tās dalības aizliegtajā vienošanās pārtraukšanas vēlākais 1999. gada aprīlī ekonomiskajiem empīriskajiem pierādījumiemII – 43
Par Se. liecībuII – 44
Par Tr., E. un Sch. liecībāmII – 45
Par Siemens piedalīšanās nolīgumā par GIS projektiem pēc 1999. gada aprīļa pierādījumu neesamībuII – 46
Par sanāksmes pēc 1999. gada 22. aprīļa pierādījumu neesamībuII – 47
B –  Par otrā pamata otro daļu attiecībā uz vajāšanas noilgumuII – 48
1.  Lietas dalībnieku argumentiII – 48
2.  Vispārējās tiesas vērtējumsII – 48
C –  Par otrā pamata trešo daļu attiecībā uz nepiedalīšanos aizliegtajā vienošanās pēc 2004. gada 1. janvāraII – 52
1.  Lietas dalībnieku argumentiII – 52
2.  Vispārējās tiesas vērtējumsII – 52
III –  Par trešo pamatu attiecībā uz kļūdu tiesību piemērošanā, aprēķinot naudas soda summuII – 54
A –  Par trešā pamata pirmo daļu attiecībā uz naudas soda sākumsummas nesamērīgo raksturuII – 54
1.  Par pirmo iebildumu attiecībā uz aizliegtās vienošanās ietekmes pierādījumu neesamībuII – 54
a)  Lietas dalībnieku argumentiII – 54
b)  Vispārējās tiesas vērtējumsII – 55
2.  Par otro iebildumu attiecībā uz naudas soda sākumsummas nesamērīgo raksturu attiecībā pret pārkāpuma ekonomisko nozīmiII – 56
a)  Lietas dalībnieku argumentiII – 56
b)  Vispārējās tiesas vērtējumsII – 56
3.  Par trešo iebildumu attiecībā uz Siemens iekļaušanu nepareizā kategorijāII – 59
a)  Lietas dalībnieku argumentiII – 59
b)  Vispārējās tiesas vērtējumsII – 59
B –  Par trešā pamata otro daļu attiecībā uz preventīvā reizināšanas koeficienta nesamērīgo raksturuII – 61
1.  Lietas dalībnieku argumentiII – 61
2.  Vispārējās tiesas vērtējumsII – 62
C –  Par trešā pamata trešo daļu attiecībā uz kļūdu, nosakot pārkāpuma ilgumuII – 65
D –  Par trešā pamata ceturto daļu attiecībā uz kļūdaino Siemens kā aizliegtās vienošanās vadītājas kvalifikācijuII – 65
1.  Par pirmo un otro iebildumu attiecībā uz to, ka nevis Siemens, bet ABB aizliegtajā vienošanās ir bijusi vadītājas lomaII – 66
a)  Lietas dalībnieku argumentiII – 66
b)  Vispārējās tiesas vērtējumsII – 66
Par aizliegtās vienošanās vadītājas lomuII – 66
Par apgalvojamo nevienlīdzīgo attieksmi pret Siemens, salīdzinot ar ABBII – 69
2.  Par trešo iebildumu attiecībā uz Siemens uzliktā naudas soda pamatsummas tās vadītāja lomas aizliegtajā vienošanās dēļ
veiktā palielinājuma pārmērīgo raksturuII – 72
a)  Lietas dalībnieku argumentiII – 72
b)  Vispārējās tiesas vērtējumsII – 72
E –  Par trešā pamata piekto daļu attiecībā uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā saistībā ar naudas soda samazināšanas atbilstoši
Paziņojumam par sadarbību neesamībuII – 73
1.  Lietas dalībnieku argumentiII – 73
2.  Vispārējās tiesas vērtējumsII – 74
F –  Par trešā pamata sesto daļu attiecībā uz faktu, ka ĢD “Konkurence” esot faktiski ierobežojusi komisāru kolēģijuII – 78
1.  Lietas dalībnieku argumentiII – 78
2.  Vispārējās tiesas vērtējumsII – 78
Par tiesāšanās izdevumiemII – 79
*
Tiesvedības valoda – vācu.