CELEX: 62009TJ0088
Ārpuslīgumiskā atbildība
Valsts atbalsts
Komisijas lēmums uzsākt oficiālo izmeklēšanas procedūru
Norādes, ar kurām kaitē trešai sabiedrībai
Pietiekami būtisks tādas tiesību normas pārkāpums, ar kuru privātpersonām piešķir tiesības
Pienākums glabāt dienesta noslēpumu
Nemantiskie kaitējumi
Mantiskie kaitējumi
Cēloņsakarība
Nokavējuma un kompensācijas procenti

Tiesvedības priekšvēsture

Idromacchine Srl
ir kuģu būves uzņēmums, kas tostarp darbojas metāla izstrādājumu ražošanas nozarē. Alesandro Kapuco [
Alessandro Capuzzo
] un Roberto Kapuco [
Roberto Capuzzo
] katram pieder 50 %
Idromacchine
pamatkapitāla, un viņi attiecīgi ieņem valdes priekšsēdētāja un izpilddirektora amatu.
Idromacchine
un Kapuco kopā turpmāk tiek minēti kā “prasītāji”.
2002. gadā
Cantiere navale De Poli SpA
(turpmāk tekstā – “
De Poli
”) pasūtīja
Idromacchine
četras lielas cisternas sašķidrinātas gāzes pārvadāšanai uz kuģiem
C.188
un
C.189
, kuru būvi nodrošināja
De Poli
.
Kuģu
C.188
un
C.189
būvei piemēroja darbības atbalstu, ko reglamentē ar Padomes 1998. gada 29. jūnija Regulu (EK) Nr. 1540/98 par atbalstu kuģu
būvei (OV L 202, 1. lpp.). Saskaņā ar minētās regulas 3. panta 1. un 2. punktu darbības atbalsts, ko piešķir kuģu būvētavai,
ir atļauts ar noteiktiem nosacījumiem, tostarp, to nepiešķir kuģiem, kas nodoti vairāk nekā trīs gadus pēc būves galīgā līguma
parakstīšanas datuma. Tomēr saskaņā ar šīs regulas 3. panta 2. punktu Eiropas Kopienu Komisija var piešķirt pagarinājumu,
ja to pamato ar attiecīgo atsevišķo kuģu būves projektu tehnisko sarežģītību vai aizkavēšanos, ko izraisa negaidīti, bet būtiski
un attaisnojami pārrāvumi kuģu būvētavas darba programmā un kuru cēlonis ir meklējams ārpus uzņēmuma. Komisija var piešķirt
šo pagarinājumu, tikai pamatojoties uz attiecīgās dalībvalsts lūgumu pagarināt termiņu saskaņā ar Padomes 1999. gada 22. marta
Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus [EKL] 93. panta piemērošanai (OV L 83, 1. lpp.; OV Īpašais
izdevums latviešu valodā, 8. nod., 1. sēj., 339. lpp.), 2. pantu.
2003. gada 11. decembrī saskaņā ar Regulas Nr. 1540/98 3. panta 2. punktu Itālijas Republika paziņoja Komisijai par lūgumu
pagarināt sākotnēji paredzēto kuģu nodošanas termiņu, tostarp kuģiem
C.188
un
C.189
, kuru būvi it īpaši nodrošināja
De Poli
.
Starp 2004. gada 5. februāri un 18. oktobri Komisija vairākas reizes lūdza Itālijas iestādēm iesniegt papildu informāciju
par to lūgumu pagarināt sākotnēji paredzēto kuģu nodošanas termiņu. Minētās iestādes noteiktos termiņos atbildēja uz Komisijas
pieteikumiem.
2004. gada 30. decembrī Komisija paziņoja Itālijas Republikai tās 2004. gada 30. decembra Lēmumu C(2002) 5426, galīgā redakcija,
“Valsts atbalsts – Itālija – Valsts atbalsts N586/2003, N587/2003, N589/2003 & C 48/2004 (ex N595/2003) – Ķimikāliju tankkuģa
3 gadu piegādes termiņa pagarināšana – Uzaicinājums iesniegt apsvērumus saskaņā ar [EKL] 88. panta 2. punktu” (turpmāk tekstā
– “apstrīdētais lēmums”).
Apstrīdētajā lēmumā Komisija, pirmkārt, uzskatot, ka tika izpildīti Regulas Nr. 1540/98 3. panta 2. punkta nosacījumi, paziņotā
atbalsta iepriekšējās izmeklēšanas stadijas beigās piešķīra piegādes termiņa pagarinājumu
De Poli
būvētiem kuģiem un, otrkārt, par lūgumu pagarināt piegādes termiņu citas kuģu būvētavas būvētam ķimikāliju tankkuģim nolēma
uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto oficiālo izmeklēšanas procedūru.
Attiecībā uz Komisijas vērtējumu par prasību pagarināt piegādes termiņu
De Poli
būvētiem kuģiem Komisija apstrīdētā lēmuma 10. punkta iii) apakšpunktā norāda:
“Attiecībā uz kuģiem
C.196
un
C.197
būvētava pasūtīja
Idromacchine
[..], vienam no galvenajiem tvertņu būvētājiem, uzstādīt kravas tvertnes kuģiem
C.188
un
C.189
, kas ir
C.196
un
C.197
māsas kuģi. Kuģu
C.188
un
C.189
būves laikā
RINA
(
Registro italiano navale
), Itālijas sertifikācijas iestāde, defektu dēļ atzina par neatbilstošām iepriekš minētajiem kuģiem paredzētās
Idromacchine
būvētās tvertnes.
[..] Tvertnes, kas sākotnēji tika paredzētas kuģiem
C.188
un
C.189
un kas no jauna tika pasūtītas no cita būvētāja, tika ierīkotas uz kuģiem
C.197
un
C.196
ar kopumā sešu mēnešu piegādes nokavējumu un tādējādi pēc norādītā termiņa, proti, 31.12.2003.
Kravas tvertnes ir būtiska sastāvdaļa, lai kuģim būtu atļauts pārvadāt sašķidrināto gāzi; [Itālijas iestādes] apgalvo, ka
tvertnēm, kas tiek izmantotas uz kuģiem
C.188
[un]
C.189
– un uz māsas kuģiem
C.196
un
C.197
–, ir jāatbilst precīziem jūrniecības kvalitātes un drošības standartiem. Turklāt saskaņā ar Itālijas iestāžu paziņojumiem,
ņemot vērā
Idromacchine
pieredzi, [
De Poli
] kuģu būvētava nevarēja paredzēt, ka
RINA
izdotu negatīvu atzinumu par kuģu
C.188
un
C.189
tvertņu atbilstību. Itālijas iestādes tāpat precizē, ka, lai pārvarētu šīs grūtības, būvētavai ir nekavējoties jāmeklē tirgū
citi piegādātāji. Sabiedrība [
G
.] bija vienīgais piegādātājs, kas piekrita ražot jaunas tvertnes, tomēr tās nevarēja nodot pirms 31.01.2004 un 31.03.2004;
tādējādi būvētava tika spiesta pieprasīt nodošanas termiņa pagarinājumu.
[..]”
Apstrīdētā lēmuma 28. punkta trešajā daļā Komisija uzskata, ka “attiecībā uz tvertnēm ir jānorāda, ka tas, ka tvertņu būvētājs
Idromacchine
nevar ražot tvertnes (kuģa būtisko sastāvdaļu) atbilstoši noteiktiem sertifikācijas standartiem, un ar to saistīta neiespējamība
nodot tvertnes noteiktajā termiņā ir ārkārtas gadījums”.
Apstrīdētā lēmuma 29. punkta trešajā daļā Komisija uzskata, ka “attiecībā uz tvertnēm ir jākonstatē, ka tāpat nebija paredzamas
problēmas, kas radās tādēļ, ka
Idromacchine
nevarēja nodot tvertnes, kas ir vajadzīgas sastāvdaļas, lai kuģi izmantotu komerciāliem mērķiem (ar nosacījumu, ka tam ir
atļauja)”.
Apstrīdētā lēmuma 31. punkts ir izteikts šādā redakcijā:
“Būvētājs nevarēja nodot tvertnes [laikā], kas bija paredzēts ar līgumsaistībām, un [kuģu] būvētavai bija jāpasūta šīs sastāvdaļas
citam piegādātājam, tādējādi kavējot kuģu
C.196
un
C.197
tīrapstrādi [..]. Vajadzīgo piederumu nodošanas termiņa neievērošana nav atkarīga no [
De Poli
] gribas, kurai nebija iespēju iesaistīties [..].”
Turklāt apstrīdētā lēmuma 1. tabulā tostarp ir norādīts, ka “būves beigu posmā māsas kuģu
C.188
un
C.189
bojāto tvertņu dēļ būvētava bija spiesta uzstādīt tvertnes, kas bija paredzētas kuģiem
C.196
un
C.197
”.
Visbeidzot, 2004. gada 30. decembrī Itālijas Republikai paziņotā apstrīdētā lēmuma pēdējā punktā ir norādīts:
“Ja šajā vēstulē tiek iekļauta konfidenciāla neizpaužama informācija, jūs esat lūgti informēt par to Komisiju [15] darba dienu
laikā pēc tās saņemšanas dienas. Ja norādītajā termiņā netiek iesniegts pamatots lūgums, Komisija uzskatīs, ka piekrītat vēstules
pilna teksta publikācijai oriģinālvalodā šādā interneta vietnē.”
Itālijas iestādes neiesniedza Komisijai lūgumu neizpaust noteikto apstrīdētajā lēmumā ietverto informāciju tās konfidencialitātes
dēļ.
Apstrīdētais lēmums tika publicēts 2005. gada 18. februāra
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
(OV C 42, 15. lpp.).

Process un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2009. gada 27. februārī, prasītāji cēla šo prasību par zaudējumu
atlīdzību.
2009. gada 11. martā Vispārējās tiesas otrās palātas priekšsēdētājs noraidīja prasītāju izteikto lūgumu par datu anonimitāti
un konfidencialitāti. 2009. gada 2. aprīlī pēc prasītāju lūguma viņš apstiprināja, ka sākotnējais lūgums par datu anonimitāti
un konfidencialitāti ir noraidīts.
Tā kā Vispārējās tiesas tiesnešu sastāvs mainījās, tiesnesis referents tika iekļauts ceturtajā palātā, kurai līdz ar to tika
nodota šī lieta.
Lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz Vispārējās tiesas uzdotajiem jautājumiem tika uzklausītas 2011. gada
8. februāra tiesas sēdē.
Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        piespriest Komisijai attiecībā uz mantiskiem kaitējumiem samaksāt kompensāciju EUR 5 459 641,28 apmērā vai citu summu, kādu
no jauna noteiks Vispārējā tiesa, skaitot no apstrīdētā lēmuma publikācijas dienas līdz sprieduma pasludināšanas dienai un
ieskaitot kavējuma procentus no sprieduma pasludināšanas dienas līdz šīs summas pilnīgai samaksai, atbilstoši Eiropas Centrālās
bankas (ECB) galvenajām refinansēšanas operācijām noteiktajai likmei, pieskaitot divus punktus;
–        piespriest Komisijai attiecībā uz nemantiskiem kaitējumiem samaksāt
Idromacchine
un Kapuco tādu kompensāciju, kuras apmērs būtu taisnīgs un atbilstošs un kura, piemēram, maksimāli atbilstu piešķirta mantiska
kaitējuma kompensācijas apmēram no 30 % līdz 50 %, to pārskatot no jauna, skaitot no apstrīdētā lēmuma publikācijas dienas
līdz sprieduma pasludināšanas dienai un ieskaitot kavējuma procentus no sprieduma pasludināšanas dienas līdz šīs summas pilnīgai
samaksai, atbilstoši ECB galvenajām refinansēšanas operācijām noteiktajai likmei, pieskaitot divus punktus;
–        piespriest Komisijai atjaunot
Idromacchine
un Kapuco reputāciju, veicot pasākumus, kurus tiesa uzskatītu par visatbilstošākajiem, tādus kā
ad hoc
publikācija
Oficiālajā Vēstnesī
vai nosūtot vēstuli nozares lielākajiem uzņēmējiem, pieprasot labot apstrīdētā lēmuma informāciju par
Idromacchine
;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisija lūdz Vispārējo tiesu:
–        prasību noraidīt;
–        piespriest prasītājiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums
Saskaņā ar EKL 288. panta otro daļu, ja pastāv tādas saistības, kas nav līgumsaistības, Eiropas Kopiena saskaņā ar vispārējiem
tiesību principiem, kas kopīgi visu dalībvalstu tiesību sistēmām, novērš jebkādu kaitējumu, ko radījušas Kopienas iestādes
vai to darbinieki, pildot savus pienākumus.
Saskaņā ar pastāvīgu judikatūru Kopienas ārpuslīgumiskā atbildība par tās iestāžu nelikumīgu rīcību EKL 288. panta otrās daļas
izpratnē ir pakļauta vairākiem nosacījumiem, proti, iestādēm pārmestajai rīcībai jābūt nelikumīgai, zaudējumiem ir patiesi
jāpastāv un ir jāpastāv cēloņsakarībai starp attiecīgo rīcību un zaudējumiem (Tiesas 1982. gada 29. septembra spriedums lietā
26/81
Oleifici Mediterranei
/EEK,
Recueil
, 3057. lpp., 16. punkts, un Vispārējās tiesas 2005. gada 14. decembra spriedums lietā T‑383/00
Beamglow
/Parlaments u.c., Krājums, II‑5459. lpp., 95. punkts).
Vispirms, attiecībā uz nosacījumu par prettiesisko rīcību, ko pārmet iestādei vai attiecīgai institūcijai, judikatūrā ir paredzēts,
ka ir jābūt pierādītam pietiekami būtiskam tādas tiesību normas pārkāpumam, kas piešķir tiesības privātpersonām (Tiesas 2000. gada
4. jūlija spriedums lietā C‑352/98 P
Bergaderm
un
Goupil
/Komisija,
Recueil
, I‑5291. lpp., 42. punkts). Runājot par prasību, saskaņā ar kuru pārkāpumam ir jābūt pietiekami būtiskam, noteicošais kritērijs,
ar kuru tiek ļauts uzskatīt, ka minētais nosacījums ir izpildīts, ir tas, ka šī iestāde vai attiecīgā Kopienas iestāde acīmredzami
un būtiski ir pārkāpusi savas rīcības brīvības robežas. Ja šai iestādei ir tikai būtiski sašaurinātas izvērtēšanas pilnvaras
vai pat to nav vispār, pietiek tikai pierādīt Kopienu tiesību pārkāpumu, lai pierādītu, ka pastāv pietiekami būtisks pārkāpums
(Tiesas 2002. gada 10. decembra spriedums lietā C‑312/00 P Komisija/
Camar
un
Tico
,
Recueil
, I‑11355. lpp., 54. punkts, un Vispārējās tiesas 2001. gada 12. jūlija spriedums apvienotajās lietās T‑198/95, T‑171/96,
T‑230/97, T‑174/98 un T‑225/99
Comafrica
un
Dole Fresh Fruit Europe
/Komisija,
Recueil
, II‑1975. lpp., 134. punkts).
Turklāt attiecībā uz nosacījumu par zaudējumu esamību Komisijas atbildība iestājas tikai tad, ja prasītājs ir faktiski cietis
“reālus un droši zināmus” zaudējumus (Tiesas 1982. gada 27. janvāra spriedums apvienotajās lietās 256/80, 257/80, 265/80,
267/80 un 5/81
Birra Wührer
u.c./Padome un Komisija,
Recueil
, 85. lpp., 9. punkts, un lietā 51/81
De Franceschi
/Padome un Komisija,
Recueil
, 117. lpp., 9. punkts; Vispārējās tiesas 1996. gada 16. janvāra spriedums lietā T‑108/94
Candiotte
/Padome,
Recueil
, II‑87. lpp., 54. punkts). Prasītājam ir jāiesniedz Kopienu tiesai pierādījumi, lai pierādītu kaitējuma pastāvēšanu un tā
apmēru (Tiesas 1976. gada 21. maija spriedums lietā 26/74
Roquette frères
/Komisija,
Recueil
, 677. lpp., 22.–24. punkts, un Vispārējās tiesas 1996. gada 9. janvāra spriedums lietā T‑575/93
Koelman
/Komisija,
Recueil
, II‑1. lpp., 97. punkts).
Visbeidzot, attiecībā uz nosacījumu par cēloņsakarību starp apgalvoto rīcību un norādīto kaitējumu, apgalvotajam kaitējumam
ir pietiekami tieši jāizriet no rīcības, par kuru ir celti iebildumi, t.i., šai rīcībai ir jābūt galvenajam kaitējuma cēlonim,
un tādējādi nepastāv pienākums atlīdzināt par jebkādām pat netiešām prettiesiskas situācijas nelabvēlīgām sekām (skat. Tiesas
1979. gada 4. oktobra spriedumu apvienotajās lietās 64/76, 113/76, 167/78, 239/78, 27/79, 28/79 un 45/79
Dumortier
u.c./Padome,
Recueil
, 3091. lpp., 21. punkts, un Vispārējās tiesas 2006. gada 10. maija spriedumu lietā T‑279/03
Galileo International Technology
u.c./Komisija, Krājums, II‑1291. lpp., 130. punkts un tajā minētā judikatūra). Prasītājam ir jāsniedz pierādījumi, ka starp
pārmesto rīcību un norādītajiem zaudējumiem pastāv cēloņsakarība (skat. Vispārējās tiesas 1998. gada 30. septembra spriedumu
lietā T‑149/96
Coldiretti
u.c./Padome un Komisija,
Recueil
, II‑3841. lpp., 101. punkts un tajā minētā judikatūra).
Ja nav izpildīts viens no trīs nosacījumiem, lai iestātos Kopienas ārpuslīgumiskā atbildība, zaudējumu atlīdzības prasība
ir noraidāma, neizvērtējot, vai abi pārējie nosacījumi ir izpildīti (Vispārējās tiesas 2002. gada 20. februāra spriedums lietā
T‑170/00
Förde‑Reederei
/Padome un Komisija,
Recueil
, II‑515. lpp., 37. punkts; šajā ziņā skat. Tiesas 1994. gada 15. septembra spriedumu lietā C‑146/91
KYDEP
/Padome un Komisija,
Recueil
, I‑4199. lpp., 81. punkts). Kopienu tiesai turklāt šie nosacījumi nav jāizvērtē noteiktā kārtībā (Tiesas 1999. gada 9. septembra
spriedums lietā C‑257/98 P
Lucaccioni
/Komisija,
Recueil
, I‑5251. lpp., 13. punkts).
Šajā gadījumā prasītāji norāda, ka tiem tika nodarīti nemantiski un mantiski kaitējumi, par kuriem tie prasa atlīdzinājumu.
Vispārējā tiesa uzskata, ka šajā stadijā, pirmkārt, ir jāizvērtē prasība par to nemantisko kaitējumu atlīdzību un, otrkārt,
to prasība par mantisko kaitējumu atlīdzību.
1.
Par prasību atlīdzināt nemantisko kaitējumu
Prasītāji uzskata, ka
Idromacchine
tāpat kā Kapuco tika nodarīts nemantiskais kaitējums, kas ir jāatlīdzina.

Par nemantisko kaitējumu
Idromacchine
Attiecībā uz iespējamo
Idromacchine
nodarīto nemantisko kaitējumu ir jāizskata Kopienas atbildības iestāšanās nosacījumi, vispirms apskatot nosacījumu par Komisijai
pārmesto prettiesisko rīcību, tad tās saistību ar faktisko zaudējumu esamību un, visbeidzot, to, vai starp pārmesto rīcību
un norādītajiem zaudējumiem pastāv cēloņsakarība. Tikai tādā gadījumā, ja minētie nosacījumi ir izpildīti, būtu jālemj par
Idromacchine
piešķiramās atlīdzības apjomu.
Par Komisijai pārmesto prettiesisko rīcību
Savos rakstveida apsvērumos prasītāji pēc būtības pārmet Komisijai divas prettiesiskas rīcības.
Attiecībā uz pirmo Komisijai pārmetamo prettiesisko rīcību prasītāji norāda, ka esot pārkāpts labas pārvaldības princips,
pienācīgas rūpības ievērošanas princips un tiesību uz aizstāvību ievērošanas princips, saskaņā ar kuriem Komisijai būtu bijusi
jādod iespēja iesniegt apsvērumus pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, lai tā varētu noteikt, ka [
Idromacchine
] nav atbildīga par minēto tvertņu piegādes kavējumu.
Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru valsts atbalsta kontroles procedūra, ņemot vērā tās vispārējo struktūru,
ir procedūra, ko uzsāk pret atbildīgo dalībvalsti sakarā ar tās pienākumiem atbilstoši Kopienu tiesībām piešķirt atbalstu
(skat. Tiesas 2002. gada 24. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑74/00 P un C‑75/00 P
Falck
un
Acciaierie di Bolzano
/Komisija,
Recueil
, I‑7869. lpp., 81. punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt valsts atbalsta kontroles procedūrā ieinteresētās personas, izņemot dalībvalsti, pašas nevar iesaistīties tādā sacīkstes
procesā ar Komisiju, kādā var piedalīties minētā dalībvalsts (skat. šī sprieduma 33. punktā minēto spriedumu apvienotajās
lietās
Falck
un
Acciaierie di Bolzano
/Komisija, 82. punkts un tajā minētā judikatūra).
Visbeidzot, EKL 88. pantā paredzētās atbalstu kontroles procedūras ietvaros, no vienas puses, ir nošķirta atbalstu pārskatīšanas
[procedūras] sākotnējā stadija, kas paredzēta šā panta 3. punktā, kuras mērķis ir vienīgi Komisijas sākotnējo piezīmju par
attiecīga atbalsta pilnīgu vai daļēju saderīgumu noformulēšana, un, no otras puses, šā panta 2. pantā noteiktā pārskatīšanas
stadija. Tikai saistībā ar šo [pēdējo minēto pārskatīšanu], kuras mērķis ir Komisijas pilnīga informēšana par visiem lietas
faktiem, ar EK līgumu Komisijai tiek uzlikts pienākums informēt ieinteresētās puses, lai tās varētu iesniegt savus apsvērumus
(skat. Tiesas 2005. gada 13. decembra spriedumu lietā C‑78/03 P Komisija/
Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum
, Krājums, I‑10737. lpp., 34. punkts un tajā minētā judikatūra).
No šī sprieduma 33.–35. punktā izklāstītās judikatūras izriet, ka Komisijai, kas apstrīdētajā lēmumā atļāva pagarināt
De Poli
būvēto kuģu būves termiņu, apskatāmā atbalsta iepriekšējās izmeklēšanas stadijas laikā nebija pienākuma uzklausīt
Idromacchine
. Turklāt pēdējā nebija trešā ieinteresētā persona procedūrā, jo tā nebija nedz saņēmējs, nedz minētā atbalsta saņēmēja konkurents.
Ar prasītāju izvirzītajiem argumentiem šajā ziņā izdarītos secinājumus nevar apšaubīt.
Pirmkārt, arguments, saskaņā ar kuru Komisija, ja pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas tā būtu uzklausījusi
Idromacchine
, būtībā būtu secinājusi citādi, nekā tas ir darīts apstrīdētajā lēmumā, ir jānoraida kā neatbilstošs. Ar šādu argumentu nekādā
gadījuma nav apšaubāmi šī sprieduma 36. punkta secinājumi, saskaņā ar kuriem apskatāmā atbalsta iepriekšējās izmeklēšanas
stadijā Komisijai nebija nekāda pienākuma uzklausīt
Idromacchine
.
Otrkārt, arguments, saskaņā ar kuru, pamatojoties uz lietas faktiem, Vispārējai tiesai esot bijis jāsecina, ka pastāv tiesību
uz aizstāvību pārkāpums, kā tas tika secināts līdzīgos apstākļos lietā, par kuru pieņemts 2008. gada 24. septembra spriedums
lietā T‑412/05
M
/Ombuds (Krājumā nav publicēts, 133. un 136. punkts), ir jānoraida kā nepamatots. Šajā spriedumā Vispārējā tiesa konstatēja,
ka Eiropas Ombuds pārkāpa sacīkstes principu, jo vienā no saviem lēmumiem par sliktas pārvaldības gadījumu piedēvēja atbildību
ierēdnim bez viņa iepriekšējās uzklausīšanas, kā tam bija jānotiek saskaņā ar tam saistošiem tiesību aktiem. Atšķirībā no
šīs lietas faktiskiem apstākļiem, šajā gadījumā pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas Komisijai nebija noteikta pienākuma uzklausīt
Idromacchine
.
Tātad, ciktāl prasītāji norādīja, ka Komisija esot pārkāpusi labas pārvaldības, kā arī pienācīgas rūpības un tiesību uz aizstāvību
ievērošanas principu, kas izriet no tā, ka pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas netika uzklausīta
Idromacchine
, šie iebildumi ir jānoraida kā nepamatoti.
Attiecībā uz otro prettiesisko rīcību, ko pārmet Komisijai, prasītāji norāda, pirmkārt, ka esot pārkāpts dienesta noslēpums,
jo apstrīdētajā lēmumā Komisijai, piedēvējot prettiesisko rīcību, būtu bijis apstrīdētajā lēmumā jāatturas no
Idromacchine
nosaukuma minēšanas saistībā ar pārkāpumu, un, otrkārt, esot pārkāpts samērīguma princips, ciktāl tie uzskata, ka nebija
nekādas vajadzības šajā lēmumā minēt
Idromacchine
vārdu. Tie apgalvo, ka, pat ja būtu jāuzskata, ka
Idromacchine
bija atbildīga par
De Poli
būvēto kuģu piegādes kavējumiem, vai ka tā nepiegādāja tvertnes, kas būtu saskaņā ar spēkā esošajiem aktiem, tomēr Komisija
ir izpaudusi
Idromacchine
vārdu
Oficiālajā Vēstnesī
publicētajā apstrīdētajā lēmumā, pat ja šāda izpaušana nebija vajadzīga.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar EKL 287. pantu Savienības iestāžu locekļi, Savienības komiteju locekļi, ierēdņi un
pārējie Savienības darbinieki, pat pēc pienākumu izpildes beigšanas, nedrīkst izpaust informāciju, uz kuru attiecas pienākums
glabāt dienesta noslēpumu, jo īpaši informāciju par uzņēmumiem, to darījumu attiecībām un to ražošanas izmaksām.
Regulā Nr. 659/1999 ir atkārtoti apstiprināts Komisijas pienākums, izmeklējot valsts atbalstu, glabāt dienesta noslēpumu.
Minētās regulas preambulas 21. apsvērumā ir paredzēts, ka “Komisijai, sniedzot sabiedrībai informāciju par saviem lēmumiem,
saskaņā ar Līguma [287.] pantu būtu jāievēro noteikumi par dienesta noslēpumu”. Šīs regulas 24. pantā ir noteikts, ka “Komisija
un dalībvalstis, to amatpersonas un citi darbinieki, tostarp neatkarīgi eksperti, ko iecēlusi Komisija, neizpauž informāciju,
ko tie ieguvuši, piemērojot šo regulu, un uz kuru attiecas pienākums glabāt dienesta noslēpumu”.
Nedz EKL 287. pantā, nedz Regulā Nr. 659/1999 nav tieši norādīts uz kādu informāciju, neskaitot komercnoslēpumu, attiecas
pienākums glabāt dienesta noslēpumu.
Saskaņā ar judikatūru informācija, uz kuru attiecas pienākums glabāt dienesta noslēpumu, var būt kā konfidenciālā informācija,
tā arī komercnoslēpums (Vispārējās tiesas 1996. gada 18. septembra spriedums lietā T‑353/94
Postbank
/Komisija,
Recueil
, II‑921. lpp., 86. punkts). Vispārīgi runājot, attiecībā uz komercnoslēpumiem vai citu informāciju, uz kuru attiecas pienākums
glabāt dienesta noslēpumu, vispirms ir vajadzīgs, lai šo komercnoslēpumu vai konfidenciālo informāciju zinātu tikai ierobežots
personu skaits. Turklāt tai jābūt informācijai, kuras izpaušana var izraisīt būtisku kaitējumu personai, kas to iesniegusi,
vai trešai personai. Visbeidzot, ir vajadzīgs, lai intereses, ko var skart informācijas izpaušana, būtu objektīvi aizsargājamas.
Šajā ziņā informācijas konfidencialitātes rakstura izvērtēšanai ir jālīdzsvaro individuālās likumiskās intereses, kas nepieļauj
šo izpaušanu, un vispārējās intereses par to, lai Kopienu iestāžu darbība būtu, cik iespējams, atklāta (skat. Vispārējās tiesas
2006. gada 30. maija spriedumu lietā T‑198/03
Bank Austria Creditanstalt
/Komisija, Krājums, II‑1429. lpp., 71. punkts, un 2007. gada 12. oktobra spriedumu lietā T‑474/04
Pergan Hilfsstoffe für industrielle Prozesse
/Komisija, Krājums, II‑4225. lpp., 65. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādēļ, ņemot vērā normas un šī sprieduma 42.–45. punktā izklāstīto judikatūru, ir jāpārbauda, vai, kā to norāda prasītāji,
Komisija ir pārkāpusi pienākumu glabāt dienesta noslēpumu, kā arī samērīguma principu, apstrīdētajā lēmumā īpaši norādot,
ka
Idromacchine
nenodeva tvertnes, kas būtu saskaņā ar spēkā esošiem aktiem, un ka tā neesot izpildījusi savas līgumsaistības.
Šajā gadījumā, pirmkārt, ir jākonstatē, ka Itālijas Republika nodeva Komisijai informāciju, saskaņā ar kuru
Idromacchine
būtībā nevarēja nodot
De Poli
tvertnes, kas būtu saskaņā ar spēkā esošiem aktiem un līgumiskiem nosacījumiem, un šī informācija bija vienīgi apskatāmās
atbalsta izmeklēšanas administratīvās procedūras vajadzībām. Šī informācija attiecās, kā to būtībā pareizi norāda prasītāji,
uz šo divu sabiedrību komercdarbību veikšanu. Tādēļ šajā gadījumā šī informācija ir konfidenciāla.
Otrkārt, šī sprieduma 46. punktā minētā informācijas izpaušana varēja izraisīt būtisku kaitējumu
Idromacchine
. Neatkarīgi no tā, vai Komisija ir vai nav pieļāvusi kļūdu faktu novērtējumā, uzskatot, ka
Idromacchine
, izpildot savas līgumsaistības ar
De Poli
, ir rīkojusies prettiesiski, jebkurā gadījumā ir jākonstatē, ka ar Komisijas faktu un novērtējumu izpaušanu, apstrīdētajā
lēmumā nelabvēlīgi atainojot
Idromacchine
, varēja tai izraisīt būtisku kaitējumu.
Treškārt, ciktāl ar šī sprieduma 46. punktā minētās informācijas izpaušanu var kaitēt
Idromacchine
tēlam un reputācijai, tās intereses, lai šāda informācija netiktu izpausta, ir objektīvi aizsargājamas.
Ceturtkārt, tas izriet no, pirmām kārtām,
Idromacchine
leģitīmas intereses, lai tās vārds netiktu izpausts apstrīdētajā lēmumā, un, otrām kārtām, vispārējās intereses, ka šāda izpaušana
bija nesamērīga ar apstrīdētā lēmuma priekšmetu, izvēršanas.
Šajā ziņā vispirms būtu jānorāda, ka ar atklātības principu un Kopienas iestāžu rīcības pārskatāmības prasību, kā tie minēti
LES 1. pantā un EKL 254. un 255. pantā, ir noteikts, lai
De Poli
piešķirtā valsts atbalsta izmeklēšanas ietvaros apstrīdētajā lēmumā Komisija pieņem skaidru nostāju par to, vai pamata lietas
kuģu būves kavējums bija saistīts ar trešo personu, kas nav
De Poli
, darbībām. Tomēr būtu pietiekami, ka, ziņojot par līguma saistību neizpildi, Komisija vai nu vispārīgi minētu būtiskas apskatāmā
kuģa sastāvdaļas piegādātāju, vai, vajadzības gadījumā precīzāk norādītu aplūkojamo tvertņu piegādātāju, neesot nevienā gadījumā
vajadzīgam minēt šī piegādātāja vārdu; līdz ar ko tā likumīgas intereses būtu aizsargātas.
Līdz ar to nevar piekrist Komisijas izvirzītajiem argumentiem par to, ka, izpaužot
Idromacchine
vārdu apstrīdētajā lēmumā, tā nav izdarījusi nekādu pārkāpumu.
Pirmkārt, ciktāl Komisija tiesas sēdē, atbildot uz Vispārējās tiesas jautājumiem, apgalvoja, ka, “ņemot vērā [apstrīdētā]
lēmuma pamatojumu”, bija jānorāda aplūkojamo tvertņu būvētāja vārds, kas bija “īpaši uzticams, [bet] kurš vienreiz izraisīja
kavēšanos”, šāds arguments ir jānoraida kā nepamatots. Apskatāmā atbalsta izmeklēšanas ietvaros, kurā tika pieņemts apstrīdētais
lēmums, atbilstošs ir tikai jautājums par to, vai Itālijas Republika juridiski pietiekami pamatoja
De Poli
kuģu nodošanas kavējumu, neesot vajadzīgam izpaust viena vai vairāku piegādātāju vārdu, kas iespējami veica pārkāpumus, ar
kuriem pamato minēto kavējumu; šādai neizpaušanai nekādā veidā neietekmējot Komisijas secinājumus apstrīdētajā lēmumā.
Otrkārt, ciktāl Komisija apgalvo, ka, ja apstrīdētajā lēmumā nebūtu minēts šo tvertņu piegādātāja vārds, tas nebūtu šķērslis,
ka sabiedrība par viņu uzzinātu, jo aplūkojamā nozare ir visai ierobežota, tās sastāvā ir speciālisti un starp
De Poli
un
Idromacchine
pastāv strīds, kas tika atspoguļots presē un kuru izskata Venēcijas tiesa (Itālija), šie argumenti arī ir jānoraida kā nepamatoti.
Šie apstākļi neietekmē faktu, saskaņā ar kuru, norādot, ka
Idromacchine
ir atbildīga par piegādes kavējumu, Komisija apstrīdētajā lēmumā ir izpaudusi faktus un novērtējumus, to atainojot un minot
vārdā kā nespējīgu nodrošināt
De Poli
ar precēm, kas būtu saskaņā ar spēkā esošajiem aktiem, un izpildīt savas līgumsaistības, kaut gan šāda izpaušana attiecībā
uz apstrīdētā lēmuma mērķi nebija vajadzīga.
Visbeidzot, Komisijas argumenti, saskaņā ar kuriem, pirmkārt, apstrīdēto lēmumu tā pamatoja tikai ar Itālijas Republikas iesniegto
informāciju un, otrkārt, no Regulas Nr. 659/1999 24. un 25. panta un Komisijas 2003. gada 1. decembra Paziņojuma C(2003) 4582
par dienesta noslēpumu lēmumos par valsts atbalstu (OV C 297, 6. lpp.) 25. un nākamajiem punktiem izriet, ka Itālijas Republikai
bija jānorāda uz informāciju, kuru tā uzskata par tādu, uz kuru attiecas pienākums glabāt dienesta noslēpumu, ir jānoraida
kā nepamatoti. Minētajos noteikumos būtībā ir paredzēts, ka Komisija paziņo tās lēmumu attiecīgajai dalībvalstij, kurai savukārt
ir 15 dienas, lai norādītu uz informāciju, kuru tā uzskata par tādu, uz kuru attiecas pienākums glabāt dienesta noslēpumu,
taču šie noteikumi neatbrīvo Komisiju no EKL 287. pantā paredzētā pienākuma neizpaust dienesta noslēpumu, un tajos nav aizliegts
Komisijai pēc savas iniciatīvas nolemt neizpaust informāciju, kuru tā uzskata par tādu, uz kuru attiecas pienākums glabāt
dienesta noslēpumu, pat ja tā nav saņēmusi attiecīgās dalībvalsts pieteikumu. Turklāt, pat pieņemot, ka varētu uzskatīt, ka
Itālijas Republika ir izdarījusi pārkāpumu, nododot Komisijai nepareizu informāciju un neinformējot to par informācijas konfidencialitāti,
kas attiecas uz komercdarbību veikšanu starp
Idromacchine
un
De Poli
, ar šādu pārkāpumu nevar atspēkot konstatējumu, saskaņā ar kuru Komisija jebkurā gadījumā var pēc savas iniciatīvas nolemt
neizpaust informāciju, uz kuru attiecas pienākums glabāt dienesta noslēpumu.
Tādējādi faktu un novērtējumu izpaušana, apstrīdētajā lēmumā atainojot un minot vārdā
Idromacchine
kā nespējīgu nodrošināt
De Poli
ar precēm, kas būtu saskaņā ar spēkā esošajiem aktiem, un izpildīt savas līgumsaistības, ir EKL 287. pantā paredzētā pienākuma
glabāt dienesta noslēpumu pārkāpums. Ciktāl šī pienākuma mērķis ir aizsargāt privātpersonām piešķirtās tiesības un Komisijai
nav plašas rīcības brīvības attiecībā uz to, vai konkrētā gadījumā ir jāatkāpjas no noteikuma par konfidencialitāti, ir jākonstatē,
ka Kopienu tiesībās ar šo pārkāpumu ir pietiekami, lai noteiktu, ka pastāv pietiekami būtisks pārkāpums šī sprieduma 24. punktā
minētās judikatūras izpratnē.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ir jāatzīst, ka, pārkāpjot tās pienākumu glabāt dienesta noslēpumu, Komisija
ir rīkojusies prettiesiski un ar to iestājas Kopienas ārpuslīgumiskā atbildība EKL 288. panta otrās daļas izpratnē.
Šādos apstākļos prasītāju pēdējam iebildumam, saskaņā ar kuru Komisija esot pārkāpusi arī samērīguma principu, jo apstrīdētajā
lēmumā ir izpaudusi faktus un novērtējumus, atainojot un minot vārdā
Idromacchine
kā nespējīgu nodrošināt
De Poli
ar precēm, kas būtu saskaņā ar spēkā esošajiem aktiem, un izpildīt savas līgumsaistības, nav priekšmeta. Pat ja būtu jāuzskata,
ka samērīguma princips tika pārkāpts, ar to jebkurā gadījumā prasītāji nevarētu saņemt plašāka rakstura vai lielāka apmēra
atlīdzību par kaitējumu nekā tā, ko tie varētu saņemt par Komisijas pienākumu glabāt dienesta noslēpumu pārkāpumu. Tāpēc par
šo iebildumu nav jālemj.
Par zaudējumu esamību
Prasītāji būtībā norādīja, ka
Idromacchine
radās nemantisks kaitējums, kas ir saistīts ar apdraudējumu tās tēlam un reputācijai, ciktāl apstrīdētajā lēmumā tā tika
minēta vārdā un atainota kā nespējīga nodrošināt
De Poli
ar precēm, kas būtu saskaņā ar spēkā esošajiem aktiem, un izpildīt savas līgumsaistības.
Šajā ziņā ir jākonstatē, kā tas izriet no šī sprieduma 8.–12. punktā atveidotām apstrīdētā lēmuma norādēm, Komisija atainoja
un minēja vārdā
Idromacchine
tostarp kā nespējīgu uzbūvēt tvertnes, kas būtu saskaņā ar sertifikācijas standartiem (skat. apstrīdētā lēmuma 10. punkta
iii) apakšpunktu, 28. punkta trešo daļu un 29. panta trešo daļu), un nespējīgu nodot minētās tvertnes saskaņā ar tās līgumsaistībām
(skat. apstrīdētā lēmuma 31. punktu) tādējādi, ka
De Poli
bija spiesta vērsties pie cita uzņēmuma, lai saņemtu nepieciešamo. Tāpēc ar šādiem paziņojumiem, ar kuriem tika nelabvēlīgi
atainota
Idromacchine
kā uzņēmums, kas nav spējīgs sniegt pakalpojumus, kas būtu saskaņā ar spēkā esošajiem aktiem, un tādējādi ievērot savas līgumsaistības,
var noniecināt tās tēlu un reputāciju, kurai pašai par sevi ir komerciālā vērtība, un Komisija savos rakstveida apsvērumos
to neapstrīd.
Turklāt ir jāprecizē, ka tāpat, kā Vispārējā tiesa šī sprieduma 39. punktā minētā sprieduma lietā
M
/Ombuds 150. punktā ir nospriedusi, ka, piesaistot sliktas pārvaldības gadījumam un minot vārdā prasītāju lietā, kurā taisīts
šis spriedums, no pašas lēmuma publikācijas Ombuda interneta vietnē izriet, ka prasītājs tika skarts patiesi un noteikti;
ar pašas publikācijas
Oficiālajā Vēstnesī
norādi uz apstrīdētajā lēmumā vārdā minēto
Idromacchine
ir pietiekami, lai noteiktu tai nodarītā kaitējuma reālo un droši zināmo raksturu.
Turpretim, kā tiesas sēdē to norādīja Komisija, pat pieņemot, ka būtu bijis jāuzskata, ka tā nebija pieļāvusi vērtējuma kļūdu
apstrīdētajā lēmumā, konstatējot, ka
Idromacchine
savās līgumiskajās attiecībās ar
De Poli
bija rīkojusies prettiesiski, tomēr fakti un novērtējumi, ar kuriem
Idromacchine
atainota un minētā vārdā kā nespējīga nodrošināt
De Poli
ar precēm, kas būtu saskaņā ar spēkā esošajiem aktiem, un izpildīt savas līgumsaistības, kaitē
Idromacchine
tēlam un reputācijai. Turklāt šis kaitējums tika radīts [tikai]
Idromacchine
un ir atšķirīgs no tā, kas radās Komisijas vai Itālijas Republikas iespējami pieļauto vērtējuma kļūdu dēļ, uzskatot, ka tā
bija atbildīga par aplūkojamo tvertņu piegādes kavējumu.
Tāpēc ir jāuzskata, ka
Idromacchine
radās apdraudējums tās tēlam un reputācijai.
Par cēloņsakarību starp attiecīgo rīcību un zaudējumiem
Prasītāji būtībā apgalvo, ka pastāv tieša cēloņsakarība starp, pirmkārt, pienākuma glabāt dienesta noslēpumu pārkāpumu un
samērīguma principu un, otrkārt, kaitējumu
Idromacchine
tēlam un reputācijai.
Šajā ziņā ir jāuzskata, ka
Idromacchine
nerastos nekāds apdraudējums tās tēlam un reputācijai, ja apstrīdētajā lēmumā Komisija nebūtu izpaudusi faktus un novērtējumus,
atainojot un minot to vārdā kā nespējīgu nodrošināt
De Poli
ar precēm, kas būtu saskaņā ar spēkā esošajiem aktiem, un izpildīt savas līgumsaistības. Nevar atbalstīt Komisijas argumentus,
saskaņā ar kuriem starp tās iespējamo pārkāpumu un prasītāju zaudējumiem nepastāv pietiekami tiešas cēloņsakarības.
Pirmkārt, ciktāl Komisija apgalvo, ka prasītāju ciestie kaitējumi ir attiecināmi vai nu uz
De Poli
, kas valsts atbalsta izmeklēšanas ietvaros apgalvoja, ka kuģu būves kavējums tostarp notika
Idromacchine
rīcības dēļ, vai uz Itālijas Republiku, kas nosūtīja Komisijai kļūdaino informāciju, šie argumenti ir jānoraida kā nepamatoti.
Pat ja būtu bijis jāuzskata, ka
De Poli
ir iesniegusi Itālijas Republikai kļūdainu informāciju par
Idromacchine
, kuru, pirmām kārtām, tā kļūdaini būtu nosūtījusi Komisijai un, otrām kārtām, tai nebūtu norādījusi, ka minētajai informācijai
jābūt aizsargājamai ar dienesta noslēpumu, tomēr
Idromacchine
kaitējumu tiešais iemesls šajā ziņā būtu nevis iespējamā kļūdainā informācija, ko iesniegusi
De Poli
vai Itālijas Republika, bet tas, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija ir izpaudusi faktus un novērtējumus, atainojot un minot to
vārdā kā nespējīgu nodrošināt
De Poli
ar precēm, kas būtu saskaņā ar spēkā esošajiem aktiem, un izpildīt savas līgumsaistības, pat ja attiecībā uz apstrīdēto lēmumu
tas nebija vajadzīgs.
Otrkārt, pretēji tam, ko Komisija apgalvoja tiesas sēdē pēc tam, kad prasītāji, atbildot uz Vispārējās tiesas mutvārdu jautājumiem,
norādīja, ka Venēcijas tiesa 2009. gada decembrī pasludināja spriedumu, pamatoti norādot, ka
De Poli
savu līgumsaistību pret
Idromacchine
izpildē neizdarīja pārkāpumu, šādu spriedumu jebkurā gadījumā neietekmē konstatējums, saskaņā ar kuru
Idromacchine
nerastos nekāds apdraudējums tās tēlam un reputācijai, ja apstrīdētajā lēmumā Komisija nebūtu izpaudusi tās vārdu.
Ņemot vērā visus šī sprieduma 31.–68. punktā minētos apsvērumus, ir jāsecina, ka trīs nosacījumi, lai iestātos Kopienas ārpuslīgumiskā
atbildība EKL 288. panta otrās daļas izpratnē, ir izpildīti, un tādējādi jānosaka
Idromacchine
atlīdzības apmērs par tai radīto nemateriālo kaitējumu.
Par nemateriālā kaitējuma atlīdzību
Idromacchine
Ņemot vērā atlīdzību par
Idromacchine
nodarīto kaitējumu tēlam un reputācijai, prasītāji būtība prasa vispirms noteikt taisnīgu un atbilstošu kompensāciju, tad
piešķirt kompensācijas procentus par laika posmu no apstrīdētā lēmuma publikācijas līdz sprieduma pasludināšanas dienai un
kavējuma procentus par laika posmu no sprieduma pasludināšanas līdz atlīdzības pilnīgai samaksai un, visbeidzot, noteikt pasākumus
Idromacchine
tēla un reputācijas atjaunošanai.
Pirmām kārtām, attiecībā uz to pieteikumu, ka Komisijai jāsamaksā taisnīga un atbilstoša kompensācija, ir jānorāda, ka, atbildot
uz Vispārējās tiesas sēdē uzdotajiem mutiskajiem jautājumiem, prasītāji precizēja, ka, ņemot vērā, ka nemateriālais kaitējums
nav aprēķināms, tas bija tikai to orientējošs ieteikums Vispārējai tiesai nospriest piešķirt atlīdzību no 30 līdz 50 % apmērā
no summas, kas tiek pieprasīta par mantiskajiem kaitējumiem, proti, summu aptuveni no EUR 1 637 892 līdz EUR 2 729 820.
Pirmkārt, ņemot vērā to, ka prasītāji uzskata, ka kaitējums tika palielināts, ciktāl Komisija “esot atkārtoti nopublicējusi
negatīvo informāciju par
Idromacchine
”, tie atsaucas uz apstrīdēto lēmumu, kas ir ietverts vispirms Komisijas 2006. gada 4. jūlija Lēmumā 2006/948/EK par valsts
atbalstu, ko Itālija paredz īstenot par labu
Cantieri Navali Termoli SpA
(OV L 383, 53. lpp.), tad 2008. gada 16. aprīļa Lēmumā 2008/C 208/07 “Valsts atbalsts – Itālija – Valsts atbalsts C 15/08
(ex N 318/07, N 319/07, N 544/07 un N 70/08) – Trīs gadu piegādes termiņa pagarināšana
Cantiere Navale de Poli
ražotajiem 4 ķimikāliju tankkuģiem” (OV C 208, 14. lpp.) un, visbeidzot, Vispārējās tiesas 2008. gada 12. novembra spriedumā
lietā T‑70/07
Cantieri Navali Termoli
/Komisija (Krājumā nav publicēts) (OV C 6, 25. lpp.).
Lai gan ir tiesa, ka šī sprieduma 72. punktā minētajos
Oficiālajā Vēstnesī
publicētajos abos lēmumos un tiesas spriedumā ir ietverta norāde uz apstrīdēto lēmumu, tomēr ir jākonstatē, ka tajos nav
ietverta jauna atsauce uz faktiem un novērtējumiem, atainojot un minot vārdā
Idromacchine
kā nespējīgu nodrošināt
De Poli
ar precēm, kas būtu saskaņā ar spēkā esošajiem aktiem, un izpildīt savas līgumsaistības. Šādos apstākļos ar abiem lēmumiem
un šo spriedumu nevar palielināt
Idromacchine
nemantisko kaitējumu.
Otrkārt, ir jānorāda, ka prasītāji neiesniedz nekādu paskaidrojumu, ar kuru tiktu pamatota to prasība piešķirt atlīdzību tādā
apmērā, kas atbilstu no 30 līdz 50 % apmēram no EUR 5 459 641,28 – summas, ko tie piesaka kā atlīdzību par to mantiskajiem
kaitējumiem. Pat tad, ja tāda iestāde kā Komisija izpauž informāciju, ar kuru tiek negatīvi atainota
Idromacchine
, un ar to tiek nodarīts būtisks kaitējums šīs sabiedrības tēlam un reputācijai, prasītāji tomēr neiesniedz nevienu argumentu
vai pierādījumu, lai izskaidrotu, kāpēc tieši šāda summa būtu taisnīgs atlīdzinājums par kaitējumu
Idromacchine
tēlam un reputācijai. Šajā ziņā var konstatēt, ka, no vienas puses, netika apgalvots, ka šādai summai būtu kaut kāda saistība
ar
Idromacchine
veiktajiem ieguldījumiem, lai izveidotu un saglabātu tās tēlu un reputāciju. No otras puses, prasītāji nav iesnieguši nevienu
argumentu vai pierādījumu, ka minētais apmērs, kurš ir par 12 līdz 20 reizēm lielāks nekā EUR 133 500, kas atbilst vidējai
gada peļņai, kuru, kā apgalvo
Idromacchine
, tā esot saņēmusi iepriekšējo gadu laikā pirms apstrīdētā lēmuma publikācijas, būtu taisnīgs atlīdzinājums par tai izdarītiem
kaitējumiem.
Treškārt, ir jākonstatē, ka prasītāji jebkurā gadījumā bija spējīgi ievērojami ierobežot
Idromacchine
nemantiskā kaitējuma apmēru. Ciktāl prasītāji apgalvo, ka Itālijas sertifikācijas iestāde 2004. gada 5. oktobrī izdeva
Idromacchine
sertifikātu par aplūkojamo tvertņu atbilstību, ar kuru varētu pierādīt, ka tās ir saskaņā ar spēkā esošajiem aktiem, ir jāsecina,
ka
Idromacchine
varēja pamatoties uz minēto sertifikātu, tostarp sadarbojoties ar tās esošajiem un potenciālajiem klientiem, lai, pat pirms
apstrīdētā lēmuma publicēšanas, apstrīdētu minētā lēmuma negatīvo novērtējumu patiesīgumu un tādējādi ierobežotu no tā izrietošu
kaitējumu tēlam un reputācijai. Pamatojoties uz to, kā nepamatoti ir jānoraida arī prasītāju argumenti, kas, atbildot uz Vispārējās
tiesas jautājumiem, tika iesniegti tiesas sēdē, saskaņā ar kuriem kaitējums
Idromacchine
tēlam un reputācijai bija īpaši nozīmīgs, jo pēc apstrīdētā lēmuma publikācijas, meklējot internetā, šī informācija [par sabiedrību]
bija pirmā, kas tika parādīta, un minētais lēmums bija pieejams gan Komisijas Konkurences ģenerāldirektorāta interneta vietnē,
gan
Oficiālajā Vēstnesī
, kas tiek vispārēji lasīts.
Ņemot vērā visus šī sprieduma 71.–75. punktā minētos apsvērumus un nesaņemot prasītāju precīzākas norādes par kaitējuma apmēru
Idromacchine
tēlam un reputācijai, Vispārējā tiesa uzskata, ka atlīdzība EUR 20 000 apmērā ir taisnīga zaudējumu atlīdzība.
Otrām kārtām, attiecībā uz prasītāju pieteikumiem piešķirt, no vienas puses, kompensācijas procentus par laika posmu no apstrīdētā
lēmuma publikācijas līdz sprieduma pasludināšanas dienai un, no otras puses, kavējuma procentus par laika posmu no sprieduma
pasludināšanas līdz atlīdzības pilnīgai samaksai, pirmkārt, ir jāatgādina, ka tāpēc, ka ir izpildīti Kopienas ārpuslīgumiskās
atbildības iestāšanās nosacījumi, nelabvēlīgās sekas, kas radušās saistībā ar laika posmu no brīža, kad radās apstāklis, kura
rezultātā tika nodarīti zaudējumi, līdz dienai, kad tika samaksāta atlīdzība, nevar neņemt vērā, jo ir jāņem vērā naudas vērtības
krišanās (Vispārējās tiesas 2005. gada 13. jūlija spriedums lietā T‑260/97
Camar
/Padome un Komisija, Krājums, II‑2741. lpp., 138. punkts; šajā ziņā skat. arī Tiesas 1994. gada 3. februāra spriedumu lietā
C‑308/87
Grifoni
/EAEK,
Recueil
, I‑341. lpp., 40. punkts). Ir jāuzskata, ka šī naudas vērtības krišanās ir atspoguļota saskaņā ar
Eurostat
(Eiropas Savienības Statistikas birojs) konstatēto gada inflācijas likmi attiecīgajā periodā dalībvalstī, kur šīs sabiedrības
atrodas (šajā ziņā skat. Tiesas 2000. gada 27. janvāra spriedumu apvienotajās lietās C‑104/89 un 37/90
Mulder
u.c./Padome un Komisija,
Recueil
, I‑203. lpp., 220. un 221. punkts; iepriekš minēto Vispārējās tiesas spriedumu lietā
Camar
/Padome un Komisija, 139. punkts, un 2008. gada 26. novembra spriedumu lietā T‑285/03
Agraz
u.c./Komisija, Krājumā nav publicēts, 50. punkts). Šajā ziņā ir jākonstatē, ka kaitējums ir radies dienā, kad apstrīdētais
lēmums tika publicēts
Oficiālajā Vēstnesī
, proti, 2005. gada 18. februārī.
Šādos apstākļos ir jāuzskata, ka Komisijai ir jāmaksā kompensācijas procenti, skaitot no apstrīdētā lēmuma publikācijas dienas
– 2005. gada 18. februāra – līdz šī sprieduma pasludināšanas dienai, pamatojoties uz galvenajām refinansēšanas darbībām noteikto
ECB likmi, kas piemērojama attiecīgajā laika posmā un kas palielināta par diviem punktiem.
Otrkārt, saskaņā ar Tiesas judikatūru maksājamās atlīdzības summai var pieskaitīt kavējuma procentus, sākot no datuma, kurā
ir pasludināts spriedums, ar ko ir atzīts pienākums atlīdzināt zaudējumus (šajā ziņā skat. šī sprieduma 26. punktā minēto
spriedumu apvienotajās lietās
Dumortier
u.c./Padome, 25. punkts, un šī sprieduma 77. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Mulder
u.c./Padome un Komisija, 35. punkts; šī sprieduma 77. punktā minēto spriedumu lietā
Agraz
u.c./Komisija, 55. punkts). Saskaņā ar judikatūru piemērojamo kavējuma procentu likmi aprēķina, pamatojoties uz galvenajām
refinansēšanas darbībām noteikto ECB likmi, kas piemērojama attiecīgajā laika posmā un kas palielināta par diviem punktiem
(šī sprieduma 77. punktā minētie spriedumi lietās
Camar
/Padome un Komisija, 146. punkts, un
Agraz
u.c./Komisija, 55. punkts).
Šādos apstākļos ir jāuzskata, ka Komisijai jāmaksā kavējuma procenti, skaitot no šī sprieduma pasludināšanas dienas līdz minētas
atlīdzības pilnīgai samaksai, pamatojoties uz galvenajām refinansēšanas darbībām noteikto ECB likmi, kas piemērojama attiecīgajā
laika posmā un kas palielināta par diviem punktiem.
Trešām kārtām, attiecībā uz prasītāju pieteikumiem atjaunot
Idromacchine
tēlu ir jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru no EKL 288. panta otrās daļas un EKL 235. punkta, ar ko nav aizliegta iepriekšējā
stāvokļa atjaunošana, izriet, ka Eiropas Savienības tiesa ir kompetenta likt Kopienai sniegt atlīdzinājumu jebkādā formā,
kura atbilstu vispārējiem tiesību principiem, kas kopīgi visu dalībvalstu tiesību sistēmām ārpuslīgumiskās atbildības jomā,
tai skaitā, ja šis atlīdzinājums atbilst šiem principiem, arī iepriekšējā stāvokļa atjaunošanu, vajadzības gadījumā izdodot
rīkojumu veikt darbību vai atturēties no darbības (šī sprieduma 26. punktā minētais spriedums lietā
Galileo International Technology
u.c./Komisija, 63. punkts).
Šajā gadījumā prasītāju pieteikumi, lai Vispārējā tiesa nosaka pasākumus
Idromacchine
tēlu atjaunošanai – vai publicējot
Oficiālajā Vēstnesī
apstrīdētajā lēmumā ietverto iespējami nepatieso apgalvojumu labojumu, vai nosūtot kuģu būvētavas nozares uzņēmējiem vēstuli,
kurā tiek laboti apstrīdētajā lēmumā ietvertie iespējami nepatiesie apgalvojumi, ir jānoraida kā nepamatoti. Prasītāji savos
rakstveida paskaidrojumos būtībā atkārtoti apgalvo, ka
Idromacchine
neesot izdarījusi nekādu pārkāpumu savu līgumsaistību ar
De Poli
izpildē. Tomēr ir jāatgādina, ka par sliktu Komisijai šī sprieduma 56. punktā konstatēts pārkāpums saskaņā ar prasītāju pieteikumu
ir
Idromacchine
vārda izpaušana, nevis kļūda faktu novērtējumā, kad apstrīdētajā lēmumā būtībā
Idromacchine
tika uzskatīta par atbildīgu par savu līgumsaistību ar
De Poli
slikto izpildi. Tā kā šajā ziņā prasītāji nav iesnieguši pieteikumu, šādas kļūdas faktu novērtējumā konstatācija no Komisijas
puses nav šīs tiesvedības priekšmets un tādējādi nav jāpārbauda nedz, vai Komisija ir pieļāvusi minēto kļūdu novērtējumā,
nedz
a fortiori
jāpiespriež Komisijai noteikt pasākumus
Idromacchine
tēla un reputācijas atjaunošanai.
Tāpēc prasītāju formulētais pieteikums par
Idromacchine
tēla un reputācijas atjaunošanu ir jānoraida kā nepamatots.
Secinot par prasītāju pieteikumu par
Idromacchine
nemantiskā kaitējuma atlīdzību, pirmkārt, ir jāuzskata, ka nosacījumi par Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanos
ir izpildīti, otrkārt,
Idromacchine
ir jāpiespriež atlīdzība par tās nemantisko kaitējumu EUR 20 000 apmērā, treškārt, Komisijai jāpiespriež samaksāt kompensācijas
procentus no šīs summas, skaitot no apstrīdētā lēmuma publikācijas 2005. gada 18. februāra
Oficiālajā Vēstnesī
līdz šī sprieduma pasludināšanas dienai, pamatojoties uz galvenajām refinansēšanas darbībām noteikto ECB likmi, kas piemērojama
attiecīgajā laika posmā un kas palielināta par diviem punktiem, un, ceturtkārt, Komisijai jāpiespriež samaksāt kavējuma procentus
no šīs summas, skaitot no šī sprieduma pasludināšanas dienas līdz minētas atlīdzības pilnīgai samaksai, pamatojoties uz galvenajām
refinansēšanas darbībām noteikto ECB likmi, kas piemērojama attiecīgajā laika posmā un kas palielināta par diviem punktiem.

Par Kapuco morālo kaitējumu
No prasītāju rakstveida apsvērumiem izriet, ka tie būtībā apgalvo, ka Kapuco tika nodarīts divu veidu morālais kaitējums.
Pirmkārt, prasītāji apgalvo, ka ar kaitējumu
Idromacchine
tēlam un reputācijai “līdz ar to” tika ietekmēti Kapuco, jo viņiem ir visa
Idromacchine
pamatkapitāla turētāju un šīs sabiedrības vadītāju statuss. Otrkārt, prasītāji uzskata, ka viņiem bija “satraukums, kas radās
steidzamas vajadzības dēļ novērst Komisijas radīto kaitējumu, kad tā publicēja informāciju, kuru [tie] uzskatīja un joprojām
uzskata par nepatiesu”, kā arī “nenoteiktības stāvoklis” un “vilšanās”, kas radās neveiksmīgu mēģinājumu dēļ saņemt
Idromacchine
ciesto kaitējumu atlīdzību pēc apstrīdētā lēmuma publikācijas.
Ciktāl šī sprieduma 59. punktā jau tika konstatēts, ka Komisija rīkojās prettiesiski, pārkāpjot tās pienākumu glabāt dienesta
noslēpumu, ir jāpārbauda, vai prasītāji ir šajā lietā pierādījuši, vai nu ka Kapuco radās reāls un droši zināms morālais kaitējums,
vai ka pastāv cēloņsakarība starp šo prettiesisko rīcību un viņu izvirzīto morālo kaitējumu. Saskaņā ar šī sprieduma 27. punktā
minēto judikatūru, ja viens no šiem nosacījumiem nav izpildīts, tad Kopienas atbildība neiestājas.
Pirmām kārtām, attiecībā uz apdraudējumu tēlam un reputācijai, kas “līdz ar”
Idromacchine
nodarīto kaitējumu tēlam un reputācijai esot nodarīts Kapuco, ir jākonstatē, kā arī to uzskata Komisija, ka viņu vārdi nav
ietverti apstrīdētajā lēmumā un ka tiem personīgi nav pieskaitīta neviena prettiesiska rīcība.
Turpinot ir jānorāda, ka tikai ar to, ka Kapuco pieder viss
Idromacchine
pamatkapitāls un ka tie ir sabiedrības galvenie vadītāji, nevar ietekmēt secinājumus, saskaņā ar kuriem šajā lēmumā Komisija
apstrīdēja tikai
Idromacchine
, nevis tās akcionāru vai vadītāju darbību. Šajā gadījumā ir jāuzsver, kā tas izriet no šī sprieduma 8.–12. punktā minētajām
apstrīdētā lēmuma norādēm, ka tā ir pašas sabiedrības spēja izpildīt tās līgumsaistības un nodrošināt ar precēm, kas būtu
saskaņā ar spēkā esošajiem aktiem, nevis Kapuco kā vadītāju vai akcionāru statuss, kas tika apstrīdēts minētajā lēmumā.
Visbeidzot, ciktāl prasītāji atsaucas uz Vispārējās tiesas 1999. gada 9. jūlija spriedumu lietā T‑231/97
New Europe Consulting
un
Brown
/Komisija (
Recueil
, II‑2403. lpp., 54. un 55. punkts), ir jānorāda, ka minētās lietas apstākļi atšķiras no apstākļiem šajā [pamata] lietā un
tādējādi nevar nonākt pie līdzīga secinājuma. No minētā sprieduma 54. un 55. punkta izriet, ka Vispārējā tiesa šajā lietā
uzskatīja, ka kaitējums apskatāmā uzņēmuma reputācijai skāra arī tā vadītāju, kam piederēja tā 99 %, jo, ņemot vērā lietas
apstākļus, minētais vadītājs, pirmkārt, kā “atsevišķs uzņēmums” viens pats iesākumā veica šī uzņēmuma darbību un, otrkārt,
Komisija viņam personīgi radīja nenoteiktības stāvokli, ar ko viņš tika spiests veltīgi pūlēties, lai izlabotu Komisijas radīto
situāciju. Šajā gadījumā prasītāji neiesniedz nekādu pierādījumu tam, ka abi apstākļi tika izpildīti.
Tāpēc ir jākonstatē, ka prasītāji nepierāda, ka pastāv apdraudējums Kapuco kā
Idromacchine
akcionāru un vadītāju tēlam un reputācijai.
Otrām kārtām, attiecībā uz Kapuco morālo kaitējumu pēc “satraukuma”, kas radās vajadzības dēļ atjaunot
Idromacchine
tēlu, kā arī pēc viņu “nenoteiktības” un “vilšanās”, kas radās neveiksmīgu mēģinājumu dēļ saņemt
Idromacchine
ciesto kaitējumu atlīdzību pēc apstrīdētā lēmuma publikācijas, ir jākonstatē, ka, no vienas puses, prasītāji neiesniedza
pierādījumus, tikai norādīja, ka tiem radās psiholoģiskais kaitējums.
No otras puses un jebkurā gadījumā no Vispārējā tiesā prasītāju iesniegtajiem dokumentiem neizriet, ka Kapuco personiski veiktas
administratīvās procedūras
Idromacchine
vadītāju statusā bija kas vairāk nekā divu parakstīto vēstuļu nosūtīšana Itālijas Ārlietu ministrijai un Komisijai. Šīs divas
darbības nevar uzskatīt par tādām, ar kurām varētu izraisīt neērtības, kas pārsniedz normālas komercdarbības sekas tādiem
vadītājiem kā Kapuco un varētu radīt morālo kaitējumu.
Tāpēc prasītāji nepierādīja, ka Kapuco radītais “satraukums”, “nenoteiktība” un “vilšanās” ir reāls un droši zināms kaitējums.
Ņemot vērā visus šī sprieduma 84.–93. punktā minētos apsvērumus, prasītāju pieteikums par Kapuco radītā morālā kaitējuma atlīdzību
ir jānoraida. Šādos apstākļos prasītāju otrais un trešais prasījums piešķirt kompensācijas un kavējuma procentus vai piespriest
Komisijai “atjaunot” viņu tēlu un reputāciju ir jānoraida kā nepamatots.
2.
Par prasību atlīdzināt mantisko kaitējumu
Prasītāji norāda, ka tiem ir nodarīti četru veidu mantiskie kaitējumi.
Pirmām kārtām, prasītāji pieprasa atlīdzību par kaitējumu, kas tiem radās tādēļ, ka
Idromacchine
kā Itālijas Republikai, tā arī Komisijai bija jāiesniedz formālie pieteikumi par piekļuvi dokumentiem, ar kuriem tās apmainījās
valsts atbalsta izmeklēšanas ietvaros un kuru rezultātā tika pieņemts apstrīdētais lēmums. Šajā ziņā tie pieprasa atlīdzību,
pirmkārt, EUR 3569,28 apmērā, kas atbilst izdevumiem par advokāta pakalpojumiem un
Idromacchine
darbinieka ceļa izdevumiem, lai piekļūtu Itālijas iestādēs glabātiem dokumentiem, un, otrkārt, EUR 9072 apmērā, kas atbilst
izmaksām par tehnisko ekspertīzi un grāmatvedības ziņojumu par
Idromacchine
radīto kaitējumu, ko šī procesa vajadzībām tie pasūtīja auditorsabiedrībai (turpmāk tekstā – “ekspertīzes ziņojums”).
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 91. panta 2. punktu par atlīdzināmiem tiesāšanās izdevumiem
tiek uzskatīti nepieciešamie izdevumi, kas lietas dalībniekiem radušies lietas vešanas sakarā.
Tāpēc, pirmkārt, attiecībā uz izmaksām, kas ir saistītas ar prasītāju pasūtīto ekspertīzes ziņojumu, lai noteiktu pieprasītās
kompensācijas apjomu šajā tiesvedībā Vispārējā tiesā, ir jākonstatē, ka saskaņā ar pastāvīgu judikatūru izmaksas, kas lietas
dalībniekiem radušās saistībā ar tiesvedību, nevar uzskatīt par tādām, kas veido kaitējumu, kas atšķiras no tiesāšanās izdevumiem
(šajā ziņā skat. Tiesas 1999. gada 10. jūnija spriedumu lietā C‑334/97 Komisija/
Montorio
,
Recueil
, I‑3387. lpp., 54. punkts, un Vispārējās tiesas 2005. gada 14. septembra rīkojumu T‑140/04
Ehcon
/Komisija, Krājums, II‑3287. lpp., 79. punkts).
Tādējādi ir jākonstatē, ka, pamatojoties uz EKL 288. panta 2. punktu, prasītājiem nav tiesību saņemt zaudējumu atlīdzību par
izmaksām, kas ir saistītas ar šī procesa vajadzībām pasūtīto ekspertīzes ziņojumu.
Otrkārt, attiecībā uz izdevumiem par advokāta pakalpojumiem un
Idromacchine
darbinieka ceļa izdevumiem, kas prasītājiem radās pirms šīs tiesvedības un kas ir saistīti ar pieteikumiem par piekļuvi sarakstei
starp Itālijas Republiku un Komisiju, ir jāatgādina, ka Vispārējā tiesa nosprieda, ka, pat ja pirmstiesas procesā kopumā tika
paveikts būtisks juridisks darbs, Reglamenta 91. pants attiecas tikai uz tiesvedību Vispārējā tiesā, neskaitot tās pirmstiesas
stadiju. Tas tostarp izriet no šī reglamenta 90. panta, kas attiecas uz “tiesvedību Vispārējā tiesā” (šajā ziņā skat. Vispārējās
tiesas 2002. gada 24. janvāra rīkojumu lietā T‑38/95 DEP
Groupe Origny
/Komisija,
Recueil
, II‑217. lpp., 29. punkts un tajā minētā judikatūra). Tādēļ atzīt, ka šīs izmaksas ir atlīdzināmas prasībā par zaudējumu
atlīdzību, būtu pretrunā ar to izdevumu neatlīdzināmo raksturu, kas ir radušies pirmstiesas procesā (šī sprieduma 98. punktā
minētais rīkojums
Ehcon
/Komisija, 79. punkts).
Tāpēc arī ir jākonstatē, ka, pamatojoties uz EKL 288. panta 2. punktu, prasītājiem nav tiesību saņemt zaudējumu atlīdzību
par advokāta pakalpojumiem un
Idromacchine
darbinieka ceļa izdevumiem, kas radušies pirms šīs tiesvedības Vispārējā tiesā.
Ņemot vērā visus šī sprieduma 95.–101. punktā minētos apsvērumus, pieteikumi atlīdzināt prasītāju izdevumus, pirmkārt, kas
radās pirms šīs tiesvedības, un, otrkārt, šī procesa vajadzībām, ir jānoraida.
Otrām kārtām, Vispārējā tiesa šī sprieduma 57. punktā jau konstatēja, ka Komisija izdarīja pārkāpumu, kura rezultātā iestājās
Kopienas ārpuslīgumiskā atbildība, un ir jāpārbauda, vai prasītāji ir pierādījuši, ka pastāv katrs no trim pārējiem mantiskajiem
kaitējumiem, ko tie izvirza, un vai pastāv cēloņsakarība starp katru no minētiem kaitējumiem un šo kļūdu. Saskaņā ar šī sprieduma
27. punktā minēto judikatūru, ja viens no nosacījumiem nav izpildīts, Kopienas ārpuslīgumiskā atbildība neiestājas.
Pirmkārt, prasītāji pieprasa atlīdzību EUR 3 900 000 apmērā, kas atbilst aplūkojamo tvertņu būves vērtībai. Prasītāji uzskata,
ka
Idromacchine
minētās tvertnes nevarētu pārdot no jauna, jo apstrīdētajā lēmumā tika ietvertas norādes uz to prezumētām nepilnībām, kā
to būtībā norāda mākleris pielikumā atrodamajā 2007. gada 30. marta vēstulē (turpmāk tekstā – “māklera vēstule”).
Šajā ziņā, no vienas puses, ir jākonstatē, ka savos rakstveida apsvērumos prasītāji uzskata, ka, ņemot vērā to, ka aplūkojamās
tvertnes pēc apstrīdētā lēmuma publikācijas netika pārdotas, “
Idromacchine
sadarbībā ar citām nozares sabiedrībām un dažiem rēderiem nelietderīgi uzsāka
ad hoc
kuģa būvi (kura tehniskās un mehāniskās īpašības [būtu] līdzīgas [
De Poli
] kuģim, kurā bija jāuzstāda pasūtītās tvertnes)”. Tāpēc un bez vajadzības lemt par māklera vēstules ticamību kā pierādījumu,
kuru Komisija apstrīd, ir jānorāda, kā to paši atzīst prasītāji, ka aplūkojamās tvertnes netika pārdotas no jauna, jo tās
tika uzbūvētas, lai atbilstu tādu kuģu īpatnībām, uz kuriem
De Poli
bija tās jāuzstāda, un nevis tāpēc, ka, publicējot apstrīdēto lēmumu, Komisija ir rīkojusies prettiesiski.
No otras puses un jebkurā gadījumā ir jānorāda, ka
Idromacchine
mantiskais kaitējums šajā gadījumā ir tieši saistīts nevis ar to, ka Komisija ir rīkojusies prettiesiski, bet ar to, ka
De Poli
nav samaksājusi par minētajām tvertnēm. Tāpēc
Idromacchine
ir tiesības saņemt atlīdzību par šo mantisko kaitējumu nevis šīs tiesvedības gaitā, bet iesniedzot valsts tiesā prasību par
līgumisko atbildību.
No tā izriet, ka prasītāji nepierādīja, ka pastāv cēloņsakarība starp Komisijas prettiesisko rīcību un
Idromacchine
mantisko kaitējumu, kas radās nepārdoto aplūkojamo tvertņu būves izmaksu dēļ. Tādējādi prasītāju pieteikums par atlīdzību
šajā ziņā ir jānoraida.
Otrkārt, prasītāji pieprasa atlīdzību EUR 1 013 000 apmērā, kas atbilst iespējamai “
Idromacchine
preču un iekārtu, kas tika paredzētas tikai metāla izstrādājumu ražošanas nozarei no 2005. līdz 2008. gadam, neproduktivitātei”.
Tie norāda, ka “sākot ar 2005. gadu
Idromacchine
bija spiesta segt virkni neparedzamu izdevumu, lai uzturētu dzīvotspējīgu nozari, kas [apstrīdētajā lēmumā] publicētās informācijas
dēļ kļuva neproduktīva”. Šajā ziņā savos rakstveida apsvērumos tie ietver
Idromacchine
darbinieka izstrādāto tabulu, saskaņā ar kuru tvertņu būvei tika izmantotas četrpadsmit iekārtas, kuras
Idromacchine
iegādājās starp 1995. un 2002. gadu un kuru kopējā vērtība bija EUR 1 013 000.
Ir jānorāda, ka, ja prasītāju pieprasītajā summā pēc to novērtējuma tiek atspoguļota tvertņu būvei izmantoto iekārtu vērtība
2008. gadā, tomēr šī summa nav saistīta ar to pieteikuma par atlīdzību objektu, jo minētās iekārtas netika izmantotas trīs
gadu laikā pēc apstrīdētā lēmuma pieņemšanas. Šādos apstākļos ir jākonstatē, ka kaitējums, par kuru tie pieprasa atlīdzību
EUR 1 013 000 apmērā, nav reāls un droši zināms.
Turklāt jebkurā gadījumā ir jākonstatē, ka šajā gadījumā prasītāji nepierāda cēloņsakarību starp Komisijas prettiesisko rīcību
un to, ka
Idromacchine
vairs nevarēja izmantot šīs iekārtas trīs gadu laikā pēc apstrīdētā lēmuma pieņemšanas.
Vispirms prasītāju argumenti, saskaņā ar kuriem, no vienas puses, metāla izstrādājumu ražošanas nozare no 2005. līdz 2008. gadam
piedzīvoja izaugsmi, un, no otras puses, par
Idromacchine
nekad netika saņemtas klientu, izņemot
De Poli
, sūdzības, nenozīmē, ka
Idromacchine
apgrozījums un līdz ar to tās spējas atmaksāt savas iekārtas šajā laika posmā nebūtu samazinājušās, ja apstrīdētais lēmums
nebūtu bijis publicēts. Tāpēc no tā, ka tirgū tiek piedzīvota izaugsme, nevar izsecināt, ka noteikta uzņēmuma apgrozījums
tirgū arī būtu palielinājies.
Turklāt ar prasītāju iesniegto māklera vēstuli, saskaņā ar kuru aplūkojamo tvertņu pārdošanai kontaktētie klienti “vienmēr
izvirzīja neatspēkojamus iebildumus, [ņemot vērā] [aplūkojamo] tvertņu prezumētās nepilnības, par kurām 2005. gada 18. februāra
[
Oficiālajā Vēstnesī
] paziņoja Eiropas Komisija”, nevar pierādīt, ka pastāv pietiekami tieša cēloņsakarība starp apstrīdētā lēmuma publikāciju
un to, ka no 2005. līdz 2008. gadam esot ievērojami samazinājies
Idromacchine
apgrozījums tāpēc, ka Komisijas izdarītā pārkāpuma dēļ tā neesot varējusi izmantot tās iekārtas trīs gadu laikā pēc apstrīdētā
lēmuma pieņemšanas. Šajā ziņā ir jānorāda, ka prasītāji neiesniedz nekādus pierādījumus, ka apstrīdētā lēmuma publikācijas
dēļ
Idromacchine
esošie un potenciālie klienti atteicās tai pasūtīt citas tvertnes, uz kurām neattiecas apstrīdētais lēmums, vai, piemēram,
ka pēc apstrīdētā lēmuma publikācijas
Idromacchine
tika izslēgta no pārdevēju saraksta, kurā tā tika iekļauta, un tādējādi prasītāji savos rakstveida apsvērumos norādīja, ka
“pasūtījumus var saņemt tikai pēc iekļaušanas šajā sarakstā”.
Visbeidzot, prasītāji nesniedz nekādu pamatojumu tam, lai saprastu iemeslus, kāpēc apstrīdētā lēmuma publikācijas dēļ esot
samazinājies
Idromacchine
apgrozījums, pat ja faktiskā vai potenciālā klienta priekšā tā varēja atsaukties uz to, kā pati norādīja savos rakstiskos
apsvērumos, ka Itālijas sertifikācijas iestāde 2004. gada 5. oktobrī, pirms paša apstrīdētā lēmuma publikācijas, esot galīgi
atzinusi, ka aplūkojamās tvertnes ir saskaņā ar spēkā esošajiem aktiem.
Tādējādi no šī sprieduma 108.–113. punktā minētajiem apsvērumiem izriet, ka prasītāji nepierādīja, nedz to, ka pastāv īsts
un noteikts kaitējums, nedz cēloņsakarība starp Komisijas prettiesisko rīcību un to iespējami ciesto mantisko kaitējumu, kas
atbilst “
Idromacchine
tikai metāla izstrādājumu ražošanas nozarei no 2005. līdz 2008. gadam paredzētās mantas un iekārtu neproduktivitātei”.
Treškārt, prasītāji pieprasa atlīdzību EUR 534 000 apmērā par iespējamās peļņas zudumu, kas esot radusies
Idromacchine
tvertņu pasūtījumu samazināšanās dēļ un kas atbilst kopējam ienākumu apmēram, ko tā būtu saņēmusi no 2005. līdz 2008. gadam,
ja apstrīdētais lēmums nebūtu publicēts. Šajā ziņā ir pietiekami norādīt, ka, tāpat kā tika minēts šī sprieduma 111. punktā,
prasītāji neiesniedza nekādus pierādījumus tam, ka pastāv cēloņsakarība starp Komisijas prettiesisko rīcību un
Idromacchine
apgrozījuma, un līdz ar to tās peļņas, samazinājumu.
Tāpēc prasītāju prasība par atlīdzību ir jānoraida kā nepamatota, ciktāl tā attiecas uz visiem to mantiskajiem kaitējumiem,
kurus tie novērtēja EUR 5 459 641,28 apmērā. No iepriekš minētā izriet, ka prasītāju pirmais prasījums piespriest samaksāt
kompensācijas un nokavējuma procentus no minētās summas ir jānoraida kā nepamatots.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus ir jāsecina, ka šī prasība ir jāpieņem tiktāl, ciktāl prasītāji pieprasa atlīdzību
par
Idromacchine
nemantisko kaitējumu, un pārējā daļā prasība ir jānoraida.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 3. punktam, ja abiem lietas dalībniekiem spiedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs,
Vispārējā tiesa var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala vai ka lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.
Tā kā prasība ir daļēji apmierināta, pēc šīs lietas apstākļu taisnīgas novērtēšanas ir jānospriež, ka Komisija sedz savus
un atlīdzina divas trešdaļas no prasītāju tiesāšanās izdevumiem un līdz ar to pēdējie minētie sedz vienu trešdaļu no saviem
izdevumiem.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (ceturtā palāta)
nospriež:
1)
Eiropas Komisija izmaksā
Idromacchine

Srl
atlīdzību EUR 20 000 apmērā par tai nodarīto nemantisko kaitējumu;
2)
atlīdzība
Idromacchine
tiek palielināta par kompensācijas procentiem, ko skaita no 2005. gada 18. februāra līdz šī sprieduma pasludināšanas dienai,
pamatojoties uz galvenajām refinansēšanas darbībām noteikto Eiropas Centrālās bankas (ECB) likmi, kas piemērojama attiecīgajā
laika posmā un kas palielināta par diviem punktiem;
3)
atlīdzība
Idromacchine
tiek palielināta par kavējuma procentiem, ko skaita no šī sprieduma pasludināšanas dienas līdz minētas atlīdzības pilnīgai
samaksai, pamatojoties uz galvenajām refinansēšanas darbībām noteikto ECB likmi, kas piemērojama attiecīgajā laika posmā un
kas palielināta par diviem punktiem;
4)
pārējā daļā prasību noraidīt;
5)
Komisija sedz savus un atlīdzina divas trešdaļas no
Idromacchine
, Alesandro Kapuco un de Roberto Kapuco tiesāšanās izdevumiem, kuri savukārt sedz vienu trešdaļu no saviem tiesāšanās izdevumiem.
Pelikánová
Jürimäe
Van der Woude
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2011. gada 8. novembrī.
[Paraksti]
Satura rādītājs
Tiesvedības priekšvēstureII – 2
Process un lietas dalībnieku prasījumiII – 4
Juridiskais pamatojumsII – 6
1.  Par prasību atlīdzināt nemantisko kaitējumuII – 7
Par nemantisko kaitējumu IdromacchineII – 7
Par Komisijai pārmesto prettiesisko rīcībuII – 7
Par zaudējumu esamībuII – 12
Par cēloņsakarību starp attiecīgo rīcību un zaudējumiemII – 13
Par nemateriālā kaitējuma atlīdzību IdromacchineII – 14
Par Kapuco morālo kaitējumuII – 18
2.  Par prasību atlīdzināt mantisko kaitējumuII – 19
Par tiesāšanās izdevumiemII – 23
*
Tiesvedības valoda – itāļu.