CELEX: 62008TJ0192
Dömping
A Macedónia Volt Jugoszláv Köztársaságból, Kínából, Egyiptomból, Kazahsztánból és Oroszországból származó ferroszilícium behozatala
Okozati összefüggés
Közösségi érdek
Az együttműködés hiánya
A rendelkezésre álló adatok
Piacgazdasági feltételek alapján működő vállalkozási jogállás
Védelemhez való jog
Indokolási kötelezettség

A jogvita előzményei
A felperesek, a Transnational Company Kazchrome AO (a továbbiakban: Kazchrome) és az ENRC Marketing AG két, a vas‑ és acéliparban
nyersanyagként felhasznált ferroszilícium termelésével és értékesítésével foglalkozó társaság. A kazahsztáni székhelyű Kazchrome
teljes termelését a svájci székhelyű ENRC Marketing részére értékesíti. Ez utóbbi társaság viszont világszerte értékesíti
a Kazchrome termelését.
Az Euroalliages (a vasötvözetgyártó iparág összekötő bizottsága) 2006. október 16‑án benyújtott panaszát követően az Európai
Közösségek Bizottsága az Európai Közösségben tagsággal nem rendelkező országokból érkező dömpingelt behozatallal szembeni
védelemről szóló, módosított 1995. december 22‑i 384/96/EK tanácsi rendelet (HL 1996. L 56., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás
11. fejezet, 10. kötet, 45. o.; a továbbiakban: alaprendelet) (amelynek helyébe az Európai Közösségben tagsággal nem rendelkező
országokból érkező dömpingelt behozatallal szembeni védelemről szóló, 2009. november 30‑i 1225/2009/EK tanácsi rendelet [HL L 343.,
51. o., helyesbítés: HL 2010. L 22., 7. o.] lépett), különösen pedig az alaprendelet 5. cikke alapján (amelynek helyébe az
1225/2009 rendelet 5. cikke lépett) dömpingellenes eljárást indított a Macedónia Volt Jugoszláv Köztársaságból, Kínából, Egyiptomból,
Kazahsztánból és Oroszországból származó ferroszilícium behozatalát illetően. Az eljárás megindításáról szóló közleményt az
Európai Unió Hivatalos Lapjának 2006. november 30‑i számában (HL C 291., 34. o.) tették közzé. A dömpinggel és a kárral kapcsolatos
vizsgálat a 2005. október 1‑jétől 2006. szeptember 30‑áig terjedő időszakra (a továbbiakban: vizsgálati időszak) irányult.
A kár felmérése keretében végzett tendenciavizsgálat a 2003 januárjától a vizsgálati időszak végéig terjedő időszakra (a továbbiakban:
vizsgált időszak) irányult.
Ezen eljárás keretében a felperesek 2006. december 15‑én az alaprendelet 2. cikke (7) bekezdésének b) és c) pontja alapján
(amelynek helyébe az 1225/2009 rendelet 2. cikke (7) bekezdésének b) és c) pontja lépett) piacgazdasági elbánás iránti kérelmet
terjesztettek a Bizottság elé.
A felperesek 2007. január 12‑én megküldték a Bizottság dömpingellenes kérdőívére adott válaszaikat egy, a kárral kapcsolatos
dokumentum kíséretében. 2007. január 25‑én a felperesek a Bizottság részére további, a kárral kapcsolatos megjegyzéseket küldtek.
2007. február 4‑i levelükben a felperesek tájékoztatták a Bizottságot, hogy lemondanak a vizsgálatban való részvételről, ugyanakkor
készek a korábban már a Bizottság elé terjesztett adatokkal kapcsolatban magyarázattal szolgálni. A Bizottság ugyanezen a
napon elküldött faxüzenetében tájékoztatta a felpereseket, hogy a közöltekre tekintettel törli a 2007. február 22. és 2007.
március 2. közötti időszakra tervezett ellenőrző látogatást. Kiemelte, hogy az effajta törlés azzal jár, hogy a felperesek
által a Bizottság elé terjesztett adatok – ellenőrzés hiányában – nem fogadhatóak el, továbbá hogy az alaprendelet 18. cikke
alapján (amelynek helyébe az 1225/2009 rendelet 18. cikke lépett) lehetséges, hogy a vizsgálat következetéseit a rendelkezésre
álló tények alapján kell majd levonni. 2007. február 20‑i levelükkel a felperesek tájékoztatták a Bizottságot, hogy igaz ugyan,
hogy a vizsgálat folyamán teljes együttműködésük nem lehetséges, ám az említett vizsgálatot a lehető legnagyobb mértékben
szeretnék elősegíteni.
2007. július 5‑én a Bizottság tájékoztatta a felpereseket, hogy mivel képtelen volt a telephelyeiken ellenőrizni az általuk
közölt információkat, nem részesülnek piacgazdasági elbánásban. 2007. július 16‑án a felperesek megküldték a Bizottság részére
a piacgazdasági elbánás megadásának elutasítására vonatkozó észrevételeiket.
A Bizottság 2007. augusztus 29‑én kihirdette a Kínai Népköztársaságból, Egyiptomból, Kazahsztánból, Macedónia Volt Jugoszláv
Köztársaságból és Oroszországból származó ferroszilícium behozatalára alkalmazandó ideiglenes dömpingellenes vám kivetéséről
szóló, 2007. augusztus 28‑i 994/2007/EK rendeletet (HL L 223., 1. o.; a továbbiakban: átmeneti rendelet). Az átmeneti rendelet
ideiglenes dömpingellenes vámot vetett ki, amelynek mértékét a Kazahsztánból származó ferroszilícium behozatala vonatkozásában
33,9%‑ban határozta meg. A Bizottság az átmeneti rendelet (25) preambulumbekezdésében megállapította, hogy a felperesek piacgazdasági
elbánás iránti kérelmét figyelmen kívül kellett hagyni, mivel az ellenőrző látogatást nem tették lehetővé.
2007. augusztus 30‑án kelt levelében a Bizottság közölte a felperesekkel azokat a lényeges tényeket és szempontokat, amelyek
alapján az átmeneti intézkedéseket elfogadta (a továbbiakban: átmeneti tájékoztatást tartalmazó dokumentum). 2007. szeptember
15‑én kelt levelében a Bizottság eljtuttatott a felperesekhez egy az átmeneti tájékoztatást tartalmazó dokumentumhoz kapcsolódó
kiegészítést. A felperesek 2007. október 5‑én eljuttatták a Bizottság részére az átmeneti tájékoztatást tartalmazó dokumentumhoz
fűzött észrevételeiket.
A Bizottság 2007. december 18‑án levelet küldött a felpereseknek, amely tartalmazta azokat a lényeges tényeket és szempontokat,
amelyek alapján végleges dömpingellenes intézkedések elfogadására irányuló javaslatot készült tenni (a továbbiakban: végleges
tájékoztatást tartalmazó dokumentum). A felperesek a 2008. január 3‑án a Bizottsághoz intézett levélben előterjesztették a
végleges tájékoztatást tartalmazó dokumentummal kapcsolatos észrevételeiket.
Az Európai Unió Tanácsa 2008. február 25‑én elfogadta a Kínai Népköztársaságból, Egyiptomból, Kazahsztánból, Macedónia Volt
Jugoszláv Köztársaságból és Oroszországból származó ferroszilícium behozatalára kivetett végleges dömpingellenes vámról, valamint
a kivetett ideiglenes vám végleges beszedéséről szóló, 2008. február 25‑i 172/2008/EK rendeletet (HL L 55., 6. o.; a továbbiakban:
megtámadott rendelet). A megtámadott rendelet a Kazahsztánból származó termékek közösségi határparitáson számított, vámkezelés
előtti, nettó áraira alkalmazandó végleges, dömpingellenes vámtételt 33,9%‑ban állapította meg.

Az eljárás és a felek kérelmei
A felperesek a Törvényszék Hivatalához 2008. május 21‑én benyújtott keresetlevelükkel előterjesztették a jelen keresetet.
A Törvényszék Hivatalához 2008. szeptember 1‑jén és szeptember 3‑án benyújtott beadványában az Euroalliages és a Bizottság
egyaránt kérelmezte, hogy a jelen ügyben beavatkozóként részt vehessen a Tanács kérelmeinek támogatása végett.
A Törvényszék Hivatalához 2008. október 28‑án benyújtott beadványukban a felperesek kérelmezték, hogy a Törvényszék eljárási
szabályzata 116. cikkének 2. §‑a értelmében egyes bizalmas elemek ne szerepeljenek az Euroalliages részére megküldendő iratokban.
A felperesek e célból benyújtották a szóban forgó beadványok és iratok bizalmas elemeket nem tartalmazó változatát.
2008. december 2‑i és 2009. február 16‑i végzésével a Törvényszék második tanácsának elnöke a Bizottság és az Euroalliages
számára egyaránt engedélyezte a beavatkozást.
A Törvényszék Hivatalához 2009. március 10‑én érkezett levelében az Euroalliages nyilatkozott, hogy nincs kifogása a felperesek
bizalmas kezelés iránti kérelme ellen.
A Bizottság a Törvényszék Hivatalához 2009. június 26‑án érkezett levelében tájékoztatta a Törvényszéket, hogy lemond a beavatkozási
beadvány benyújtásáról, a tárgyaláson azonban részt vesz.
A felperesek azt kérik, hogy a Törvényszék:
–        nyilvánítsa a keresetet elfogadhatónak;
–        a felperesekre vonatkozó részben semmisítse meg a megtámadott rendeletet;
–        a Tanácsot kötelezze a költségek viselésére.
A Tanács, amelyet a Bizottság támogat, azt kéri, hogy a Törvényszék:
–        utasítsa el a keresetet;
–        a felpereseket kötelezze a költségek viselésére.
Az Euroalliages azt kéri, hogy a Törvényszék:
–        utasítsa el a keresetet;
–        a felpereseket kötelezze a költségek viselésére, ideértve az Euroalliages‑nak a beavatkozás következtében felmerült költségeit
is.

A jogkérdésről
Megsemmisítés iránti kérelmük alátámasztása érdekében a felperesek négy jogalapra hivatkoznak. Az első jogalap keretében a
felperesek a dömpingelt behozatal és a kár közötti okozati összefüggés meghatározását vitatják. A második jogalap keretében
a közösségi érdek elemzését vonják kétségbe. A harmadik jogalap keretében a vizsgálatban való együttműködésük [uniós] intézmények
általi értékelését, az alaprendelet 18. cikkének alkalmazását és a piacgazdasági elbánás iránti kérelem elbírálását kifogásolják.
A negyedik jogalap keretében előadják, hogy sérült a védelemhez való joguk.
A –
A dömpingelt behozatal és a kár közötti okozati összefüggésre vonatkozó első jogalapról
A felperesek által az első jogalappal összefüggésben felhozott kifogásokat három csoportra oszthatjuk:
–        először is, a dömpingelt behozatal és a közösségi iparágat ért kár közötti okozati összefüggés elemzése kapcsán irányadó jogelvek
értelmezésére vonatkozó kifogásokkal a felperesek a jogalap első részében arra hivatkoznak, hogy az alaprendelet 3. cikke
(6) és (7) bekezdésének értelmezésekor (amelynek helyébe az 1225/2009 rendelet 3. cikkének (6) és (7) bekezdése lépett) tévesen
alkalmazták a jogot;
–        másodszor, a dömpingelt behozatalon kívül a közösségi iparágnak kárt okozó vagy abban közreható, számos egyéb tényező intézmények
által végzett önálló értékelésére vonatkozó kifogások tekintetében a felperesek a jogalap másodiktól nyolcadikig terjedő részében
arra hivatkoznak, hogy a kár adott tényezőinek önálló értékelésével összefüggésben az intézmények jogsértést, valamint nyilvánvaló
mérlegelési hibát követtek el;
–        harmadszor, a dömpingelt behozatalon kívüli, egyéb különböző kártényezők együttes értékelésének elmaradására vonatkozó kifogásokkal
a felperesek különösen a jogalap első és nyolcadik részében arra hivatkoznak, hogy az intézmények részéről nyilvánvaló mérlegelési
hiba történt akkor, amikor az összetartozó tényezők értékelését nem végezték el.
A Törvényszék a kifogások e három csoportját egymást követően vizsgálja meg.
1.
Az okozati összefüggés elemzésekor alkalmazandó jogelvek értelmezéséről (az első jogalap első része)
a)     A felek érvei
Az első jogalap első részében a felperesek úgy vélik, hogy a Tanács a dömpingelt behozatal és a kár közötti okozati összefüggés
megállapításakor alkalmazott módszerrel két ízben is tévesen alkalmazta a jogot.
A felperesek először is azzal érvelnek, hogy a Tanács álláspontja a kár betudhatóságára, illetve be nem tudhatóságára vonatkozó
elemzés közötti mesterséges elhatárolást tükröz. Az alaprendelet 3. cikkének (7) bekezdése alapján az okozati összefüggés
beható mérlegelése kezdettől fogva megköveteli az egyéb ismert tényezők figyelembevételét, azért hogy a vizsgálati eljárás
tárgyát képező behozatal hatása ne legyen összetéveszthető az egyéb tényezők hatásával. Az intézmények tehát csak azt követően
juthattak volna arra a következtetésre, hogy a vizsgálati eljárás tárgyát képező behozatal okozta a kárt, ha előbb megvizsgálták
volna, hogy valójában nem más tényező okozta‑e azt.
Másodszor a felperesek úgy vélik, hogy a Kereskedelmi Világszervezet (WTO) Fellebbviteli Testületének jelentéseiből, valamint
a Bíróság és a Törvényszék ítélkezési gyakorlatából egyértelmű, hogy az oksági tényezőket együttesen kell vizsgálni.
A beavatkozók által támogatott Tanács ezzel szemben egyrészt előadja, hogy annak eldöntéséhez, hogy a dömpingelt behozatal
anyagi kárt okozott‑e, elsősorban azt kell figyelembe venni, hogy a kár a dömpingelt behozatal következménye‑e, különös tekintettel
annak mennyiségére és árszintjére, valamint az alákínálás kiszámítására. Kizárólag effajta okozati összefüggés megállapítása
esetén szükséges azt vizsgálni, hogy egyéb tényezők közrehathattak‑e a kár keletkezésében úgy, hogy az említett okozati összefüggést
megszakítsák. A Tanács másrészt úgy véli, hogy az egyéb tényezők együttes mérlegelése jogilag semmiképpen nem kötelező, azt
nem alkalmazzák a gyakorlatban, továbbá az nem minősül az uniós bíróságok által jóváhagyott elvnek.
b)     A Törvényszék álláspontja
Az első jogalap első része lényegét tekintve az alaprendelet 3. cikke (6) és (7) bekezdésének alkalmazására vonatkozik. E
rendelkezés alapján a Tanács és a Bizottság köteles megvizsgálni, hogy az a kár, amelyet alapul akarnak venni, ténylegesen
dömpingelt behozatalból ered‑e, valamint köteles figyelmen kívül hagyni minden egyéb tényezőből eredő kárt (a Bíróság C‑358/89. sz.,
Extramet Industrie kontra Tanács ügyben 1992. június 11‑én hozott ítéletének [EBHT 1992., I‑3813. o.] 16. pontja és a Törvényszék
T‑107/04. sz., Aluminium Silicon Mill Products kontra Tanács ügyben 2007. március 14‑én hozott ítéletének [EBHT 2007., II‑669. o.]
72. pontja).
Először is azt kell eldönteni, hogy – a felperesek által előadottaknak megfelelően – a szóban forgó rendelkezés megköveteli‑e
az intézményektől, hogy mielőtt a dömping és a behozatal közötti okozati összefüggés meglétére következtetnek, előbb a dömpingelt
behozatal és az egyéb ismert tényezők közösségi iparágra gyakorolt hatását vizsgálják meg, vagy, a Tanács álláspontjának megfelelően,
először azt kell megvizsgálni, hogy az említett behozatal eredménye‑e a kár, majd – ha az okozati összefüggés fennáll – azt,
hogy egyéb tényezők közrehathattak‑e a kár keletkezésében olyan mértékben, hogy az az okozati összefüggés megszakításához
vezetett.
E kérdés megválaszolása érdekében az alaprendelet 3. cikke (6) és (7) bekezdésének szövegét, célját és tágabb összefüggésrendszerét
kell elemezni.
Először is, a szöveget illetően, az alaprendelet 3. cikkének (6) bekezdéséből látható, hogy az intézményeknek kell bizonyítani,
hogy a dömpingelt behozatal, mennyiségére és árszintjére tekintettel, anyagi kárt okoz a közösségi iparágnak. Ezt nevezzük
„betudhatósági elemzésnek”. Továbbá az alaprendelet 3. cikkének (7) bekezdéséből kiderül, hogy az intézményeknek az összes
olyan egyéb ismert tényezőt meg kell vizsgálniuk, amelyek a dömpingelt behozatallal egyidejűleg kárt okoznak a közösségi iparágnak,
és biztosítaniuk kell, hogy az egyéb tényezők által okozott kárt ne a dömpingelt behozatalnak tudják be. Ezt nevezzük „be
nem tudhatósági elemzésnek”.
Másodszor, ahogy azt mind a felperesek, mind pedig a Tanács megjegyezte írásbeli beadványában, az alaprendelet 3. cikke (6)
és (7) bekezdésének célja annak biztosítása, hogy az intézmények a dömpingelt behozatal káros hatásait elválasszák és megkülönböztessék
az egyéb tényezők káros hatásaitól. Amennyiben az intézmények nem választják el és különböztetik meg a különböző káros tényezők
hatását, nem juthatnak érvényesen arra a következtetésre, hogy a dömpingelt behozatal kárt okozott a közösségi iparágnak.
Harmadszor, e rendelkezés összefüggésrendszerét illetően, mivel az alaprendelet 3. cikkének (6) és (7) bekezdése, ahogy arra
az említett rendelet (5) preambulumbekezdése is utal (amelynek helyébe az 1225/2009 rendelet (3) preambulumbekezdése lépett),
a Kereskedelmi Világszervezetet létrehozó egyezmény (WTO) (HL L 336., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet 21. kötet,
82. o.) 1.A. mellékletében szereplő, az 1994. évi Általános Vám‑ és Kereskedelmi Egyezmény (GATT) VI. cikkének végrehajtásáról
kötött megállapodás (HL L 336., 103. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 21. kötet , 189. o.; a továbbiakban: dömpingellenes
megállapodás) 3.5 cikkének uniós jogba való átültetése, utalni kell mind az említett rendelkezésre, mind annak a WTO Vitarendezési
Testülete által adott értelmezésére.
Ezzel kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy – mint ez az állandó ítélkezési gyakorlatból következik – a WTO‑megállapodások
a jellegükre és szerkezetükre figyelemmel főszabály szerint nem szerepelnek azon jogi normák között, amelyek tekintetében
az Európai Unió bíróságai a közösségi intézmények jogi aktusainak jogszerűségét az EK 230. cikk első bekezdése értelmében
vizsgálhatnák (a Bíróság C‑149/96. sz., Portugália kontra Tanács ügyben 1999. november 23‑án hozott ítéletének [EBHT 1999.,
I‑8395. o.] 47. pontja és a C‑76/00. P. sz., Petrotub és Republica kontra Tanács ügyben 2003. január 9‑én hozott ítéletének
[EBHT 2003., I‑79. o.] 53. pontja). Ha azonban a Közösség a WTO keretében vállalt valamely különös kötelezettséget szándékozik
végrehajtani, vagy ha az uniós jogi aktus kifejezetten utal a WTO‑megállapodások egyedi rendelkezéseire, az uniós bíróságok
feladata a szóban forgó közösségi jogi aktus WTO‑szabályokra figyelemmel fennálló jogszerűségének vizsgálata (a Bíróság fent
hivatkozott Portugália kontra Tanács ügyben hozott ítéletének 49. pontja, a fent hivatkozott Petrotub és Republica kontra
Tanács ügyben hozott ítéletének 54. pontja, valamint a C‑351/04. sz. Ikea Wholesale ügyben 2007. szeptember 27‑én hozott ítéletének
[EBHT 2007., I‑7723. o.] 30. pontja).
Márpedig az alaprendelet (5) preambulumbekezdéséből kiderül, hogy a rendelet egyik célja az 1994. évi dömpingellenes megállapodásban
rögzített szabályok lehető legteljesebb átültetése az uniós jogba, amely szabályok kifejezetten magukban foglalják a kár fennállásának,
valamint a dömpingelt behozatal és a kár közötti okozati összefüggés meglétének megállapítására vonatkozó szabályokat (lásd
ebben az értelemben a 33. pontban hivatkozott Petrotub és Republica kontra Tanács ügyben hozott ítélet 55. pontját).
Ebből következően az alaprendelet rendelkezéseit, amennyire csak lehet, a dömpingellenes megállapodás vonatkozó rendelkezéseinek
fényében kell értelmezni (lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑341/95. sz. Bettati‑ügyben 1998. július 14‑én hozott ítéletének
[EBHT 1998., I‑4355. o.] 20. pontját és a fenti 33. pontban hivatkozott Petrotub és Republica kontra Tanács ügyben hozott
ítéletének 57. pontját).
Ráadásul, noha a dömpingellenes megállapodásnak a WTO Vitarendezési Testülete által adott értelmezése nem köti a Törvényszéket
a megtámadott rendelet érvényességének mérlegelésében (lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑377/02. sz. Van Parys ügyben 2005.
március 1‑jén hozott ítéletének [EBHT 2005., I‑1465. o.] 54. pontját), semmi nem gátolja a Törvényszéket abban, hogy az alaprendelet
valamely rendelkezésének értelmezésekor – mint a jelen ügyben is – azokra hivatkozzék (erről lásd a Törvényszék T‑45/06. sz.,
Reliance Industries kontra Tanács ügyben 2008. szeptember 24‑én hozott ítéletének [EBHT 2008., II‑2399. o.] 107. pontját).
Ezzel kapcsolatban meg kell jegyezni, hogy a WTO fellebbviteli testülete a 2001. augusztus 23‑i „Egyesült Államok – Melegen
hengerelt acél” jelentésében megállapította (a WT/DS184AB/R. sz. jelentés 226. pontja), hogy a dömpingellenes megállapodás
3.5 cikkében szereplő „be nem tudhatósági rendelkezés” kielégítése érdekében a vizsgálatot végző hatóságnak megfelelően mérlegelnie
kell a belföldi iparágat károsító egyéb ismert tényezőket, és a dömpingelt behozatal káros hatásait el kell választania és
meg kell különböztetnie az egyéb tényezők káros hatásaitól.
Az eddig kifejtettek arra engednek következtetni, hogy az alaprendelet 3. cikkének (6) és (7) bekezdése alapján az intézményeket
semmiféle kötelezettség nem terheli az általuk végzendő betudhatósági, illetve be nem tudhatósági elemzés formájára vagy e
vizsgálatok sorrendjére nézve. Ezzel szemben e rendelkezés szerint az említett elemzéseket úgy kell végezni, hogy a dömpingelt
behozatal káros hatásait el lehessen választani és meg lehessen különböztetni az egyéb tényezők káros hatásaitól.
E körülmények között meg kell állapítani, hogy a felek vitája e ponton inkább szemantikai, mintsem érdemi jelleget ölt. Kevés
jelentősége van ugyanis annak, ahogyan a Tanács – írásbeli beadványaiban – bemutatja az intézmények által a betudhatósági
és be nem tudhatósági elemzésben használt módszereket, mivel a Tanács és a Bizottság által ténylegesen alkalmazott módszer
a jelen esetben lehetővé tette az intézmények számára annak biztosítását, hogy a dömpingelt behozatalon kívüli egyéb tényezők
által okozott kár ne legyen betudható az említett behozatalnak. Így az intézmények először a dömpingelt behozatal hatását
vizsgálták, az átmeneti rendelet (112)–(114) preambulumbekezdésében és a megtámadott rendelet (85) és (86) preambulumbekezdésében.
Ezt követően, az átmeneti rendelet (115)–(136) preambulumbekezdésében és a megtámadott rendelet (87)–(101) preambulumbekezdésében,
az egyéb tényezők hatását elemezték. Majd, az átmeneti rendelet (137)–(140) preambulumbekezdésében és a megtámadott rendelet
(102)–(104) preambulumbekezdésében, röviden összefoglalták a betudhatósági és be nem tudhatósági elemzést, és erre az összefoglalóra
alapították okozati összefüggéssel kapcsolatos következtetéseiket. Noha igaz, hogy a dömpingelt behozatalon kívüli káros tényezőket
csak a második szakaszban vették figyelembe, az intézmények a kár betudhatóságára vonatkozó végső következtetéseiket is csak
a második szakasz lezárultával vonták le, így a dömpingelt behozatal káros hatásait el tudták választani és meg tudták különböztetni
az egyéb tényezők káros hatásaitól.
Ebből a jelen ügyben az következik, hogy az átmeneti rendelet (111)–(140) preambulumbekezdésében és a megtámadott rendelet
(83)–(104) preambulumbekezdésében az intézmények nem alkalmazták tévesen a jogot azáltal, hogy előbb a betudhatósági elemzést
végezték el, majd ezt követően végezték el a be nem tudhatósági elemzést.
Másodsorban azt kell eldönteni, hogy a kár dömpingelt behozatalon kívüli tényezőit – a felperesek álláspontjának megfelelően –
együtt, vagy – ahogy azt a Tanács állítja – önállóan kell‑e vizsgálni. Az előző kérdéshez hasonlóan, e kérdést is az alaprendelet
3. cikke (6) és (7) bekezdésének szövege, célja és tágabb összefüggésrendszere fényében kell vizsgálni.
Először, a szöveget illetően, meg kell állapítani, hogy az alaprendelet 3. cikkének – a fenti 30. pontban felidézett – (6)
és (7) bekezdése nem konkretizálja, hogy a kár dömpingelt behozataltól eltérő egyéb tényezőit együtt vagy önállóan kell értékelni.
Másodszor, az alaprendelet 3. cikke (6) és (7) bekezdésének célja, ahogy az a fenti 31. pontban megállapítást nyert, annak
biztosítása, hogy elválasszák és megkülönböztessék egymástól a dömpingelt behozatal és az egyéb tényezők káros hatásait azért,
hogy ne a dömpingelt behozatalnak tudják be az egyéb tényezők által okozott kárt. E cél eléréséhez az egyéb tényezőket bizonyos
körülmények között együtt kell értékelni. Különösen igaz ez akkor, ha az önálló értékelés elvégzése után az intézmények arra
következtetnek, hogy az egyéb tényezők mindegyikének volt kedvezőtlen hatása a közösségi iparág helyzetére, bár e hatás önmagában
nem tekinthető jelentősnek. Ahogy azt a felperesek írásbeli beadványukban megjegyzik, ha a dömpingelt behozataltól eltérő
tíz egyéb tényező okozná a kár 99%‑át, de közülük egyetlen egyedi tényező sem gyakorolna jelentős hatást a közösségi iparágra,
az intézmények továbbra is úgy vélekednének, hogy a dömpingelt behozatal okozta az anyagi kárt, mivel a tíz egyéb tényező
egyike sem tekinthető önmagában a kár okozójának. Az ilyen elemzést nem lehetne az alaprendelet 3. cikkének (6) és (7) bekezdésével
összeegyeztethetőnek tekinteni.
Harmadszor, az alaprendelet 3. cikke (6) és (7) bekezdése tágabb összefüggésrendszerének elemzése megerősíti, hogy bizonyos
körülmények között az egyéb tényezőket együttesen kell értékelni. Ahogy az megállapítást nyert, az alaprendelet 3. cikke (6)
és (7) bekezdésének célja a dömpingellenes megállapodás 3.5 cikkének átültetése az uniós jogba. Márpedig a WTO fellebbviteli
testülete a 2003. augusztus 18‑i „EK – Csőszerelvények”‑ügyben kidolgozott végső jelentésében (a WT/DS219/AB/R. sz. jelentés
190. és 192. pontja) megállapította, hogy a 3.5 cikk ugyan nem követeli meg minden egyes esetben az egyéb oksági tényezők
együttes hatásának vizsgálatát, ám lehetségesek olyan, különleges ténybeli körülményekből fakadó esetek, amikor az egyéb oksági
tényezők együttes hatása vizsgálatának mellőzése azzal a következménnyel jár, hogy a vizsgálatot folytató hatóság az egyéb
oksági tényezők hatását tévesen a dömpingelt behozatalnak tudja be. A WTO fellebbviteli testületének álláspontja szerint a
vizsgálatot folytató hatóság nem köteles az egyéb oksági tényezők együttes hatásának vizsgálatára, feltéve hogy az eset különleges
ténybeli körülményei között az egyéb oksági tényezők által okozott kárt – kötelezettségének megfelelően – nem a dömpingelt
behozatalnak tudja be.
Ebből következően – a felperesek érvelésének megfelelően – meg kell állapítani, hogy a kár dömpingelt behozatalon kívüli egyéb
tényezőinek hatását bizonyos körülmények között együttesen kell értékelni. Különösen igaz ez abban az esetben, ha az intézmények
arra a következtetésre jutottak, hogy a kár bekövetkeztében a dömpingelt behozatalon kívül számos egyéb tényező is közrehathatott,
ám azok önálló hatása nem tekinthető jelentősnek.
Ezért le kell szögezni, hogy hibás a Tanács – nem a megtámadott rendeletben, hanem kifejezetten az írásbeli beadványban kifejtett –
érvelése az alaprendelet 3. cikke (6) és (7) bekezdésének értelmezésére vonatkozóan. Ez azonban nem jelenti azt, hogy a megtámadott
rendeletben a Tanács tévesen alkalmazta volna a jogot, ami a rendelet megsemmisítését igazolhatná. A megtámadott rendeletben
a Tanács egyszerűen csak önállóan értékelte a kár különböző tényezőit, és soha nem utalt arra, hogy ne lenne szükség az említett
tényezők együttes értékelésére. Ennélfogva addig nem állapítható meg, hogy a Tanács a megtámadott rendeletben tévesen alkalmazta
a jogot, amíg az nem kerül megállapításra, hogy a jelen ügyben együttes értékelésre lett volna szükség.
Márpedig a fenti 45. pontból egyértelműen kiderül, hogy mielőtt eldöntenénk, hogy a jelen esetben szükség volt‑e együttes
értékelésre, először a kár minden egyéb ismert tényezőjének önálló értékelésére vonatkozó felperesi kifogást kell megvizsgálni.
Ezért az, hogy a Tanács a kár tényezőinek önálló értékelésével tévesen alkalmazta a jogot, csak az alábbi 49–215. pontban
lefolytatott, annak ellenőrézésére irányuló vizsgálat ereménye alapján állapítható meg, hogy egyrészt nem jogsértő-e a kár
mindegyik egyéb ismert tényezőjének önálló értékelése, másrészt pedig, hogy az ügy körülményei szükségessé tették‑e a kár
egyéb tényezőinek együttes értékelését.
Az első jogalap első részét azonban már most el kell utasítani annyiban, amennyiben arra hivatkozik, hogy az intézmények az
okozati összefüggés elemzésének módszerével tévesen alkalmazták a jogot.
2.
A kár dömpingelt behozatalon kívüli egyéb tényezőinek önálló értékeléséről (az első jogalap másodiktól nyolcadikig terjedő
részéről)
Elöljáróban fel kell idézni az ítélkezési gyakorlat által lefektetett azon elveket, amelyek fényében a kár dömpingelt behozatalon
kívüli különböző egyéb tényezőinek önálló értékelésére vonatkozó különböző felperesi kifogásokat kell vizsgálni.
A fenti 27. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat szerint a Tanács és a Bizottság kötelesek megvizsgálni, hogy az a kár,
amelyet következtetéseikhez alapul akarnak venni, ténylegesen a dömpingelt behozatalból ered‑e, valamint figyelmen kívül kell
hagyniuk minden egyéb tényezőből eredő kárt.
Ráadásul az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az a kérdés, hogy érte‑e kár a közösségi iparágat , és hogy ez a kár dömpingelt
behozatalnak tudható‑e be, valamint az a kérdés, hogy más ismert tényező hozzájárult‑e a közösségi iparágat ért kárhoz, összetett
gazdasági problémák értékelését feltételezi, amellyel kapcsolatban az intézmények széles mérlegelési jogkörrel rendelkeznek.
Ebből következik, hogy az uniós bíróságnak arra kell korlátoznia az intézmények által végzett mérlegelés tekintetében gyakorolt
felülvizsgálatát, hogy az eljárási szabályokat betartották‑e, a megtámadott határozatot megalapozó tények a valóságnak megfelelnek‑e,
valamint nem történt‑e nyilvánvaló mérlegelési hiba e tények értékelésében, illetve nem történt‑e hatáskörrel való visszaélés
(lásd ebben az értelemben a fenti 27. pontban hivatkozott Aluminium Silicon Mill Products kontra Tanács ügyben hozott ítélet
71. pontját, valamint a T‑462/04. sz., HEG és Graphite India kontra Tanács ügyben 2008. december 17‑én hozott ítélet [EBHT 2008.,
II‑3685. o.] 120. pontját).
a)     Az első jogalap második, az acél iránti keresletnek és az acél árának közösségi és világpiaci ingadozására vonatkozó részéről
A felek érvei
A felperesek azt állítják, hogy a megtámadott rendelet (85) preambulumbekezdése nyilvánvaló mérlegelési hibát tartalmaz és
megsérti az alaprendelet 3. cikkének (6) és (7) bekezdését, mivel a közösségi árakra gyakorolt nyomást nem a dömpingelt behozatalnak,
hanem az árak világpiaci alakulásának és az acél iránti kereslet ingadozásának kellene betudni.
Először is a ferroszilícium‑árak a világ összes nagyobb piacán ugyanúgy alakulnak, és a közösségi árak alakulása világpiaci
dinamikát tükröz. A felperesek állítása szerint, mivel az árak – különösen a 2005 és a vizsgálati időszak vége közötti időben –
minden piacon csökkentek, nyilvánvalóan ésszerűtlen annak feltevése, hogy a dömpingelt behozatal hiányában a közösségi árak
a közösségi iparág növekvő költségeinek fedezése céljából emelkedtek volna, s ezzel egyidejűleg ésszerű hasznot tettek volna
lehetővé.
Másodszor a ferroszilícium alacsony árát nem a dömpingelt behozatal, hanem a kereslet ingadozása határozta meg. A megtámadott
rendeletben maga a Tanács is elismerte, hogy a ferroszilícium‑árak a kereslet ingadozásához igazodnak. A Tanács mindazonáltal
a ferroszilícium közösségi árának alakulását – tévesen – akként elemezte, hogy azt a világszintű nyersacéltermelés alakulásával
vetette össze, míg azt a közösségi acéltermelés határozza meg. A ferroszilícium közösségi ára kifejezetten az acél iránti
kereslet alakulását tükrözte, és a közösségi árak a közösségi kereslet stagnálása és csökkenése arányában estek. Ezért – a
felperesek álláspontja szerint – a közösségi iparág még abban az esetben is veszteséget könyvelt volna el az egy időben lezajló
költségnövekedés és keresletcsökkenés folytán, ha a dömpingelt behozatal nem valósított volna meg alákínálást.
Harmadszor a felperesek megjegyzik, hogy a vizsgálati időszak alatt a ferroszilíciumot magasabb áron értékesítették a Közösségben,
mint az egyéb piacokon. Márpedig a világpiacon, ahol az árak egyensúlyi helyzetre törekednek, nem megalapozott azzal érvelni,
hogy a legmagasabb árakat felvonultató piac árait tisztességtelenül leszorították, vagy tisztességtelenül alájuk ígértek.
A beavatkozók által támogatott Tanács vitatja a felperesek érvelését.
A Törvényszék álláspontja
Az első jogalap második része lényegében az intézmények azon mérlegelésére vonatkozik, amelynek keretében a ferroszilícium‑árak
és az acél iránti kereslet világpiaci alakulását olyan egyéb ismert tényezőként értékelték, amelyek a közösségi iparágnak
kárt okozhattak, vagy abban közrehathattak.
Ezzel kapcsolatban meg kell jegyezni egyrészt, hogy a megtámadott rendelet (85) preambulumbekezdésében a Tanács megállapította,
hogy a dömpingelt behozatal következtében a közösségi iparág képtelen volt értékesítési árait az összes költségének fedezéséhez
szükséges szintre emelni. Másrészt a megtámadott rendelet (87)–(90) preambulumbekezdésében a Tanács kifejtette, milyen okok
miatt döntött annak az állításnak az elutasításáról, amely szerint a ferroszilícium‑árak alacsony szintje a dömpingelt behozatal
helyett a világpiac dinamikájához kapcsolódik, amely világpiac maga az acélipari kereslet ingadozásainak megfelelően változik.
A Tanács mindenekelőtt rögzítette, hogy a piacgazdaságokban az árakat általában a kereslet és a kínálat szintje határozza
meg, de lehetségesek egyéb áralakító tényezők – így például a dömpingelt behozatal jelenléte – is. A Tanács második lépésben
megállapította, hogy igaz ugyan, hogy a vizsgált időszak egyes szakaszaiban az árazási gyakorlatot a ferroszilícium iránti
világkereskedelmi, különösen acélipari kereslet befolyásolta, ám voltak olyan időszakok, amikor a ferroszilícium‑árak a növekvő
kereslet ellenére is estek. Harmadik lépésben a Tanács leszögezte, hogy a ferroszilícium‑árak a Közösség szintjén is estek
bizonyos időszakokban, a növekvő acélipari kereslet ellenére.
A felperesek e megállapítást három érvre hivatkozva vitatják. Először is, mivel a világpiaci árak – különösen 2005 és a vizsgálati
időszak vége között – csökkentek, a közösségi árak még a dömpingelt behozatal hiányában sem emelkedhettek volna. Másodszor,
a közösségi ferroszilícium‑árak a közösségi acéltermelés ingadozásaihoz igazodtak, és a közösségi acélipar keresletének stagnálásával
és visszaesésével egyidejűleg csökkentek. Harmadszor, a közösségi piacon találhatóak továbbá a világ legmagasabb árai, ami
kizár bárminemű áralákínálást vagy ‑leszorítást.
Az említett három érv egyike sem bizonyíthatja azonban, hogy a Tanács nyilvánvaló mérlegelési hibát követett el, és megsértette
az alaprendelet 3. cikkének (6) és (7) bekezdését.
Így a világpiaci árak alakulására alapított érvvel kapcsolatban meg kell állapítani, hogy a felperesek ezen érv alátámasztása
érdekében elsősorban egy, a keresetlevéllel ismételten benyújtott táblázatra hivatkoznak, amely álláspontjuk szerint bemutatja,
hogy a ferroszilícium‑árak a világ minden nagyobb piacán ugyanúgy alakulnak és a közösségi árak alakulása csupán a világpiac
dinamikáját tükrözi. Noha a táblázatból látható, hogy a ferroszilícium közösségi ára az Egyesült Államokban és Japánban uralkodó
árakkal azonos módon alakul, ez semmiképpen nem bizonyítja azt, hogy a világpiaci árak a vizsgált időszak teljes időtartama
alatt, vagyis 2003. január 1‑jétől 2006. szeptember 30‑ig, vagy legalább 2005 januárjától a vizsgálati időszak 2006. szeptember
30‑i végéig, folyamatosan estek. A táblázatból épp ezzel ellenkezőleg az derül ki, hogy 2003 és 2004 között, valamint a vizsgálati
időszak folyamán emelkedtek az árak. Az árak ezen alakulását támasztják alá azok a közösségi átlagárakra vonatkozó adatok
is, amelyekre az átmeneti rendelet (96) preambulumbekezdése hivatkozik, és amelyeket a felperesek sem vitatnak. Ennek következtében
a felperesek nem állíthatják, hogy a ferroszilícium árának általános csökkenésére tekintettel ésszerűtlen annak feltevése,
hogy a dömpingelt behozatal hiányában a közösségi árak a közösségi iparág növekvő költségeinek fedezése és ésszerű haszon
elérése céljából emelkedtek volna.
Másodsorban, az acélipari ágazat keresletének ingadozására és a ferroszilícium közösségi árának a világszintű nyersacéltermeléssel
összevetett elemzésére alapított érvvel kapcsolatban meg kell állapítani, hogy a felperesek nem fogadják el az intézményeknek
a végleges tájékoztatást tartalmazó dokumentumhoz készített grafikonját, amely a ferroszilícium közösségi árának ingadozását
a világszintű nyersacéltermelés ingadozásához viszonyítva mutatja be, és érvelésük alátámasztása érdekében egy, a keresetlevél
mellékleteként közölt grafikonra hivatkoznak, ami a ferroszilícium közösségi árának ingadozását a közösségi acéltermelés ingadozásához
viszonyítva mutatja be. Márpedig a felperesek állításával ellentétben, az említett grafikon nem mutatja be, hogy a ferroszilícium
közösségi ára a közösségi acéltermelés ingadozásait tükrözte és a közösségi acélipar keresletének stagnálásával vagy visszaesésével
egyidejűleg csökkent.
Ezért először is meg kell jegyezni – a Tanács észrevételével egybehangzóan –, hogy az említett grafikon azt mutatja be, hogy
a közösségi árak nem minden esetben tükrözik a közösségi acéltermelés ingadozásait. A grafikon például megmutatja, hogy 2004‑ben,
amikor a közösségi acéltermelés nőtt, az árak továbbra is estek. A grafikonon ehhez hasonlóan látható, hogy 2006‑ban az acéltermelés
csökkent, míg az árak nőttek. E példák megerősítik, hogy a felperesek által készített grafikon nem elegendő azon állításuk
alátámasztásához, miszerint a kereslet visszaesése vezetett az árak csökkenéséhez.
Másodszor le kell szögezni, hogy a grafikonból nem látható, hogy a vizsgált időszak folyamán visszaesett a kereslet. A grafikon
2003 harmadik negyedéve és 2004 második negyedéve, 2004 negyedik negyedéve és 2005 második negyedéve között és a vizsgálati
időszak első három negyedévében, vagyis 2005. október 1‑je és 2006. szeptember 30‑a között, az acéltermelés növekedéséről
tanúskodik. A grafikonból az is látható, hogy a ferroszilícium közösségi ára emelkedett 2003 harmadik negyedéve és 2004 második
negyedéve között, valamint a vizsgálati időszak folyamán. Az említett pozitív trendekre tekintettel, annak bizonyítása érdekében,
hogy a Tanács nyilvánvaló mérlegelési hibát követett el annak megállapításakor, hogy a közösségi iparág a dömpingelt behozatal
miatt volt képtelen értékesítési árait az összes költségének fedezéséhez szükséges szintre emelni, nem elegendő egyszerűen
csak azt állítani, hogy a közösségi árak a közösségi acélipar keresletének stagnálásával vagy csökkenésével egyidejűleg estek.
A felpereseknek bizonyítaniuk kellett volna, amivel egyébként adósok maradtak, hogy az acéltermelésnek a hivatkozott időszak
során tapasztalt növekedése túl csekély volt ahhoz, hogy olyan áremelkedéshez vezessen, amely lehetővé tette volna a közösségi
ferroszilícium‑termelők számára a termelési költségek emelkedésének a fogyasztókra hárítását.
Harmadsorban, azt az érvet illetően, hogy a közösségi árak szintje miatt nem lehetséges az említett árak tisztességtelen leszorítására
vagy áralákínálásra hivatkozni, nem szabad megfeledkezni arról, hogy az áralákínálás és az árleszorítás az alaprendelet 3. cikkének
(3) bekezdésében (amelynek a helyébe az 1225/2009 rendelet 3. cikkének (3) bekezdése lépett) hivatkozott jogi fogalom. Leegyszerűsítve,
az intézmények annak eldöntésekor, hogy fennáll‑e az említett rendelkezés értelmében vett alákínálás, lényegében a közösségi
árakat vetik össze a kiigazított behozatali árakkal egy százalékban kifejezett alákínálási különbözet kiszámítása érdekében.
Hasonlóképp, annak megállapításakor, hogy a közösségi árakat leszorították vagy azok kielégítő növekedését akadályozták, az
intézmények – még mindig leegyszerűsítve – a behozatali árakkal hasonlítják össze a közösségi irányárat, vagyis azt az árat,
amely a dömpingelt behozatal hiányában alakulhatott volna ki, egy szintén százalékban kifejezett kárfelszámolási szint meghatározása
érdekében. A jelen ügyben az átmeneti rendelet (87)–(89) és (112) preambulumbekezdéséből egyértelműen kitűnik, hogy az intézmények
az áralákínálást az alaprendelet 3. cikkének (3) bekezdésével összhangban állapították meg. Így az átmeneti rendelet (89) preambulumbekezdésében
a Bizottság megállapította, hogy 4–11%‑os alákínálási különbözetet számított ki az érintett termelő‑exportőr szerint, azon
három termelő‑exportőr kivételével, amelyek esetében nem állapított meg alákínálást. Márpedig a felperesek nem terjesztettek
elő olyan érvet, amely kétségbe vonhatná az intézmények által kiszámított alákínálási különbözetet. Annak puszta hangoztatása,
hogy a közösségi árak a világon a legmagasabbak, nem kérdőjelezi meg az említett számítást.
Az eddig kifejtettek fényében arra kell következtetni, hogy a felperesek egyik érve sem bizonyítja, hogy a Tanács nyilvánvaló
mérlegelési hibát követett el annak megállapításakor, hogy a dömpingelt behozatal – és nem a világpiac dinamikája vagy az
acélipari ágazat keresletének ingadozása – volt az oka annak, hogy a közösségi iparág képtelen volt értékesítési árait az
összes költségének fedezéséhez szükséges szintre emelni.
Következésképpen az első jogalap második részét mint megalapozatlant el kell utasítani.
b)     Az első jogalap harmadik, a közösségi iparág „önkárosításának” hatásaira vonatkozó részéről
Az egyes közösségi termelők által végzett termelésátállításra vonatkozó első kifogásról
–       A felek érvei
A felperesek arra hivatkoznak, hogy a Tanács nem vette kellően figyelembe azon önkéntes termelésátállítás közösségi iparágra
gyakorolt hatásait, amelyet a Huta Laziska S.A., az OFZ a.s. és a Vargön Alloys AB a megtámadott rendeletben egyébként „kivételesen
kedvezőnek” minősített 2004‑es évben véghezvitt.
Először is, a felperesek szerint az intézmények jelentős ténybeli tévesést követtek el, amely nagymértékben befolyásolta az
okozati összefüggés elemzését, mivel az átmeneti rendelet (135) preambulumbekezdéséből ugyan nyilvánvaló, hogy két közösségi
ferroszilícium‑termelő 2004‑ben átállította termelését mangánötvözetek előállítására, ugyanezen rendelet (93) preambulumbekezdéséből
egyértelműen kivehető, hogy a ferroszilícium‑termelés csökkentését 2005‑ig nem vették figyelembe. A ferroszilícium‑termelés
kedvező piaci feltételek melletti csökkentésére vonatkozó döntés vezetett az előállított ferroszilícium egységnyi költségének
növekedéséhez, a termelés és értékesítés csökkenéséhez, valamint a piacon megnövekedett hiányhoz. Továbbá az, hogy 2004‑re
vonatkozóan nem vették figyelembe a termelés átállítását, félrevezető képet eredményezett a közösségi iparág termelési kapacitásának,
termelésének és nyereségességének alakulására vonatkozóan
Másodszor, a felperesek szerint, az intézmények nyilvánvaló mérlegelési hibát követtek el annak megállapításával, hogy a termelésátállítás
a dömpingelt behozatalra adott válasz volt. 2004. egyrészt kivételes év volt, amely során a közösségi iparág a nyereségességét
a vizsgált időszakban elért legmagasabb szintre emelte, és közel 20%‑os befektetési megtérülési rátára tett szert, másrészt
a Huta Laziska úgy döntött, hogy átáll egy jobban jövedelmező, alacsonyabb energiafelhasználást igénylő termék, a szilícium‑mangán
termelésére. A felperesek állítása szerint ezért a közösségi iparág által a 2005 és a vizsgálati időszak folyamán elszenvedett
kárra az említett önkéntes termelésátállítás a magyarázat, amely a termelési költségek növekedéséhez, az pedig további termeléscsökkentéshez
vezetett.
A beavatkozók által támogatott Tanács vitatja a felperesek érvelését.
–       A Törvényszék álláspontja
A jelen kifogás lényegében arra vonatkozik, hogy az intézmények milyen módon elemezték a közösségi iparágat annak következtében
érő hatást, hogy 2004‑ben bizonyos közösségi termelők a korábban ferroszilícium‑termelésre szolgáló kohókat szilícium‑mangán
termelésére állították át.
Ezzel kapcsolatban le kell szögezni, hogy a Bizottság az említett átállás hatását az átmeneti rendelet (135) és (136) preambulumbekezdésében
értékelte. A Bizottság azokban a preambulumbekezdésekben megállapította, hogy a termelés átállításával járó költségek ellenére
a termelés egy részét 2004‑ben átállították, mert akkoriban az Európai Közösségek piacán mangánötvözetekből hiány, ferroszilíciumból
viszont kielégítő kínálat állt fenn. A Bizottság ebből arra következtetett, hogy az egyes közösségi termelők a termelés visszafogását
célzó döntést nem önkényesen hozták meg, hanem azért, mert a dömpingelt behozatal akadályozta a közösségi iparágat abban,
hogy ferroszilícium‑értékesítéssel nyereségre tegyen szert. Ezen túlmenően, az átmeneti rendelet (93) preambulumbekezdésében
a Bizottság a termelési kapacitásról és kapacitáskihasználásról készített táblázatban hivatkozott, termelési kapacitásra vonatkozó
adatokat 2005‑től kezdődően kiigazította annak érdekében, hogy figyelembe lehessen venni a kohók termelésének átállítását.
A felperesek az átmeneti rendelet (93) és (135)–(136) preambulumbekezdését is vitatják.
Először is, a felpereseknek az átmeneti rendelet (93) preambulumbekezdése kapcsán ténybeli tévedésre hivatkozó érve tekintetében
a Tanács – a pervezető intézkedés keretében hozzá intézett írásbeli kérdésre adott válaszában – úgy nyilatkozott, hogy a termelést
2004 decemberének elején állították át. A tárgyaláson a Tanács azt is elismerte, hogy az átállított kapacitást nem használhatták
2004 decemberében ferroszilícium‑termelésre. Ennélfogva meg kell állapítani, hogy a termelési kapacitásra vonatkozó mutatókat
2005 helyett 2004‑től kezdődően kellett volna kiigazítani. Ebből az következik, hogy az átmeneti rendelet (93) preambulumbekezdése
tárgyi pontatlanságot tartalmaz.
A Törvényszék mindazonáltal nem osztja a felperesek véleményét az említett pontatlanságból levonható következményekre vonatkozóan.
Egyrészt ugyanis, ahogy azt a Tanács a tárgyaláson megjegyezte, le kell szögezni, hogy annak a ténynek az ismeretében, hogy
a termelési kapacitás 2004 decemberéig nem csökkent, a 2004. év egészére vonatkozó kapacitás átfogó kiigazítása csupán a 2005. évi
kiigazítás egytizenkettedével egyenértékű, igen kis léptéket képviselt volna. Másrészt, még ha a termelési kapacitás 2004. évre
vonatkozó kiigazítását feltételezzük is, a ferroszilícium közösségi piacának gazdasági helyzete a 2004. év tekintetében a
következőképp alakult volna: keresletnövekedés; a dömpingelt behozatal mennyiségének növekedése; termeléscsökkenés; a termelési
kapacitás enyhe csökkenése; a közösségi iparág értékesítésének és piaci részesedésének visszaesése; majd a közösségi iparág
árainak, haszonkulcsának és befektetési megtérülési rátájának növekedése. Másképpen fogalmazva, a termelési kapacitás, a termelés,
az értékesítés és a piaci részesedés kivételével minden gazdasági mutató javult volna. Természetesen bizonyos körülmények
között elképzelhető, hogy egyes közösségi termelőknek a termelés átállítását célzó döntése nem a ferroszilícium piacán jelenlévő,
és a közösségi iparág nyereséges működését aláaknázó dömpingelt behozatal eredménye, hanem olyan kereskedelmi döntés eredménye
volt, amely a szilícium‑mangán piacon egy magasabb nyereségszint elérését célozta. Azonban ugyanúgy elképzelhető az is, hogy
az egyes közösségi termelők a termelés átállítására vonatkozó döntés meghozatalakor nem csupán a szilícium‑mangán piacán megnőtt
jövedelmezőségi kilátásokat, hanem annak az alacsony árú dömpingelt behozatalnak a jelenlétét is tekintetbe vették, amely
már 2004‑ben is jelentős mértékben nőtt, és amely a szilícium‑mangán piacának potenciális jövedelmezőségét jóval vonzóbbá
tette a ferroszilíciuménál.
A fentiekből következően az átmeneti rendelet (93) preambulumbekezdésében szereplő ténybeli tévedés nem ferdíthette el az
okozati összefüggés elemzését.
Másodsorban, a felperesek azon érvét illetően, hogy az intézmények – az átmeneti rendelet (136) preambulumbekezdésében – nyilvánvaló
mérlegelési hibát követtek el annak megállapításával, hogy a termelésátállítások a dömpingelt behozatalra született válaszok
voltak, a fenti 76. pontban megállapítást nyert, hogy elképzelhető ugyan, hogy az átállítások nem a ferroszilícium piacán
jelenlévő és a közösségi iparág nyereséges működését aláaknázó dömpingelt behozatal eredményei, hanem olyan kereskedelmi döntés
eredményei voltak, amely a szilícium‑mangán piacon egy magasabb nyereségszint elérését célozta, ám ugyanúgy elképzelhető az
is, hogy a termelés átállítására vonatkozó döntések meghozatalakor nem csupán a szilícium‑mangán piacán megnőtt jövedelmezőségi
kilátásokat, hanem a ferroszilícium‑piacon jelenlévő alacsony árú dömpingelt behozatalt is tekintetbe vették.
Ennélfogva azt a következtetést kell levonni, hogy a felperesek által felhozott egyik érv sem bizonyítja, hogy az intézmények
nyilvánvaló mérlegelési hibát követtek volna el.
Az eddig kifejtettek fényében tehát a jelen kifogást mint megalapozatlant el kell utasítani.
A termelés egyes közösségi termelők általi megszakítására vonatkozó második kifogásról
–       A felek érvei
A felperesek azt állítják, hogy a Tanács nem vette megfelelően figyelembe azt a hatást, amely az egyes közösségi termelők
tudatosan kivitelezett termelésmegszakítása folytán érte a közösségi iparágat, és az említett hatást tévesen a vita tárgyát
képező behozatalnak tudta be.
Először is a Tanács nyilvánvaló mérlegelési hibát követett el azzal, hogy a megtámadott rendelet (101) preambulumbekezdésében
megtagadta a Huta Laziska általi termelésmegszakítás hatásának figyelembevételét azzal az indokkal, hogy az okozati összefüggés
megállapítása a közösségi iparág egészének szintjén kell, hogy történjen, holott a szóban forgó tényező a közösségi iparág
egészének teljesítményére kihatott. A felperesek ezzel kapcsolatban kiemelik, hogy először is, a Huta Laziska az energiaszolgáltatójával
való problémák következtében a vizsgált időszak folyamán számos alkalommal leállította a termelést; másodszor, a Huta Laziska
kénytelen volt átállítani a termelést a kevesebb energiát igénylő és jobban jövedelmező termékek – például szilícium‑mangán –
előállítására; harmadszor pedig a Kínai Népköztársaságból és Kazahsztánból származó szilíciumos mangán behozatalára vonatkozó
végleges dömpingellenes vám kivetéséről és az Ukrajnából származó szilíciumos mangán behozatalára vonatkozó eljárás megszüntetéséről
szóló, 2007. december 4‑i 1420/2007/EK tanácsi rendelet (HL L 317., 5. o.) keretei között az intézmények elkülönítve értékelték
a Huta Laziska helyzetében bekövetkező fejleményeket.
Másodszor, az intézmények nyilvánvaló mérlegelési hibát követtek el azzal, hogy nem vették figyelembe azoknak a termelésmegszakításoknak
a hatásait, amelyeket egyrészt a FerroAtlántica SL foganatosított a magas energiafelhasználású időszakokban, amikor energia
értékesítése útján próbálta hasznát maximalizálni, másrészt pedig a vizsgálati időszak folyamán ferroszilícium‑termelését
teljesen megszüntető Vargön Alloys vitt végbe. A FerroAtlántica tekintetében a felperesek válaszukban megemlítik, hogy a Tanács
az ellenkérelmében első ízben jelentette ki, hogy a ferroszilícium‑termelés villamosenergia‑fogyasztási csúcsidőben történő
leállítása mindig is a vállalat üzletmodelljének részét képezte. A felperesek szerint az említett kijelentés ráadásul ellentétes
a megtámadott rendelet (81) preambulumbekezdésével, amelyben a Tanács megállapította, hogy a termelés áramszünet miatti csökkentése
nem fordult rendszeresen elő.
A beavatkozók által támogatott Tanács vitatja a felperesek érvelését.
–       A Törvényszék álláspontja
A jelen kifogás arra a módra vonatkozik, ahogyan az intézmények azt a hatást elemezték, amit a három közösségi termelő – a
Huta Laziska, a FerroAtlántica és a Vargön Alloys – általi termelésmegszakítás gyakorolt a közösségi iparágra.
A felperesek lényegében arra hivatkoznak, hogy egyrészt a Tanács a megtámadott rendelet (101) preambulumbekezdésében helytelenül
értékelte a Huta Laziskánál történt termelésmegszakítások hatásait, másrészt pedig nem vette figyelembe a FerroAtlánticánál
és a Vargön Alloysnál bekövetkező megszakításokat.
Először is, a Huta Laziska helyzetének vizsgálatakor állítólag elkövetett mérlegelési hibára vonatkozóan, emlékeztetni kell
arra, hogy a Tanács a megtámadott rendelet (101) preambulumbekezdésében megállapította, hogy a kár okait a közösségi iparág
egészének szintjén kell elemezni, továbbá azt, hogy még ha a termelő adatai kizárhatóak lennének is a kárfelmérésből, a megfigyelhető
tendencia a közösségi iparág többi szereplőjére nézve is rendkívül hátrányos lenne, és továbbra is jelentős kárra utalna.
Ezzel kapcsolatban – a felperesek észrevételeivel egybehangzóan – mindenekelőtt meg kell jegyezni, hogy az okozati összefüggés
fennállására vonatkozó elemzést nem szükségszerűen úgy kell lefolytatni a közösségi iparág egészének szintjén, hogy a dömpingelt
behozatalon kívüli egyéb tényező által valamely egyedi közösségi termelőnek okozott kárt ne lehetne figyelembe venni. A fenti
30. pontban ugyanis már megállapítást nyert, hogy az alaprendelet 3. cikkének (7) bekezdésében szabályozott, úgynevezett be
nem tudhatósági elemzés keretében az intézmények kötelesek a dömpingelt behozatallal egyidejűleg minden olyan egyéb ismert
tényezőt megvizsgálni, amelyek kárt okoztak a közösségi iparágnak, valamint arról meggyőződni, hogy az említett egyéb tényezők
által okozott kár nem tudható be a dömpingelt behozatalnak. Az alaprendelet 3. cikkének (7) bekezdése nem mondja ki, hogy
e vizsgálat során csak azt a kárt lehetne figyelembe venni, amelyet e más tényezők a közösségi iparág egészének okoztak. E
rendelkezés céljára tekintettel – amely, ahogy az a fenti 31. pontban megállapítást nyert, annak biztosításában nyilvánul
meg, hogy az intézmények a dömpingelt behozatal káros hatásait elválasszák és megkülönböztessék az egyéb tényezők káros hatásaitól –
lehetséges, hogy a dömpingelt behozatalon kívüli egyéb tényező által valamely közösségi termelőnek egyénileg okozott kárt
bizonyos körülmények között figyelembe kell venni, amennyiben e kár közrehatott az egészében vett közösségi iparágban tapasztalt
kárban.
Továbbá igaz, hogy a Tanács a megtámadott rendelet (101) preambulumbekezdésében meglehetősen egyértelműen kifejtette, hogy
a kár okait a közösségi iparág egészének szintjén kell elemezni, mely állítás úgy is értelmezhető, hogy a valamely közösségi
termelőt egyénileg érintő kártényezőt esetleg sosem lehet figyelembe venni. Mindazonáltal, a felperesek állításaival ellentétben,
a termelés megszakítása következtében a Huta Laziskának okozott kárt a (101) preambulumbekezdése helyesen vette figyelembe.
Ezért, ahogy a fenti 87. pontban megállapítást nyert, a Tanács az említett preambulumbekezdésben azt állapította meg, hogy
még ha a Huta Laziska adatait ki is zárná a kárfelmérésből, a közösségi iparágra vonatkozóan megfigyelhető tendencia továbbra
mutatná a kár meglétét. Márpedig a felperesek nem próbálták meg bizonyítani, hogy az említett megfontolás nyilvánvaló mérlegelési
hibát tartalmaz. A felperesek csupán azt állítják, hogy a Huta Laziskának a villamosenergia‑szolgáltatójával kapcsolatban
tapasztalt nehézségei vezettek a termelés megszakításához, amely érvet a Tanács figyelembe is vette a megtámadott rendelet
(101) preambulumbekezdésében.
Végül, az 1420/2007 rendelet kapcsán, amint az a fenti 50. és 51. pontban is megállapítást nyert, az intézmények a mérlegelési
jogkörük gyakorlásakor kötelesek megvizsgálni, hogy a közösségi iparágat érte‑e kár, és hogy az említett kár a dömpingelt
behozatalnak tudható‑e be, vagy egyéb tényező hatott közre a kárban. Az említett mérlegelési jogkört az összes releváns tény
fényében esetről esetre kell gyakorolni (lásd ebben az értelemben a C‑156/87. sz., Gestetner Holdings kontra Tanács és Bizottság
ügyben 1990. március 14‑én hozott ítélet [EBHT 1990., I‑781. o.] 43. pontját). Mindenesetre, a felperesek állításaival ellentétben,
a Huta Laziska helyzetének 1420/2007 rendeletben szereplő vizsgálata nem tér el érzékelhetően a megtámadott rendeletben lefolytatott
vizsgálattól. A megtámadott rendelethez hasonlóan, az 1420/2007 rendeletben sincs a Huta Laziskáról szóló külön alfejezet.
Továbbá a megtámadott rendelethez hasonlóan az 1420/2007 rendeletben is abban az alfejezetben vizsgálják a Huta Laziska helyzetét,
amely a kár bekövetkeztében közreható termelési költségnövekedést taglalja. A megtámadott rendelet és az 1420/2007 rendelet
között csupán egyetlen különbség figyelhető meg. Míg a megtámadott rendeletben a Tanács – feltételes jelleggel és pusztán
annak érdekében, hogy a közösségi iparág egészét ért kár felméréséből bárminemű torzító hatást kizárhasson – elismerte, hogy
lehetséges, hogy a Huta Laziska és annak villamosenergia‑szolgáltatója közötti vita eredménye a vállalatot ért kár, addig
az 1420/2007 rendeletben, noha elfogadta, hogy az említett vita és a villamosenergia‑költségek megnövekedése befolyásolhatták
a Huta Laziska teljesítményét, általában véve úgy ítélte meg, hogy a termelési költségek változása nem hatott közre a közösségi
iparágat ért kár keletkezésében.
Ebből következően a felperesek által felhozott egyik érv sem bizonyítja, hogy a megtámadott rendelet (101) preambulumbekezdése
nyilvánvaló mérlegelési hibát tartalmaz.
Másodsorban, a FerroAtlánticánál és a Vargön Alloysnál bekövetkezett termelésmegszakítások vizsgálatakor állítólag elkövetett
mérlegelési hibára vonatkozóan először is le kell szögezni, hogy a FerroAtlántica tekintetében a felperesek a tárgyaláson
kijelentették, hogy véleményük szerint a társaság által végrehajtott termelésmegszakítások „önkárosításnak” minősülnek, mivel
a villamosenergia‑árak növekedése arra indította a FerroAtlánticát, hogy az energia értékesítését a ferroszilícium‑értékesítés
elé helyezze. Azonban meg kell jegyezni, hogy az egyetlen olyan dokumentum, amelynek alapján a felperesek az intézmények által
elkövetett nyilvánvaló mérlegelési hibára hivatkoznak, a FerroAtlántica 2007. február 26‑án kelt, az Euroalliages‑nak küldött
levele. Az említett levélben a FerroAtlántica közölte, hogy – a tarifarendszerére tekintettel – a villamosenergia‑felhasználás
csúcsidejére leállította a ferroszilícium‑termelést, és az említett időszakban megtermelt villamosenergiát értékesítette.
Az említett levél semmilyen módon nem bizonyítja, hogy a FerroAtlántica minden alkalommal leállítja a ferroszilícium‑termelést,
amikor nőnek a villamosenergia‑árak. Ennek következtében a felperesek nem terjesztettek elő semmilyen bizonyítékot annak alátámasztására,
hogy a FerroAtlántica villamosenergia‑felhasználási csúcsidőben történő termeléscsökkentése közrehatott a közösségi iparág
egésze által elszenvedett kár keletkezésében, és hogy azt a Tanácsnak figyelembe kellett volna vennie.
Másodszor, a felperesek a Vargön Alloys tekintetében pusztán azt állítják, hogy az említett vállalat a vizsgálati időszak
folyamán leállította a termelést. Noha a keresetlevélhez csatolt egyik dokumentumban azt állítják, hogy a leállítás a villamosenergia‑árak
szintje miatt történt, semmiféle bizonyítékot nem terjesztettek elő ennek alátámasztására. Tehát semmilyen módon nem bizonyítják,
hogy a Vargön Alloys saját kárában maga is közrehatott, vagy hogy a termelést nem a dömpingelt behozatal miatt állította le.
Ennélfogva nem jelenthető ki, hogy a Tanács nyilvánvaló mérlegelési hibát követett el azzal, hogy nem vezetett le kifejezetten
a Vargön Alloys helyzetére vonatkozó okfejtéseket.
Az eddig kifejtettek fényében tehát az első jogalap harmadik részében előterjesztett jelen kifogást mint megalapozatlant el
kell utasítani.
Az elméleti névleges termelési kapacitás alkalmazására vonatkozó harmadik kifogásról
–       A felek érvei
A felperesek arra hivatkoznak, hogy a Tanács nyilvánvaló mérlegelési hibát követett el és megsértette az alaprendelet 3. cikkének
(7) bekezdését, valamint a védelemhez való jogukat is azáltal, hogy megtagadta az elméleti névleges termelési kapacitás helyett
a tényleges termelési kapacitás alkalmazását.
Először is, a Tanács nyilvánvaló mérlegelési hibát követett el akkor, amikor először is a kár fontosabb tényezőire, vagyis
a termelési kapacitásra és a termelési kapacitás kihasználására jelentős mértékben kiható elemeket, mint például a termelés
és a villamosenergia‑ellátás megszakításait, nem vette figyelembe.
Másodszor, a felperesek megjegyzik, hogy nem helytálló – a Tanács módjára – azt állítani, hogy még a tényleges termelési kapacitás
alkalmazása esetén sem változtak volna a termelési kapacitás és kapacitáskihasználás tekintetében megfigyelt tendenciák és
a kár fennállására vonatkozó következtetések. Még a termelési kapacitás és kapacitáskihasználás tekintetében megfigyelt tendenciák
változatlan fennállása esetén is fontos például az a tény, hogy a kapacitáskihasználás 50‑ről 95%‑ra emelkedik, mivel az effajta
növekedés azt jelenti, hogy a közösségi iparág képtelen a kereslet kielégítésére.
Harmadszor, a felperesek arra hivatkoznak, hogy súlyos ténybeli tévedést és nyilvánvaló mérlegelési hibát tartalmaz a Tanács
azon állítása, miszerint az elméleti névleges kapacitáskihasználás azért alkalmazható, mert a termelés leállítása és csökkentése
nem fordult rendszeresen elő. A felperesek kijelentik, hogy a termelés leállítása és csökkentése rendszeresen előfordult,
és azt figyelembe kellett volna venni. Ez igaz a FerroAtlántica által villamosenergia‑felhasználási csúcsidőben végrehajtott
termelésleállításokra, ami a vállalat üzleti modelljének szerves részét képezi, ezért rendszeresen előfordult. Ehhez hasonlóan,
a ferroszilícium‑kohókat az éves karbantartás idején szintén nem használhatják. A felperesek arra is hivatkoznak, hogy nyilvánvaló
mérlegelési hibát jelent, ha a termelési kapacitás kiszámításánál csak a rendszeresen előforduló eseményeket veszik figyelembe.
Így akkor, amikor a villamosenergia‑ellátása lecsökkent, a Huta Laziska számos alkalommal komolyan csökkentette termelési
kapacitását, ami a piaci környezettől függetlenül akadályozta a ferroszilícium előállításban.
Másodsorban – a felperesek szerint – az, hogy az okozati összefüggés elemzését a tényleges helyett az elméleti névleges kapacitáskihasználásra
építik, szükségképpen sérti az alaprendelet 3. cikkének (7) bekezdésében rögzített be nem tudhatósági elvet, mivel a termelésimutató‑ingadozás
valódi okának elfedéséhez vezet.
Harmadsorban a felperesek arra hivatkoznak, hogy a megtámadott rendelet sérti a védelemhez való jogukat, mivel nem megalapozott
az az állítás, hogy a tényleges kapacitáskihasználás figyelembevételével sem változtak volna a tendenciák.
A beavatkozók által támogatott Tanács vitatja a felperesek érvelését.
–       A Törvényszék álláspontja
A felperesek a jelen kifogással lényegében arra hivatkoznak, hogy a tényleges termelési kapacitás helyett az elméleti névleges
kapacitáskihasználás alkalmazásával az intézmények egyrészt nyilvánvaló mérlegelési hibát és ténybeli tévedést követtek el,
másrészt megsértették az alaprendelet 3. cikkének (7) bekezdését, harmadrészt pedig megsértették a felperesek védelemhez való
jogát.
Először is, az intézmények állítólagos nyilvánvaló mérlegelési hibája és ténybeli tévedése tekintetében le kell szögezni,
hogy az átmeneti rendelet (92) és (93) preambulumbekezdésében a Bizottság kijelentette, hogy a termelési kapacitást a közösségi
iparág termelőegységeinek elméleti névleges kapacitása alapján állapította meg, ám azt kiigazította annak érdekében, hogy
figyelembe lehessen venni azt a tényt, hogy két közösségi gyártó a ferroszilíciumról részben más vasötvözetekre állította
át a termelését a vizsgált időszak során. Ezenkívül a Tanács a megtámadott rendelet (81) preambulumbekezdésében válaszolt
az átmeneti rendelet (93) preambulumbekezdésében alkalmazott módszerekkel szemben megfogalmazott kifogásokra, illetve közelebbről
a közigazgatási eljárásban az egyes érdekelt felek által előadott azon javaslatokra, hogy a karbantartási és áramszünetek
miatti bezárásokat figyelembe vevő mutató alkalmazandó. A Tanács ezzel kapcsolatban a vizsgálatra hivatkozott, amely – álláspontja
szerint – kimutatta, hogy a gépek karbantartás vagy áramszünet miatti leállása ideiglenes jellegű volt, és nem fordult rendszeresen
elő a vizsgált időszakban. A Tanács azt is megállapította, hogy a termeléskapacitási és kapacitáskihasználási tendenciák,
valamint az anyagi kár fennállása tekintetében levont következtetések akkor sem változnának, ha a termelési kapacitás kiigazítására
kerülne sor.
A felperesek úgy vélik, hogy az említett megfontolások nyilvánvaló mérlegelési hibát tartalmaznak, különösen azért, mert nem
veszik figyelembe a termelés megszakításait és átállításait. Meg kell jegyezni, hogy a felperesek állítása nem kellően pontos,
mivel nem határozzák meg pontosan, hogy mely megszakításra és átállításra hivatkoznak. Azonban feltételezve, hogy a két korábbi
kifogás vizsgálata folyamán szóban forgó eseményekre – vagyis a Huta Laziskánál történt termelésátállításra és ‑megszakításra,
valamint a FerroAtlántica és a Vargön Alloys által végrehajtott termelésmegszakításokra – utalnak, mindenekelőtt meg kell
állapítani, hogy a felperesek nem vitatják, hogy a Huta Laziska 2004‑ben született, ferroszilícium‑termelésről a szilícium‑mangán
termelésére való átállást célzó döntését figyelembe vették az átmeneti rendelet (93) preambulumbekezdésében hivatkozott termeléskapacitási
és kapacitáskihasználási táblázatban, mégpedig a termelési kapacitás 2005‑re és a vizsgálati időszakra vonatkozó kiigazítása
révén.
Azután, a Huta Laziskánál a közte és villamosenergia‑szolgáltatója között fennálló vita folyományaképpen 2005‑ben és 2006‑ban
bekövetkező termelésmegszakításokat, valamint a Vargön Alloysnál a felperesek szerint a megemelkedett villamosenergia‑költségek
következtében 2006‑ban lezajlott termelésmegszakítást illetően, az intézmények nemcsak ésszerűen, hanem nyilvánvaló mérlegelési
hiba nélkül jártak el. A megtámadott rendelet (81) preambulumbekezdéséből világosan látszik, hogy az intézmények úgy döntöttek,
hogy azért nem igazítják ki a termelési kapacitásra vonatkozó mutatókat, mert a szóban forgó megszakítások ideiglenes jellegűek
voltak. Az intézmények álláspontja helyes, mert először is – a felperesek állításaival szemben – az ügy irataiból kitűnik,
hogy az említett megszakítások valóban ideiglenes jellegűek voltak. Másodszor, ha a termelési kapacitásra vonatkozó mutatóknak
a gépek ideiglenes leállását kellene tükrözniük, ahogy arra a jelen ügyben is hivatkoznak, nem lennének céljuknak megfelelően
felhasználhatóak, ami abból áll, hogy a közösségi iparág termelési kapacitására nézve nyújtsanak támpontot, ne pedig a termelési
mutatók által tükrözött termelésingadozásra. Mindazonáltal, annak érdekében, hogy az intézmények álláspontja ne épüljön nyilvánvaló
mérlegelési hibára, a gépek effajta ideiglenes leállását az alaprendelet 3. cikkének (7) bekezdésében rögzített be nem tudhatósági
elemzés folyamán figyelembe kell venni.
Márpedig a jelen ügyben az intézmények – a megtámadott rendelet (81) preambulumbekezdésében – megállapították, hogy a közösségi
iparágat ért anyagi kár fennállása tekintetében levont következtetések akkor sem változnának, ha a termelési kapacitás kiigazítására
kerülne sor. Noha a felperesek azt állítják, hogy e megállapítás téves, nem terjesztenek elő semmilyen bizonyítékot ennek
alátámasztása érdekében. Egyszerűen csak azt állítják, hogy még a termelési kapacitás és kapacitáskihasználás tekintetében
megfigyelt tendenciák változatlan fennállása esetén is fontos például az a tény, hogy a kapacitáskihasználás 50‑ről 95%‑ra
emelkedik, mivel az effajta növekedés azt jelenti, hogy a közösségi iparág képtelen a kereslet kielégítésére. Azon kívül,
hogy felperesek által hivatkozott helyzet tisztán elméleti jellegű, annak ténye, hogy a közösségi iparág képtelen a kereslet
kielégítésére, a jelen ügyhöz hasonló körülmények között, vagyis amikor számos gazdasági mutató tükrözi a közösségi iparág
által elszenvedett kárt, semmiféle támpontot nem nyújt az említett kár eredetére nézve, ezért önmagában nem képes annak bizonyítására,
hogy a kárt nem a dömpingelt behozatal okozta.
Végül, a FerroAtlánticánál bekövetkezett termelésmegszakítások tekintetében a fenti 92. pontban megállapítást nyert, hogy
a felperesek semmilyen bizonyítékot nem tudtak előterjeszteni annak alátámasztására, hogy a termelés említett – rendszeresen
előforduló – csökkentése közrehatott a közösségi iparág egésze által elszenvedett kár keletkezésében. Jóllehet – mint azt
a felperesek is megjegyezték – az említett megszakítások figyelembevétele érdekében végzett termeléskapacitási kiigazítás
talán módosította volna a közösségi iparág kapacitáskihasználási szintjét, jelezvén, hogy az kevésbé képes a kereslet kielégítésére,
a fenti 106. pontban megállapítást nyert, hogy abban az esetben, amikor számos gazdasági mutató tükrözi a közösségi iparág
által elszenvedett kárt, önmagában az a tény, hogy a közösségi iparág képtelen a kereslet kielégítésére, nem képes annak bizonyítására,
hogy a kárt nem a dömpingelt behozatal okozta.
Az eddigiekre tekintettel arra kell következtetni, hogy a felperesek által előterjesztett egyik érv sem bizonyítja az elméleti
névleges kapacitás használatában megmutatkozó nyilvánvaló mérlegelési hibát.
Másodsorban, az alaprendelet 3. cikke (7) bekezdésének állítólagos megsértésére vonatkozóan – a felperesek érvelésével ellentétben –
nem állítható, hogy a tényleges helyett az elméleti névleges kapacitáskihasználásra alapított okozati összefüggés‑elemzés
szükségképpen megsérti a be nem tudhatóság elvét. Meg kell állapítani ugyanis, hogy a termelőeszközök másik piacra tervezett
termelést célzó átállítása, és ez a helyzet a jelen esetben is, kétségtelenül a termelési kapacitás mutatóinak kiiagíztását
vonja maga után, ám a fenti 105. pontban megállapítást nyert, hogy az említett mutatóknak nem kell a gépek összes ideiglenes
leállását tükrözniük, mivel azok visszaköszönnek a termelési mutatókban. Az ilyen körülmények között viszont az intézményeknek
eleget kell tenniük az alaprendelet 3. cikkének (7) bekezdésében rögzített kötelezettségeknek, és megfelelően el kell végezniük
a be nem tudhatósági elemzést, amelynek keretében el kell választani és meg kell különböztetni az említett ideiglenes leállások
következtében keletkezett kárt, már ahol ez releváns, a dömpingelt behozatalból eredő károktól.
Harmadsorban, a felperesek védelemhez való jogának megsértését illetően, emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság ítélkezési
gyakorlatából kitűnik, hogy a védelemhez való jogból fakadó követelmények nemcsak a szankció kiszabásával fenyegető eljárások
keretében állnak fenn, hanem az olyan, dömpingellenes rendeletek elfogadását megelőző vizsgálati eljárások keretében is, amelyek
az érintett vállalkozásokat közvetlenül és személyükben érinthetik, és részükre hátrányos következményekkel járhatnak (a C‑49/88. sz.,
Al‑Jubail Fertilizer kontra Tanács ügyben 1991. június 27‑én hozott ítélet [EBHT 1991., I‑3187. o.] 15. pontja). Különösen,
az érintett vállalkozásoknak a közigazgatási eljárás során lehetőséget kell biztosítani arra, hogy kifejtsék álláspontjukat
a tényállás és a hivatkozott körülmények valószerűségéről és jelentőségéről, valamint a Bizottság által a dömpingmagatartás
fennállására és az abból eredő kárra vonatkozó állításának alátámasztására felhozott bizonyítékokról (a fent hivatkozott Al‑Jubail
Fertilizer kontra Tanács ügyben hozott ítélet 17. pontja).
Ezzel kapcsolatban, ahogy a Tanács is megjegyzi, le kell szögezni, hogy a végleges tájékoztatást tartalmazó dokumentum 80. pontja
lényegében megegyezett a megtámadott rendelet (81) preambulumbekezdésével, amely megállapítja, hogy a tendenciák a termelési
kapacitás kiigazítása esetén sem változtak volna. A felperesek azonban a végleges tájékoztatást tartalmazó dokumentumhoz fűzött
észrevételeikben nem kértek tájékoztatást az említett állítást alátámasztó mutatókról. Ennélfogva nem hivatkozhatnak a védelemhez
való joguk megsértésére.
Az eddig kifejtettekre tekintettel a jelen kifogást mint megalapozatlant el kell utasítani.
A közösségi iparág által 2005‑ben és a vizsgálati időszakban megvalósított beruházásokra vonatkozó negyedik kifogásról
–       A felek érvei
A felperesek arra hivatkoznak, hogy a Tanács megsértette az alaprendelet 3. cikkének (7) bekezdésében lefektetett be nem tudhatósági
elvet, amikor a megtámadott rendeletben nem vette figyelembe azoknak a jelentős beruházásoknak a hatásait, amelyeket a közösségi
iparág 2005‑ben és a vizsgálati időszakban valósított meg, és amelyek – a vizsgálati időszak folyamán – a közösségi iparág
veszteségének több mint harmadát tették ki. A felperesek ezzel kapcsolatban hangsúlyozzák, hogy az átmeneti rendelet (99) preambulumbekezdésében
az intézmények jelezték, hogy a közösségi iparág 2005‑ben majdnem 10 millió eurót, a vizsgálati időszak folyamán pedig 6 millió
eurót ruházott be a gyártóberendezések korszerűsítése céljából. A felperesek szerint az említett beruházások hatásait, különösen
azoknak az iparág nyereségességéhez viszonyított mértékére tekintettel, még akkor is figyelembe kellett volna venni, ha azok
értékcsökkenési leírását hosszabb időszak alatt számolják el, valamint az arra a kérdésre adott választól is függetlenül,
hogy egy kötelező környezetvédelmi előírásnak való megfelelés olyan kárnak minősül‑e, amelyet a közösségi iparág önmagának
okozott.
A beavatkozók által támogatott Tanács először is azzal az ellenvetéssel él, hogy a felperesek eltúlozzák a beruházások méretét
és nyereségre gyakorolt hatásukat. A vizsgálati időszakban megvalósított összes beruházás nem mérhető össze az ugyanazon időszak
alatt keletkezett összes veszteséggel. A Tanács álláspontja szerint a 2005‑ben és a vizsgálati időszakban megvalósított beruházások
töredéke hatott ki a haszonmutatókra, mivel a szóban forgó beruházások gyártóberendezésekhez kapcsolódtak, és hosszú évek
alatt írták le értékcsökkenésüket. Másodszor, a befektetések nem tekinthetők „önkárosításnak”, mivel egy kötelező környezetvédelmi
előírás végrehajtása érdekében valósították meg őket. Harmadszor, az átmeneti rendelet (99), (100) és (109) preambulumbekezdésében,
továbbá a megtámadott rendelet (82) preambulumbekezdésében figyelembe vették az említett beruházások kármutatókra gyakorolt
hatását. Negyedszer, a felperesek nem terjesztettek elő semmilyen bizonyítékot annak alátámasztására, hogy az intézmények
nyilvánvaló mérlegelési hibát követtek el azzal a következtetéssel, hogy a szóban forgó beruházások nem valósítottak meg „önkárosítást”.
–       A Törvényszék álláspontja
A felperesek lényegében azzal érvelnek, hogy az intézmények, amikor nem vették figyelembe a közösségi iparág által 2005‑ben
és a vizsgálati időszakban megvalósított – és a vizsgálati időszak folyamán a közösségi iparág veszteségének több mint harmadát
kitevő – jelentős beruházások hatásait, megsértették az alaprendelet 3. cikkének (7) bekezdését.
Ezzel kapcsolatban, ahogy azt a felperesek is megjegyezték, világosan látható az átmeneti rendelet (99) preambulumbekezdéséből,
hogy 2005‑ben és a vizsgálati időszakban számottevő befektetés került megvalósításra. Mindazonáltal az említett befektetések
tekintetében sem a Bizottság az átmeneti rendeletben, sem a Tanács a megtámadott rendeletben nem végezte el a be nem tudhatósági
elemzést. Ezért – a Tanács állításával ellentétben – az említett rendeletek nem tartalmaznak semmilyen érvet arra nézve, hogy
a szóban forgó beruházások „önkárosítást” valósítanak‑e meg. Márpedig az említett befektetések, a 2005‑ben majdnem 10 millió
eurót, a vizsgálati időszak folyamán pedig 6 millió eurót kitevő volumenükre tekintettel, igenis közrehathattak a közösségi
iparág által elszenvedett kár keletkezésében. Ezért meg kell állapítani, hogy az intézmények azzal, hogy az említett befektetések
hatását elmulasztották elválasztani és megkülönböztetni a dömpingelt behozatal hatásától, megsértették az alaprendelet 3. cikkének
(7) bekezdését.
E következtetést a Tanács érvelése sem kérdőjelezheti meg. Először is, a Tanács állításával ellentétben, annak ténye, hogy
a beruházásokat egy kötelező környezetvédelmi előírásnak való megfelelés érdekében valósították meg, még nem jelenti azt,
hogy az intézmények figyelmen kívül hagyhatták a be nem tudhatósági elemzés elkészítésére vonatkozó kötelezettségüket. Nincs
túl nagy jelentősége annak, hogy a kár „önkárosításnak” minősül‑e, mivel a beruházások hatással lehettek a közösségi iparágra,
és az alaprendelet 3. cikkének (7) bekezdése megtiltotta az intézmények számára, hogy a dömpingelt behozatalnak olyan kárt
is betudjanak, amit nem annak kellene betudni.
Másodszor, ahogy a Tanács is megjegyzi, igaz, hogy a vizsgálati időszak folyamán megvalósított összes beruházás nem mérhető
össze az ugyanazon időszak alatt elkönyvelt összes veszteséggel. Ennek ellenére tény, hogy az intézmények a beruházások tekintetében
nem készítettek megfelelő be nem tudhatósági elemzést.
Noha a Tanács megsértette az alaprendelet 3. cikkének (7) bekezdése szerinti be nem tudhatósági elvet, az effajta jogsértés
csak akkor szolgáltathat alapot a megtámadott rendelet megsemmisítéséhez, ha az intézmények okozati összefüggéseket érintő
teljes értékelését érvényteleníti, és ezáltal kétségessé teszi a rendelet jogszerűségét (ebben az értelemben lásd a T‑35/01. sz.,
Shanghai Teraoka Electronic kontra Tanács ügyben 2004. október 28‑án hozott ítélet [EBHT 2004., II‑3663. o.] 167. pontját).
A felperesek nem terjesztettek elő erre vonatkozó érveket.
A Törvényszék úgy véli, hogy az említett jogsértés nem hat ki a megtámadott rendelet jogszerűségére. Mint ugyanis azt a Tanács
is megjegyzi, a szóban forgó beruházások olyan gyártóberendezésekhez kapcsolódtak, amelyek értékcsökkenését hosszú évek alatt
írták le, és 2005‑ben, valamint a vizsgálati időszak folyamán csak egy részük érintette a közösségi iparág nyereségességét.
Ezzel kapcsolatban a Tanács – a Törvényszék pervezető intézkedés keretében hozzá intézett írásbeli kérdésre adott válaszában –
pontos mutatók és elemzések alapján közölte, hogy a 2005‑ben megvalósított beruházások a közösségi iparág által 2005‑ben elszenvedett
veszteségnek legfeljebb 4,7%‑át képviselték. Ennélfogva a beruházásokra nem lehet úgy tekinteni, mint a közösségi iparág 2005‑ben
és a vizsgálati időszak folyamán elszenvedett kárában számottevően közreható tényezőkre.
Mindezekből következően a megállapított jogsértés nem teszi kétségessé a megtámadott rendelet jogszerűségét, és a jelen kifogással
együtt az első jogalap harmadik részét teljes egészében el kell utasítani.
c)     Az első jogalap negyedik, a nyersanyagárak emelkedésének hatására vonatkozó részéről
A felek érvei
A felperesek arra hivatkoznak, hogy az intézmények a közösségi iparág által elszenvedett kár tekintetében nem vették megfelelően
figyelembe a nyersanyagárak emelkedésének hatását, és ezáltal nyilvánvaló mérlegelési hibát követtek el.
Először is, a Tanács nyilvánvaló mérlegelési hibát követett el azáltal, hogy a megtámadott rendelet (99) preambulumbekezdésében
megállapította, hogy az ötvözetiparban megfigyelt termelésiköltség‑növekedések általában világméretűek, ezért a világon mindenütt
egyformán érintik az iparágat. A felperesek álláspontja szerint, bár a termelési költségek nőhetnek világszerte egyszerre,
az effajta költségnövekedés a világon nem mindenütt jár ugyanazzal a hatással.
Egyrészt ugyanis a Tanács nem vette figyelembe azt a tényt, hogy a közösségi termelők a világ többi termelőjéhez képest magasabb
termelési költségszinttel rendelkeznek. A felperesek szerint, még ha az összes termelő a termelési költségek hasonló növekedésével
kerülne is szembe, a magasabb költségszintről induló termelő a többi termelőhöz képest gyorsabban és nagyobb mértékben szenvedne
kárt. A felperesek álláspontja szerint ezért – ellentétben a Tanács megtámadott rendeletben megfogalmazott állításával – egy
harmadik országbeli termelő nem szükségképpen kényszerül arra, hogy árait az ugyanazzal a költségnövekedéssel szembesülő közösségi
termelővel azonos mértékben emelje, mivel a harmadik országbeli termelő az adott értékesítési ár mellett nyereségesebb helyzetből
indul.
Márpedig, mindenekelőtt, az intézmények rendelkeztek olyan adatokkal, amelyekből kiderül, hogy a közösségi termelőket a ferroszilícium‑termelésben
a dömpingellenes eljárás alá vont országok termelőinél magasabb strukturális költségek terhelték. A felperesek azt kérik a
Törvényszéktől, hogy rendelje el a szóban forgó adatok benyújtását. Azután a felperesek a közigazgatási eljárás folyamán bizonyítékot
terjesztettek elő arra vonatkozóan, hogy a közösségi ferroszilícium‑árak 2005‑ben és a vizsgálati időszak idején a legmagasabbak
voltak a világon, és a közösségi iparág termelési költségei egyre nagyobb mértékben haladták meg azokat. Végül a felperesek
arra hivatkoznak, hogy 2005‑ben és a vizsgálati időszak folyamán, vagyis amikor a közösségi iparág költségei drasztikusan
növekedtek, a fogyasztás visszaesésével együtt a világ minden piacán csökkentek az árak. A közösségi iparág, annak ellenére,
hogy a világ legmagasabb árain értékesített, termelési költségeinek megnövekedése következtében 2005‑ben és a vizsgálati időszak
folyamán veszteséget kezdett termelni.
Másrészt a felperesek azt állítják, hogy az intézmények nem vették figyelembe azt a tényt, hogy a mikroökonómiai különbségekre
tekintettel a közösségi termelőkre a dömpingellenes vizsgálattal érintett országok termelőinél akkor is jobban kihatott volna
a nyersanyagköltségek növekedése, ha az árak a makroökonómiai szempontok szerint minden piacon egyformák lettek volna. Az
említett országok termelőinek többsége ugyanis vertikálisan integrált, ami védelmet nyújt számukra az árak világpiaci ingadozása
ellen, és egyetlen közösségi termelőre sem jellemző hasonló vertikális integráció. A dömpingellenes vizsgálattal érintett
országok termelőihez képest ráadásul a közösségi termelők nem rendelkeznek ugyanakkora méretgazdaságossággal. Például az Erdos
Xijin Kuangye Co., Ltd., amely Kína egyik ferroszilícium termelője, az összes közösségi termelő együttes termelési kapacitásának
majd kétszeresét birtokolja. Ennek következtében az egy egységre jutó termelési költség a harmadik országokban általában véve
alacsonyabb.
Másodszor, az intézmények nyilvánvaló mérlegelési hibát követtek el azzal, hogy az átmeneti rendelet (132) preambulumbekezdésében
– arra az érvre válaszolva, miszerint a növekvő termelési költségek vezettek a kárhoz – megállapították, hogy az energiaárak
az egész világon emelkedtek, egyes helyeken sokkal nagyobb mértékben, mint Európában. A be nem tudhatósági elemzés követelményét
ugyanis nem elégítette ki pusztán az, hogy a világ, illetve az dömpingellenes vizsgálattal érintett országok villamosenergia‑árait
összevetették az Európában uralkodó árakkal. A felperesek szerint az intézményeknek meg kellett volna határozniuk az emelkedő
villamosenergia‑árak közösségi iparágra gyakorolt hatását, majd a hatást el kellett volna különíteniük a ferroszilícium‑behozatal
hatásától. Pontosabban, az intézmények egyrészt nem vették figyelembe sem az Eurostat adatait, sem a közösségi villamosenergia‑piacra
irányuló saját vizsgálataikat, amelyek bármelyikéből kiderült volna, hogy az energiaárak a közösségi termelők székhelye szerinti
tagállamokban jelentős mértékben megnövekedtek. Másrészt, az intézményeknek a közösségi termelők tényleges mutatóit kellett
volna összevetniük a dömpingellenes vizsgálattal érintett országok termelőinek tényleges mutatóival, mivel a villamosenergia‑árak
az Európai Unión belül igen változatos képet mutatnak. Harmadrészt, a világban uralkodó villamosenergia‑árak szintje nem releváns,
mivel csak a közösségi iparághoz mérhető ferroszilícium‑termeléssel bíró országokban lezajló villamosenergiaár‑növekedésnek
van jelentősége. Negyedrészt, a felperesek szerint, még ha nőttek is az energiaárak a harmadik országokban, a közösségi iparág
által viselt árköltséget nem érték el, ami lehetővé tette, hogy a harmadik országok ferroszilícium‑termelői még akkor is haszonnal
működjenek, amikor a közösségi iparág veszteséget könyvelt el.
Harmadszor, a Tanács a megtámadott rendelet (92) preambulumbekezdésében nyilvánvalóan tévesen értelmezte az „Analysis of economic
indicators of the EU metals industry: the impact of raw materials and energy supply on competetiveness” („Az EU fémiparának
gazdasági mutatói: a nyersanyag‑ és energiaellátás hatása a versenyképességre”) címet viselő bizottsági belső munkaanyagot
(a továbbiakban: bizottsági munkaanyag), amelyre annak az érvnek az elutasítása érdekében támaszkodott, hogy a közösségi iparág
a költségszerkezete folytán nem versenyképes. A felperesek szerint az említett dokumentumból márpedig világosan látszik, hogy
a közösségi fémipart egyre nagyobb nyomás alá helyezik az eltérő termelési költségszerkezettel működő versenytársai. A dokumentum
kifejezetten utal arra, hogy a leginkább energiaigényes vasötvözetek közösségi termelők általi értékesítése – vagyis a fémszilíciumé
és a ferroszilíciumé – igen sebezhető a költségeken alapuló versenyképesség hiánya miatt.
A beavatkozók által támogatott Tanács vitatja a felperesek érvelését.
A Törvényszék álláspontja
Az első jogalap e része arra a módra vonatkozik, ahogyan az intézmények a közösségi iparág által elszenvedett kár tekintetében
a nyersanyagárak emelkedésének hatását értékelték. A felperesek lényegében három nyilvánvaló mérlegelési hibára hivatkoznak.
Szerintük az említett hibákat a megtámadott rendelet (92) és (99) preambulumbekezdése, valamint az átmeneti rendelet (132) preambulumbekezdése
tartalmazza.
Először is a megtámadott rendelet (99) preambulumbekezdését illetően le kell szögezni, hogy annak szövege a következő:
„A költségnövekedésekre tekintettel a közösségi iparág állítása szerint az ötvözetiparban tapasztalható költségnövekedések
általában világméretűek, ezért a világon mindenütt egyformán érintik az iparágat. A nagyobb költségtételek árainak a vizsgált
időszakban megfigyelhető alakulásának elemzése során kiderült, hogy a költségek emelkedtek (a villamosenergia, a kvarc és
az elektródák árai is). A vizsgálat azonban azt mutatta, hogy bár ezeket az emelkedéseket részben ellensúlyozták az értékesítési
áremelkedések, az alacsony áron elérhető dömpingbehozatal nem tette lehetővé a közösségi iparág számára, hogy ezeket a drágulásokat
teljes mértékben érvényesítse az értékesítési árakban.”
A felperesek arra hivatkoznak, hogy a Tanács nyilvánvaló mérlegelési hibát követett el azáltal, hogy megállapította, hogy
az ötvözetiparban megfigyelt termelésiköltség‑növekedések világméretűek voltak, ezért a világon mindenütt egyformán érintették
az iparágat.
Ezzel összefüggésben meg kell jegyezni, hogy – a felperesek kijelentéseivel ellentétben – a Tanács semmilyen módon nem állította
a megtámadott rendelet (99) preambulumbekezdésében, hogy az ötvözetiparban megfigyelt termelésiköltség‑növekedések világméretűek
voltak, ezért a világon mindenütt egyformán érintették az iparágat. Az említett preambulumbekezdés megfogalmazásából világosan
látható, hogy a Tanács pusztán idézte ezt az állítást, ahogyan azt a közösségi iparág megfogalmazta.
Mi több, a Tanács semmilyen módon nem támaszkodott a közösségi iparág állítására annak érdekében, hogy igazolja az átmeneti
rendelet (133) preambulumbekezdésében levont következtetést, miszerint a termelési költségek növekedése nem szüntette meg
a dömpingelt behozatal és a kár közötti okozati összefüggést. Így a Tanács a megtámadott rendelet (99) preambulumbekezdésében
tudomásul vette bizonyos termelési költségek növekedését, ám arra jutott, hogy az említett költségnövekedést az értékesítési
áremelkedések csak részben ellensúlyozták a dömpingelt behozatal jelenléte miatt. Másképpen fogalmazva, a Tanács azt állítja,
hogy a megnövekedett termelési költségek ellenére a közösségi iparág által elszenvedett kár nem az említett költségnövekedésből,
hanem abból származott, hogy a dömpingelt behozatal jelenléte miatt nem lehetett a növekedés hatásait teljes mértékben érvényesíteni
az értékesítési árakban.
Márpedig a felperesek nem terjesztettek elő egyetlen olyan érvet sem, amely bizonyítaná, hogy a Tanács ezáltal nyilvánvaló
mérlegelési hibát követett volna el, mivel pusztán csak azt kívánták bizonyítani, hogy helytelen volt azt állítani, hogy a
költségnövekedés a világon mindenütt egyformán érintette az iparágat. Ebből következően a felpereseknek a megtámadott rendelet
(99) preambulumbekezdésével kapcsolatos érvelését el kell utasítani, anélkül hogy szükség lenne dokumentumok beszerzésének
elrendelésére.
Másodszor az átmeneti rendelet (132) preambulumbekezdésére vonatkozó érv tekintetében emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság
az említett preambulumbekezdésben először is azt állapította meg, hogy a villamosenergia‑költségek az érintett termék előállítási
költségeinek jelentős részét alkotják, majd másodszor azt, hogy a vizsgálat feltárta, hogy az energiaárak nemcsak az érintett
országokban, de az egész világon emelkedtek, egyes helyeken sokkal nagyobb mértékben, mint az Európai Unióban. Az átmeneti
rendelet (133) preambulumbekezdésében a Bizottság ennek figyelembevételével megállapította, hogy az energiakérdés nem szakítja
meg a dömpingelt behozatal és a közösségi iparág által elszenvedett kár közötti okozati összefüggést.
A felperesek az említett preambulumbekezdéseket annak alapján vitatják, hogy az alaprendelet 3. cikkének (7) bekezdésében
lefektetett be nem tudhatósági szabály betartására tekintettel a Bizottság nem állíthatta pusztán általános és érvekkel alá
nem támasztott módon, hogy az energiaárak az egész világon emelkedtek, egyes helyeken sokkal nagyobb mértékben, mint az Unióban.
A felperesek által ennek alátámasztására előadott két érv azonban nem meggyőző.
Egyrészt ugyanis a felperesek azzal érvelnek, hogy a Bizottságnak az Eurostat adatait és a közösségi villamosenergia‑piacra
irányuló saját vizsgálatainak eredményeit is értékelnie kellett volna, amelyekből – a felperesek szerint – látható, hogy a
villamosenergia‑költségek a közösségi ferroszilícium‑termelők székhelye szerinti tagállamokban számottevően emelkedtek. A
felperesek azonban ennek az állításnak az alátámasztására semmilyen bizonyítékot nem terjesztettek elő.
Másrészt a felperesek azzal érvelnek, hogy a Bizottságnak a közösségi termelőkre vonatkozó mutatókat össze kellett volna vetnie
a dömpingellenes vizsgálattal érintett termelő‑exportőrökre vonatkozó mutatókkal. A felperesek azonban nem terjesztenek elő
semmiféle bizonyítékot annak igazolására, hogy az effajta statisztikai összehasonlításból kiderült volna, hogy a közösségi
energiaköltségek növekedése okozta a közösségi iparág kárát. Ennek következtében a felpereseknek az átmeneti rendelet (132) preambulumbekezdésére
vonatkozó érvét el kell utasítani.
Harmadszor a megtámadott rendelet (92) preambulumbekezdésére vonatkozó érvet illetően meg kell jegyezni, hogy az említett
preambulumbekezdésben a Tanács a közösségi iparág versenyképességével és azzal a bizottsági munkaanyaggal foglalkozott, amely
– a felperesek szerint – bizonyítja, hogy a közösségi iparág az általa viselt magas költségek miatt nem versenyképes. A (92) preambulumbekezdésben
a Tanács megállapította, hogy a Bizottság az említett munkaanyagban semmiféle következtetést nem volt le az európai vasötvözetipar
versenyképességének esetleges hiányát illetően. ATanács szerint a munkaanyag ezzel szemben rámutat arra, hogy a vasötvözetgyártók
harmadik országokból – például Kínából, Oroszországból, Ukrajnából, Brazíliából és Kazahsztánból – érkező, növekvő behozatallal
néznek szembe, ami veszélyeztetheti az Európai Unió vasötvözetiparának hosszú távú fenntarthatóságát, ha nem biztosítanak
számukra nagyon gyorsan a harmadik országokkal egyenlő versenyfeltételeket.
A felperesek úgy vélik, hogy a Tanács tévesen értelmezte a munkaanyagot. Különösen, szerintük az említett munkaanyagban a
Bizottság többek között megerősítette, hogy a ferroszilícium közösségi értékesítése a költségeken alapuló versenyképesség
hiányára tekintettel igen sebezhető.
Ezzel kapcsolatban a felperesekhez hasonlóan hangsúlyozni kell, hogy a bizottsági munkaanyag megállapítja, hogy a közösségi
fémipart egyre nagyobb nyomás alá helyezik azok a veresenytársai, amelyek eltérő termelési költségszerkezettel működnek, és
amelyek számára alacsonyabb költséggel jár a nyersanyagok és/vagy az energia beszerzése.
A Törvényszék azonban nem osztja a felperesek arra vonatkozó értelmezését, hogy a közösségi ferroszilícium‑gyártók a költségszerkezetük
folytán sebezhetőek. A felperesek ezzel kapcsolatban a munkaanyag azon pontjára hivatkoznak, mely szerint „az Európai Unió
vasötvözetgyártói – különösen a fémszilícium‑ és a ferroszilícium‑gyártók – harmadik országokból – például Kínából, Oroszországból,
Ukrajnából, Brazíliából és Kazahsztánból – érkező, növekvő behozatallal néznek szembe”, és ez „veszélyeztetheti az Európai
Unió vasötvözetiparának hosszú távú fenntarthatóságát, ha nem biztosítanak számukra nagyon gyorsan a harmadik országokkal
egyenlő versenyfeltételeket”. Márpedig sem a hivatkozott mondatok megfogalmazásából, sem azok tágabb összefüggésrendszeréből
nem egyértelmű, hogy a közösségi ferroszilícium‑értékesítés a közösségi termelők költségeken alapuló versenyképtelensége folytán
lenne sebezhető. Először is, a józan ésszel ellentétes lenne, ha a harmadik országokkal egyenlő versenyfeltételek létrehozására
való utalást úgy értelmeznénk, hogy a közösségi termelők költségszerkezetük folytán sebezhetőek. Sokkal ésszerűbb annak feltételezése,
hogy a Bizottság a harmadik országbeli termelő‑exportőrök rendellenesen alacsonyra szabott áraira kívánt utalni. Másodszor,
a szóban forgó hivatkozást tartalmazó pont végén a Bizottság a ferromolibdénra vonatkozó dömpingellenes intézkedésekre hivatkozott,
ami arra enged következtetni, hogy a Bizottság a harmadik országokkal egyenlő versenyfeltételek létrehozásának megemlítésével
egy esetleges dömpingellenes intézkedés elfogadására utalt.
Ennélfogva meg kell állapítani, hogy a felperesek által felhozott egyik érv sem bizonyítja, hogy a Tanács a megtámadott rendelet
(92) preambulumbekezdésében tévesen értelmezte a bizottsági munkaanyagot, és nyilvánvaló mérlegelési hibát követett el akkor,
amikor a közösségi iparág termelési költségszerkezetének hatását értékelte a közösségi iparág által elszenvedett kár tekintetében.
Az eddigi megfontolások összességéből következően az első jogalap negyedik részét mint megalapozatlant el kell utasítani.
d)     Az első jogalap ötödik, a kereslet 2005‑ben bekövetkezett szűkülésének hatásaira vonatkozó részéről
A felek érvei
A felperesek arra hivatkoznak, hogy az átmeneti rendelet (81) preambulumbekezdése nyilvánvaló mérlegelési hibában szenved,
amennyiben az szerepel benne, hogy a ferroszilícium közösségi felhasználása a vizsgált időszak során kiegyensúlyozott volt,
a 2003‑as és a 2004‑es év kivételével, amikor is az acélipar kivételesen magas igényei következtében 6%‑kal emelkedett. A
Tanács ezzel kapcsolatban rosszul minősítette a kereslet megváltozásának hatását, és az árcsökkenést tévesen tudta be a dömpingelt
behozatalnak, így megsértette az alaprendelet 3. cikkének (7) bekezdését.
A felperesek szerint a közösségi felhasználás nem volt kiegyensúlyozott a vizsgált időszak folyamán. Ehhez kapcsolódóan a
felperesek megjegyzik, hogy 2004 és 2005 között a közösségi felhasználás 4,4%‑kal csökkent. A kereslet e szűkülése a kereslet
stagnálását majd zuhanását tükrözte, amely igen kedvezőtlen hatást gyakorolt a közösségi árakra. A felperesek ezzel kapcsolatban
megjegyzik, hogy az olyan átlátható és versengéssel jellemezhető piacon, mint a ferroszilícium piaca, az árakat elsősorban
a világszintű kereslet és kínálat ingadozása, valamint egy bizonyos mértékben a termelési költségek határozzák meg. Növekvő
kereslet és/vagy szűkülő kínálat ideje alatt az árak nőnek, míg szűkülő kereslet és/vagy növekvő kínálat idején csökkennek,
amit a Törvényszék is kifejezetten elismert egy másik vasötvözet, a fémszilícium tekintetében, a fenti 27. pontban hivatkozott
Aluminium Silicon Mill Products kontra Tanács ügyben hozott ítéletben. A ferroszilícium közösségi piaci ára ezért csökkent,
míg a közösségi termelők termelési költségei túlnőttek a piaci árakon, ami jelentős veszteségeket keletkeztetett a közösségi
iparág számára.
A beavatkozók által támogatott Tanács vitatja a felperesek érvelését.
A Törvényszék álláspontja
Az első jogalap e részében a felperesek lényegében azt az intézményi mérlegelést vitatják, amelynek keretében a vizsgált időszak
folyamán beállott keresletváltozás hatását értékelték. Arra hivatkoznak, hogy különösen az átmeneti rendelet (81) preambulumbekezdése
szenved nyilvánvaló mérlegelési hibában.
Érdemes felidézni, hogy az átmeneti rendelet (81) preambulumbekezdése a vizsgált időszakra vonatkozó közösségi felhasználási
mutatók táblázata mellett a következő bizottsági megjegyzést tartalmazza: „[a] ferroszilícium közösségi felhasználása a vizsgált
időszak során kiegyensúlyozott volt, a 2003‑as és a 2004‑es év kivételével, amikor is az acélipar kivételesen magas igényei
következtében 6%‑kal emelkedett” Azt is le kell szögezni, hogy az átmeneti rendelet (124) preambulumbekezdésében a Bizottság
a be nem tudhatósági elemzés kapcsán a következőt állapította meg:
„[…] a ferroszilícium közösségi piacon tapasztalt felhasználása a 2004. év kivételével jobbára kiegyensúlyozott volt a vizsgált
időszakban. Ezért a közösségi iparág által elszenvedett anyagi kár nem tudható be a kereslet közösségi piacon lezajlott beszűkülésének.”
A felperesek arra hivatkoznak, hogy az említett megállapítások helytelenek, mert a közösségi piacon tapasztalt felhasználás
a vizsgált időszakban nem volt kiegyensúlyozott, hanem 2004 és 2005 között 4,4%‑kal csökkent.
Ezzel kapcsolatban először is – a Tanács észrevételével egybehangzóan – le kell szögezni, hogy a felperesek nem vitatják az
átmeneti rendelet (81) preambulumbekezdésében közölt mutatók helytállóságát. Ahogy azt a Tanács is megjegyzi, a felek közötti
vita csupán az említett adatok értelmezését érinti.
Ezt követően le kell szögezni, hogy a felperesek tévesen értelmezik a Bizottság által az átmeneti rendelet (81) preambulumbekezdésébe
foglalt észrevételeket. A felperesekkel ellentétben, a Bizottság ugyanis nem pusztán azt állította, hogy a közösségi felhasználás
kiegyensúlyozott maradt, hanem azt is megállapította, hogy az 2003 és 2004 között az acélipari kereslet növekedésének köszönhetően
megnőtt. Ezen túlmenően, az átmeneti rendelet (124) preambulumbekezdéséből látható, hogy a Bizottság a be nem tudhatósági
elemzés folyamán figyelembe vette a felhasználás 2004‑ben történt megváltozását, de megállapította, hogy a változás ellenére
a felhasználás általában véve kiegyensúlyozottnak tekinthető, ami azzal járt, hogy a közösségi iparág kárát nem lehetett a
kereslet közösségi piacon lezajlott beszűkülésének betudni. Ezért meg kell állapítani, hogy a Bizottság teljesítette az alaprendelet
3. cikkének (7) bekezdéséből fakadó kötelezettségét a kifejezetten a kereslet szűkülése, illetve a felhasználási módok változása
által okozott kár elválasztására és megkülönböztetésére vonatkozóan.
Végezetül a felperesek által előterjesztett egyik érv sem bizonyítja, hogy a Bizottság által az átmeneti rendelet (124) preambulumbekezdésében
levont következtetések nyilvánvaló mérlegelési hibának minősülnének. A felperesek pusztán az átmeneti rendelet (81) preambulumbekezdésében
közölt mutatókra vonatkozó saját értelmezésüket adják elő, ám nem mutatják be, hogy az említett mutatók értelmezésével hogyan
követtek el az intézmények nyilvánvaló mérlegelési hibát. Ezzel kapcsolatban meg kell jegyezni, hogy elképzelhető – ahogy
azt a felperesek állítják –, hogy a közösségi felhasználás 2004 és 2005 közötti, 4,4%‑os csökkenése kedvezőtlenül hatott a
közösségi árakra. Mindazonáltal az is elképzelhető, hogy az átmeneti rendelet (81) preambulumbekezdésében szereplő mutatókat
az intézményekhez hasonlóan akként értelmezzük, hogy azok a vizsgálati időszak folyamán viszonylag kiegyensúlyozott keresletről
tanúskodnak, amely esetben a 2004‑es és 2005‑ös év folyamán lezajlott változások úgy is értelmezhetőek, mint amelyek 2004‑ben
az acélipar kivételesen magas igényeit, 2005‑ben pedig a kiindulási helyzetbe való visszatérést tükrözik. Az említett esetben
ésszerűen feltehető, hogy a közösségi iparág által elszenvedett kár – ahogy az a vizsgált időszak teljességére vonatkozó adatokból
megfigyelhető – nem tudható be a felhasználás 2004‑ben és 2005‑ben lezajlott megváltozásának. Ennek következtében meg kell
állapítani, hogy a felperesek nem bizonyították, hogy az intézmények nyilvánvaló mérlegelési hibát követtek el.
Következésképpen az első jogalap ötödik részét mint megalapozatlant el kell utasítani.
e)     Az első jogalap hatodik, a harmadik országokból származó behozatal hatásaira vonatkozó részéről
A felek érvei
A felperesek arra hivatkoznak, hogy az intézmények megsértették a be nem tudhatósági elvet, mivel nem vették megfelelően figyelembe
a vizsgálati eljárás által érintett országokon kívüli, egyéb harmadik országokból (a továbbiakban: egyéb harmadik országok)
származó behozatal hatásait. A felperesek szerint a Bizottság a – megtámadott rendelettel helybenhagyott – átmeneti rendeletben
csupán kijelentette, hogy az egyéb harmadik országokból származó behozatal hatását a dömpingelt behozatal mennyiségével és
áraival összehasonlítva nem lehet meghatározó mértékűnek tekinteni, vagyis a hatás nem elegendő a be nem tudhatósági elv alkalmazásához.
A felperesek álláspontja szerint ugyanis, noha az átmeneti rendelet (116), (118) és (120) preambulumbekezdésében az intézmények
meghatározták az egyéb harmadik országokból származó behozatal bizonyos hatásait, azokat nem különítették el a kár okaira
vonatkozó megfelelő betudhatósági elemzés készítése céljából. Először is, a Bizottság az átmeneti rendelet (116) preambulumbekezdésében
megállapította, hogy az egyéb harmadik országokból származó behozatalból eredő árak a közösségi áraknál 2,3–5,7%‑kal voltak
alacsonyabbak. Márpedig az ehhez hasonló alákínálási különbözet az 1420/2007 rendeletben indokolta a dömpingellenes vámok
kivetését. Másodszor, az átmeneti rendelet (118) és (120) preambulumbekezdésében a Bizottság, különösen az Izlandról és Venezuelából
származó behozatalra vonatkozóan, megerősítette, hogy az említett behozatalok kedvezőtlenül hatottak a közösségi iparág helyzetére.
Ennek következtében az intézmények kötelesek lettek volna a kár összes egyéb ismert tényezője, valamint a harmadik országokból
származó teljes behozatal összesített káros hatását figyelembe venni és az említett hatásokat nem egyszerűen a szóban forgó
behozatalnak betudni.
A felperesek válaszukban ehhez hozzáteszik, hogy a Tanács elsiklott a fölött, hogy a dömpingelt behozatal mennyiségnövekedésének
nagyrésze azt a piaci „űrt” volt hivatott betölteni, amely azáltal támadt, hogy egyes harmadik országbeli termelők a vizsgált
időszak folyamán onnan kivonultak.
A beavatkozók által támogatott Tanács vitatja a felperesek érvelését.
A Törvényszék álláspontja
Az első jogalap jelen részével a felperesek lényegében azt az intézményi mérlegelést kérdőjelezik meg, amelynek keretében
az egyéb harmadik országokból származó behozatal hatását értékelték a közösségi iparág kárára vonatkozóan. A felperesek különösen
azzal érvelnek, hogy az átmeneti rendelet (116), (118) és (120) preambulumbekezdése nyilvánvaló mérlegelési hibában szenved,
amennyiben a Bizottság e preambulumbekezdésekben ugyan meghatározta az említett behozatal bizonyos hatásait, ám azokat nem
különítette el megfelelően.
Emlékeztetni kell rá, hogy az átmeneti rendelet (116) preambulumbekezdésében a Bizottság megállapította, hogy a vizsgált időszak
folyamán az egyéb harmadik országokból származó behozatal általánosságban mintegy 45%‑kal csökkent; a behozatal piaci részesedése
54,8%‑ról 30%‑ra csökkent; e behozatal árai ugyanezen időszak alatt 7%‑kal nőttek; és a behozatal átlagos árai a vizsgált
időszak során a dömpingelt behozatal árai fölött voltak, és 2,3–5,7%‑kal alacsonyabbak voltak a közösségi iparág árainál az
azonos időszak során. A Bizottság, az említett rendelet (117)–(120) preambulumbekezdésében, elemezte a Norvégiából, Izlandról,
Brazíliából és Venezuelából származó behozatal kárra gyakorolt hatását. Megállapította, hogy sem a Brazíliából, sem a Norvégiából
származó behozatal nem hatott közre a közösségi iparágat ért kárban. Arra a következtetésre jutott ezzel szemben, hogy az
Izlandról és Venezuelából származó behozatalnak lehetett kedvezőtlen hatása a közösségi iparág helyzetére, ugyanakkor ezt
a hatást a dömpingelt behozatal mennyiségével és áraival összehasonlítva nem lehet meghatározó mértékűnek tekinteni. Az átmeneti
rendelet (121) preambulumbekezdésében a Bizottság a rendelet (116)–(120) preambulumbekezdésének tartalmából arra következtetett,
hogy az egyéb harmadik országokból származó behozatal nem hatott lényegesen közre a közösségi iparágat ért kár keletkezésében.
A felperesek által előadott érvek nem bizonyítják, hogy az említett gondolatmenet nyilvánvaló mérlegelési hibát tartalmaz.
Először is, a felpereseknek az átmeneti rendelet (116) preambulumbekezdésével kapcsolatos érvét illetően, le kell szögezni,
hogy a felperesek pusztán azt állítják, hogy az 1420/2007 rendeletben a 2,3–5,7%‑os alákínálási különbözet indokolta a dömpingellenes
vám kivetését, amiből – véleményük szerint – látható, hogy a Bizottság nem juthatott arra a következtetésre, hogy az egyéb
harmadik országokból származó behozatal nem hatott közre a kár keletkezésében.
Ezzel kapcsolatosan egyrészt emlékeztetni kell egyfelől arra, hogy – mint az a fenti 90. pontban is megállapítást nyert –
az intézmények mérlegelési jogkörük gyakorlásakor kötelesek megvizsgálni, hogy érte‑e kár a közösségi iparágat, és hogy az
említett kár a dömpingelt behozatalnak tudható‑e be, vagy egyéb tényező hatott közre a kárban, másfelől pedig arra, hogy az
effajta mérlegelési jogkört az összes releváns tény fényében esetről esetre kell gyakorolni. Mindenesetre le kell szögezni,
hogy az 1420/2007 rendeletben a dömpingellenes intézkedés bevezetéséhez alapul vett alákínálási különbözet 4,5% volt. Az említett
rendeletben a Tanács nem hivatkozott a felperesek által idézett értékekre. Továbbá, az 1420/2007 rendeletben egyébként a Tanács
számos egyéb tényezőre támaszkodva jutott arra, hogy szükséges az említett intézkedések elfogadása. Ezért abból a tényből,
hogy a Tanács az 1420/2007 rendeletben 4,5%‑os alákínálási különbözetet számított ki, majd dömpingellenes intézkedést vezetett
be, nem vonható le semmiféle következtetés.
Másrészt, a Tanács észrevételével egybehangzóan megjegyzendő, hogy az átmeneti rendelet (116) preambulumbekezdésében a Bizottság
nem az egyéb harmadik országokból származó behozatal alákínálási különbözetére hivatkozott, hanem megállapította, hogy az
említett behozatal árai a vizsgált időszak folyamán a közösségi iparágénál alacsonyabbak voltak. Márpedig a fenti 65. pontban
megállapítást nyert, hogy az alákínálás az alaprendelet 3. cikkének (3) bekezdésében rögzített jogi fogalom, és az intézmények
a közösségi árakat a kiigazított behozatali árakkal e fogalomnak megfelelően hasonlítják össze annak érdekében, hogy egy százalékban
kifejezett alákínálási különbözetre tegyenek szert. Ennek következtében az alákínálási különbözet és egy egyszerű árösszehasonlítás
között nem vonható párhuzam.
Harmadrészt a Bizottság árszintre vonatkozó álláspontja csak az egyik aspektusa az átmeneti rendelet (116) preambulumbekezdésében
részletesebben kifejtett gondolatmenetnek. Noha az egyéb harmadik országokból származó behozatal árainak közösségi árakéhoz
viszonyított szintje bizonyítékul szolgálhat arra, hogy az említett behozatal közrehatott a közösségi iparágat ért kárban,
a Bizottság érvelésének egyéb, az effajta közrehatás kizárásához vezető aspektusait nem lehet figyelmen kívül hagyni. A Bizottság
így megállapította, hogy az említett behozatal piaci részesedése csökkent a vizsgált időszak folyamán, továbbá azt is, hogy
a behozatal árai ugyanazon időszakban növekedtek, és mindig is magasabbak voltak a dömpingelt behozatal árainál. Ebből, ahogy
a Tanács is megjegyezte, az következik, hogy feltéve, hogy a felhasználás nem nőtt, lehetetlen, hogy – a dömpingelt behozatallal
szemben – az egyéb harmadik országokból származó együttes behozatal a közösségi iparág rovására növelte volna piaci részesedését.
Ezért a felperesek által előadott egyik érv sem bizonyítja, hogy az átmeneti rendelet (116) bekezdése nyilvánvaló mérlegelési
hibát tartalmaz.
Másodszor, az átmeneti rendelet (118)–(120) preambulumbekezdéséhez fűzött érv tekintetében, le kell szögezni, hogy a felperesek
nem vitatják a Bizottság azon álláspontját, miszerint az Izlandról és Venezuelából származó behozatalnak ugyan lehetett kedvezőtlen
hatása a közösségi iparág helyzetére, azonban ezt a hatást a dömpingelt behozatal mennyiségével és áraival összehasonlítva
nem lehet meghatározó mértékűnek tekinteni. A felperesek egyszerűen csak azt állítják, hogy az intézményeknek az egyéb harmadik
országokból származó behozatal összesített hatását és a kár egyéb összes ismert tényezőjét együttesen kellett volna értékelniük.
Egyrészt, az egyéb harmadik országokból származó behozatal összesített hatásának értékelését illetően, le kell szögezni, hogy
a felperesek állításával ellentétben a Bizottság valójában végzett ilyen elemzést. Az említett értékelés az első lépcső az
egyéb harmadik országokból származó behozatal hatásainak háromlépcsős vizsgálatában. A Bizottság mindenekelőtt, az átmeneti
rendelet (116) preambulumbekezdésében, az egyéb harmadik országokból származó összes behozatalra vonatkozó gazdasági mutatók
változását rögzítette. Ahogy az a fenti 166. pontban megállapítást nyert, az egyéb harmadik országokból származó együttes
behozatalra az említett változások következtében nem lehetett úgy tekintetni, mintha az a közösségi iparág rovására növelte
volna piaci részesedését. A Bizottság ezt követően, az átmeneti rendelet (117)–(120) preambulumbekezdésében, azt vizsgálta,
hogy a Norvégiából, Izlandról, Brazíliából és Venezuelából származó behozatal hatása külön‑külön okozhatott‑e kárt. Ahogy
az a fenti 161. pontban kifejtésre került, a Bizottság arra a következtetésre jutott, hogy bár az Izlandról és Venezuelából
származó behozatalnak külön‑külön lehetett kedvezőtlen hatása a közösségi iparág helyzetére, e hatást a dömpingelt behozatal
mennyiségével és áraival összehasonlítva nem lehet meghatározó mértékűnek tekinteni. Végezetül a Bizottság, saját érvelése
első két lépcsőjéből logikusan levezetve, az átmeneti rendelet (121) preambulumbekezdésében megállapította, hogy az egyéb
harmadik országokból származó behozatal nem hatott közre a kárban.
Másrészt, a kár minden egyéb ismert tényezőjének együttes értékelését illetően, a fenti 47. pontban megállapítást nyert, hogy
mielőtt eldönthetnénk, hogy az együttes értékelés adott körülmények között szükséges‑e, először a kár minden egyéb ismert
tényezőjének önálló értékelésére vonatkozó felperesi kifogást kell megvizsgálni E kérdés vizsgálatára a jelen ítélet 204–215. pontjában
kerül sor.
Mindezek következtében a felperesek által előadott egyik érv sem bizonyítja, hogy az átmeneti rendelet (118)–(120) preambulumbekezdése
nyilvánvaló mérlegelési hibát tartalmaz.
Harmadszor, az egyéb harmadik országok bizonyos termelőinek kivonulása következtében keletkezett piaci „űrre” vonatkozó, először
a válaszban előadott érvet illetően meg kell állapítani, hogy az érveléssel nem azt kívánták bizonyítani, hogy az intézmények
hibásan értékelték az egyéb harmadik országokból származó behozatal által okozott kárt, hanem inkább csak azt, hogy a dömpingelt
behozatal azért nem okozott a közösségi iparágnak kárt, mert az egyéb harmadik országokból származó behozatal helyére lépett.
Ennek következtében az érv nem kapcsolódik szervesen a keresetlevélben eredetileg előterjesztett jogalaphoz, és nem képezi
annak kiterjesztését. Ebből következően, mivel az érv nem az eljárás során felhozott jogi vagy ténybeli elemeken alapul, az
eljárási szabályzat 48. cikkének 2. §‑a alapján új jogalapnak kell tekinteni (ebben az értelemben lásd a T‑211/95. sz., Petit‑Laurent
kontra Bizottság ügyben 1997. február 5‑én hozott ítélet [EBHT 1997., II‑57. o.] 43–45. pontját). Az érvelést tehát mint elfogadhatatlant
el kell utasítani.
Az eddig kifejtettek fényében az első jogalap hatodik részét részben mint megalapozatlant, részben pedig mint elfogadhatatlant
el kell utasítani.
f)     Az első jogalap hetedik, a közösségi termelők bárminemű káros dömpinget megelőzően fennálló versenyképtelenségére vonatkozó
részéről
A felek érvei
A felperesek arra hivatkoznak, hogy a Tanács nyilvánvaló mérlegelési hibát követett el és megsértette az alaprendelet 3. cikkének
(7) bekezdését azzal, hogy a megtámadott rendelet (93) és (94) preambulumbekezdésében azt az érvet, miszerint a közösségi
termelők legtöbbje már a káros dömpinget megelőzően is veszteséges volt, azzal az indokkal utasította el, hogy a közösségi
iparág 2004‑ben általában véve nyereséges volt. A felperesek ezzel kapcsolatban rámutatnak, hogy a hat közösségi termelőből
három már 2003‑ban is veszteséggel működött, majd a 2004. év, vagyis a vasötvözeti iparág számára „kivételesen eredményes
év” folyamán – a FerroAtlántica kivételével – mindegyikük veszteséget könyvelt el. A közösségi iparág 2004‑re vonatkozó, 3%‑os
összesített nyereségessége egyedül a FerroAtlánticának tulajdonítható. Mi több, a közösségi iparág 2003‑as évihez viszonyítottan
erősebb 2004‑es átfogó teljesítménye ellenére és annak dacára, hogy az árak 10%‑kal emelkedtek, a hat termelőből öt a dömpingelt
behozatallal kapcsolatba nem hozható okok miatt rosszabb helyzetet tapasztalt. Az intézményeknek legalább e tényt figyelembe
kellett volna venniük, mivel ez fontos indoka a közösségi termelőket ért kár alakulásának, és világosan megmutatja a közösségi
iparág versenyképességének hiányát, kiváltképp annak költségszerkezetére tekintettel. Az említett tényt alátámasztja, hogy
a közösségi iparág 2004‑ben annak ellenére hajtott végre termelésátállítást és ‑csökkentést, hogy a ferroszilícium felhasználása
nőtt és az értékesítés nyereséges volt.
A beavatkozók által támogatott Tanács lényegében azzal érvel, hogy a felperesek ugyan azt állítják, hogy az intézmények nyilvánvaló
mérlegelési hibát követtek el azzal, hogy a közösségi iparágat a 2003‑as és 2004‑es évben nyereségesnek írták le, mégsem kérdőjelezik
meg a megtámadott rendelet (94) preambulumbekezdésében hivatkozott adózás előtti haszonkulcs mutatóit. A Tanács ezen túlmenően
azt állítja, hogy nem alapozza meg nyilvánvaló hiba megállapítását az, hogy a felperesek az egyes közösségi termelők 2003‑ban
és 2004‑ben fennálló egyéni helyzetére hivatkoznak. Először is a kár felmérését és az okozati összefüggés értékelését a közösségi
iparág egészére, nem pedig az egyes közösségi termelőkre vonatkozóan kell elvégezni. Másodszor az a tény, hogy a közösségi
termelés egészének 24–28%‑át együttesen képviselő három közösségi termelő 2003‑ban veszteséget szenvedett el, még nem jelenti
azt, hogy a közösségi iparág egészét a versenyképesség hiánya sújtotta. Harmadszor a Tanács megjegyzi, hogy a 2004. évet a
közösségi iparág piaci részesedésének csökkenése, az értékesítés 2003‑hoz viszonyított 2%‑os visszaesése, a dömpingelt behozatal
és a behozatal piaci részesedésének növekedése, valamint a behozatal árainak csökkenése jellemezte, ami azt jelenti, hogy
egyes közösségi termelőkre a dömpingelt behozatal már 2004‑ben, annak ellenére kedvezőtlenül hatott, hogy a közösségi iparág
általános jelleggel még képes volt növelni a nyereségét.
A Törvényszék álláspontja
Az első jogalap jelen részében a felperesek azt kifogásolják, hogy a Tanács a megtámadott rendelet (93) és (94) preambulumbekezdésében
elutasította azt az érvet, amely szerint a közösségi iparág már a káros dömpinget megelőzően is veszteséges volt.
Emlékeztetni kell arra, hogy a megtámadott rendelet (94) preambulumbekezdésében a Tanács az említett érvre adott válaszában
kifejtette, hogy a közösségi iparág, ahogy az az átmeneti rendelet (97) preambulumbekezdéséből is világosan látszik, 2003‑ban
nyereséges volt, adózás előtt 2,3% haszonkulcsot realizált, amely 2004‑ben 2,7%‑ra növekedett, továbbá hogy az 2005‑ben és
a vizsgálati időszak folyamán veszteség keletkezett.
Jóllehet a felperesek, ahogy azt a Tanács is megjegyzi, nem vitatják az átmeneti rendelet (97) preambulumbekezdésében szereplő
azon mutatókat, amelyekből kiderül, hogy a közösségi iparág 2003‑ban és 2004‑ben összességében nyereséges volt, ezzel szemben
kifogásolják, hogy az intézmények nem vették figyelembe a hat közösségi termelőből háromnak az egyéni helyzetét a 2003‑as
évben, és a hat közösségi termelőből ötnek az egyéni helyzetét a 2004‑es évben.
Ezzel kapcsolatban le kell szögezni, hogy a felperesek érvelésüket olyan mutatókra alapítják, amelyekből az látszik, hogy
2004‑ben a hat közösségi termelőből öt veszteségesen működött. A Tanács nem vitatja az említett mutatókat. A felperesek ezen
túlmenően azt állítják, hogy a hat közösségi termelőből három volt veszteséges 2003‑ban. A Tanács, noha a felperesek nem terjesztenek
elő semmiféle bizonyítékot az említett állítás alátámasztására, írásbeli beadványában elismeri, hogy ez volt a helyzet.
Ezzel kapcsolatban, ahogy arra a fenti 88. pont is utal, emlékeztetni kell arra, hogy a Tanács állításaival szemben, az okozati
összefüggés fennállására vonatkozó elemzést nem szükségszerűen oly módon kell lefolytatni a közösségi iparág egészének szintjén,
hogy a dömpingelt behozatalon kívüli egyéb tényező által valamely egyedi közösségi termelőnek okozott kárt ne lehetne figyelembe
venni. A dömpingelt behozatalon kívüli egyéb tényező által valamely egyedi közösségi termelőnek okozott kárt figyelembe kell
venni, ha közrehatott a közösségi iparág egészével kapcsolatban tapasztalható kárban.
Mivel a felperesek által szolgáltatott adatokból valóban kiderül, hogy egyes közösségi termelők 2003‑ban és 2004‑ben veszteségesek
voltak, az intézmények kötelesek lettek volna megbecsülni, hogy az említett helyzet milyen hatással volt a közösségi iparág
egészét ért kárra, ám azt nem becsülték meg. Ebből következően az intézmények nem teljesítették a be nem tudhatósági elemzés
elkészítésére vonatkozó kötelezettségüket, és ezáltal megsértették az alaprendelet 3. cikkének (7) bekezdését.
Mindazonáltal, ahogy az a fenti 119. pontban is megállapítást nyert, nem kerülhető meg annak bizonyítása, hogy az effajta
jogsértés, az intézmények okozati összefüggéseket érintő teljes értékelését érvénytelenítve, kétségessé teszi a rendelet jogszerűségét.
A jelen ügyben a felpereseknek ennek megfelelően bizonyítaniuk kell, hogy némely közösségi termelő 2003‑ban és 2004‑ben kialakult
különleges helyzete okozta az egész közösségi iparágnak a kárt, vagy közrehatott abban. Azt is bizonyítaniuk kell, hogy a
hat közösségi termelőből öt által elszenvedett kár nem a dömpingelt behozatal eredményeként keletkezett.
A felperesek a fentiek bizonyítása céljából azt állítják, hogy a hat közösségi termelőből ötnél a nyereség 2004‑es elmaradása
versenyképességük hiányának eredménye, amit – szerintük – megerősít az, hogy a közösségi iparág 2004‑ben annak ellenére hajtott
végre termelésátállítást és ‑csökkentést, hogy a ferroszilícium felhasználása nőtt és az értékesítés nyereséges volt. A Törvényszék
azonban úgy véli, hogy a 2004‑re vonatkozó mutatók másképp is értelmezhetők. Így 2003‑ban a közösségi termelés egészének 24–28%‑át
együttesen képviselő három közösségi termelő szenvedett el veszteséget, 2004‑ben pedig öt működött veszteségesen. A Tanács
észrevételével összhangban le kell azonban szögezni, hogy – a felhasználás növekedése ellenére – a 2004. évet a közösségi
iparág piaci részesedésének csökkenése, az értékesítés 2003‑hoz viszonyított 2%‑os visszaesése, a dömpingelt behozatal és
a behozatal piaci részesedésének növekedése, valamint a behozatal árainak csökkenése jellemezte, ami azt is jelentheti, hogy
a közösségi termelőkre a dömpingelt behozatal már 2004‑ben, annak ellenére kedvezőtlenül hatott, hogy a közösségi iparág még
általános jelleggel képes volt nyereségét növelni.
Mivel az egyes közösségi termelők által 2003‑ban és 2004‑ben tapasztalt veszteséget a dömpingelt behozatal is okozhatta, a
fenti 181. pontban megállapított jogsértés nem vezet a megtámadott rendelet jogszerűtlenségéhez.
Az eddig kifejtettekre tekintettel az első jogalap hetedik részét el kell utasítani.
g)     Az első jogalapnak a termelők egyéni körülményeire vonatkozó nyolcadik részéről
A felek érvei
A felperesek arra hivatkoznak, hogy az intézmények nyilvánvaló mérlegelési hibát követtek el és megsértették az alaprendelet
3. cikkének (7) bekezdését, amikor megtagadták az egyes közösségi termelőknek kárt okozó tényezők vizsgálatát, miközben azok
a közösségi iparág egészére kihatottak, és a termelők száma csekély, gazdasági helyzetük pedig igen heterogén volt.
Ezzel kapcsolatban a felperesek először is a Huta Laziska tekintetében rámutatnak arra, hogy az 2004‑ben, a nyereségesség
növelése érekében ferroszilíciumról szilícium‑mangánra állította át termelésének egy részét. Ez a vállalatnál a ferroszilícium‑termelés
csökkenését és a független felek részére történő értékesítés visszaesését eredményezte. A termelés változatlan fix költségek
mellett lezajlott csökkentésének következtében a vállalat termelési költségei 2004‑ben tonnánként mintegy 17%‑kal nőttek,
és vesztesége több mint háromszorosára emelkedett a behozataltól független okok miatt. Mindazonáltal, a független felek körében
elért forgalom nőtt. A Huta Laziska 2005‑ben, a közte és villamosenergia‑szolgáltatója között folyó vita következtében először
csökkentette, majd a vizsgálati időszakban leállította a termelést. Ennek folyományaképpen értékesítése visszaesett, és az
egy egységre jutó termelési költségei lényegesen megnövekedtek, aminek következtében a Huta Laziska nyereségessége és piaci
részesedése is csökkent.
Másodszor az OFZ tekintetében a felperesek mindenekelőtt hangsúlyozták, hogy az 2004‑ben személyi állományának 47%‑át áthelyezte
vagy elbocsátotta, ami azzal járt, hogy képtelen volt a növekvő kereslet kielégítésére. Az OFZ ráadásul nyeresége növelése
érekében ferroszilíciumról szilícium‑mangánra állította át termelésének egy részét. Ennek eredményeképpen a független felek
részére történő értékesítés 19%‑kal csökkent. Mindazonáltal, annak ellenére, hogy a termelési költségek – részben a magas
fix költségek melletti termeléscsökkentés következtében – 14%‑kal emelkedtek, a vállalatnak – erős piaci helyzetének köszönhetően –
sikerült a forgalomcsökkenést 11%‑ra mérsékelni. A felperesek ezt követően kijelentik, hogy az OFZ szerkezetét 2005‑ben átalakították,
hogy lehetővé váljék számára, hogy csökkentse a termelési költségeit és növelje a nyereségességét. Ehhez ideiglenesen csökkentenie
kellett az értékesítéseit és a piaci részesedését.
Harmadszor a TDR – Metalurgija d.d. tekintetében a felperesek megjegyzik, hogy a vállalat 2004‑ben a kereslet emelkedésénél
nagyobb mértékben növelte a független felek részére történő értékesítés mennyiségét, hogy növelte termelését és magasabb árakból
tett szert nyereségre a független felek részére történő értékesítésből származó forgalomnövekedés révén. A termelési költségek
általános jelleggel történő, 12%‑os növekedése következtében azonban nyereséges működését nem tudta helyreállítani. A piac
2005‑ben bekövetkezett romlásakor a TDR képtelen volt a 2004., vagyis a „kivételesen eredményes év” folyamán nyújtott rossz
teljesítményéből talpra állni.
Negyedszer a Vargön Alloys tekintetében a felperesek azt állítják, hogy a vállalat 2004‑ben a kereslet emelkedésénél nagyobb
mértékben növelte a független felek részére történő értékesítés mennyiségét, hogy növelte termelését és magasabb árakból tett
szert nyereségre a független felek részére történő értékesítésből származó forgalomnövekedés révén. Termelési költségei azonban
15%‑kal növekedtek. A felperesek megjegyzik, hogy az intézmények szerint a Vargön Alloys további 45%‑os veszteséget szenvedett.
Az intézmények ugyan nem szolgáltak erre vonatkozóan magyarázattal, ám nyilvánvaló, hogy az említett változás a vállalat egyéni
problémáinak tudható be, és nem a szóban forgó behozatalnak. 2004 és 2005 között a Vargön Alloys a felére csökkentette a ferroszilícium‑termelését
a villamosenergia‑árak emelkedése miatt. A vállalat ráadásul a vizsgálati időszak folyamán, a nyereségesség növelése érekében
a ferroszilícium‑termelésének egy részét átállította, ami a ferroszilícium‑értékesítés és a piaci részesedés csökkenéséhez
vezetett.
Ötödször, a FerroPem SAS és a FerroAtlántica tekintetében, a felperesek azzal érvelnek, hogy 2003 és 2004 között a FerroPem
kevesebb ferroszilíciumot értékesített független felhasználók részére, ám növelte teljesítményét és készleteket szabadított
fel, ami arra utal, hogy a FerroPem megnövelte a kötött felhasználást. A felperesek szerint ennek eredményeképpen csökkent
a FerroPem független felek részére történő értékesítésből származó forgalma. Ezen túlmenően, mivel termelési költségei ugyanazon
időszak alatt 24%‑kal növekedtek, logikus, hogy a FerroPem jövedelmezősége jelentősen csökkent. A villamosenergia‑árak emelkedése
következtében a FerroAtlántica a felhasználási csúcsidőben leállította a termelést, amivel a villamosenergia‑előállító részleg
számára nyereségnövekedést tett lehetővé. Sőt, a FerroPem megszerzése mindkét vállalat számára szerkezetátalakítási költségekkel
járt. Mindazonáltal, a 2004 és 2005 közötti időszakban a piac legjobb teljesítményét nyújtották, egy olyan időszakban, amikor
a Közösségben az összfelhasználás visszaesett. A 2005. évre és a vizsgálati időszakra vonatkozóan a FerroAtlántica venezuelai
részlege növelte a Közösség területére irányuló kivitelét. A FerroAtlántica‑csoport a maga egészében igen jól teljesített,
és nem tűnik úgy, hogy kárt szenvedett volna. A felperesek arra hivatkoznak, hogy az effajta kárt mindenesetre nem lehet a
dömpingelt behozatalnak betudni.
A beavatkozók által támogatott Tanács vitatja a felperesek érvelését.
A Törvényszék álláspontja
Az első jogalap nyolcadik részében a felperesek különösen azt kifogásolják, hogy az intézmények nem vették figyelembe azokat
a tényezőket, amelyek kárt okoztak az egyes közösségi termelőknek, ezzel együtt pedig a közösségi iparág egészére is kihatottak.
A fenti 88. pontban megállapítást nyert, hogy a Tanács állításaival ellentétben az okozati összefüggés fennállására vonatkozó
elemzést nem szükségszerűen oly módon kell lefolytatni a közösségi iparág egészének szintjén, hogy a dömpingelt behozatalon
kívüli egyéb tényező által valamely egyedi közösségi termelőnek okozott kárt ne lehetne figyelembe venni. A dömpingelt behozatalon
kívüli egyéb tényező által valamely egyedi közösségi termelőnek okozott kárt figyelembe kell venni, ha az közrehatott a közösségi
iparág egészével kapcsolatban tapasztalható kárban.
Le kell azonban szögezni, hogy a valamely egyedi közösségi termelőnek kárt okozó és a közösségi iparág egésze által elszenvedett
kárban közreható tényezők figyelembevétele a jelen ügyben nem jelenti azt, hogy az intézmények rendszeresen kötelesek minden
egyes közösségi termelő egyéni helyzetének elemzésére.
Az említettekre tekintettel meg kell állapítani, hogy a felperesek által előadott érvek nem bizonyítják, hogy a közösségi
termelők egyéni helyzete okozta a közösségi iparág egésze által elszenvedett kárt, vagy legalábbis közrehatott abban.
Így először is a Huta Laziska helyzetére vonatkozóan előadott érvek lényegében megegyeznek az első jogalap harmadik részének
alátámasztása céljából előterjesztett érvekkel. Márpedig az említett érveket a Törvényszék megalapozatlannak találta. Ennek
következtében ezeket az érveket a jogalap jelen részével összefüggésben is mint megalapozatlant kell elutasítani.
Másodszor az OFZ helyzetét illetően, a felperesek által leírt tények annak bizonyítására hivatottak, hogy a vállalat szerkezetátalakításon
esett át, ami közrehatott a közösségi iparág által elszenvedett kárban. Azonban a jelen jogalap harmadik részével összefüggésben
megállapítást nyert, hogy az intézmények a termelés átállításait, köztük az OFZ által elvégzett átállításokat is, figyelembe
vették. Ezen túlmenően, noha a felperesek által a 2004. és 2005. évre vonatkozóan leírt helyzet a kárban valóban közrehathatott,
a Tanács állításával egybehangzóan az is elképzelhető, hogy az alacsony árú dömpingelt behozatal közösségi piaci jelenléte
idézett elő effajta helyzetet. Ebből következően nem állítható, hogy a felperesek bizonyították, hogy az OFZ helyzete közrehatott
a közösségi iparág által elszenvedett kárban.
Harmadszor a TDR helyzetére vonatkozóan, a felperesek által leírt tények annak bizonyítására hivatottak, hogy a vállalat által
elszenvedett kár a termelési költségek növekedéséhez köthető. Mivel az ilyen állítást a Törvényszék a jelen jogalap negyedik
részével összefüggésben már elutasította, a TDR helyzetére vonatkozóan a jogalap e része keretében előadott érveket megalapozatlanokként
szintén kell elutasítani.
Negyedszer a Vargön Alloys helyzetét illetően, a felperesek az említett vállalat által végrehajtott termelésátállításokra
és a termelési költségek növekedésére utalnak. Mivel a Törvényszék az említett tényezők közösségi iparágban keletkezett kárra
kifejtett hatására vonatkozó érveket a jelen jogalap harmadik és negyedik részével összefüggésben már elutasította, a Vargön
Alloys helyzetére vonatkozóan a jogalap e része keretében előadott érveket szintén el kell utasítani.
Ötödször a FerroPem és a FerroAtlántica helyzetét illetően meg kell jegyezni, hogy a felperesek az említett vállalatok általánosan
kedvező gazdasági helyzetét írják le, és nem bizonyítják, hogy az effajta helyzet hogyan hathatott közre a közösségi iparág
által elszenvedett kárban. Ennélfogva a két említett vállalat helyzetére vonatkozó érvelésnek nem lehet helyt adni.
Ebből következően az első jogalap nyolcadik, a termelők egyéni körülményeire vonatkozó részét mint meglapozatlant kell elutasítani.
Az összes eddig kifejtett megfontolás fényében az első jogalap első, második, negyedik és ötödik részét, az első jogalap harmadik
részének első három kifogását és az első jogalap nyolcadik részét – amennyiben az a kár tényezőinek önálló értékelésére vonatkozik –
megalapozatlanként el kell utasítani. Ezen túlmenően, az első jogalap hatodik részét – részben mint megalapozatlant, részben
mint elfogadhatatlant – el kell utasítani. Végezetül meg kell állapítani, hogy az első jogalap harmadik részének negyedik
kifogását és a jogalap hetedik részét vizsgálva megállapított jogsértések nem szolgáltatnak alapot a megtámadott rendelet
megsemmisítéséhez.
3.
A kártényezők együttes értékelésének mellőzéséről (az első jogalap első és nyolcadik része)
a)     A felek érvei
Az első jogalap első részében a felperesek arra hivatkoznak, hogy nyilvánvalóan hibás a Tanács álláspontja abban a tekintetben,
hogy azt vizsgálta, hogy az egyéb tényezők önállóan okozhattak‑e kárt a közösségi iparág számára, holott az adott körülmények
között az egyéb tényezők együttes hatását kellett volna vizsgálni. Először is, számos egyéb tényező hatott a közösségi iparágra,
és az említett iparág kára csekély volt. Másodszor, a közösségi termelők egyéni helyzete jelentősen eltért egymástól. Harmadszor,
a dömpingellenes eljárásban érdekelt felek közül az eljárás folyamán többen rámutattak, hogy együttesen felfogott egyéb tényezők
magyarázattal szolgálnak a közösségi iparág által elszenvedett anyagi kárra.
Az első jogalap nyolcadik részében a felperesek arra hivatkoznak, hogy az intézményeknek a dömpingelt behozatalon kívüli egyéb
tényezők hatását együttesen kellett volna értékelni. A felperesek szerint ugyanis ezek a tényezők egyenként, egymástól elkülönítve
talán nem elegendőek a vizsgálati eljárás tárgyát képező behozatal és a kár közötti okozati összefüggés megszakításához, ám
lehetséges, hogy az említett tényezők összessége már megszakítja azt. Ha a jelen ügyben végeztek volna effajta értékelést,
az megerősítette volna, hogy a közösségi iparág kárát nem a vizsgálati eljárás tárgyát képező behozatal, hanem a költségek
és a piac változásai okozták.
Ezzel kapcsolatban a felperesek először is azt állítják, hogy az árak 2005‑ös és a vizsgálati időszak alatti alakulásáért – vagyis,
hogy az árak 2005‑ben 15%‑kal, a vizsgálati időszak folyamán pedig 6%‑kal voltak alacsonyabbak a 2004. éviekhez képest – a
vizsgálati eljárás tárgyát képező behozatal nem okolható, mert az árak említett alakulása a piaci árak 2004. évhez viszonyított
világszintű kiegyenlítődésének része volt. A felperesek szerint ugyanis az árak visszaesése logikus következménye a kereslet
2005‑ben bekövetkezett visszaesésének. Megjósolható, hogy a kereslet szűkülésének időtartama alatt a közösségi termelők csökkenő
nyereséggel néznek szembe, ami azt jelenti, hogy a lecsökkent nyereség önmagában nem elegendő a kár bizonyításához.
Másodszor, a felperesek felhívják a figyelmet a termelési költségek és a nyereségesség csökkenése közti szoros összefüggésre.
Ennek megfelelően azzal érvelnek, hogy a piac beszűkülése folytán 2005‑ben bekövetkezett nyereségcsökkenést tovább súlyosbította
a költségek növekedése, amely már 2004‑ben is komoly hatást gyakorolt a közösségi termelők nyereségességére. A termelési költségek
növekedése és a nyereségesség csökkenése lavinahatást idézett elő, amelyet a termelés lecsökkentése tartott fenn. A felperesek
továbbá megjegyzik, hogy a közösségi iparág termelési költségei 2005‑ben és a vizsgálati időszak folyamán túlnőttek a piac
árakon, noha azok 2005‑ben a világ legmagasabb árai voltak. Mi több, a felperesek azt állítják, hogy a termelési költségek
növekedése a megnövekedett nyersanyagköltségek, a termelés lecsökkentése vagy átállítása folytán bekövetkezett méretgazdaságosság‑csökkenés
és a jogvita tárgyát képező behozataltól független egyéb tényezők eredménye volt.
A beavatkozók által támogatott Tanács vitatja a felperesek érvelését.
b)     A Törvényszék álláspontja
Mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy a fenti 43. pontban már megállapítást nyert, hogy a kár tényezőinek együttes értékelése
bizonyos körülmények között szükségessé válhat, így különösen akkor, amikor az intézmények megállapítják, hogy a kárban a
dömpingelt behozatalon kívül számos egyéb tényező is közrehatott, ám azok hatása önmagában nem tekinthető jelentősnek.
A jelen ügyben az intézmények, az átmeneti rendelet (115)–(136) preambulumbekezdésében és a megtámadott rendelet (87)–(101) preambulumbekezdésében,
a dömpingelt behozatalon kívül tizenkét egyéb kártényezőt értékeltek önállóan: a Norvégiából, az Izlandról, a Brazíliából
és a Venezuelából származó behozatalt, a többi közösségi termelővel való versenyt, a kereslet változásait, a közösségi iparág
kiviteli teljesítményét, a valutaingadozásokat, a termelési költségeket, a termelésátállítást, a ferroszilícium ára meghatározásának
módját és a közösségi iparág versenyképességét. Az intézmények arra a következtetésre jutottak, hogy – az Izlandról és a Venezuelából
származó behozatal kivételével, amelynek hatását azonban nem tekintették jelentős mértékűnek – önmagában egyik tényező sem
hatott közre a közösségi iparág által elszenvedett kárban.
Márpedig a fenti 49–203. pontban szereplő értékelés megállapította, hogy a kár tényezőinek önálló értékelése nem valósított
meg nyilvánvaló mérlegelési hibát, két olyan tényező kivételével, amelyekre az első jogalap harmadik részének negyedik kifogásával
és a jogalap hetedik részével összefüggésben hivatkoztak, és amelyek értékelését az intézmények mellőzték, ám a felperesek
nem tudták bizonyítani, hogy azok az adott körülmények között közrehatottak a közösségi iparág által elszenvedett kárban.
Ezért azt a következtetést kell levonni, hogy az intézmények tartózkodhattak a kár dömpingelt behozatalon kívüli egyéb tényezőinek
együttes értékelésének elvégzésétől anélkül, hogy nyilvánvaló mérlegelési hibát követtek volna el.
Az említett következtetéseket nem teszik kétségessé a felperesek által az első jogalap első részével kapcsolatban előadott
érvek. Először is, a dömpingellenes eljárásban érdekelt többi fél által a vizsgálati eljárás folyamán tett észrevételekre
alapított érvelést, mint elfogadhatatlant, el kell utasítani, mert a felperesek lényegében semmiféle érvet nem terjesztenek
elő, csak egyszerűen utalnak az említett többi fél által tett és a keresetlevélhez mellékelt észrevételekre. A Bíróság alapokmánya
21. cikkének első bekezdése alapján, amely az említett alapokmány 53. cikkének első bekezdése alapján a Törvényszékre is alkalmazandó,
valamint a Törvényszék eljárási szabályzata 44. cikke 1. §‑ának c) és d) pontja alapján a keresetlevélnek tartalmaznia kell
a jogvita tárgyát, a felperes kérelmeit és a felhozott jogalapok rövid ismertetését. Ennek kellően egyértelműnek és pontosnak
kell lennie, hogy lehetővé tegye az alperes számára védekezésének előkészítését és a Törvényszék számára a keresetről való
határozathozatalt. A jogbiztonság és a gondos igazságszolgáltatás biztosítása érdekében a kereset elfogadhatóságához szükséges,
hogy maga a keresetlevél tartalmazza az alapjául szolgáló alapvető jogi és ténybeli elemeket, legalább összefoglaló jelleggel,
de összefüggő és érthető módon (a T‑195/95. sz., Guérin automobiles kontra Bizottság ügyben 1997. május 6‑án hozott ítélet
[EBHT 1997., II‑679. o.] 20. pontja, és a T‑19/01. sz., Chiquita Brands és társai kontra Bizottság ügyben 2005. február 3‑án
hozott ítélet [EBHT 2005., II‑315. o.] 64. pontja). Míg a keresetlevél szövegének egyes pontjait alá lehet támasztani és ki
lehet egészíteni a mellékletként csatolt ügyiratkivonatokra történő hivatkozással, a más – akár a keresetlevélhez mellékelt –
iratokra történő általános hivatkozás nem pótolja a jogi érvelés azon lényeges elemeinek hiányát, amelyeket a keresetlevélnek
a fent említett előírások szerint tartalmaznia kell (a T‑154/98. sz., Asia Motor France és társai kontra Bizottság ügyben
1999. május 21‑én hozott végzésének [EBHT 1999., II‑1703. o.] 49. pontja).
Másodszor az egyes közösségi termelők lényegesen eltérő helyzetére vonatkozó érvvel kapcsolatban meg kell állapítani, hogy
az lényegében megegyezik az első jogalap nyolcadik részének alátámasztása érdekében előadott érvnek a közösségi termelők egyéni
körülményeire vonatkozó részével. Mivel a Törvényszék úgy határozott, hogy az első jogalap említett részét megalapozatlanként
el kell utasítani, az érvelés nem segíti annak bizonyítását, hogy a kár dömpingelt behozatalon kívüli egyéb tényezőinek együttes
értékelése a jelen ügyben szükséges lett volna.
Az említett következtetést az első jogalap nyolcadik részének alátámasztására felhozott felperesi érvek szintén nem teszik
kétségessé. Az említett érvek ugyanis lényegében megegyeznek az első jogalap harmadik, negyedik és ötödik részének alátámasztására
felhozott érvekkel. Mivel a jogalap említett részeinek vizsgálatának keretében a Törvényszék úgy határozott, hogy az említett
érvek megalapozatlanok, azok nem segítik annak bizonyítását, hogy a jelen ügyben szükséges lett volna a kár dömpingelt behozatalon
kívüli egyéb tényezőinek együttes értékelése.
Ennek következtében az első jogalap első és nyolcadik részét, amennyiben az a kártényezők együttes értékelésének mellőzésére
épül, megalapozatlanként el kell utasítani. Sőt, az említett következtetés fényében az első jogalap első részét abban a tekintetben
is el kell utasítani, amennyiben az azt állítja, hogy az intézmények a kár különböző tényezőinek együttes értékelésére vonatkozó
kötelezettség tekintetében tévesen alkalmazták a jogot.
B –
A közösségi érdek fennállására vonatkozó második jogalapról
1.
A második jogalap első, a ferroszilícium‑árak vizsgálati időszakot követő erősödésére vonatkozó részéről
a)     A felek érvei
A felperesek először is azt állítják, hogy a Tanács nyilvánvalóan tévesen értelmezte az alaprendelet 6. cikkének (1) bekezdését
(amelynek helyébe az 1225/2009 rendelet 6. cikkének (1) bekezdése lépett). Így a Tanács a megtámadott rendelet (106) preambulumbekezdésében
helytelenül hivatkozott az említett rendelkezésre annak megállapításakor, hogy a közösségi érdek mérlegelése folyamán nem
kell figyelembe vennie a vizsgálati időszakot követő fejleményeket. Az alaprendelet 6. cikkének (1) bekezdése csak a dömping
és a kár felmérésére vonatkozik. Az alaprendelet közösségi érdekre vonatkozó 21. cikke (amelynek helyébe az 1225/2009 rendelet
21. cikke lépett) nem tartalmaz időbeli korlátozásokat. A közösségi érdek tesztje ennélfogva előretekint, így alkalmazása
per definitionem
nem korlátozódhat a vizsgálat megindítását megelőzően lezárult időszak adataira. Mi több, az intézmények rendszeresen figyelembe
szoktak venni a vizsgálati időszakot követően keletkezett információkat, ahogy azt például az 1420/2007 rendeletben is tették.
A Törvényszék továbbá a T‑138/02. sz., Nanjing Metalink kontra Tanács ügyben 2006. november 14‑én hozott ítéletének (EBHT 2006.,
II‑4347. o.) 59. pontjában megállapította, hogy a vizsgálati időszakot követően keletkezett tényezők figyelembevételének tilalma
annak biztosítására irányul, hogy azon tényezőket, amelyeken a dömping és a kár meghatározása alapszik, ne befolyásolja az
érdekelt termelőknek a dömpingellenes eljárás megindítását követő magatartása. A felperesek szerint azonban az említett érvelés
nem alkalmazható a közösségi érdek mérlegelése kapcsán, mert az utóbbit nem képesek a vizsgálattal érintett felek befolyásolni.
Másodszor a felperesek arra hivatkoznak, hogy a Tanács nyilvánvaló mérlegelési hibát követett el a megtámadott rendelet (106) preambulumbekezdésében
akkor, amikor megállapította, hogy annak ellenére, hogy a ferroszilícium‑árak erősödni kezdtek, a termelési költségeknek a
vizsgálati időszakot követő hónapokban lezajló növekedése folytán a közösségi iparág nem élénkült fel annyira, hogy a dömpingellenes
intézkedések hatálybalépése okafogyottá vált volna. A felperesek szerint a ferroszilícium‑termelés fő költségei valóban tovább
emelkedtek a vizsgálati időszakot követően is, ám az említett költségek növekedésének mértéke a ferroszilícium‑árakénál jóval
korlátozottabb volt. Ezért míg a ferroszilícium‑árak a vizsgálati időszak és a megtámadott rendelet elfogadása közötti időben
50%‑kal nőttek, addig a villamosenergia ára – amely a legfontosabb termelési költség – csak mintegy 4%‑kal emelkedett 2007
második felében. Ez a közösségi termelők számára lehetővé tette, hogy meghaladják a megtámadott rendelet által ésszerűnek
tekintett 5%‑os nyereségszintet. Ezért a közösségi termelők ismét megkezdték a ferroszilícium termelését.
Harmadszor a felperesek válaszukban arra hivatkoznak, hogy a Tanács nem indokolta megfelelően a felperesek azon érveinek és
bizonyítékainak elutasítását, amelyeket azok a dömpingellenes vizsgálat folyamán annak bizonyítása érdekében terjesztettek
elő, hogy a ferroszilícium‑árak a vizsgálati időszakot követően jelentősebben növekedtek a költségeknél.
A beavatkozók által támogatott Tanács vitatja a felperesek érvelését.
b)     A Törvényszék álláspontja
A második jogalap jelen részének vizsgálata folyamán először is azt kell eldönteni, hogy a Tanács a megtámadott rendelet (106) preambulumbekezdésében
tévesen alkalmazta‑e a jogot akkor, amikor leszögezte, hogy az alaprendelet 6. cikkének (1) bekezdése alkalmazandó annak eldöntésével
összefüggésben, hogy állt‑e fenn a dömpingellenes intézkedések bevezetését igénylő közösségi érdek, ami magában foglalja,
hogy a vizsgálati időszakot követő időszakra vonatkozó információt – rendszerint – nem lehet az említett döntés céljából felhasználni.
Az alaprendelet 6. cikke (1) bekezdésének és 21. cikke (1) bekezdésének (amelynek helyébe az 1225/2009 rendelet 21. cikkének
(1) bekezdése lépett) nyelvtani és teleologikus értelmezéséből következik, hogy – a Tanács által a megtámadott rendelet (106) preambulumbekezdésében
kifejtett állításokkal szemben – az alaprendelet 6. cikkének (1) bekezdése nem alkalmazandó annak eldöntésével összefüggésben,
hogy fennáll‑e az alaprendelet 21. cikkének (1) bekezdésének értelmében vett közösségi érdek, ami azt jelenti, hogy a vizsgálati
időszakot követő időszakra vonatkozó információt az említett célokra tekintettel figyelembe lehet venni.
Emlékeztetni kell rá, hogy az alaprendelet 6. cikke „A vizsgálat” címet viseli. Az alaprendelet 6. cikkének (1) bekezdése
előírja, hogy a vizsgálatnak „ki kell terjednie mind a dömpingre, mind a kárra, és a kettőt egyszerre kell vizsgálni”. A cikk
azt is rögzíti, hogy „[a] reprezentatív tények megállapítása céljából ki kell választani egy vizsgálati időszakot”, és hogy
„[a] vizsgálati időszakot követő időszakra vonatkozó információkat rendszerint nem lehet figyelembe venni”. Mivel az alaprendelet
6. cikkének (1) bekezdése kimondja, hogy a vizsgálat csak a dömping és a kár felmérésére vonatkozik, a rendelkezés utolsó
mondata, amely szerint a vizsgálati időszakot követően lezajló fejleményeket rendszerint nem lehet figyelembe venni, szintén
csak a dömping és a kár felmérésére vonatkozik.
Ezt az értelmezést erősíti meg az alaprendelet 6. cikke (1) bekezdésének céljára vonatkozó elemzés. Megállapítást nyert, hogy
a vizsgálati időszak meghatározása és az azt követő tényezők figyelembevételének kizárása annak biztosítására irányul, hogy
a vizsgálat eredményei reprezentatívak és megbízhatóak legyenek (a T‑188/99. sz., Euroalliages kontra Bizottság ügyben 2001.
június 20‑án hozott ítélet [EBHT 2001., II‑1757. o.] 74. pontja). Az alaprendelet 6. cikkének (1) bekezdésében előírt vizsgálati
időszak ugyanis különösen annak biztosítására irányul, hogy azon tényezőket, amelyeken a dömping és a kár meghatározása alapszik,
ne befolyásolja az érdekelt termelőknek a dömpingellenes eljárás megindítását követő magatartása, és ezzel annak biztosítására,
hogy az eljárás végén kivetett végleges vám alkalmas legyen a dömpingből eredő kár tényleges orvoslására (a fenti 216. pontban
hivatkozott Nanjing Metalink kontra Tanács ítélet 59. pontja). Másrészről azonban, ahogy azt a felperesek is megjegyezték,
le kell szögezni, hogy bár az érdekelt felek kereskedelmi politikájuk megváltoztatásával befolyásolhatják a dömping és a kár
felmérését, a közösségi érdek fennállásának mérlegelésére vonatkozóan nincs ilyen lehetőség. Ennek következtében az alaprendelet
21. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben nincs jelentősége annak a célnak, hogy a vizsgálati időszakot, amelyet követően
már nem lehet információt figyelembe venni, jól körül kell határolni.
Ehhez hasonlóan, egyrészt hangsúlyozni kell, hogy az alaprendelet 21. cikke nem tartalmaz időbeli korlátozást arra nézve,
hogy az intézmények milyen információkat vehetnek figyelembe a közösségi érdek fennállására vonatkozó döntés meghozatala érdekében.
Másrészt, az ítélkezési gyakorlat szerint, a közösségi érdek vizsgálata megköveteli a közösségi iparági és az egyéb érintett
érdekek szempontjából várható következmények értékelését, amelyek a javasolt intézkedés alkalmazásával, illetve mellőzésével
járnának. Az említett értékelés része a jövőbeni fejleményekre vonatkozó feltevésekre alapított előrejelzés is, amely az összetett
gazdasági helyzetek értékelését is magában foglalja (lásd a T‑132/01. sz., Euroalliages és társai kontra Bizottság ügyben
2003. július 8‑án hozott ítélet [EBHT 2003., II‑2359. o.] 47. pontját). Mivel az alaprendelet 21. cikkében szereplő értékelés
előretekint, az intézmények részéről szükséges lehet azoknak az információknak a figyelembevétele is, amelyek nem a vizsgálati
időszakra, hanem az azt követő időszakra vonatkoznak.
Ebből következően meg kell állapítani, hogy – a felperesek érvelésének megfelelően – a Tanács a megtámadott rendelet (106) preambulumbekezdésében
tévesen alkalmazta a jogot, amikor a közösségi érdek fennállásának meghatározásával összefüggésben az alaprendelet 6. cikkének
(1) bekezdését alkalmazta.
Azonban annak ellenére, hogy az intézmények a közösségi érdek fennállásának meghatározásával összefüggésben alkalmazhatónak
tekintették az alaprendelet 6. cikkének (1) bekezdését, a megtámadott rendelet (106) preambulumbekezdésében mégis értékelték
a rendelkezésre álló, a vizsgálati időszakot követő időszakra vonatkozó információkat. Ebből kifolyólag a téves jogalkalmazás
önmagában nem gyakorol hatást a megtámadott rendelet jogszerűségére.
Másodszor azt kell eldönteni, hogy nyilvánvaló mérlegelési hibától szenved‑e a vizsgálati időszakot követő időszakra vonatkozó
információk azon vizsgálata, amelyet az intézmények a megtámadott rendelet (106) preambulumbekezdésében hajtottak végre. E
tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy egy összetett gazdasági helyzet értékelése esetén a Bizottság széles mérlegelési
jogkörrel rendelkezik a közösségi érdek értékelésekor. Az uniós bíróságoknak ezért felülvizsgálatukat annak igazolására kell
korlátozniuk, hogy az eljárási szabályokat betartották‑e, a megtámadott határozatot megalapozó tények a valóságnak megfelelnek‑e,
nem történt‑e nyilvánvaló mérlegelési hiba, illetve nem történt‑e hatáskörrel való visszaélés (a fenti 224. pontban hivatkozott
Euroalliages és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 67. pontja).
Emlékeztetni kell arra, hogy a megtámadott rendelet (106) preambulumbekezdésében a tanács megállapította, hogy nem vonható
le olyan következtetés, miszerint a közösségi iparág annyira felélénkült volna, hogy az intézkedések bevezetése okafogyottá
vált volna, mivel, annak ellenére, hogy ferroszilícium‑árak a vizsgálati időszakot követő hónapokban emelkedtek, a ferroszilícium
főbb költségtényezőinek árai szintén növekedtek.
A felperesek azon állításaikat, miszerint a megtámadott rendelet (106) preambulumbekezdése nyilvánvaló mérlegelési hibától
szerved, két érvre alapítják. Elsőként arra, hogy az árak a vizsgálati időszak és a megtámadott rendelet elfogadása között
50%‑kal emelkedtek. Másodikként pedig arra, hogy a termelési költségek nem a ferroszilícium‑árakkal egyenlő mértékben nőttek.
Meg kell azonban jegyezni, hogy azoknak a dokumentumoknak, amelyeket a felperesek az említett érvek alátámasztása érdekében
a Törvényszék előtti és a dömpingellenes eljárás folyamán bemutattak, alapvető hiányosságuk van. A dokumentumok ugyan bizonyítják,
hogy a ferroszilícium‑árak a vizsgálati időszakot követő hónapokban emelkedtek, ám azt nem, hogy a költségek általános emelkedése
ennél jóval alacsonyabb volt. E tekintetben a felperesek csak egy, a villamosenergia‑árak 4%‑os növekedéséről tanúskodó dokumentumot
mutatnak be, amely nem tartalmaz semmilyen utalást az egyéb termelési tényezők árváltozására vonatkozóan.
Márpedig az alaprendelet 21. cikkének (7) bekezdése értelmében (amelynek helyébe az 1225/2009 rendelet 21. cikkének (7) bekezdése
lépett) az intézmények elé terjesztett információkat csak akkor lehet figyelembe venni, ha hitelességüket tényleges bizonyítékok
támasztják alá. Mivel ilyen bizonyíték nem állt rendelkezésre, a Tanács nem követett el nyilvánvaló mérlegelési hibát.
A felperesek érvelése, az általuk előterjesztett bizonyítékok elégtelenségére tekintettel, már csak azért sem indokolt, mert
az alaprendelet konkrétan rögzíti a vizsgálati időszakot követően kialakuló bizonyos fejlemények elbírálására kialakított
mechanizmust (erről lásd a 258/84. sz., Nippon Seiko kontra Tanács ügyben 1987. május 7‑én hozott ítélet [EBHT 1987., 1923. o.]
53. pontját). Az alaprendelet 11. cikkének (3) bekezdése (amelynek helyébe az 1225/2009 rendelet 11. cikkének (3) bekezdése
lépett) előírja, hogy időközi felülvizsgálatot három esetben lehet indítani: ha a dömping ellensúlyozásához már nincs szükség
az intézkedés további fenntartására, ha az intézkedés megszüntetése vagy módosítása esetén a károkozás folytatódása vagy megismétlődése
valószínűtlen lenne, és ha a meglévő intézkedés nem vagy már nem elegendő a kárt okozó dömping ellensúlyozására. Az alaprendelet
11. cikkének (8) bekezdése (amelynek helyébe az 1225/2009 rendelet 11. cikkének (8) bekezdése lépett) a dömpingellenes vámok
visszatérítését írja elő, ha bizonyítható, hogy a vám megfizetésének alapjául szolgáló dömpingkülönbözet megszűnt, vagy olyan
szintre csökkent, amely az érvényben lévő vám szintje alatt van. Végezetül, az alaprendelet 14. cikkének (4) bekezdése értelmében
(amelynek helyébe az 1225/2009 rendelet 14. cikkének (4) bekezdése lépett) a dömpingellenes intézkedések felfüggeszthetőek,
ha a piaci viszonyok átmenetileg olyan mértékben megváltoznak, hogy a felfüggesztés eredményeként további kár nem valószínűsíthető.
Az eddig kifejtettek fényében nem tekinthető úgy, hogy a megtámadott rendelet (106) preambulumbekezdése nyilvánvaló mérlegelési
hibában szenved.
Harmadszor, megalapozatlan a felperesek azon érve, amellyel arra hivatkoznak, hogy az előterjesztett bizonyítékok elutasítását
nem indokolták megfelelően. A fenti 230. pontban ugyanis megállapítást nyert, hogy a felpereseknek az intézmények elé terjesztett
dokumentumai ugyan bizonyítják, hogy a ferroszilícium‑árak a vizsgálati időszakot követő hónapokban emelkedtek, ám azt nem,
hogy a költségek általános emelkedése ennél jóval alacsonyabb volt. A megtámadott rendelet (106) preambulumbekezdésében szereplő
indokolás ezért elegendő alapot nyújt az említett dokumentumok elutasításához.
Az eddigi megfontolások összességére tekintettel a második jogalap első részét teljes egészében el kell utasítani. Meg kell
állapítani, hogy a jogalap jelen részének vizsgálata folyamán felfedett téves jogalkalmazás nem szolgáltat alapot a megtámadott
rendelet megsemmisítéséhez.
2.
A második jogalap azon korábbi tapasztalatokra vonatkozó második részéről, amelyek azt bizonyítják, hogy a dömpingellenes
intézkedések nem javítanak a közösségi iparág helyzetén
a)     A felek érvei
A felperesek azt állítják, hogy a Tanács nyilvánvaló mérlegelési hibát követett el akkor, amikor a megtámadott rendelet (117)
és (118) preambulumbekezdésében megtagadta a korábbi tapasztalatok figyelembevételét, holott azok bizonyítják, hogy egyrészről
a dömpingellenes intézkedések a ferroszilícium‑ágazatban nem érték el a kívánt javító hatást, másrészről pedig az intézkedések
indokolatlan terhet róttak a közösségi iparágra. A felperesek szerint igaz ugyan, hogy a dömpingellenes intézkedéseket bevezető
határozatot a vonatkozó vizsgálat során összegyűjtött és elemzett információ alapján kell meghozni, ám a korábbi dömpingellenes
intézkedések hatása is fontos és releváns tényező, amelyet az alaprendelet 21. cikke értelmében figyelembe kell venni. A Brazíliából,
a Kínai Népköztársaságból, Kazahsztánból, Oroszországból, Ukrajnából és Venezuelából származó ferroszilícium behozatalára
vonatkozó dömpingellenes eljárás megszüntetéséről szóló, 2001. február 21‑i 2001/230/EK bizottsági határozatban (HL L 84.,
36. o., a továbbiakban: 2001/230 bizottsági határozat) a Bizottság megszüntette a ferroszilícium‑behozatalra 1987 óta alkalmazandó
dömpingellenes intézkedéseket, mivel nem érték el a kívánt javító hatást, viszont jelentős terhet róttak a közösségi felhasználókra.
A Bizottság határozatát a Törvényszék helybenhagyta. Az említett döntésre tekintettel a felperesek azzal érvelnek, hogy az
intézményeknek – az elemzés különbségeit igazolandó – vizsgálniuk kellett volna, hogy a jelen ügy mennyiben tér el a korábbitól.
A beavatkozók által támogatott Tanács vitatja a felperesek érvelését.
b)     A Törvényszék álláspontja
A második jogalap jelenlegi részével összefüggésben a felperesek lényegében azt állítják, hogy az intézményeknek a megtámadott
rendelet (117) és (118) preambulumbekezdésében figyelembe kellett volna venniük a 2001/230 bizottsági határozatot, amely a
ferroszilícium‑behozatalra vonatkozó dömpingellenes intézkedéseket azzal az indokkal szüntette meg, hogy azok nem érték el
a várt javító hatást. Az említett kifogást a fenti 227. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat alapján kell vizsgálni.
Le kell szögezni, hogy a megtámadott rendelet (117) és (118) preambulumbekezdésében a Tanács azért tagadta meg a 2001/230
bizottsági határozat figyelembevételét, mert az alaprendelet szerint a határozatot a vonatkozó vizsgálat, nem pedig a korábbi
vizsgálatok során összegyűjtött és elemzett információ alapján kell meghozni.
Ezzel kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy az alaprendelet 21. cikkének (1) bekezdése értelmében annak megállapítása,
hogy a közösségi érdek védelme igényel‑e beavatkozást, a különböző érdekek összességének, mint például a közösségi iparág,
a felhasználók és a fogyasztók érdekeinek értékelésén kell alapulnia. Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a közösségi
érdek mérlegelése a különböző érdekelt felek és a köz érdekének szembeállítását is megköveteli (lásd a 224. pontban hivatkozott
Euroalliages és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 48. pontját).
Hangsúlyozni kell még azt is, hogy – mint az a fenti 227. pontban is szerepel – a Bizottság a közösségi érdek értékelésekor
széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik. Ezt a mérlegelési jogkört az összes releváns tény fényében esetről esetre kell gyakorolni
(lásd ebben az értelemben a fenti 227. pontban hivatkozott Gestetner Holdings kontra Tanács és Bizottság ügyben hozott ítélet
43. pontját). Mindazonáltal az alaprendelet 21. cikke (1) bekezdésének alkalmazása keretében akkor lehet releváns az olyan
korábbi határozat, amely a vizsgálati eljárással érintettekkel azonos országokból származó azonos termékek behozatalával kapcsolatban
bevezetett dömpingellenes intézkedések javító hatásának hiányát állapítja meg, ha e határozat elősegíti annak bizonyítását,
hogy a dömpingellenes intézkedések elfogadása nem szolgálta a köz érdekét. Ilyen esetben azonban a korábbi határozatra hivatkozó
felet terheli annak igazolása, hogy a határozat meghozatalának körülményei mennyiben hasonlóak a folyamatban lévő dömpingellenes
eljárás körülményeihez, továbbá hogy a hivatkozott határozatban levont következtetéseket miért is kellene a szóban forgó eljárásban
alkalmazni.
A jelen ügyben a felperesek nem tudták bizonyítani, hogy a 2001/230 bizottsági határozat meghozatalának körülményei hasonlóak
voltak, és hogy annak következtetéseit indokolt lett volna a jelen ügy tényállására alkalmazni. Ráadásul, ahogy azt a Tanács
is megjegyzi, a 2001/230 bizottsági határozat meghozatalának körülményei eltértek a jelen ügy körülményeitől. Az említett
határozat meghozatalára ugyanis a megszűnés felülvizsgálatát követően került sor, és az intézkedések évekig voltak hatályban
a különböző országok tekintetében, ami azt jelenti, hogy a közösségi iparág hosszú ideig állt a piacon védelem alatt. A jelen
ügyben nem ez volt a helyzet. Sőt, a 2001/230 bizottsági határozatban, a Bizottság a dömpingellenes intézkedések elfogadásának
helytelenségére vonatkozó következtetés levonásánál arra a tényre támaszkodott, hogy a közösségi iparág helyzete a hosszú
ideje fennálló védelem ellenére nem javult. Így a közösségi ferroszilícium‑piacnak a 2001/230 bizottsági határozatban megvizsgált
körülményei jelentősen különböztek a jelen ügyben tapasztalt körülményektől.
Mindarra tekintettel, hogy a felperesek egyik érve sem bizonyítja, hogy a megtámadott rendelet (117) és (118) preambulumbekezdése
nyilvánvaló mérlegelési hibát tartalmaz, a második jogalap második részét mint megalapozatlant el kell utasítani.
3.
A második jogalap harmadik, a dömpingellenes intézkedések felhasználókra gyakorolt hatásának elemzésére vonatkozó részéről
a)     A felek érvei
A felperesek elsősorban arra hivatkoznak, hogy a Tanács nyilvánvaló mérlegelési hibát követett el, amikor arra következtetett,
hogy a dömpingellenes intézkedések felhasználókra gyakorolt hatása jelentéktelen. Először is, a Tanács a megtámadott rendelet
(115) preambulumbekezdésében pusztán a nyereségre gyakorolt hatást említi százalékban kifejezve. Ez félrevezető, mivel az
átlagosan 23,4%‑ot kitevő vám mellett a felhasználó iparágak évente mintegy 104 millió eurót kitevő közvetlen többletköltséget
viselnek. A dömpingellenes intézkedések a közösségi felhasználóknak ráadásul további, az ellátás zavaraival és a ferroszilícium
árának rövid‑ és középtávú emelkedésével összefüggésbe hozható, közvetett költségeket okoznak.
Másodszor a felperesek azzal érvelnek, hogy a Tanács nem vette figyelembe azt a tényt, hogy a vizsgált időszak folyamán a
közösségi felhasználók ferroszilícium‑szükségleteik kielégítése érdekében egyre növekvő mértékben támaszkodtak a behozatalra,
mivel a közösségi termelők az említett szükségleteket nem voltak képesek vagy hajlandóak kielégíteni. Mi több, a vizsgált
időszakot követően az ellátási problémák csak tovább súlyosbodtak, mivel a Vargön Alloys megszüntette ferroszilícium‑termelését,
az OFZ úgy határozott, hogy az ArcelorMittal részére történő kötött termelésre irányítja figyelmét, a TDR úgy döntött, hogy
szilíciumtermelésre áll át, a Huta Laziska pedig a villamosenergia‑ellátás zavartalanságához fűződő bizonytalansággal terhelten,
bírósági felügyelet mellett folytathatta tevékenységét.
A felperesek másodsorban arra hivatkoznak, hogy az arányosság elvének tiszteletben tartása érdekében a felhasználók magas
költségeit is mérlegre kell tenni a közösségi iparág hasznával szemben. A korábbi dömpingellenes eljárásokra és a piaci körülmények
megváltozására tekintettel a közösségi érdek a vámok kivetése ellen szól.
A felperesek – harmadsorban – azt állítják válaszukban, hogy a Tanács nem indokolta megfelelően azt a döntést, hogy nem vette
figyelembe a közösségi felhasználók termelési zavarokból eredeztethető költségeit.
A beavatkozók által támogatott Tanács vitatja a felperesek érvelését.
b)     A Törvényszék álláspontja
A második jogalap e részével összefüggésben a felperesek lényegében azt vonják kétségbe, hogy a dömpingellenes intézkedések
felhasználókra gyakorolt hatása jelentéktelen volt. A jogalap első két részével megegyezően ezt a részt is a fenti 227. pontban
hivatkozott ítélkezési gyakorlat fényében kell értékelni.
A felperesek elsősorban arra hivatkoznak, hogy a megtámadott rendelet (115) preambulumbekezdése nyilvánvaló mérlegelési hibát
tartalmaz. Ezzel kapcsolatban hangsúlyozni kell, hogy a Tanács az említett preambulumbekezdésben megállapította, hogy tekintettel
arra, hogy az átlagos végleges vám 23,4%, az intézkedések hatása az acél‑ és öntödeiparra a várakozások szerint nem lesz jelentős,
mivel az ágazat pénzügyi eredményeit legfeljebb 0,16%, illetve 0,33% mértékben érinti majd.
A felperesek először is azzal érvelnek, hogy az említett preambulumbekezdés félrevezető, mert a ferroszilícium‑felhasználók
évente mintegy 104 millió eurót kitevő közvetlen többletköltséget viselnének. Mindazonáltal meg kell jegyezni, hogy a felperesek
nem állítják, hogy a Tanács által a (115) preambulumbekezdésben, a felhasználók pénzügyi eredményeire vonatkozóan idézett
mutatók helytelenek lennének. Egyszerűen csak a felhasználók által viselt abszolút többletköltségnek megfelelő számadatot
terjesztik elő anélkül, hogy bemutatnák, hogy az említett mutató miért lenne megbízhatóbb és fontosabb a Tanács által idézettnél.
Másodszor, a felhasználók közvetett költségeit illetően, a felperesek nem terjesztettek elő semmilyen bizonyítékot annak az
állításnak az alátámasztására, hogy a ferroszilícium‑felhasználóknak az ellátás zavaraival kellett számolniuk. Ráadásul, ahogy
azt a Tanács is megjegyzi, le kell szögezni, hogy az állítás tisztán spekulatív jellegű, mivel a dömpingellenes intézkedések
bevezetése nem önmagában a vizsgálati eljárásban érintett országokból származó ferroszilícium értékesítését, hanem csupán
azt gátolja, hogy az exportőrök dömpingáron értékesítsék azt.
Harmadszor, a felperesek azon állítását illetően, miszerint a közösségi termelők a felhasználók szükségleteit a vizsgált időszak
folyamán nem voltak képesek, sem pedig hajlandóak kielégíteni, meg kell jegyezni, hogy a felperesek az említett állítást két
olyan dokumentumra alapozzák, amelyeket a vizsgálati eljárás folyamán a European Confederation of Iron and Steel Industries
(az Európai Vas‑ és Acélipari Szövetség) terjesztett a Bizottság elé. Mivel az említett dokumentumok önmagukban nem tartalmaznak
egyebet, mint egy másik érdekelt fél állításait, nem rendelkeznek bizonyító erővel. A felperesek továbbá egy, a szaksajtóban
megjelent cikkre is hivatkoznak, amely beszámol arról, hogy a Vargön Alloys úgy döntött, hogy ferroszilícium‑termelését ferrokróm
termelésére állítja át. Az említett cikk nem elegendő annak bizonyításához, hogy a közösségi termelők összessége nem volt
képes, sem pedig hajlandó a közösségi felhasználók ferroszilícium‑szükségleteinek kielégítésére.
Ebből következően a felperesek egyik érve sem bizonyítja, hogy a Tanács nyilvánvaló mérlegelési hibát követett el azzal, hogy
különösen a megtámadott rendelet (115) preambulumbekezdésében megállapította, hogy a dömpingellenes intézkedések jelentéktelen
hatást gyakoroltak a felhasználókra.
Másodsorban, az arányosság elvének megsértésére vonatkozó kifogást illetően, elegendő megjegyezni, hogy az említett kifogás
lényegében a második jogalap első és második részének alátámasztása érdekében előadott érvelést ismétli meg. Mivel az említett
érvelést a Törvényszék megalapozatlannak találta, a jelen kifogást mint megalapozatlant szintén el kell utasítani.
Harmadsorban, a termelés zavaraira vonatkozó megfelelő indokolás mellőzését illetően emlékeztetni kell arra, hogy az állandó
ítélkezési gyakorlat szerint az EK 253. cikk által megkövetelt indokolásnak világosan és félreérthetetlenül be kell mutatnia
a kifogásolt jogi aktust elfogadó uniós hatóság érvelését, oly módon, hogy az érdekeltek megismerhessék a meghozott intézkedést
alátámasztó körülményeket, és így jogaikat érvényesíthessék, illetve a közösségi bíróság felülvizsgálati jogkörét gyakorolhassa
(a T‑48/96. sz., Acme Industry kontra Tanács ügyben 1999. október 12‑én hozott ítélet [EBHT 1999., II‑3089. o.] 141. pontja).
Ezzel szemben az intézmények az átmeneti vagy a végleges rendelet indokolásában nem kötelesek válaszolni az érdekeltek által
a közigazgatási eljárás során hivatkozott minden ténybeli és jogkérdésre (lásd ebben az értelemben a T‑371/94. sz. és T‑394/94. sz.,
British Airways és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1998. június 25‑én hozott ítélet [EBHT 1998., II‑2405. o.]
94. pontját).
Ezzel kapcsolatban meg kell jegyezni, hogy a Bizottság az átmeneti rendelet (159)–(166) preambulumbekezdésében világos és
félreérthetetlen módon elemezte a dömpingellenes intézkedések közösségi ferroszilícium‑felhasználókra gyakorolt hatását. A
Tanács ehhez hasonlóan, a megtámadott rendelet (113)–(116) preambulumbekezdésében, ugyan rövidebben, de hasonlóan világos
módon vizsgálta a dömpingellenes vámok bevezetésének az említett felhasználókra gyakorolt hatását. Következésképpen annak
figyelembevételével, hogy az intézmények nem kötelesek minden, az érdekeltek által a közigazgatási eljárás során hivatkozott
ténybeli és jogkérdésre válaszolni, a felperesek nem hivatkozhatnak eredményesen arra, hogy az intézmények az indokolási kötelezettség
megsértésével jártak el.
Következésképpen a második jogalap harmadik részét mint megalapozatlant el kell utasítani.
Az eddig kifejtett megfontolások összességére tekintettel a második jogalapot el kell utasítani.
C –
Az együttműködés hiányára, a rendelkezésre álló tények felhasználására és a piacgazdasági elbánás megadására vonatkozó harmadik
jogalapról
1.
A harmadik jogalapnak az együttműködés hiányára vonatkozó első részéről
a)     A felek érvei
A felperesek arra hivatkoznak, hogy a Tanács nyilvánvaló mérlegelési hibát követett el, továbbá megsértette az alaprendelet
18. cikkének (1) és (3) bekezdését (amelynek helyébe az 1225/2009 rendelet 18. cikkének (1) és (3) bekezdése lépett), valamint
a dömpingellenes megállapodás 6.8 cikkét és a hozzá kapcsolódó II. melléklet 3. és 5. pontját azzal, hogy megállapította,
hogy a felperesek megtagadták az együttműködést, hogy emiatt a piacgazdasági elbánásra vonatkozó kérelmüket elutasította,
és végül azzal, hogy a dömping‑ és kárkülönbözet kiszámítása céljából a rendelkezésre álló tényekre támaszkodott.
A felperesek elsősorban azt állítják, hogy együttműködtek a dömpingellenes vizsgálat során. Az együttműködésüket a dömpingellenes
eljárás folyamán általuk benyújtott észrevételek is bizonyítják. Az említett észrevételeket tartalmazó iratok száma jóval
nagyobb volt, mint az effajta eljárásban általában megkívánt mennyiség.
A felperesek másodsorban azzal érvelnek, hogy igaz ugyan, hogy az akaratukon kívül előállt kivételes körülmények folytán nem
tehették lehetővé az ellenőrző látogatást, ám az említett helyzet nem meríti ki az alaprendelet értelmében vett együttműködés
hiányát, mivel az ellenőrzés kivételével mindent megtettek a vizsgálatban való teljes együttműködés érdekében. A felperesek
e tekintetben azt állítják, hogy szándékukban állt a szóban forgó látogatást lehetővé tenni, ám azt – annak kezdete előtt
mindössze hat nappal – le kellett mondaniuk. Ezt azzal magyarázzák, hogy a látogatáshoz szükséges személyzet nem állt rendelkezésre,
mivel a személyzet egy több millió euróra rúgó első nyilvános részvénykibocsátást készített elő a Londoni Értéktőzsdén, valamint
a szilícium‑mangánra vonatkozó dömpingellenes vizsgálaton dolgozott. Tekintettel arra, hogy milyen rendkívüli mennyiségű munka
szükséges már egyetlen dömpingellenes vizsgálatban való teljes együttműködéshez is, továbbá hogy a nyilvános részvénykibocsátás
előkészítése is komoly személyzeti erőforrásokat igényelt, a felperesek választani kényszerültek a szilícium‑mangánra vonatkozó
– és már lassan a vége felé közeledő – dömpingellenes vizsgálatban való teljes együttműködés és a ferroszilíciumra vonatkozó
vizsgálatban való teljes együttműködés folytatása között. Márpedig a szilícium‑magánra vonatkozó vizsgálat kevesebb erőfeszítést
igényelt, mivel az ellenőrző látogatás már megtörtént, és üzletileg is fontosabb perspektívát jelentett, mivel a felperesek
a szilícium‑mangán termelésüket nem csökkentették, csak a ferroszilíciumét. A felperesek ezért tájékoztatták a Bizottságot
arról, hogy továbbra is együttműködnek a ferroszilíciumra vonatkozó vizsgálatban, de a szilícium‑mangánra vonatkozó vizsgálathoz
képest kevésbé tevékenyen vesznek benne részt.
A felperesek harmadsorban azzal érvelnek, hogy az ellenőrző látogatás szükségtelen volt. Először is hangsúlyozzák, hogy számos
WTO‑vizsgálóbizottság pontosította a dömpingellenes megállapodás 6.8 cikkének és a hozzá kapcsolódó II. melléklet 3. és 5. pontjának
értelmezését, amely pontokat az alaprendelet 18. cikkének – a rendelet (5) preambulumbekezdésével összefüggésben értelmezett –
(1) és (3) bekezdése ültette át. A WTO‑vizsgálóbizottság a WT/DS206/R. sz., „Egyesült Államok – Acéllemezek” ügyben megállapította,
hogy az információnak ellenőrizhetőnek kell lennie, ám a vizsgálatot végző hatóságok nem dönthetnek a részükre szolgáltatott
információ figyelmen kívül hagyása mellett pusztán a helyszíni ellenőrzés elmaradására tekintettel. E kijelentést erősítette
meg a WTO‑vizsgálóbizottság a WT/DS337/R. sz. „EK – Norvég lazac”‑ügyben, és hozzátette, hogy a dömpingellenes megállapodás
elismeri, hogy nem a helyszíni vizsgálatok jelentik az egyetlen módszert az információ ellenőrizhetőségének kiderítésére.
Másodszor, a felperesek szerint, abban az esetben, ha az együttműködő felek helyszíni ellenőrzéssel nem igazolható információt
terjesztenek elő, a Bizottság csak akkor utasíthatja el azt, ha annak hitelességét egyéb források megkérdőjelezik. A felperesek
ezért javasolták a Bizottságnak, hogy a közölt adatokat a többi rendelkezésre álló információ fényében ellenőrizze. A felperesek
kifejtik, hogy biztosra vették, hogy a közölt információt nem kérdőjelezi meg semmi, és hogy az uniós intézmények számára
ennek megfelelően semmi nem indokolhatja azt, hogy ne használják ezt az információt következtetéseik levonására.
A beavatkozók által támogatott Tanács vitatja a felperesek érvelését.
b)     A Törvényszék álláspontja
A harmadik jogalap jelen részével összefüggésben azt kell eldönteni, hogy az intézmények megsértették‑e az alaprendeletet
és a dömpingellenes megállapodást azzal, hogy a rendelkezésre álló tények alapján határoztak – mivel a felperesek úgy döntöttek,
hogy Bizottság szolgálatai által beütemezett ellenőrző látogatást nem teszik lehetővé –, annak ellenére, hogy a felperesek
a vizsgálati eljárás további részében tevékenyen együttműködtek, és az általuk szolgáltatott információ az ellenőrző látogatáson
kívüli egyéb eszközökkel is ellenőrizhető volt.
A felek közötti vita lényegében az alaprendelet 18. cikke (1) és (3) bekezdésének értelmezésére vonatkozik, amely rendelkezések
a dömpingellenes megállapodás 6.8 cikkét és a hozzá kapcsolódó II. melléklet 3. és 5. pontját ültették át az uniós jogba.
Különösen azt kell megvizsgálni, hogy az alaprendelet 18. cikke (1) és (3) bekezdésének értelmében indokoltan használja‑e
fel az egyik fél a rendelkezésre álló tényeket akkor, amikor a másik fél megtagadja az ellenőrző látogatás lehetővé tételét.
E kérdés megválaszolásához egyrészt az alaprendelet 18. cikke (1) és (3) bekezdésének szövegét és célkitűzését, másrészt a
rendelet tágabb logikai rendszerét kell figyelembe venni.
Először is meg kell jegyezni, hogy az alaprendelet 18. cikke (1) és (3) bekezdésének szövege alapján az intézmények jogosultak
a rendelkezésre álló tényeket használni, ha bármely érdekelt fél hátráltatja a Bizottság szolgálatai által beütemezett ellenőrző
látogatást.
Az alaprendelet 18. cikkének (1) és (3) bekezdése ugyanis arra vonatkozik, amikor az intézmények – az érdekelt felek számára
kedvezőtlen módon – az érdekelt felek helyzetére vonatkozó tényekkel szemben a rendelkezésre álló tényeket használják fel.
Míg az alaprendelet 18. cikkének (1) bekezdése a rendelkezésre álló tények felhasználhatóságának eseteit határozza meg, addig
a rendelet (3) bekezdése azokat az eseteket, amelyekben nem szükséges a rendelkezésre álló tények felhasználása. Az alaprendelet
18. cikkének (1) bekezdése szerint négy esetben lehet a rendelkezésre álló tényekhez folyamodni: ha az érdekelt felek bármelyike
megtagadja a szükséges információkhoz való hozzáférést; a szükséges információkat nem szolgáltatja a megszabott határidőn
belül; a vizsgálatot jelentősen hátráltatja; vagy hamis vagy félrevezető információkat szolgáltat. Az alaprendelet 18. cikkének
(3) bekezdése előírja, hogy az érdekelt fél által benyújtott információkat abban az esetben sem szabad figyelmen kívül hagyni,
ha azok nem minden szempontból tökéletesek, feltéve, hogy az ésszerűen pontos ténymegállapítást a hiányosságok nem nehezítik
meg indokolatlanul, az információk ellenőrizhetők, és azokat időben és megfelelő módon nyújtják be, továbbá hogy a fél a legjobb
tudása szerint járt el.
Következésképpen az alaprendelet 18. cikkének (1) és (3) bekezdése eltérő helyzetekre vonatkozik. Tehát míg az alaprendelet
18. cikkének (1) bekezdése általános jelleggel azokat az eseteket határozza meg, amelyekben a vizsgálathoz szükséges információt
nem bocsátották az intézmények rendelkezésére, az alaprendelet 18. cikkének (3) bekezdése azokkal az esetekkel foglalkozik,
amelyekben a vizsgálathoz szükséges információt rendelkezésre bocsátották ugyan, de az nem minden szempontból tökéletes.
A Törvényszék úgy véli, hogy ha az ellenőrző látogatást valamely érdekelt fél mondja le, azt nem lehet az alaprendelet 18. cikke
(3) bekezdésének, csak a rendelet 18. cikke (1) bekezdésének fényében értékelni. Egyrészt ugyanis az effajta lemondás az alaprendelet
18. cikke (1) bekezdésének hatálya alá tartozik. A lemondás kétségkívül nem tartozik bele az említett rendelkezésben felsorolt,
a fenti 268. pontban is említett, utolsó három eset egyikébe sem. Így az effajta lemondással az érdekelt fél nyilvánvalóan
nem a szükséges információkat nem bocsátja rendelkezésre a megszabott határidőn belül, és nem szolgáltat hamis vagy félrevezető
információkat. Ehhez hasonlóan, a jelen ügyben az ellenőrző látogatás lemondását övező körülményekre tekintettel az sem állítható,
hogy a felperesek jelentősen hátráltatták a vizsgálatot. Mindazonáltal, bár az ellenőrző látogatás effajta lemondása nem esik
az alaprendelet 18. cikkének (1) bekezdésében szabályozott utolsó három eset egyikének körébe sem, a lemondást – a
vis maior
eseteinek kivételével –, az említett rendelkezésben rögzített első esethez hasonlóan, a Bizottság által szükségesnek ítélt
információhoz való hozzáférés megtagadásának kell tekinteni. A jelen ügyben az ellenőrző látogatás lemondására felhozott felperesi
indokok nem képezik a már említett
vis maior
esetét.
Másrészt az alaprendelet 18. cikkének (3) bekezdése – ellentétben azzal, amit a felperesek állítanak – nem alkalmazható az
ellenőrző látogatás lehetővé tételére vonatkozó kötelezettség megkerülése érdekében, amikor a Bizottság szolgálatai az effajta
látogatást szükségesnek ítélik meg. Nem fér hozzá kétség, hogy az ellenőrző látogatás célja, hogy megerősítse az érdekelt
fél által a vizsgálati eljárás során rendelkezésre bocsátott tényeket, továbbá lehetséges, hogy az említett tényeket az érdekelt
fél telephelyeinek felkeresésén kívüli egyéb eszközökkel is lehet ellenőrizni. Mindazonáltal emlékeztetni kell arra, hogy
az alaprendelet 18. cikke (3) bekezdésének értelmében abban az esetben, ha az információ nem minden szempontból tökéletes,
a rendelkezésre álló tények felhasználását csak akkor szabad figyelmen kívül hagyni, ha az érdekelt fél a legjobb tudása szerint
járt el. Márpedig egy ellenőrző látogatás lehetővé tételének megtagadása esetén a félre nem lehet úgy tekinteni, mint aki
a legjobb tudása szerint járt el.
Másodsorban az alaprendelet 18. cikke (1) és (3) bekezdésének célja megerősíti, hogy egy ellenőrző látogatás lehetővé tételének
megtagadása megalapozza a rendelkezésre álló tények felhasználását. Ezért az alaprendelet 18. cikke (1) bekezdésének célját
illetően emlékeztetni kell arra, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint, mivel az alaprendelet nem ruház a Bizottságra semmilyen
olyan vizsgálati hatáskört, amely lehetővé tenné számára, hogy valamely panasz által érintett termelőket vagy exportőröket
a vizsgálatban való részvételre vagy információ szolgáltatására kényszerítse, a Tanács és a Bizottság rá vannak utalva a felek
abban megnyilvánló önkéntes együttműködésére, hogy azok számukra az előírt határidőn belül rendelkezésre bocsátják a szükséges
információkat. Ezen összefüggés keretében a feleknek az alaprendelet 6. cikkének (2) bekezdésében (amelynek helyébe az 1225/2009
rendelet 6. cikkének (2) bekezdése lépett) előírt kérdőívre adott válaszai, valamint az ugyanezen rendelet 16. cikkében (amelynek
helyébe az 1225/2009 rendelet 16. cikke lépett) előírt, a Bizottság által ezt követően végezhető helyszíni ellenőrzés a dömpingellenes
eljárás lefolytatásának lényeges részét alkotják. Az a kockázat, hogy a vizsgálatban érintett vállalkozások együttműködésének
elmaradása esetén az intézmények nem a kérdőívre adott válaszként rendelkezésre bocsátott információkat veszik figyelembe,
a dömpingellenes eljárás velejárója, célja pedig e vállalkozások jóhiszemű és gondos együttműködésre való ösztönzése (a Törvényszék
T‑413/03. sz., Shandong Reipu Biochemicals kontra Tanács ügyben 2006. július 13‑án hozott ítéletének (EBHT 2006., II‑2243. o.)
65. pontja). Az alaprendelet 18. cikkének (3) bekezdése ezzel szemben annak biztosítását célozza, hogy az intézmények ne hagyjanak
indokolatlanul figyelmen kívül olyan információkat, amelyek tökéletlenségük ellenére még felhasználhatók és ellenőrizhetők.
A rendelkezésre álló tényekhez való folyamodás az említett célokkal összeegyeztethető, ha az érdekelt felek bármelyike megtagadja
az ellenőrző látogatás lehetővé tételét. Az effajta megtagadás ellentétes a jóhiszemű és gondos együttműködés céljával, amelynek
tiszteletben tartását az alaprendelet 18. cikkének (1) bekezdése kívánja biztosítani. Továbbá az intézményeket, az említett
körülmények között, nem lehet az információk indokolatlan figyelmen kívül hagyásával vádolni, ami azt jelenti, hogy a helyszínen
nem ellenőrzött információt nem feltétlenül kell egyéb eszközök útján ellenőrizni, hanem az egyszerűen figyelmen kívül hagyható.
Harmadsorban azt, hogy a rendelkezésre álló tényekhez lehet folyamodni, amikor az érdekelt felek bármelyike megtagadja az
ellenőrző látogatás lehetővé tételét, az alaprendelet tágabb logikai rendszerének elemzése is megerősíti. Ezzel kapcsolatban
le kell szögezni, hogy az alaprendelet 6. cikkének (8) bekezdése értelmében (amelynek helyébe az 1225/2009 rendelet 6. cikkének
(8) bekezdése lépett) a Bizottságnak – az alaprendelet 18. cikkében rögzített körülmények fennálltának kivételével – a dömping
és a kár általa végzendő vizsgálata folyamán a lehető legalaposabban kell megvizsgálnia azoknak az információknak a helytállóságát,
amelyeket az érdekelt felek szolgáltatnak, és amelyeken a ténymegállapítások alapulnak. Ezen túlmenően, az alaprendelet 16. cikkének
(1) bekezdése értelmében (amelynek helyébe az 1225/2009 rendelet 16. cikkének (1) bekezdése lépett) a Bizottságnak az általa
szükségesnek tartott esetben látogatásokat kell tennie az importőrök, exportőrök, kereskedők, képviselők, gyártók, kereskedelmi
szövetségek és szervezetek által nyilvántartott adatok megvizsgálása, továbbá a dömpinggel és a károkkal kapcsolatos információk
ellenőrzése érdekében.
Ebből először is az következik, hogy az intézményeknek kell eldönteniük, hogy az érdekelt fél által szolgáltatott információk
ellenőrzésére tekintettel szükségesnek ítélik‑e, hogy a közölt információkat a fél telephelyein végzendő ellenőrző látogatással
erősítsék meg, továbbá másodszor az, hogy az alaprendelet 18. cikkét alkalmazva a rendelkezésre álló tények felhasználhatók
abban az esetben, ha az általa szolgáltatott információ ellenőrzését bármelyik érdekelt fél hátráltatja.
Az eddig kifejtettekből következően meg kell állapítani, hogy az alaprendelet 18. cikkének (1) bekezdése az intézmények számára
lehetővé teszi a rendelkezésre álló tények felhasználását abban az esetben, ha az ellenőrző látogatást bármelyik érdekelt
fél hátráltatja, és hogy az alaprendelet 18. cikkének (3) bekezdése nem kötelezi az intézményeket arra, hogy az érdekelt fél
által szolgáltatott, ám a helyszínen nem ellenőrzött információt a rendelkezésre álló információ forrásán kívül egyéb forrásokból
ellenőrizze.
E következtetést nem befolyásolja sem a WTO‑vizsgálóbizottságnak az „Egyesült Államok – Acéllemezek”‑ügyben 2002. július 29‑én
elfogadott WT/DS206/R. sz. jelentése, sem az „EK – Norvég lazac”‑ügyben 2008. január 15‑én elfogadott jelentése.
Egyik jelentés sem taglalja annak kérdését, hogy az intézmények hogyan viszonyuljanak ahhoz, ha bármely érdekelt fél megtagadja
egy ellenőrző látogatás lehetővé tételét. Így az „Egyesült Államok – Acéllemezek”‑ügyre vonatkozó, a felperesek írásbeli beadványában
is hivatkozott jelentés kivonatában a WTO‑vizsgálóbizottság az Egyesült Államok azon állításával foglalkozott, miszerint a
vizsgálati eljárásban azért utasítottak el bizonyos információkat, mert azok nem teljesítették a dömpingellenes megállapodás
II. mellékletének 3. pontjában rögzített követelményeket. A WTO‑vizsgálóbizottság ennek kapcsán meghatározta az „ellenőrizhető”
információ fogalmát. A felperesek írásbeli beadványában hivatkozott „EK – Norvég lazac”‑ügyben elfogadott WTO‑vizsgálóbizottsági
jelentés ehhez hasonlóan azzal a kérdéssel foglalkozott, hogy ellenőrizhetőnek tekinthető‑e az az információ, amelyet a helyszíni
ellenőrzést követően nyújtottak be.
Az eddig kifejtett megfontolások összességéből következően meg kell állapítani, hogy a felperesek azon döntésére tekintettel,
hogy nem teszik lehetővé a Bizottság szolgálatai által beütemezett ellenőrző látogatást, a Tanács jogszerűen folyamodott a
rendelkezésre álló tényekhez, és ezáltal nem követett el nyilvánvaló mérlegelési hibát.
Következésképpen a harmadik jogalap első részét mint megalapozatlant el kell utasítani.
2.
A harmadik jogalap második, a rendelkezésre álló tényeknek az ellenőrizhető információ figyelmen kívül hagyásával történő
felhasználására vonatkozó részéről
a)     A felek érvei
A felperesek szerint a Tanács megsértette az alaprendelet 18. cikkének (5) bekezdését (amelynek helyébe az 1225/2009 rendelet
18. cikkének (5) bekezdése lépett), a dömpingellenes megállapodás 6.8 cikkét és a hozzá kapcsolódó II. melléklet 3. és 5. pontját
azzal, hogy mellőzte a vele időben és teljes körűen közölt ellenőrizhető információk vizsgálatát. Az intézmények ugyanis kötelesek
voltak megállapításaikat ellenőrzésképpen a felperesek által érdekelt félként szolgáltatott információkkal és az egyéb rendelkezésre
álló információkkal összehasonlítani. Ezt a WTO vizsgálóbizottsága a „Mexikó – Rizs behozatalára alkalmazandó dömpingellenes
intézkedések”‑ügyben 2005. december 20‑án elfogadott WT/DS295/R. sz. jelentése is megerősíti.
A beavatkozók által támogatott Tanács vitatja a felperesek érvelését.
b)     A Törvényszék álláspontja
A felperesek a harmadik jogalap második részével összefüggésben azt állítják, hogy az intézményeknek megállapításaikat a felperesek
által nyújtott információkkal összehasonlítva kellett volna ellenőrizni.
Ezzel kapcsolatban meg kell jegyezni, hogy az alaprendelet 18. cikke (5) bekezdésének fényében az intézmények a rendelkezésre
álló tények felhasználása esetén valóban kötelesek azokat a lehető legteljesebb mértékben az egyéb független forrásból származó
vagy a többi érdekelt fél által a vizsgálat során nyújtott információkkal összehasonlítva ellenőrizni.
A jelen ügyben mindazonáltal – a Tanács észrevételével egybehangzóan – le kell szögezni, hogy a felperesek nem határozták
meg közelebbről, hogy mely megállapításokat kérdőjelezte volna meg, ha a rendelkezésre álló tényeket ellenőrzésképpen az általuk
nyújtott információkkal hasonlították volna össze. Azt sem határozták meg közelebbről, hogy mely információ szolgált volna
az említett megállapítások megkérdőjelezésének alapjául.
A fenti 212. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatból következően a harmadik jogalap jelen részét mint elfogadhatatlant
kell elutasítani.
3.
A harmadik jogalap harmadik, a piacgazdasági elbánás iránti kérelem elutasítására vonatkozó részéről
a)     A felek érvei
A felperesek elsősorban arra hivatkoznak, hogy az intézmények nyilvánvaló mérlegelési hibát követtek el és megsértették az
alaprendelet 2. cikke (7) bekezdésének b) pontját azáltal, hogy az említett rendelkezésben nem szereplő további feltételeket
írtak elő, és hogy pusztán azért nem vettek figyelembe fontos információkat, mert a felperesek – az akaratukon kívül előállt
kivételes körülmények folytán – nem tehették az ellenőrző látogatást lehetővé.
Így először is, az alaprendelet 2. cikke (7) bekezdésének b) pontja – ellentétben azzal, amire az intézmények az átmeneti
rendelet (10)–(25) preambulumbekezdésében utalnak – a piacgazdasági elbánás iránti kérelemhez nem követeli meg a helyszíni
ellenőrzést. Ez az intézmények gyakorlatából is világossá válik, amelyek azokban az esetekben, amikor bizonyos információkat
lehetetlen a helyszínen ellenőrizni, a dokumentumok puszta elemzésére támaszkodnak. Ez volt a helyzet a Kínai Népköztársaságból
származó egyes öntvények behozatalára vonatkozó végleges dömpingellenes vám kivetéséről szóló, 2005. július 25‑i 1212/2005/EK
tanácsi rendelet (HL L 199., 1. o.) és a Kínai Népköztársaságból származó, egyes végtelen poliészter szálból készült ruhaszövet
késztermékek behozatalára vonatkozó ideiglenes dömpingellenes vám kivetéséről szóló, 2005. március 15‑i 426/2005/EK bizottsági
rendelet (HL L 69., 6. o.) elfogadásával záruló dömpingellenes vizsgálatok során is.
Másodszor a felperesek szerint az intézmények a felperesek működési körülményeit illetően részletes információkkal rendelkeztek,
mivel a szilícium‑mangánra vonatkozó dömpingellenes vizsgálat folyamán a Bizottság megerősítette, hogy a felperesek piacgazdasági
feltételek alapján működnek, és részükre megadható a piacgazdasági elbánás.
A felperesek másodsorban arra hivatkoznak, hogy az intézmények megsértették az alaprendelet 2. cikke (7) bekezdésének c) pontját
azáltal, hogy a felpereseket 2007. július 5‑ig, vagyis a vizsgálat megindítását követően hét hónapig nem tájékoztatták a piacgazdasági
elbánás iránti kérelem elutasításáról. A felperesek szerint az alaprendelet 2. cikke (7) bekezdésének c) pontja előírja, hogy
a vizsgálat megkezdésétől számított három hónapon belül döntést kell hozni, amit a Törvényszék is megerősített. A felperesek
ezen túlmenően azt állítják, hogy abban az esetben, ha a Bizottság az előírt három hónapos határidőn belül járt volna el,
az lehetővé tette volna az ellenőrző látogatás fogadását, mivel az nem esett volna egybe az IPO‑val.
A beavatkozók által támogatott Tanács vitatja a felperesek érvelését.
b)     A Törvényszék álláspontja
A felperesek elsősorban arra hivatkoznak, az intézmények nyilvánvaló mérlegelési hibát követtek el és megsértették az alaprendelet
2. cikke (7) bekezdésének b) pontját, amikor a piacgazdasági elbánás iránti kérelmet az ellenőrző látogatás lefolytatásának
hiánya miatt elutasították, hiszen az említett rendelkezés nem ír elő ellenőrző látogatást, továbbá az intézmények a felperesek
működési körülményeit illetően részletes információkkal rendelkeztek, amelyekre a szilícium‑mangánra vonatkozó dömpingellenes
vizsgálat folyamán tettek szert.
Először is azt az érvet illetően, miszerint az alaprendelet 2. cikke (7) bekezdésének b) pontja nem követeli meg ellenőrző
látogatás lefolytatását, az alaprendelet 6. cikkének (8) bekezdése és 16. cikkének (1) bekezdése már a fenti 274. pontban
említésre került.
Az alaprendelet 6. cikke (8) bekezdésének értelmében a Bizottságnak a lehető legalaposabban meg kell vizsgálnia azoknak az
információknak a helytállóságát, amelyeket az érdekelt felek szolgáltatnak, és amelyeken a ténymegállapítások alapulnak. Mivel
az alaprendelet 6. cikkének (8) bekezdése nem korlátozza az intézmények megállapításaihoz alapul veendő tények ellenőrzésére
vonatkozó kötelezettség hatókörét, e kötelezettség kiterjed az érdekelt fél által a piacgazdasági elbánás iránti kérelemben
szolgáltatott információkra is.
Ráadásul a Bizottság az alaprendelet 16. cikke (1) bekezdésének értelmében, az általa szükségesnek tartott esetben látogatást
tehet az érdekelt felek telephelyein az ellenőrzési kötelezettség teljesítése érdekében. E rendelkezés nem tartalmaz semmilyen
korlátozást az effajta látogatások lehetőségét illetően aszerint, hogy a Bizottság milyen információt kíván megerősíteni.
Következésképpen az alaprendelet 16. cikkének (1) bekezdése a Bizottságot felhatalmazza arra, hogy bármely termelő‑exportőr
telephelyein látogatást tegyen azért, hogy annak piacgazdasági elbánás iránti kérelmét elbírálhassa, és hogy a kérelemben
foglalt információk helytállóságáról a szükségesnek ítélt esetekben meggyőződhessen.
Következésképpen az, hogy az alaprendelet 2. cikke (7) bekezdésének b) pontja nem követeli meg a piacgazdasági elbánás iránti
kérelmet előterjesztő termelő‑exportőr telephelyein ellenőrző látogatás lefolytatását, nem jelenti azt, hogy ilyen látogatásra
nem kerülhet sor. Továbbá egy piacgazdasági elbánás iránti kérelem elbírálása keretében ellenőrző látogatást szervezni ugyancsak
nem tekinthető az alaprendelet 2. cikke (7) bekezdésének b) pontjában szereplő feltételekhez képest további feltétel előírásának.
E következtetést nem vonják kétségbe a felperesek által hivatkozott azon ügyek, amelyekben a Bizottság a piacgazdasági elbánás
iránti kérelem elbírálásakor nem tett ellenőrző látogatást, csak a dokumentumok puszta elemzésére szorítkozott.
Mindenekelőtt ugyanis, a fenti 295. ponthoz hasonlóan, meg kell jegyezni, hogy az intézmények kötelessége annak mérlegelése,
hogy szükséges‑e ellenőrző látogatás. Ebből kifolyólag az, hogy az effajta látogatás adott dömpingellenes vizsgálat folyamán
nem feltétlenül szükséges, nem jelenti azt, hogy egyéb vizsgálatokban is szükségtelen lenne.
A felperesek által hivatkozott ügyek nem hasonlíthatók a jelen ügy körülményeihez. Az intézmények az 1212/2005 és a 426/2005
rendeletben is az alaprendelet 17. cikke (amelynek helyébe az 1225/2009 rendelet 17. cikke lépett) szerinti mintavétel módszeréhez
folyamodtak, tekintettel a piacgazdasági elbánás iránti kérelmet előterjesztő érdekelt termelő‑exportőrök nagy számára. Ennek
keretében az intézmények csak a mintában szereplő termelő‑exportőrök telephelyein tettek ellenőrző látogatást. A többi termelő‑exportőr
esetében az intézmények a dokumentumok puszta elemzésére szorítkoztak.
Másodszor – azt az érvet illetően, miszerint az intézmények a felperesek helyzetét érintő, a szilícium‑mangánra vonatkozó
dömpingellenes vizsgálat folyamán megszerzett részletes információkkal rendelkeztek – emlékeztetni kell arra, hogy az alaprendelet
2. cikke (7) bekezdésének b) pontja szerint a piacgazdasági elbánás megadása érdekében a vizsgálat alá eső termelő megfelelően
indokolt kérelme alapján bizonyítani kell, hogy az érintett hasonló termék gyártása és értékesítése tekintetében az említett
termelőnél piacgazdasági feltételek érvényesülnek. Ennek folyományaképpen, az intézmények által a vizsgálat során egy adott
termékre vonatkozóan levont következtetések nem alkalmazhatók egy másik termék tekintetében. Ezzel kapcsolatban – a Tanács
észrevételeivel egybehangzóan – meg kell jegyezni, hogy a vizsgálat ugyan lehetővé teszi annak eldöntését, hogy a vállalat
egy adott termék tekintetében kielégíti‑e a piacgazdasági elbánás követelményeit, ez azonban nem feltétlenül jelenti azt,
hogy a vállalat egy másik termék vonatkozásában is teljesíti az említett követelményeket, mivel példának okáért lehetséges,
hogy egy államnak stratégiai érdeke fűződik egy termékhez, és beavatkozik az annak árát, költségeit és termelési tényezőit
érintő döntésekbe.
Ebből következően a szilícium‑mangánra vonatkozó vizsgálatban benyújtott piacgazdasági elbánás iránti kérelem elbírálása folyamán
megszerzett információkat nem lehet a ferroszilíciumra vonatkozó vizsgálatban benyújtott piacgazdasági elbánás iránti kérelem
elbírálásánál felhasználni.
Másodsorban, az alaprendelet 2. cikke (7) bekezdése c) pontjának megsértésére vonatkozó kifogást illetően, a felperesek is
rámutatnak arra, hogy az említett rendelkezés szerint a vizsgálat megkezdésétől számított három hónapon belül döntést kell
hozni arról, hogy a termelőnél piacgazdasági feltételek érvényesülnek‑e. A jelen ügyben az eljárás megindításáról szóló határozatot
2006. november 30‑án tették közzé a Hivatalos Lapban. A három hónapos határidő 2007. február 28‑án járt le. A felperesek azonban
csak 2007. július 5‑én, vagyis hat hónappal az eljárás megindítását követően kaptak választ a piacgazdasági elbánás iránti
kérelmükre. Ebből következően – a felperesek érvelésének megfelelően – meg kell állapítani, hogy az alaprendelet 2. cikke
(7) bekezdésének c) pontjában rögzített határidőt túllépték.
E szabálytalanság azonban nem befolyásolja a megtámadott rendelet jogszerűségét, hacsak a felperesek nem bizonyítják, hogy
a piacgazdasági elbánás iránti kérelemre adott válasz a határidő megtartásával más lett volna. Márpedig a felperesek azon
kijelentését, miszerint az ellenőrző látogatást lehetővé tudták volna tenni, ha a Bizottság a három hónapos határidőt tiszteletben
tartva jár el, semmilyen bizonyíték nem támasztja alá. A felperesek ezzel kapcsolatban a tárgyaláson kijelentették, hogy a
2007. február 21. és 2007. március 2. közötti időszakra ütemezett ellenőrző látogatást akkor tudták volna lehetővé tenni,
ha azt 2007 januárjára szervezik, mivel a nyilvános részvénykibocsátás csak 2007 februárja végétől igényelt további teendőket.
A felperesek semmilyen dokumentumot nem nyújtottak be ennek az állításnak az alátámasztására. Ellenkezőleg, a 2007. február
14‑i levelükben és írásbeli beadványukban azt állították, hogy 2007 februárjában a nyilvános részvénykibocsátás előkészítése
már hónapok óta zajlott.
Ezen túlmenően, mivel bizonyára mind az IPO, mind a szilícium‑mangánra vonatkozó vizsgálat viszonylag hosszú ideje lekötötte
a felperesek munkaerejének figyelmét, tekintettel arra a tényre, hogy a piacgazdasági elbánás iránti kérelmet csak 2006. december
15‑én nyújtották be, nem tűnik valószínűnek, hogy a felperesek abban a helyzetben lettek volna, hogy a korábban lefolytatandó
ellenőrző látogatást lehetővé tudták volna tenni.
E körülményekre tekintettel meg kell állapítani, hogy a felperesek nem bizonyították, hogy az alaprendelet 2. cikke (7) bekezdésének
c) pontja tekintetében észlelt szabálytalanság alapot szolgáltatna a megtámadott rendelet megsemmisítéséhez.
Következésképp a harmadik jogalap harmadik részét el kell utasítani.
D –
A felperesek védelemhez való jogára vonatkozó negyedik jogalapról
1.
A negyedik jogalap első, a felperesek védelemhez való jogának azáltal történő megsértésére vonatkozó részéről, hogy az intézmények
a bizalmas ügyiratról nem szolgáltattak nekik használható, következetes és időben készített összefoglalót
a)     A felek érvei
A felperesek arra hivatkoznak, hogy sérült a védelemhez való joguk, mivel a rendelkezésükre bocsátott nem bizalmas iratok
minősége és a rendelkezésre bocsátás időpontja jelentősen megnehezítette, hogy válaszolhassanak arra az állításra, miszerint
a vita tárgyát képező behozatal anyagi kárt okozott.
A felperesek ezért elsősorban azzal érvelnek, hogy a közösségi szolgáltatók által indexált adatok formájában benyújtott nem
bizalmas adatok nem voltak kielégítőek. Először is, az adatok nem voltak megfelelő részletességűek ahhoz, hogy azokból a bizalmas
jelleggel rendelkezésre bocsátott információk lényege érthető legyen. A felperesek ezzel kapcsolatban azt állítják, hogy a
nem bizalmas indexált adatok jelentős részéhez nem társult magyarázó leírás, így védelemhez való joguk hatékony gyakorlásában
akadályozták őket. Másodszor az említett adatok – a felperesek szerint – nem tartalmaztak a kár összes mutatójára vonatkozóan
információt. A kivitelre és az üzleti kapcsolatban álló vállalkozások részére történő értékesítésekre vonatkozó adatok például
hiányoztak.
A felperesek másodsorban azzal érvelnek, hogy az indexált információ összefoglalóinak már 2007 januárjában a nem bizalmas
iratok között kellett volna szerepelniük, azonban csak 2007. augusztus 28‑án, vagyis az átmeneti rendelet közzétételének napján
kerültek az iratokba. Ez lényegében azt jelenti, hogy a felperesek az említett adatok vizsgálatára vonatkozóan kilenc hónapot
vesztettek el, és ezért – az eljárás igen kései szakaszáig – képtelenek voltak a már benyújtott érvek lényegi részének felülvizsgálatára.
Pontosabban fogalmazva, az átmeneti tájékoztatást tartalmazó dokumentumhoz fűződő észrevételek benyújtására nyitva álló határidő
előtt képtelenek voltak a fennmaradó kérdések megválaszolására és a releváns információk beszerzésére.
A felperesek harmadsorban azzal érvelnek, hogy az indexált adatoknak a nem bizalmas iratok közé 2007. augusztus 28‑án bekerült
összefoglalói ellentétesek a korábbi nem bizalmas adatokkal, ami azt jelenti, hogy az ellenőrzés a benyújtott adatok pontatlanságát
fedte fel. Mi több, a felperesek azt állítják válaszukban, hogy az említett adatok számos szabálytalanságot tartalmaztak,
különösen a FerroAtlántica és a FerroPem adatait illetően.
A beavatkozók által támogatott Tanács vitatja a felperesek érvelését.
b)     A Törvényszék álláspontja
Az alaprendelet 19. cikkének (1) és (2) bekezdését (amelynek helyébe az 1225/2009 rendelet 19. cikkének (1) és (2) bekezdése
lépett) és a fenti 110. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatot alapul véve kell eldönteni, hogy a közösségi termelők által
a gazdasági helyzetük alakulására vonatkozóan egyenként szolgáltatott adatok nem bizalmas jellegű összefoglalóinak rossz minőségére
és az említett nem bizalmas változat iratokba kerülésének időpontjára tekintettel, valóban sérült‑e a felperesek védelemhez
való joga.
Elsősorban, azt az érvet illetően, miszerint az összefoglalók nem bizalmas változata először is a leíró magyarázat hiánya
miatt elégtelen, le kell szögezni, hogy az összefoglalók olyan táblázatokból állnak, amelyek a kár 19 különböző tényezőjének
a 2003 és a vizsgálati időszak közötti éves alakulását rögzítik minden egyes közösségi termelőre vonatkozóan. Az igaz ugyan,
hogy a hivatkozott adatok az említett táblázatokban indexáltan szerepelnek, ám megfelelő érthetőséggel mutatják, hogyan alakult
a különböző termelők helyzete. Az említett változások megértéséhez nem szükséges leíró magyarázat, valamint a felperesek számára
lehetővé tették az említett változásokkal kapcsolatos álláspontjuk érdemi kifejtését.
Ezen túlmenően, a felperesek írásbeli beadványukban azt állítják ugyan, hogy a leíró magyarázat hiánya folytán csak a közösségi
termelők tényleges helyzetének kitalálásával próbálkozhattak, így képtelenek voltak védelemhez való joguk hatékony gyakorlására,
az átmeneti tájékoztatást tartalmazó dokumentumhoz fűzött észrevételeikből azonban világosan látszik, hogy valójában a közösségi
termelők mindegyikével kapcsolatban megfigyelt tendenciák okaira vonatkozó magyarázat hiányát kifogásolják. Az intézmények
azonban nem voltak kötelesek a közösségi termelőktől effajta magyarázatot kérni, mivel nem az említett termelők feladata az
alaprendelet 3. cikkének (7) bekezdése (amelynek helyébe az 1225/2009 rendelet 3. cikkének (7) bekezdése lépett) szerinti
be nem tudhatósági elemzés elvégzése. Épp ellenkezőleg, az effajta elemzést az intézményeknek kell elvégezniük az átmeneti
és a végleges döntések meghozatala céljából. Másképpen fogalmazva, effajta magyarázatra a közösségi termelők által szolgáltatott
adatok nem bizalmas változatában nem lehetett igényt tartani, csak az intézmények elemzésében.
Ahogy az a fenti 193–203. pontból is kitűnik, az intézmények elemezték a közösségi termelőkre vonatkozó bizonyos egyedi tendenciák
okait. Mivel az említett elemzés mind az átmeneti rendeletben, mind az átmeneti és a végleges tájékoztatást tartalmazó dokumentumokban
szerepelt, a felpereseknek lehetőségük volt az erre vonatkozó észrevételeik benyújtására, amely lehetőséggel egyébként ténylegesen
éltek is. Így például az átmeneti tájékoztatást tartalmazó dokumentumhoz fűzött észrevételeik azon fejezetében, amelyben azt
állítják, hogy a közösségi termelők egyéni gazdasági helyzetének alakulására vonatkozó adatok nem bizalmas változatához leíró
magyarázatot kellene társítani, a felperesek számos érvet adnak elő a közösségi termelők mindegyikével kapcsolatban megfigyelt
tendenciák okait illetően.
Ebből következően meg kell állapítani, hogy a felperesek gyakorolták védelemhez való jogukat, és hogy a nem bizalmas iratokban
a közösségi termelők indexált adataihoz társuló leíró magyarázat hiánya nem alapozza meg azt az állítást, hogy az intézmények
az említett jogot megsértették.
Másodszor, a kár bizonyos tényezőivel kapcsolatos adatok hiányára vonatkozó érvet illetően, le kell szögezni, hogy a felperesek
a kivitelre és az üzleti kapcsolatban álló vállalkozások részére történő értékesítésekre vonatkozó adatokra utalnak. Márpedig
egyrészt, a felperesek állításaival szemben, a közösségi termelőktől származó adatokat összefoglaló táblázatok tartalmaznak
kivitelre vonatkozó információt. Másrészt, az üzleti kapcsolatban álló vállalkozások részére történő értékesítésekre vonatkozó
adatok tekintetében a Tanács az írásbeli beadványában kifejti, hogy noha az említett adatokat a közösségi termelők kárának
mutatóit összesítő táblázatok nem foglalták magukban, azok a nem bizalmas iratok egyéb részében szerepeltek, amelyekről a
felpereseket számos alkalommal tájékoztatták. A Tanács a dokumentumok benyújtására vonatkozó – a Törvényszék által pervezető
intézkedés keretében hozzá intézett – felhívásra adott válaszában az említett adatokat abban a formában nyújtotta be, ahogy
azok az ügy iratainak nem bizalmas változatában szerepeltek.
Az eddig kifejtettek fényében a kár bizonyos mutatóira vonatkozó adatok hiányára épített érvelést mint megalapozatlant el
kell utasítani.
Másodsorban, a közösségi termelőkre vonatkozó nem bizalmas adatok felperesek részére való megküldésének időpontját illetően,
le kell szögezni, hogy az adatok 2007. augusztus 28‑án kerültek a nem bizalmas iratokba, és a megtámadott rendeletet csak
2008. február 25‑én fogadták el. A felperesek az átmeneti rendelet elfogadását megelőzően kétségkívül nem fejthették ki az
említett adatokra vonatkozó álláspontjukat. Mindazonáltal az ítélkezési gyakorlat szerint, még ha a védelemhez való jog elve
megköveteli is, hogy a termelő‑exportőröket tájékoztassák azokról az alapvető tényekről és megfontolásokról, amelyek alapján
ideiglenes vámokat szándékoznak kivetni, e jog tiszteletben tartásának hiánya önmagában nem járhat azzal a következménnyel,
hogy a végleges vámokat kivető rendelet hibás legyen, amennyiben az utóbbi rendelet elfogadására irányuló eljárás során orvosolták
az ideiglenes vámokat kivető megfelelő rendelet elfogadására irányuló eljárás hibáját okozó hiányosságot (a Bíróság C‑76/98 P.
és C‑77/98 P. sz., Ajinomoto és Nutrasweet kontra Tanács és Bizottság egyesített ügyekben 2001. május 3‑án hozott ítéletének
[EBHT 2001., I‑3223. o.] 67. pontja).
Mivel a felpereseknek a megtámadott rendelet elfogadását megelőzően több hónap állt rendelkezésükre az említett adatokkal
kapcsolatos álláspontjuk kifejtésére, a védelemhez való joguk nem sérült annak eredményeképpen, hogy az adatokat későn csatolták
az iratokhoz.
Harmadsorban, az említett adatok állítólagos következetlenségét és szabálytalanságát illetően, a felpereseknek nem szabad
összekeverni a védelemhez való joguk tiszteletben tartásának mellőzését az olyan egyéb – anyagi jogi – hibák fennállásával,
amelyek a megtámadott rendelet jogszerűségére hatnak ki. Az a tény, hogy a felperesek véleménye szerint a közösségi termelőkre
vonatkozó adatok következetlenek és szabálytalanságokat tartalmaznak, még nem bizonyítja, hogy a Bizottság megsértette a felperesek
védelemhez való jogát.
Ebből következik, hogy a negyedik jogalap első részét mint megalapozatlant el kell utasítani.
2.
A negyedik jogalap második, a felperesek védelemhez való jogának a nem bizalmas iratokban szereplő szabálytalanságokhoz kapcsolódó
intézményi válasz mellőzésével történt állítólagos megsértésére vonatkozó részéről
a)     A felek érvei
A felperesek azt állítják, hogy a nem bizalmas iratokban meglévő szabálytalanságok, amelyekkel az intézmények az erre vonatkozó
kérelmek ellenére sem foglalkoztak, komolyan csökkentették az iratokban rendelkezésre álló információk értékét, és ezáltal
jelentősen megnehezítették a felperesek számára a védelemhez való joguk gyakorlását. Először is, sem a nem bizalmas iratok,
sem a végleges tájékoztatást tartalmazó dokumentum nem szolgál magyarázattal arra, hogy az OFZ 2003 és 2004 között miért csökkentette
felére az alkalmazottai számát. Másodszor, sem a nem bizalmas iratok, sem a végleges tájékoztatást tartalmazó dokumentum nem
szolgál magyarázattal arra, hogy a költségeket a FerroPem FerroAtlántica általi 2005‑ben történt megszerzését követően hogyan
csoportosították át. Pedig ez jelentős hatást gyakorolt az említett vállalkozások nyereséges működésére. Harmadszor, a befektetésekre
vonatkozó adatok mellé nem nyújtottak leíró magyarázatot. Negyedszer, a felperesek nem értik, hogy a FerroAtlántica hogyan
tudta értékesítéseit növelni akkor, amikor a Huta Laziska értékesítései kétharmadukkal csökkentek. Ötödször a felperesek a
kezdetben közölt és az iratok közé később bekerült információk közötti különbségekre hívják fel a figyelmet.
A beavatkozók által támogatott Tanács vitatja a felperesek érvelését.
b)     A Törvényszék álláspontja
A negyedik jogalap jelen része keretében előadott érvelés újabb változata az ugyanezen jogalap első része keretében felhozott
felperesi érveknek, melyek szerint a nem bizalmas iratokban szereplő adatokat bizonyos szabálytalanságok befolyásolták. A
felperesek a nem bizalmas iratokban szereplő adatok tekintetében szabálytalanságokra hívják fel a figyelmet, és azt állítják,
hogy e szabálytalanságokra az eljárás folyamán az intézmények előtt is rámutattak, ám azok nem tettek lépéseket ezzel kapcsolatban.
Ezzel kapcsolatban, ahogy az a fenti 321. pontban is kifejtésre került, a felpereseknek nem szabad összekeverni a védelemhez
való joguk tiszteletben tartásának mellőzését az olyan egyéb – anyagi jogi – hibák fennállásával, amelyek a megtámadott rendelet
jogszerűségére hatnak ki. Ráadásul az a körülmény, hogy a felperesek véleménye szerint a közösségi termelőkre vonatkozó adatok
következetlenek és szabálytalanságokat tartalmaznak, még nem bizonyítja, hogy a Bizottság megsértette a védelemhez való jogukat.
Mindenesetre a felperesek, amennyiben azt állítják, hogy felhívták az intézmények figyelmét az említett szabálytalanságok
jelenlétére, éppen ezzel bizonyítják, hogy kifejtették e szabálytalanságokkal kapcsolatban az érdemi álláspontjukat. Ennélfogva
a felperesek nem hivatkozhatnak eredményesen a védelemhez való joguk megsértésére. Ezzel kapcsolatban emlékeztetni kell rá,
hogy a fenti 110. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében a védelemhez való jog tiszteletben tartása érdekében
az intézmények nem kötelesek az eljárás folyamán a valamely termelő‑exportőr által előterjesztett összes érvre válaszolni,
hanem csak arra kötelesek, hogy az érdekelt felek számára biztosítsák a hatékony érdekvédelem lehetőségét.
Ebből következik, hogy a negyedik jogalap második részét mint megalapozatlant el kell utasítani.
3.
A negyedik jogalap harmadik, a felperesek védelemhez való jogának – a felek érveihez kapcsolódó intézményi válasz mellőzésével
történő – állítólagos megsértésére vonatkozó részéről
a)     A felek érvei
A felperesek azt állítják, hogy az intézmények megsértették a védelemhez való jogukat azáltal, hogy az eljárás folyamán előterjesztett
több érvüket is figyelmen kívül hagyták, és hogy az említett érvek elutasítását nem indokolták meg. A felperesek azt állítják,
hogy az intézmények nem válaszoltak például arra az érvre, miszerint a felperesek képtelenek voltak az ellenőrző látogatást
lehetővé tenni, és legjobb tudásuk szerint működtek együtt; a közösségi piac ferroszilícium‑árai voltak a világon a legmagasabbak;
a foglalkoztatás csökkenése megelőzte a közösségi iparág termelésének visszaesését; a Huta Laziska állítása alapján annak
termelése a vizsgálati időszakban csupán a 2003. évi termelés 29%‑át tette ki, holott lényegében ugyanannyi alkalmazottat
alkalmazott, mint az említett évben; a ferroszilícium‑árak a világ minden nagyobb piacán ugyanúgy alakultak; továbbá a ferroszilíciumra
vonatkozó korábbi dömpingellenes eljárás figyelembevételével kiderülne, hogy a dömpingellenes intézkedések a közösségi iparág
számára valószínűleg nem fognak tényleges előnyöket eredményezni.
A beavatkozók által támogatott Tanács vitatja a felperesek érvelését.
b)     A Törvényszék álláspontja
A negyedik jogalap jelen részének címéből egyértelműen látszik, hogy a felperesek védelemhez való joguk megsértésére hivatkoznak.
Azonban le kell szögezni, hogy a felperesek valójában az indokolási kötelezettség megsértésére is hivatkoznak. Márpedig az
ítélkezési gyakorlat szerint a bármely felperes által hivatkozott jogalapot inkább annak lényege, mint jogi besorolása szerint
kell értékelni (a 19/60., 21/60., 2/61. és 3/61. sz., Fives Lille Cail és társai kontra Főhatóság ügyben 1961. december 15‑én
hozott ítélet [EBHT 1961., 561. o., 559. o.]). Következésképpen nemcsak a felperesek védelemhez való jogának megsértésére
vonatkozó kifogást, hanem az indokolási kötelezettség megsértésére vonatkozó kifogást is meg kell vizsgálni.
Először is, a felperesek védelemhez való jogának állítólagos megsértésére vonatkozó kifogást illetően, érdemes felidézni,
hogy a fenti 110. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében a védelemhez való jog tiszteletben tartása érdekében
az intézmények nem kötelesek az eljárás folyamán a valamely termelő‑exportőr által előterjesztett összes érvre válaszolni,
hanem csak arra kötelesek, hogy az érdekelt felek számára biztosítsák a hatékony érdekvédelem lehetőségét. Ezen túlmenően,
mivel a felperesek azt állítják, hogy a dömpingellenes eljárás folyamán már számos érvet előterjesztettek, bizonyítják, hogy
lehetőségük nyílt érdemi álláspontjuk kifejtésére. A felperesek ennélfogva nem hivatkozhatnak eredményesen a védelemhez való
joguk megsértésére.
Másodszor, az indokolási kötelezettség állítólagos megsértését illetően, meg kell állapítani, hogy a megtámadott és az átmeneti
rendelet is világosan és félreérthetetlenül feltárja azokat az okokat, amelyek alapján az intézmények ideiglenes, majd ezt
követően végleges dömpingellenes vámokat vetettek ki. Különösen, az intézmények elvégezték az alaprendelet 3. cikkének (7) bekezdése
szerinti be nem tudhatósági elemzést. A fenti 256. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat fényében, mivel az említett elemzés
ténymegállapításait az átmeneti rendelet (115)–(136) preambulumbekezdése és a megtámadott rendelet (96)–(101) preambulumbekezdése
tartalmazza, az intézmények nem kötelesek a felperesek azon érveire válaszolni, amelyek a ferroszilícium‑árak közösségi, illetve
világpiaci szintjére és alakulására, a foglalkoztatás csökkenése és a közösségi iparág termelésének visszaesése közötti kapcsolatra,
a Huta Laziska különös helyzetére és a korábbi dömpingellenes eljárásra vonatkoznak. Ehhez hasonlóképpen, mivel a Bizottság
az átmeneti rendelet (10) és (25) preambulumbekezdésében kifejtette, hogy meglátása szerint az a tény, hogy a felperesek az
ellenőrző látogatást hátráltatták, igazolja az általuk szolgáltatott adatoknak az – alaprendelet 18. cikkének (1) bekezdése
értelmében vett – figyelmen kívül hagyását, az intézményeknek nem volt szükséges a látogatás elmaradásának következményeire
vonatkozó, részletekbe menően kifejtett felperesi érvekre válaszolni.
Mindenesetre meg kell jegyezni, hogy az intézmények az összes említett érvre válaszoltak. Először is, a felperesek ellenőrző
látogatásra vonatkozó érveit illetően, a Bizottság – részben – az átmeneti rendelet (25) preambulumbekezdésében válaszolt.
Az említett rendelkezésben ugyanis kifejtette, miért nem alkalmazhatóak a szilícium‑mangánra vonatkozó vizsgálat megállapításai
a ferroszilíciumra vonatkozó vizsgálatra. Másodszor, a ferroszilícium‑árak közösségi, illetve világpiaci szintjére és alakulására
vonatkozó érveket a megtámadott rendelet (87)–(90) preambulumbekezdésében vették figyelembe. Harmadszor, az intézmények a
közösségi foglalkoztatás és termelés változásait az átmeneti rendelet (91), (102) és (103) preambulumbekezdésében elemezték.
Negyedszer, az intézmények figyelembe vették a Huta Laziska helyzetét, különösen az átmeneti rendelet (93), illetve a megtámadott
rendelet (100) és (101) preambulumbekezdésében. Ötödször, a Tanács a megtámadott rendelet (117) és (118) preambulumbekezdésében
kifejtette, miért helyezkedett arra az álláspontra, hogy a korábbi dömpingellenes eljárást nem lehetséges döntése alapjául
venni.
Ebből következően a felperesek nem bizonyították az indokolási kötelezettség megsértését. Ezért a negyedik jogalap harmadik
részét mint megalapozatlant és a negyedik jogalapot teljes egészében el kell utasítani.
Az eddig kifejtett megfontolások összességéből következően a keresetet teljes egészében el kell utasítani.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a
pernyertes fél ezt kérte. Mivel a felperesek pervesztesek lettek, a Tanács és az Euroalliages kérelmének megfelelően kötelezni
kell őket a költségek viselésére.
Ezenkívül az eljárási szabályzat 87. cikke 4. §‑ának első bekezdése szerint az eljárásba beavatkozó tagállamok és intézmények
maguk viselik saját költségeiket. Ebből következően a Bizottság maga viseli saját költségeit.
A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (második tanács)
a következőképpen határozott:
1)
A Törvényszék a keresetet elutasítja.
2)
A Transnational Company „Kazchrome” AO és az ENRC Marketing maguk viselik saját költségeiket, továbbá kötelesek viselni az
Európai Unió Tanácsa és az Euroalliages részéről felmerült költségeket is.
3)
Az Európai Bizottság maga viseli saját költségeit.
Pelikánová
Jürimäe
Soldevila Fragoso
Kihirdetve Luxembourgban, a 2011. október 25‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
Tartalomjegyzék
A jogvita előzményei
Az eljárás és a felek kérelmei
A jogkérdésről
A –  A dömpingelt behozatal és a kár közötti okozati összefüggésre vonatkozó első jogalapról
1.  Az okozati összefüggés elemzésekor alkalmazandó jogelvek értelmezéséről (az első jogalap első része)
a)  A felek érvei
b)  A Törvényszék álláspontja
2.  A kár dömpingelt behozatalon kívüli egyéb tényezőinek önálló értékeléséről (az első jogalap másodiktól nyolcadikig terjedő
részéről)
a)  Az első jogalap második, az acél iránti keresletnek és az acél árának közösségi és világpiaci ingadozására vonatkozó részéről
A felek érvei
A Törvényszék álláspontja
b)  Az első jogalap harmadik, a közösségi iparág „önkárosításának” hatásaira vonatkozó részéről
Az egyes közösségi termelők által végzett termelésátállításra vonatkozó első kifogásról
–  A felek érvei
–  A Törvényszék álláspontja
A termelés egyes közösségi termelők általi megszakítására vonatkozó második kifogásról
–  A felek érvei
–  A Törvényszék álláspontja
Az elméleti névleges termelési kapacitás alkalmazására vonatkozó harmadik kifogásról
–  A felek érvei
–  A Törvényszék álláspontja
A közösségi iparág által 2005‑ben és a vizsgálati időszakban megvalósított beruházásokra vonatkozó negyedik kifogásról
–  A felek érvei
–  A Törvényszék álláspontja
c)  Az első jogalap negyedik, a nyersanyagárak emelkedésének hatására vonatkozó részéről
A felek érvei
A Törvényszék álláspontja
d)  Az első jogalap ötödik, a kereslet 2005‑ben bekövetkezett szűkülésének hatásaira vonatkozó részéről
A felek érvei
A Törvényszék álláspontja
e)  Az első jogalap hatodik, a harmadik országokból származó behozatal hatásaira vonatkozó részéről
A felek érvei
A Törvényszék álláspontja
f)  Az első jogalap hetedik, a közösségi termelők bárminemű káros dömpinget megelőzően fennálló versenyképtelenségére vonatkozó
részéről
A felek érvei
A Törvényszék álláspontja
g)  Az első jogalapnak a termelők egyéni körülményeire vonatkozó nyolcadik részéről
A felek érvei
A Törvényszék álláspontja
3.  A kártényezők együttes értékelésének mellőzéséről (az első jogalap első és nyolcadik része)
a)  A felek érvei
b)  A Törvényszék álláspontja
B –  A közösségi érdek fennállására vonatkozó második jogalapról
1.  A második jogalap első, a ferroszilícium‑árak vizsgálati időszakot követő erősödésére vonatkozó részéről
a)  A felek érvei
b)  A Törvényszék álláspontja
2.  A második jogalap azon korábbi tapasztalatokra vonatkozó második részéről, amelyek azt bizonyítják, hogy a dömpingellenes
intézkedések nem javítanak a közösségi iparág helyzetén
a)  A felek érvei
b)  A Törvényszék álláspontja
3.  A második jogalap harmadik, a dömpingellenes intézkedések felhasználókra gyakorolt hatásának elemzésére vonatkozó részéről
a)  A felek érvei
b)  A Törvényszék álláspontja
C –  Az együttműködés hiányára, a rendelkezésre álló tények felhasználására és a piacgazdasági elbánás megadására vonatkozó
harmadik jogalapról
1.  A harmadik jogalapnak az együttműködés hiányára vonatkozó első részéről
a)  A felek érvei
b)  A Törvényszék álláspontja
2.  A harmadik jogalap második, a rendelkezésre álló tényeknek az ellenőrizhető információ figyelmen kívül hagyásával történő
felhasználására vonatkozó részéről
a)  A felek érvei
b)  A Törvényszék álláspontja
3.  A harmadik jogalap harmadik, a piacgazdasági elbánás iránti kérelem elutasítására vonatkozó részéről
a)  A felek érvei
b)  A Törvényszék álláspontja
D –  A felperesek védelemhez való jogára vonatkozó negyedik jogalapról
1.  A negyedik jogalap első, a felperesek védelemhez való jogának azáltal történő megsértésére vonatkozó részéről, hogy az
intézmények a bizalmas ügyiratról nem szolgáltattak nekik használható, következetes és időben készített összefoglalót
a)  A felek érvei
b)  A Törvényszék álláspontja
2.  A negyedik jogalap második, a felperesek védelemhez való jogának a nem bizalmas iratokban szereplő szabálytalanságokhoz
kapcsolódó intézményi válasz mellőzésével történt állítólagos megsértésére vonatkozó részéről
a)  A felek érvei
b)  A Törvényszék álláspontja
3.  A negyedik jogalap harmadik, a felperesek védelemhez való jogának – a felek érveihez kapcsolódó intézményi válasz mellőzésével
történő – állítólagos megsértésére vonatkozó részéről
a)  A felek érvei
b)  A Törvényszék álláspontja
A költségekről
*
Az eljárás nyelve: angol.