CELEX: 62011TJ0444
Subvencie
Dovoz natieraného bezdrevného papiera s pôvodom v Číne
Metóda
Vyčíslenie výhody
Zjavne nesprávne posúdenie
Osobitosť
Doba odpisovania
Prednostné daňové zaobchádzanie
Vyrovnávacie opatrenia
Ujma
Určenie ziskového rozpätia
Definícia dotknutého výrobku
Výrobné odvetvie Spoločenstva
Príčinná súvislosť

Právny rámec
Článok 2 písm. d) nariadenia Rady (ES) č. 597/2009 z 11. júna 2009 o ochrane pred subvencovanými dovozmi z krajín, ktoré nie sú členmi Európskeho spoločenstva (ďalej len „základné nariadenie“), stanovuje, že „‚ujma‘ znamená, pokiaľ nie je stanovené inak, značnú ujmu spôsobenú výrobnému odvetviu Spoločenstva, značnú ujmu hroziacu výrobnému odvetviu Spoločenstva alebo značnú prekážku v založení tohto výrobného odvetvia….“
Článok 4 základného nariadenia s názvom „Napadnuteľné subvencie“ znie:
„1.   Subvencie podliehajú vyrovnávacím opatreniam len v prípade, že sú špecifické v zmysle vymedzenia podľa odsekov 2, 3 a 4.
2.   S cieľom určiť, či je určitá subvencia špecifická pre určitý podnik, odvetvie alebo skupinu podnikov, resp. výrobných odvetví (ďalej len ‚určité podniky‘) v rámci súdnej právomoci orgánu, ktorý ju poskytuje, platia tieto zásady:
a)
ak orgán poskytujúci subvenciu alebo právne predpisy, ktorými sa spravuje tento orgán, výslovne obmedzuje prístup k subvencii pre určité podniky, táto subvencia bude považovaná za špecifickú;
b)
ak orgán poskytujúci subvenciu alebo právne predpisy, ktorými sa spravuje tento orgán, určuje objektívne kritériá alebo podmienky, za ktorých má podnik nárok na subvenciu, ako aj výšku subvencie, príslušná subvencia nebude považovaná za špecifickú, ak tento nárok vznikne automaticky a ak uvedené kritériá a podmienky budú prísne dodržané;
c)
ak napriek zdanlivej nešpecifickosti vyplývajúcej z uplatňovania zásad uvedených v písmenách a) a b) existujú dôvody, na základe ktorých možno k predpokladať, že príslušná subvencia je v skutočnosti špecifická, možno vziať do úvahy iné faktory. Medzi tieto faktory patria: Medzi tieto faktory patria: používanie programu subvencií obmedzeným počtom určitých podnikov; prevládajúce používanie zo strany určitých podnikov; poskytovanie neprimerane veľkých subvencií určitým podnikom a spôsob, akým orgán poskytujúci subvencie rozhoduje o poskytnutí subvencie. V tejto súvislosti treba vziať do úvahy najmä informácie o frekvencii zamietania alebo schvaľovania žiadostí o subvenciu a dôvody týchto rozhodnutí.
Na účely [ustanovení uvedených pod písmenom] b) sú objektívnymi kritériami alebo podmienkami nestranné kritériá alebo podmienky, ktoré neuprednostňujú určité podniky pred inými, sú hospodárske a uplatňujú sa horizontálne, napr. počet zamestnancov alebo veľkosť podniku.
Kritériá alebo podmienky musia byť jasne stanovené v zákone, inom predpise alebo inom úradnom dokumente, aby bolo možné kontrolovať ich plnenie.
Pri uplatňovaní písmena c) tohto odseku treba zohľadniť mieru diverzifikácie hospodárskych činností v rámci súdnej právomoci orgánu poskytujúceho subvenciu, ako aj obdobie, počas ktorého sa uskutočňoval program subvencií.
3.   Subvencia, ktorá je vyhradená len určitým podnikom v rámci určitého regiónu a v rámci právomoci orgánu poskytujúceho subvenciu, sa považuje za špecifickú. Stanovenie alebo zmena daňových sadzieb všeobecne používaných na všetkých úrovniach štátnej správy sa na účely tohto nariadenia nepovažuje za špecifickú subvenciu.
4.   Napriek ustanoveniam odsekov 2 a 3 sú za špecifické považované tieto subvencie:
a)
subvencie podmienené, podľa zákona alebo fakticky, buď samostatne, alebo ako jedna z niekoľkých podmienok uskutočnením vývozu, vrátane tých, ktoré sú uvedené v prílohe I;
b)
subvencie podmienené samostatne alebo ako jedna z viacerých podmienok používaním domácich alebo dovážaných tovarov.
Na účely [ustanovení uvedených pod písmenom] a) subvencie sa považujú za fakticky podmienené uskutočnením vývozu v prípade, že sa ukáže, že poskytnutie subvencie bez toho, aby bolo zákonne podmienené vývozom, je v skutočnosti viazané na uskutočnený alebo očakávaný vývoz alebo výnos z vývozu. Samotná skutočnosť, že subvencia je poskytovaná vyvážajúcim podnikom, nestačí na to, aby táto bola považovaná za subvenciu na vývoz v zmysle tohto ustanovenia.
5.   Každé určenie špecifickosti v zmysle ustanovení tohto článku bude jasne zdôvodnené na základe nesporného dôkazu.“
Článok 6 základného nariadenia s názvom „Výpočet výhody pre príjemcu“ znie:
„Pri určovaní výhody pre príjemcu sa uplatnia tieto pravidlá:
a)
podiel vlády na základnom imaní sa považuje za poskytnutie výhody len v prípade, že túto investíciu možno považovať za nezlučiteľnú s bežnou investičnou praxou (vrátane poskytnutia rizikového kapitálu) súkromných investorov na území krajiny pôvodu alebo vyvážajúcej krajiny;
b)
štátna pôžička sa považuje za poskytnutie výhody len v prípade, že existuje rozdiel medzi čiastkou, ktorú podnik prijímajúci pôžičku zaplatí za štátnu pôžičku, a sumou, ktorú by podnik zaplati[l] za porovnateľný obchodný úver, ktorý by mohol reálne získať na trhu. V tomto prípade bude výhoda predstavovať rozdiel medzi týmito dvoma čiastkami;
c)
vládna záruka na úver sa považuje za poskytnutie výhody len v prípade, že existuje rozdiel medzi sumou, ktorú podnik prijímajúci záruku zaplatí za úver zaručený vládou, a čiastkou, ktorú by podnik zaplatil za porovnateľný obchodný úver, keby nezískal vládnu záruku. V tomto prípade výhoda predstavuje rozdiel medzi týmito dvoma čiastkami, upravený o všetky prípadné rozdiely v poplatkoch;
d)
poskytnutie tovaru a služieb alebo nákup tovarov štátom sa považuje za poskytnutie výhody len v prípade, že tovar alebo služby sú poskytnuté za nižšiu než primeranú odplatu alebo ak sa nákup uskutoční za väčšiu než primeranú odplatu. Primeranosť odplaty bude určená na základe existujúcich trhových podmienok pre výrobky alebo služby v krajine ich poskytnutia alebo nákupu (vrátane ceny, kvality, dostupnosti, obchodovateľnosti, prepravných a iných nákupných, resp. predajných podmienok).
Ak nie sú v krajine prevládajúce trhové podmienky pre požadovaný produkt a službu alebo na nákup, ktorý sa má použiť ako primeraný základ výpočtu, uplatnia sa tieto pravidlá:
i)
podmienky prevládajúce v dotknutej krajine sa upravia na základe aktuálnych nákladov, cien a iných faktorov, dostupných v tej krajine na základe primeraného množstva, ktoré odráža bežné trhové podmienky;
ii)
ak je to vhodné, použijú sa bežné trhové podmienky prevládajúce v inej krajine alebo v medzinárodnom obchode, ktoré sú dostupné príjemcovi.“
Článok 7 základného nariadenia s názvom „Všeobecné ustanovenia o výpočte“ vo svojom odseku 3 stanovuje:
„Ak subvenciu možno dať do súvislosti s nadobudnutím alebo budúcim nadobudnutím investičného majetku, výška napadnuteľnej subvencie sa vypočíta tak, že subvencia sa rozdelí na obdobie, ktoré zodpovedá obvyklej dobe odpisovania tohto majetku v príslušnom odvetví.
Takto vypočítaná čiastka, ktorú možno priradiť k obdobiu skúmania, ako aj čiastka odvodená od investičného majetku získaného pred týmto obdobím sa rozdelí spôsobom opísaným v odseku 2.
Ak sa investičný majetok neodpisuje, subvencia sa ocení ako bezúročná pôžička a započíta sa v súlade s článkom 6 písm. b).“
Článok 8 základného nariadenia s názvom „Vymedzenie ujmy“ stanovuje:
„1.   Pri určovaní ujmy sa vychádza z priamych dôkazov a súčasťou tohto postupu je objektívne skúmanie:
a)
objemu subvencovaných dovozov a vplyv subvencovaných dovozov na ceny na trhu Spoločenstva s podobnými výrobkami, ako aj
b)
následný dosah týchto dovozov na výrobné odvetvie Spoločenstva.
2.   Vzhľadom na objem subvencovaných dovozov treba vziať do úvahy, či došlo k významnému nárastu subvencovaných dovozov, a to absolútne alebo vo vzťahu k výrobe alebo spotrebe v rámci Spoločenstva. Vzhľadom na vplyv subvencovaných dovozov na ceny treba zvážiť, či subvencované dovozy nepredstavujú značné zníženie cien v porovnaní s cenami podobných výrobkov v krajinách Spoločenstva, alebo či vplyv týchto dovozov iným spôsobom výrazne nestláča ceny alebo nebráni ich rastu, ku ktorému by došlo za normálnych okolností. Jeden ani viaceré z uvedených faktorov nemusia automaticky poskytnúť jednoznačnú odpoveď na tieto otázky.
3.   Ak sú predmetom skúmania v súvislosti s vyrovnávacími clami dovozy výrobkov z viacerých krajín súčasne, vplyv týchto dovozov bude kumulatívne hodnotený len vtedy, ak sa zistí, že:
a)
hodnota napadnuteľných subvencií určená vo vzťahu k dovozom z každej krajiny je vyššia než minimálna hodnota stanovená v článku 14 ods. 5 a že objem dovozov z každej krajiny nie je zanedbateľný a
b)
celkové hodnotenie vplyvu dovozov je primerané vzhľadom na konkurenciu medzi dovážanými výrobkami navzájom a konkurenciu medzi dovážanými výrobkami a obdobnými výrobkami Spoločenstva.
4.   Skúmanie dosahu subvencovaných dovozov na príslušné odvetvie Spoločenstva zahŕňa hodnotenie všetkých hospodárskych faktorov a indexov, ktoré ovplyvňujú stav odvetvia, vrátane: skutočnosti, že odvetvie sa ešte stále spamätáva z dôsledkov minulých subvencií alebo dumpingu, výšky napadnuteľných subvencií, skutočného a možného poklesu tržieb, ziskov, výkonov, podielu na trhu, produktivity, návratnosti investícií a využívania kapacít; faktorov ovplyvňujúcich ceny Spoločenstva, skutočných a možných negatívnych dôsledkov pre peňažný tok, zásoby, zamestnanosť, mzdy, rast, schopnosť zvyšovať základné imanie alebo investície a v prípade poľnohospodárstva, či sa zvýšilo zaťaženie programov vládnej pomoci. Tento zoznam nie je vyčerpávajúci a žiaden z týchto faktorov nemusí nutne poskytnúť jednoznačnú odpoveď.
5.   Na základe všetkých dôkazov uvedených v súvislosti s odsekom 1 treba dokázať, že subvencované dovozy spôsobujú ujmu. Predovšetkým treba dokázať, že objemy, resp. ceny určené podľa odseku 2 sú príčinou dosahu na odvetvie Spoločenstva v zmysle odseku 4 a že tento dosah je taký veľký, že ho možno považovať za rozhodujúci.
6.   Okrem toho budú preskúmané aj iné známe faktory než subvencované dovozy, ktoré spôsobujú ujmu odvetviu Spoločenstva, aby sa zabezpečilo, že ujma spôsobená týmito faktormi nebude pripísaná subvencovaným dovozom v zmysle odseku 5. Faktory, ktoré možno v tejto súvislosti vziať do úvahy, sú objem a ceny nesubvencovaných dovozov, zníženie dopytu alebo zmeny v štruktúre spotreby, obmedzujúce obchodné postupy a konkurencia medzi tretími krajinami a výrobcami Spoločenstva, rozvoj technológie a vývozu a produktivita výrobného odvetvia Spoločenstva.
7.   Vplyv subvencovaných dovozov sa hodnotí podľa výroby obdobných výrobkov v rámci Spoločenstva, ak dostupné údaje umožnia samostatnú identifikáciu danej výroby na základe takých kritérií, ako sú výrobný postup, tržby a zisky výrobcov. Ak táto samostatná identifikácia výroby nie je možná, vplyv subvencovaných dovozov sa zhodnotí na základe prieskumu výroby najbližšej skupiny alebo série výrobkov vrátane obdobného výrobku, o ktorých môžu byť poskytnuté požadované informácie.
8.   Pri určovaní hrozby značnej ujmy sa vychádza zo skutočností, a nielen z domnienok, náznakov alebo vzdialenej možnosti. Zmena okolností, ktorá by vytvorila situáciu, kde by subvencia spôsobila ujmu, musí byť jasne predvídaná a bezprostredná.
Pri posudzovaní existencie hrozby značnej ujmy treba okrem iného vziať do úvahy tieto faktory:
a)
druh subvencie alebo subvencií a ich pravdepodobné obchodné dôsledky;
b)
tempo rastu subvencovaných dovozov na trh Spoločenstva, ktoré poukazuje na pravdepodobnosť značne zvýšených dovozov;
c)
dostatočne voľne disponibilná kapacita vývozcu alebo bezprostredný nárast tejto kapacity svedčiaci o pravdepodobnosti výrazného zvýšenia subvencovaných vývozov do krajín Spoločenstva; súčasne treba zohľadniť dostupnosť iných exportných trhov schopných absorbovať ďalšie vývozy;
d)
či ceny dovozov môžu do značnej miery stlačiť ceny alebo zabrániť rastu cien, ku ktorému by došlo za normálnych okolností, a pravdepodobne spôsobia nárast dopytu po ďalších dovozoch, a
e)
zásoby výrobku, ktorý je predmetom skúmania.
Žiaden z faktorov uvedených vyššie sám osebe nemusí nutne poskytnúť definitívnu odpoveď, ale všetky faktory určite povedú k záveru, že ďalšie subvencované vývozy sú bezprostredné a že ak nebudú prijaté ochranné opatrenia, vznikne značná ujma.“
Článok 9 základného nariadenia s názvom „Vymedzenie výrobného odvetvia Spoločenstva“ vo svojom odseku 1 stanovuje:
„1.   Na účely tohto nariadenia pojem ‚výrobné odvetvie Spoločenstva‘ znamená súhrn všetkých výrobcov Spoločenstva, ktorí vyrábajú obdobné výrobky, alebo tých výrobcov, ktorých kolektívna výrobná kapacita predstavuje väčšinu výroby týchto výrobkov v rámci celého Spoločenstva v zmysle článku 10 ods. 6, s týmito výnimkami:
a)
ak sú výrobcovia v spojení s vývozcami alebo dovozcami, alebo sú sami dovozcami údajne subvencovaných výrobkov, pojem ‚výrobné odvetvie Spoločenstva‘ možno vykladať vo vzťahu k ostatným výrobcom;
b)
vo výnimočných prípadoch územie Spoločenstva môže byť, vo vzťahu k príslušnej výrobe, rozdelené na dva a viac konkurenčných trhov a výrobcov v rámci každého trhu možno považovať za samostatné výrobné odvetvie, ak:
i)
výrobcovia na tomto trhu predajú všetku alebo takmer všetku svoju produkciu na príslušnom trhu a
ii)
výrobcovia príslušného výrobku nachádzajúci sa v iných častiach Spoločenstva nemôžu ani zďaleka uspokojiť dopyt na tomto trhu.
Za týchto okolností možno vysloviť ujmu aj vtedy, keď veľká časť výrobného odvetvia Spoločenstva neutrpela ujmu, no len pod podmienkou, že na takýto izolovaný trh sa sústredia subvencované vývozy a že tieto vývozy spôsobujú ujmu výrobcom celej alebo takmer celej výroby v rámci tohto trhu.“
Článok 10 základného nariadenia s názvom „Začatie konania“ vo svojom odseku 6 stanovuje:
„Prešetrovanie v zmysle odseku 1 sa začne len v prípade, že na základe skúmania podpory alebo odporu proti podnetu zo strany výrobcov obdobného výrobku v rámci Spoločenstva sa ukáže, že podnet bol podaný výrobným odvetvím Spoločenstva alebo v jeho prospech. Podnet sa považuje za podaný výrobným odvetvím Spoločenstva alebo v jeho mene, ak ho podporia výrobcovia Spoločenstva, ktorých celková produkcia predstavuje viac ako 50 % celkovej produkcie obdobného výrobku vyrobenej tou časťou výrobného odvetvia Spoločenstva, ktorá podnet podporila alebo zamietla. Prešetrovanie sa však nezačne v prípade, že výrobcovia Spoločenstva výslovne podporujúci podnet predstavujú menej ako 25 % celkovej produkcie obdobného výrobku vyrobenej výrobným odvetvím Spoločenstva.“
Článok 14 základného nariadenia s názvom „Zastavenie konania bez uplatnenia opatrení“ vo svojiom odseku 2 stanovuje:
„Ak po konzultáciách bude nevyhnutné prijať ochranné opatrenia a v rámci poradného výboru nebudú vznesené žiadne námietky, prešetrovanie alebo súdne konanie sa zastaví. Vo všetkých ostatných prípadoch Komisia ihneď predloží Rade správu o výsledkoch konzultácií spolu s návrhom na ukončenie konania. Konanie sa považuje za zastavené, ak Rada do jedného mesiaca kvalifikovanou väčšinou nerozhodne inak.“
Článok 15 základného nariadenia s názvom „Uloženie konečných ciel“ vo svojom odseku 1 stanovuje:
„Ak konečné zistenie skutkového stavu preukáže existenciu napadnuteľných subvencií a nimi spôsobenú ujmu a záujmy Spoločenstva si vyžadujú intervenciu v súlade s článkom 31, Rada na návrh Komisie a po porade s poradným výborom uloží konečné vyrovnávacie clo.
Návrh sa považuje za prijatý, ak ho Rada nezamietne jednoduchou väčšinou do jedného mesiaca po jeho predložení Komisiou.
Ak sú v platnosti dočasné clá, návrh týkajúci sa konečného opatrenia sa predloží najneskôr jeden mesiac pred uplynutím platnosti takýchto ciel.
Opatrenia sa neuplatnia, ak sa subvencia alebo subvencie zrušia alebo ak sa preukáže, že subvencie zapojených vývozcov už vôbec nezvýhodňujú.
Výška vyrovnávacieho cla nepresiahne zistenú výšku napadnuteľných subvencií, mala by však byť nižšia ako celková výška napadnuteľných subvencií, ak by takéto nižšie clo bolo primerané na odstránenie ujmy spôsobenej výrobnému odvetviu Spoločenstva.“
Článok 28 základného nariadenia s názvom „Odmietnutie spolupráce“ znie:
„1.   Ak zainteresovaná strana odmietne prístup k informáciám alebo iným spôsobom neposkytne požadované údaje v lehote stanovenej týmto nariadením, prípadne ak bráni vo prešetrovaní, na základe dostupných faktov je možné dospieť ku kladným alebo záporným dočasným alebo konečným zisteniam.
Ak sa zistí, že zainteresovaná strana poskytla nepravdivé alebo zavádzajúce informácie, tieto informácie nebudú zohľadnené a budú môcť byť použité dostupné fakty.
Zainteresované strany by mali byť oboznámené s dôsledkami odmietnutia spolupráce.
2.   Neposkytnutie odpovede na elektronickom nosiči dát sa nepovažuje za odmietnutie spolupráce, ak zainteresovaná strana dokáže, že poskytnutie požadovanej odpovede by spôsobilo ďalšiu neprimeranú záťaž alebo ďalšie neprimerané výdavky.
3.   Ak informácie predložené zainteresovanou stranou nebudú ideálne vo všetkých aspektoch, vezmú sa do úvahy pod podmienkou, že nedostatky nespôsobia zbytočné problémy pri dospievaní k dostatočne presným zisteniam, informácie sa predložia v primeranej lehote a budú kontrolovateľné a že strana konala podľa svojich najlepších možností a schopností.
4.   Ak dôkazy alebo informácie nebudú akceptované, strana, ktorá ich poskytla, bude bezodkladne oboznámená s dôvodmi ich zamietnutia a dostane príležitosť, aby ponúkla ďalšie vysvetlenia v stanovenej lehote. Ak aj tieto vysvetlenia budú považované za neuspokojivé, dôvody odmietnutia predmetných dôkazov alebo informácií sa vysvetlia a uvedú vo zverejnených zisteniach.
5.   Ak stanoviská, vrátane tých, ktoré sa týkajú výšky napadnuteľných subvencií, vychádzajú z ustanovení odseku 1 vrátane informácií predložených v rámci návrhu, porovnajú sa prípadne aj s prihliadnutím na termíny prešetrovania s informáciami z iných nezávislých dostupných zdrojov, napr. uverejnených cenníkov, úradných dovozných štatistík a colných vyhlásení, alebo s informáciami získanými v priebehu prešetrovania od iných zainteresovaných strán. Takáto informácia môže zahŕňa relevantné údaje o svetovom trhu a iných reprezentatívnych trhoch.
6.   Ak zainteresovaná strana nespolupracuje alebo spolupracuje len čiastočne, čím dôjde k zadržiavaniu dôležitých informácií, výsledok pre túto stranu môže byť menej priaznivý, než keby bola spolupracovala.“
Komisia Európskych spoločenstiev oznámením 98/C 394/04 (
Ú. v. ES C 394, 1998, s. 6
) uverejnila usmernenia o výpočte výšky subvencií v rámci antisubvenčných prešetrovaní [
neoficiálny preklad
] (ďalej len „usmernenia“).
Usmernenia v hlave „F. Obdobie prešetrovania pre výpočet subvencie: pripísanie oproti rozdeleniu“ predovšetkým stanovuje:
„b)
Menovateľ použitý na účely rozdelenia výšky subvencie
Akonáhle sa zistí, výška subvencie pripísateľnej obdobiu prešetrovania sa vydelí menovateľom, ktorým môže byť objem predaja alebo vývozu daného výrobku, aby sa dospelo k jednotkovej výške.
…“
Okolnosti predchádzajúce sporu
Žalobkyne Gold East Paper (Jiangsu) Co. Ltd (ďalej len „GE“) a Gold Huasheng Paper (Suzhou Industrial Park) Co. Ltd (ďalej len „GHS“) sú prepojenými spoločnosťami skupiny Asia Pulp and Paper China (ďalej len „skupina APP“), ktoré v Číne vyrábajú natieraný bezdrevný papier a vyvážajú ho do Európskej únie.
Prešetrovanie
Natieraný bezdrevný papier bol predmetom dvoch samostatných prešetrovaní, ktoré sa uskutočnili súbežne. Po prvé, antidumpingové zisťovanie viedlo k prijatiu vykonávacieho nariadenia Rady (EÚ) č. 451/2011 zo 6. mája 2011, ktorým sa ukladá konečné antidumpingové clo a ustanovuje sa konečný výber dočasného cla uloženého na dovoz natieraného bezdrevného papiera s pôvodom v Čínskej ľudovej republike (
Ú. v. EÚ L 128, s. 1
; ďalej len „nariadenie ukladajúce konečné antidumpingové clo“). Po druhé, antisubvenčné prešetrovanie viedlo k prijatiu vykonávacieho nariadenia Rady (EÚ) č. 452/2011 zo 6. mája 2011, ktorým sa ukladá konečné antisubvenčné clo na dovoz natieraného bezdrevného papiera s pôvodom v Čínskej ľudovej republike (
Ú. v. EÚ L 128, s. 18
, ďalej len „napadnuté nariadenie“).
Dňa 17. apríla 2010 bolo v
Úradnom vestníku Európskej únie
uverejnené oznámenie Európskej komisie o začatí antisubvenčného konania týkajúceho sa dovozu natieraného bezdrevného papiera s pôvodom v Čínskej ľudovej republike (
Ú. v. EÚ C 99, s. 30
).
Dňa 8. júla 2010 žalobkyne predložili svoje odpovede na antisubvenčný dotazník, ktorý im zaslala Komisia. Od 15. do 21. septembra 2010 Komisia uskutočnila v priestoroch žalobkýň overovanie na mieste v súvislosti s týmito odpoveďami.
Dňa 3. februára 2011 Komisia zaslala žalobkyniam informačný dokument, v ktorom uviedla podstatné skutočnosti a úvahy, na základe ktorých zamýšľala navrhnúť Rade Európskej únie zavedenie konečného vyrovnávacieho cla na dovozy žalobkýň do Únie.
Listom z 3. marca 2011 žalobkyne oznámili svoje pripomienky k záverečnému informačnému dokumentu.
Dňa 10. marca 2011 za žalobkyne zúčastnili v priestoroch Komisie na stretnutí so zástupcom zodpovedným za spis, za prítomnosti úradníka pre vypočutie.
Dňa 16. marca 2011 Komisia zaslala žalobkyniam list, v ktorom objasnila niektoré body svojich zistení.
Dňa 25. marca 2011 Komisia uskutočnila vypočutie, ktorého sa zúčastnili žalobkyne, v prítomnosti úradníka pre vypočutie.
Dňa 28. marca 2011 žalobkyne predložili list so zhrnutím výhrad vyjadrených na vypočutí 25. marca 2011 a s odpoveďami na pripomienky vyjadrené Komisiou, ako aj na otázky, ktoré položila na tomto stretnutí.
Dňa 29. marca 2011 žalobkyne zaslali list úradníkovi pre vypočutie, v ktorom zhrnuli otázky vznesené na vypočutí 25. marca 2011, najmä v súvislosti s ich právom na obhajobu.
Napadnuté nariadenie
Dňa 6. mája 2011, Rada prijala napadnuté nariadenie.
Článok 1 ods. 1 a 2 napadnutého nariadenia stanovil konečné vyrovnávacie clo vo výške 12 % na dovoz natieraného bezdrevného papiera vyrábaného žalobkyňami do Únie.
Konanie a návrhy účastníkov konania
Žalobkyne návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 8. augusta 2011 podali žalobu, na základe ktorej sa začalo toto konanie.
Podaním do kancelárie Všeobecného súdu z 10. novembra 2011 Komisia podala návrh na vstup vedľajšieho účastníka do tohto konania na podporu návrhov Rady.
Podaním do kancelárie Všeobecného súdu z 1. decembra 2011 európske združenie výrobcov bezdrevného papiera Cepifine AISBL, Sappi Europe SA, Burgo Group SpA a Lecta SA (spoločne ďalej len „súkromní vedľajší účastníci konania“) podali návrhy na vstup vedľajšieho účastníka do tohto konania na podporu návrhov Rady. Rada vo svojom vyjadrení predloženom 24. januára 2012 nevzniesla námietky proti týmto vstupom vedľajších účastníkov.
Uznesením z 23. januára 2012 predseda tretej komory Všeobecného súdu povolil vstup Komisie do konania ako vedľajšieho účastníka konania. Komisia predložila svoje vyjadrenie v stanovenej lehote.
Žalobkyne 8. februára 2012 požiadali o dôverné zaobchádzanie s niektorými dôvernými údajmi uvedenými v ich pripomienkach, ako aj ich prílohách. Predložili nedôvernú verziu týchto rozličných procesných písomností.
Uznesením z 8. marca 2012 predseda tretej komory Všeobecného súdu povolil vstup súkromných vedľajších účastníkov do konania na podporu návrhov Rady. Rovnakým uznesením predseda tretej komory vyhradil na neskôr jednak rozhodnutie o tom, či žalobkyne dostanú správu pre pojednávanie, aby označili údaje, ktoré by sa mohli považovať za dôverné, a jednak rozhodnutie o tom, či súkromní vedľajší účastníci konania dostanú predbežné nedôverné znenie, aby predložili svoje prípadné pripomienky k žiadosti o dôverné zaobchádzanie.
Na základe správy sudcu spravodajcu Všeobecný súd (tretia komora) rozhodol o otvorení ústnej časti konania.
Prednesy hlavných účastníkov konania, ako aj vedľajších účastníkov konania a ich odpovede na otázky, ktoré im Všeobecný súd ústne položil, boli vypočuté na pojednávaní 12. novembra 2013.
Žalobkyne navrhujú, aby Všeobecný súd:
—
zrušil napadnuté nariadenie v rozsahu, v akom sa ich týka,
—
zaviazal Radu na náhradu trov konania.
Rada navrhuje, aby Všeobecný súd:
—
zamietol žalobu,
—
zaviazal žalobkyne na náhradu trov konania.
Komisia navrhuje, aby Všeobecný súd:
—
zamietol žalobu,
—
zaviazal žalobkyne na náhradu trov konania.
Súkromní vedľajší účastníci konania podporujú návrhy Rady.
Právny stav
Na podporu svojej žaloby uvádzajú žalobkyne v podstate desať žalobných dôvodov, ktoré sa týkajú:
—
prvý porušenia článku 15 ods. 1 základného nariadenia,
—
druhý porušenia článku 6 písm. d) a článku 28 základného nariadenia, ako aj článku 4 rovnakého nariadenia,
—
tretí porušenia článku 4 základného nariadenia,
—
štvrtý porušenia článku 7 ods. 3 základného nariadenia,
—
piaty porušenia článku 6 písm. b) základného nariadenia,
—
šiesty porušenia článku 14 ods. 2 základného nariadenia,
—
siedmy porušenia článku 8 ods. 1 základného nariadenia,
—
ôsmy porušenia článku 2 písm. d) a článku 15 základného nariadenia,
—
deviaty porušenia článku 8, článku 9 ods. 1 a článku 10 ods. 6 základného nariadenia,
—
desiaty porušenia článku 8 ods. 1 a 6 základného nariadenia.
O prvom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 15 ods. 1 základného nariadenia
Z nadpisu tohto žalobného dôvodu vyplýva, že žalobkyne namietajú porušenie článku 15 ods. 1 základného nariadenia. Treba však uviesť, že v podstate tiež namietajú porušenie článku 7 ods. 1 a 2 základného nariadenia. Podľa judikatúry pritom treba žalobné dôvody vykladať skôr na základe ich obsahu než na základe ich kvalifikácie (rozsudok Súdneho dvora z 15. decembra 1961, Fives Lille Cail a i./Vysoký úrad,
19/60, 21/60, 2/61 a 3/61, Zb. s. 559
).
Preto treba preskúmať nielen výhradu týkajúcu sa porušenia článku 15 ods. 1 základného nariadenia, ale aj výhradu týkajúcu sa porušenia článku 7 ods. 1 a 2 rovnakého nariadenia.
Všeobecný súd považuje za vhodné preskúmať najskôr výhradu týkajúcu sa porušenia článku 7 ods. 1 a 2 základného nariadenia v súvislosti s tým, že napadnuté nariadenie používa nevhodný menovateľ na výpočet výšky subvencie, a následne výhrady týkajúcej sa porušenia článku 15 ods. 1 základného nariadenia v súvislosti s dôsledkami metódy použitej inštitúciami pre percentuálny podiel subvencie.
Žalobkyne v prvom rade tvrdia, že článok 7 ods. 1 a 2 základného nariadenia je porušený tým, že Rada použila nevhodný menovateľ.
Rada údajne nesprávne použila obrat predstavujúci súčet predaja žalobkýň ako menovateľa na výpočet výšky subvencie. Tvrdia, že súčet subvencií, ktoré sa im priznali, bol chybne vyjadrený ako percentuálny podiel z ich celkového obratu a nie ako výsledok výpočtu výšky subvencie podliehajúcej vyrovnávacím opatreniam prijatej na jednotku dotknutého výrobku, následne premenený na percentuálny podiel ceny NPP (náklady, poistenie, preprava) výrobku predávaného v Únii.
Najskôr treba pripomenúť, že článok 7 ods. 2 základného nariadenia stanovuje, že „ak subvencia nie je poskytnutá na základe vyrobených, vyvezených alebo prepravených množstiev, výška napadnuteľnej subvencie sa určí tak, že hodnota celej subvencie sa rozdelí podľa objemu výroby, predaja alebo vývozu výrobkov počas obdobia skúmania nároku na poskytnutie subvencie“.
Z ustanovení uvedených pod písmenom „b) Menovateľ použitý na účely rozdelenia výšky subvencie“, ktoré patrí do hlavy usmernení „F. Obdobie prešetrovania pre výpočet subvencie: pripísanie oproti rozdeleniu“, vyplýva, že „akonáhle sa zistí, výška subvencie pripísateľnej obdobiu prešetrovania sa vydelí menovateľom, ktorým môže byť objem predaja alebo vývozu daného výrobku, aby sa dospelo k jednotkovej výške“.
Výhrady žalobkýň treba preskúmať vzhľadom na uvedené.
V odôvodnení 369 napadnutého nariadenia Rada zamietla výhradu, ktorú žalobkyne vzniesli už pri prešetrovaní, pričom zdôraznila:
„Okrem jednej subvenčnej schémy, ktorá bola zisteniami potvrdená ako vyrovnateľná, neboli zistené žiadne iné schémy, ktoré by boli podmienené uskutočneným vývozom a neboli poskytnuté na základe vyrobených, vyprodukovaných, vyvezených alebo prepravených množstiev. Z tohto dôvodu bola výška subvencie rozdelená podľa celkového obratu z predaja spoločností zo skupiny APP v súlade s článkom 7 ods. 2 základného nariadenia, v ktorom sa uvádza: ‚Ak subvencia nie je poskytnutá na základe vyrobených, vyvezených alebo prepravených množstiev, výška napadnuteľnej subvencie sa určí tak, že hodnota celej subvencie sa rozdelí podľa objemu výroby, predaja alebo vývozu výrobkov počas obdobia skúmania nároku na poskytnutie subvencie‘. Keďže táto subvencia nesúvisí s výrobou alebo akýmkoľvek konkrétnym výrobkom alebo vývozom, celkový obrat z predaja spoločnosti je tým najvhodnejším menovateľom. Z tohto podľa by sa malo poznamenať, že relevantný obrat bol určený na základe, ktorý zabezpečuje, že čo najlepšie reflektuje hodnotu predaja výrobkov predávaných príjemcom.“
Z uvedeného odôvodnenia vyplýva, že Rada zohľadnila jedno z riešení uvedených v článku 7 ods. 2 základného nariadenia, konkrétne úrovne predaja daného výrobku, a opodstatnila dôvod, prečo bolo za okolností daného prípadu vhodné rozdelenie výšky subvencie podľa celkového obratu podniku z predaja, nie jednotky výrobku.
Žalobkyne tvrdením, že nebolo vhodné rozdeliť hodnotu subvencie podľa celkového obratu žalobkýň z predaja, v skutočnosti tvrdia, že Rada vychádzala zo zjavne nesprávneho posúdenia.
Pokiaľ ide o údajnú povinnosť vyčísliť výšku subvencie na jednotku na základe článku 7 ods. 1 základného nariadenia, treba uviesť, že ako správne poznamenala Rada, po prvé nijaká zo subvencií podliehajúcich vyrovnávacím opatreniam, o ktoré ide, nebola priznaná podľa jednotky. Po druhé, nijaká z týchto subvencií nebola obmedzená na dotknutý výrobok. Po tretie, iba jedna z tých subvencií, ktorá sa týkala GHS, bola podmienená vývozným výsledkom, v danom prípade cenou určenou na udržanie rastu, so subvenčným rozpätím 0,05 %.
Preto treba konštatovať, že na rozdiel od toho, čo tvrdia žalobkyne, by výpočet podľa jednotky v danom prípade nebol vhodný.
Pokiaľ ide o tvrdenie žalobkýň, že sadzba cla
ad valorem
sa musí počítať s využitím hodnoty NPP vývozov dotknutého výrobku ako menovateľa, najskôr treba pripomenúť, že subvencie, o ktoré ide, boli priznané spoločnosti ako celku a netýkali sa vývozov do Únie, následne, že všetky výrobky vyrábané spoločnosťou boli subvencované rovnako, a napokon, že žalobkyne netvrdia, že subvencie podliehajúce vyrovnávacím opatreniam boli podmienené vývozmi alebo obmedzené na dotknutý výrobok.
Z toho vyplýva, že na rozdiel od toho, čo tvrdia žalobkyne, by hodnota NPP vývozov dotknutého výrobku v danom prípade nebola vhodným menovateľom.
Pokiaľ ide o použitie obratu, žalobkyne v prvom rade tvrdia, že nejde o vhodný menovateľ, keďže tento údaj je v zásade nižší ako hodnota NPP, lebo nezahŕňa všetky náklady na prepravu a poistenie zahrnuté v cene NPP. Žalobkyne dodávajú, že ich obrat týkajúci sa predaja na vývoz je veľmi nízky [
dôverné
] (
).
Komisia vo svojom liste zo 16. marca 2011 vysvetlila, že nepoužila obrat zodpovedajúci predajom žalobkýň na vývoz, ktorý sa uvádza v ich finančných výkazoch, ale celkový obrat žalobkýň vrátane úpravy obratu týkajúceho sa vývozu, „aby sa zabezpečilo, že obrat odráža celkovú hodnotu predajov dotknutého výrobku (a nie výšku nákladov na závislú prácu)“.
Preto je potrebné túto výhradu zamietnuť.
Žalobkyne v druhom rade tvrdia, že metóda použitá Komisiou umelo nafúkla percentuálny podiel subvencie, lebo skutočný obrat žalobkýň, [
dôverné
] je nižší ako hodnota NPP vyvážaných výrobkov. Podľa žalobkýň ide o porušenie článku 15 ods. 1 základného nariadenia.
Podľa článku 15 ods. 1 základného nariadenia nesmie byť vyrovnávacie clo vyššie ako suma subvencií podliehajúcich vyrovnávacím opatreniam a musí byť nižšie, ako táto suma, ak toto nižšie clo stačí na nápravu ujmy spôsobenej výrobnému odvetviu Únie, čo zodpovedá tzv. pravidlu „nižšieho cla“.
Žalobkyne navrhli pri prešetrovaní svoju vlastnú metódu. V konaní pred Všeobecným súdom zopakovali svoju argumentáciu v tejto súvislosti.
Z odôvodnenia 369 napadnutého nariadenia vyplýva, že „[žalobkyňami] navrhovaná metodika sa nepovažuje za reprezentatívnu, keďže kombinuje obrat a vyrobené jednotky len v prípade príslušného výrobku, avšak nezohľadňuje jednotky ďalších vyrobených výrobkov“.
Treba konštatovať, že žalobkyne v prejednávanej veci neodpovedali na tvrdenia Rady. V prvom rade treba v tejto súvislosti uviesť, že žalobkyne nevyvrátili tvrdenie Rady, že ich metóda kombinuje údaje týkajúce sa obratu s údajmi týkajúcimi sa jednotiek. V druhom rade nespochybňujú, že ich metóda kombinuje skutočné predajné ceny (predaje na vnútornom trhu) a [
dôverné
] (predaje na vývoz) pri vyčíslení časti obratu vzťahujúcej sa na dotknutý výrobok. V treťom rade nevyvrátili tvrdenie Rady, že navrhnutá metóda zahŕňala v štádiu svojej piatej etapy rozdelenie na umelo zníženú sumu subvencie na predaj dotknutého výrobku na vývoz [dôverné], ale na cenu NPP, ktorú táto spoločnosť fakturovala pri predaji určenému do Únie. V štvrtom rade nevyvrátili tvrdenie, že subvencie sa museli rozdeliť na všetok predaj, nielen na predaj dotknutého výrobku, ako sa toho domáhali, aby sa rovnomerne rozdelili na ich predaje, keďže subvencie neboli obmedzené na dotknutý výrobok.
V dôsledku toho treba konštatovať, že žalobkyne nepredložili dôkazy dostatočné na to, aby posúdenie skutočností uvedené v napadnutom nariadení týkajúce sa menovateľa zbavili vierohodnosti. Na preukázanie, že inštitúcia Únie vychádzala zo zjavne nesprávneho posúdenia, ktoré odôvodňuje zrušenie aktu, sa pritom vyžadujú takéto dôkazy (pozri analogicky rozsudok Súdu prvého stupňa z 10. marca 2009, Aker Warnow Werft a Kvaerner/Komisia,
T-68/05, Zb. s. II-355
, bod 42 a tam citovanú judikatúru).
Keďže žalobkyne nepreukázali, že Rada pochybila pri výpočte výšky subvencie podliehajúcej vyrovnávacím opatreniam, výhrada založená na porušení článku 15 ods. 1 základného nariadenia musí byť v dôsledku toho zamietnutá.
Zo všetkého, čo bolo uvedené, vyplýva, že tieto výhrady nie sú dôvodné a že prvý žalobný dôvod sa musí zamietnuť ako celok.
O druhom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 6 písm. d), článku 28 a článku 4 základného nariadenia
Tento žalobný dôvod sa skladá z dvoch častí.
Prvá časť sa týka porušenia článku 6 písm. d) a článku 28 základného nariadenia, keďže Komisia použila Taiwan ako referenčnú hodnotu pri určení, či žalobkyne získali výhodu tým, že Čína im priznala práva týkajúce sa užívania pôdy.
Druhá časť sa týka porušenia článku 4 základného nariadenia, keďže inštitúcie Únie mali údajne dospieť k záveru, že neexistuje ani najmenší dôkaz o osobitosti nadobudnutia práv týkajúcich sa užívania pôdy žalobkyňami.
O prvej časti týkajúcej sa využitia Taiwanu ako vhodnej referenčnej hodnoty
Z odôvodnení 260 až 262 napadnutého nariadenia vyplýva, že Komisia bola na základe článku 6 písm. d) ii) základného nariadenia povinná použiť externú referenčnú hodnotu, keďže v Číne neexistoval skutočne trh s pozemkami, ani nebola dostupná iná súkromná referenčná hodnota, vo vzťahu ku ktorej mohla určiť bežné podmienky prevládajúce na trhu práv týkajúcich sa užívania pôdy, o ktoré išlo.
Najskôr treba poznamenať, že žalobkyne v prejednávanej veci nespochybňujú použitie externej referenčnej hodnoty inštitúciami Únie v súvislosti so zistením, že priznaním práv na užívanie pôdy získali žalobkyne výhodu. Vo svojich pripomienkach k informačnému dokumentu Komisie z 3. februára 2011 (ďalej len „záverečný informačný dokument“) sa čínska vláda a žalobkyne ešte domnievali, že v Číne existuje trh s pozemkami a že ceny pozemkov v novom okrese Ženjiang a Sužou (Čína) predstavujú vhodnú referenčnú hodnotu.
Nastolená otázka znie, či Komisia tým, že použila Taiwan ako referenčnú hodnotu, uskutočnila zjavne nesprávnu voľbu.
Treba pripomenúť, že v oblasti ochranných obchodných opatrení inštitúcie Únie disponujú širokou mierou voľnej úvahy z dôvodu zložitosti hospodárskych, politických a právnych situácií, ktoré musia preskúmať (rozsudky Súdu prvého stupňa z 5. júna 1996, NMB Francúzsko a i./Komisia,
T-162/94, Zb. s. II-427
, bod 72; z 29. januára 1998, Sinochem/Rada,
T-97/95, Zb. s. II-85
, bod 51, a zo 17. júla 1998, Thai Bicycle/Rada,
T-118/96, Zb. s. II-2991
, bod 32).
Voľba referenčnej krajiny je súčasťou voľnej úvahy, ktorou disponujú inštitúcie pri analýze zložitých hospodárskych situácií.
Výkon tejto voľnej úvahy však nemožno vyňať zo súdneho preskúmania. Podľa ustálenej judikatúry totiž súd Únie v rámci svojho preskúmania overuje dodržanie pravidiel konania, vecnú správnosť skutočností, na ktorých sa zakladá sporná voľba, neexistenciu zjavne nesprávneho posúdenia týchto skutočností a neexistenciu zneužitia právomoci (rozsudok Súdneho dvora zo 7. mája 1987, NTN Toyo Bearing a i./Rada,
240/84, Zb. s. 1809
, bod 19; pozri rozsudok Thai Bicycle/Rada, už citovaný v bode 71 vyššie, bod 33 a tam citovanú judikatúru).
Pokiaľ ide konkrétne o výber referenčnej krajiny, treba overiť, či inštitúcie Únie neopomenuli zohľadniť základné skutočnosti s cieľom stanoviť adekvátnu povahu vybratej krajiny a či skutočnosti uvedené v spise boli preskúmané s náležitou starostlivosťou.
V prejednávanej veci žalobkyne v prvom rade tvrdia, že inštitúcie nevychádzali z najlepšej referenčnej hodnoty, ktorú mali k dispozícii, konkrétne z ceny pozemkov v susednom indickom štáte Maháraštra (India), ale z nákupnej ceny súvislých pozemkov na Taiwane (pozri odôvodnenia 356 a 357 napadnutého nariadenia), ktorá je nevhodná, pokiaľ ide o ceny práv na užívanie pozemkov v provincii Jiangsu počas obdobia rokov 1995 až 2000, keď bolo HDP v provincii Jiangsu rovnaké ako v subsaharskej Afrike a Taiwan mal otvorené hospodárstvo.
Rada sa domnieva, že skutočnosť, že Taiwan mal otvorené trhové hospodárstvo, je v prejednávanej veci bezpredmetná, keďže Komisia je povinná vybrať si referenčnú hodnotu, ktorá zodpovedá bežným trhovým podmienkam, a že ako je uvedené v odôvodnení 356 napadnutého nariadenia, „je normálne, že krajina, ktorá nemá trhové hospodárstvo, má nižšie HDP“.
V druhom rade žalobkyne tvrdia, že Komisia nezaručila porovnateľnosť provincie Jiangsu a Taiwanu zvoleného ako referenčná hodnota, keďže na základe súčasnej situácie sa domnievala, že Taiwan a provincia Jiangsu boli podobné, hoci štát Maháraštra bol menej rozvinutý. V tejto súvislosti uvádzajú, že Komisia nepreskúmala tvrdenie žalobkýň, podľa ktorého by vhodná referenčná hodnota pre cenu, ktorú by žalobkyne museli zaplatiť za práva na užívanie pozemkov, mala zohľadňovať trhové podmienky v okamihu ich priznania a nie súčasné trhové podmienky, najmä pokiaľ ide o infraštruktúru a hustotu mestského obyvateľstva. Na podporu svojej argumentácie sa žalobkyne odvolávajú na správu odvolacieho orgánu WTO z 18. mája 2011 vo veci „Európske spoločenstvá a niektoré členské štáty – Opatrenia ovplyvňujúce obchod s novými veľkými civilnými lietadlami“ (WT/DS316/AB/R) (ďalej len „vec ES‑Airbus“).
Rada tvrdí, že inštitúcie Únie vyhodnotili obidve kritériá, z ktorých vychádzali žalobkyne pri svojom návrhu použiť štát Maháraštra ako vonkajšiu referenčnú hodnotu, t. j. hustotu obyvateľstva aj HDP, ale vyplynulo z toho, že štát Maháraštra nebol porovnateľný s provinciou Jiangsu.
Rada sa domnieva, že tvrdenie žalobkýň, podľa ktorého Komisia pri prešetrovaní nezohľadnila trhové podmienky v okamihu, keď bola priznaná subvencia, je zjavne nedôvodné, pokiaľ Komisia použila Taiwan ako vonkajšiu referenčnú hodnotu. Najskôr pripomína, že Komisia nemohla vychádzať iba z finančných ukazovateľov, následne, že HDP a hustota obyvateľstva by nemali byť jedinými rozhodujúcimi faktormi, a napokon, že boli zohľadnené aj iné faktory, ako sú vzdialenosť a neexistencia spoločných charakteristických vlastností medzi Indiou a Čínou.
Relevantné odôvodnenia napadnutého nariadenia týkajúce s Taiwanu znejú:
„(356)
.…Komisia považuje Taiwan… za vhodnú externú referenčnú hodnotu z dôvodu všetkých súhrnných informácií v súbore t. j. z hľadiska i) úrovne ekonomického rozvoja a ekonomickej štruktúry prevládajúcej na Taiwane a príslušných čínskych provincií, kde majú sídlo spolupracujúci vyvážajúci výrobcovia, ii) geografickej blízkosti týchto dvoch čínskych provincií a Taiwanu, iii) vysokého stupňa infraštruktúry Taiwanu a týchto dvoch čínskych provincií, iv) silných ekonomických väzieb medzi Taiwanom a [Čínou], v) podobnej hustoty obyvateľstva v príslušných čínskych provinciách a na Taiwane, vi) podobnosti medzi typom pozemkov a transakciami použitými na vytvorenie príslušnej referenčnej hodnoty na Taiwane a hodnôt v [Číne] a vii) spoločných demografických, jazykových a kultúrnych charakteristík na Taiwane a v [Číne]. Okrem toho Jiangsu a Šandong sú považované za najproduktívnejšie výrobné provincie v [Číne]. Aj keď HDP na obyvateľa Taiwanu a dvoch čínskych provincií nie je rovnaký, HDP týchto dvoch čínskych provincií v poslednom čase rýchlo rástol t. j. vyrovnáva sa HDP Taiwanu.
Okrem toho nedávne údaje ukazujú, že [Čína] aj Taiwan majú rovnaké skutočné miery rastu HDP… Je však potrebné poznamenať, že presné porovnanie medzi HDP netrhového hospodárstva ([Čína]) a HDP fungujúceho trhového hospodárstva (Taiwan) nie je rozhodujúcim faktom, pretože je normálne, že pokiaľ ide o HDP, netrhové hospodárstvo zaostáva za fungujúcim trhovým hospodárstvom. Okrem toho môže v prípade priemyselných pozemkov ovplyvniť ponuku a dopyt veľa ďalších faktorov ako pravidlá plánovania alebo environmentálna politika. Skutočnou otázkou je, aké by boli ‚prevládajúce trhové podmienky‘, pokiaľ ide o práva na užívanie pozemkov v [Číne], ak by bola fungujúcim trhovým hospodárstvom, pretože zo všetkých dôkazov vyplýva, že by boli veľmi podobné podmienkam na Taiwane.
(357)
Na základe všetkých uvedených informácií možno predpokladať, že zvolená referenčná hodnota je v súlade s požiadavkami odvolacieho orgánu [WTO] vo veci USA – Softwood Lumber IV (paragraf 103), kde sa uvádza, že ‚zvolená referenčná hodnota sa musí, napriek tomu, vzťahovať alebo odkazovať na, príp. sa spájať s prevládajúcimi trhovými podmienkami v danom štáte a musí odrážať ceny, kvalitu, dostupnosť, obchodovateľnosť, prepravné a iné nákupné resp. predajné podmienky, v zmysle článku 14 písm. d)‘. Súhrn podmienok na Taiwane sa skutočne vzťahuje na prevládajúce trhové podmienky v dvoch čínskych provinciách. Pozemky sú dostupné v oblastiach s podobnou hustotou, geografická blízkosť oblastí zabezpečuje, že kvalita pozemkov je podobná, pričom skutočnosť, že Taiwan a dve čínske provincie majú rovnaký jazyk a kultúru, majú ekonomiky orientované na vývoz a dôležité výrobné sektory potvrdzujú, že ceny, obchodovateľnosť a ostatné nákupné resp. predajné podmienky pozemkov sú [veľmi podobné].“
V tejto súvislosti treba poznamenať, že žalobkyne nespochybňujú ani relevantnosť, ani presnosť dodatočných faktorov, z ktorých vychádzali inštitúcie v odôvodnení 356 napadnutého nariadenia pri vyvodení záveru, že Taiwan bol vhodnou referenčnou hodnotou.
Odôvodnenie napadnutého nariadenia týkajúce sa Indie znie:
„(361)
Ako už bolo opísané v odôvodnení 359, v Číne neexistuje fungujúci trh s pozemkami. Preto nie je vhodné používať súčasné ceny práv na využívanie pozemkov v Číne ako referenčnú hodnotu. Vyvážajúci výrobcovia založili svoje tvrdenie na tom, že ceny pozemkov v [štáte] Maháraštr[a] by sa mohli použiť ako referenčná hodnota v porovnaní s indickým štátom Maháraštra z hľadiska HDP na obyvateľa a hustoty obyvateľstva v čase nákupu práv na užívanie pozemkov. Ako je vysvetlené, Komisia zastáva názor, že HDP na obyvateľa a hustota obyvateľstva nemôžu byť jedinými rozhodujúcimi faktormi pri výbere štátu/regiónu na účely uplatnenia externej referenčnej hodnoty. V každom prípade metodika navrhovaná spolupracujúcimi vyvážajúcimi výrobcami nie je v súlade s ich tvrdeniami. Počas [obdobia prešetrovania], Mumbaj, hlavné mesto [štátu] Maháraštr[a] a jednoznačne najrozvinutejšia oblasť štátu, malo príjem na obyvateľa USD 2675 ([128000 INR]), ktorý je v skutočnosti nižší ako čínsky národný priemer USD 3529… a to sa nespomína HDP na obyvateľa vo vysoko rozvinutých regiónoch Šandong a Jiangsu (USD 5255 resp. USD 6550). Pokiaľ ide o hustotu obyvateľstva, ktorá sama osebe takisto nepredstavuje rozhodujúci faktor, ale len pre úplnosť, hustota obyvateľstva je v [štáte] Maháraštr[a] 314/km
, v [provincii] Jiangsu 736/km
a v [provincii] Šandon[g] 600/km
, t. j. nie je to na rovnakej úrovni. Okrem toho ostatné faktory ako nedostatok priestorovej blízkosti a spoločné charakteristiky medzi Čínou a Indiou vedú k záveru, že [štát] Maháraštra sa ako referenčná hodnota nevzťahuje, neodkazuje ani sa nespája s prevládajúcimi trhovými podmienkami v Číne. Z dôvodov vysvetlených v odôvodnení 357 Komisia naďalej zastáva názor, že ceny pozemkov na Taiwane sú oveľa vhodnejšou externou referenčnou hodnotou.“
Z predchádzajúceho odôvodnenia vyplýva, že inštitúcie Únie podrobne preskúmali alternatívny návrh k voľbe Taiwanu ako referenčnej krajiny. Inštitúcie Únie totiž preskúmali HPD, ako aj hustotu obyvateľstva Indie, ako to navrhli žalobkyne. Inštitúcie Únie navyše presvedčivo uviedli dôvody, prečo sa ako referenčná krajina nepoužila India.
V tejto súvislosti však treba pripomenúť, že žalobkyne spresnili, že Komisia nepreskúmala ich tvrdenie, podľa ktorého by vhodná referenčná hodnota pre cenu, ktorú by žalobkyne museli zaplatiť za práva na užívanie pozemkov, mala zohľadňovať trhové podmienky v okamihu ich priznania a nie súčasné trhové podmienky. Na podporu svojej argumentácie sa žalobkyne odvolávajú na správu odvolacieho orgán WTO vo veci ES‑Airbus.
Po prvé, tvrdenie žalobkýň týkajúce sa toho, že v prejednávanej veci by sa malo uplatniť riešenie zvolené vo veci ES‑Airbus, nemôže uspieť. Treba poznamenať, že ako správne uviedla Rada, táto vec sa netýkala voľby vhodnej vonkajšej referenčnej hodnoty v súvislosti s určením výšky priznanej výhody.
Po druhé treba poznamenať, že žalobkyne iba namietajú, že skutočnosť, že Komisia nepreskúmala ich tvrdenie, im znemožnila účinne uplatniť svoje stanovisko a poškodila ich právo na obhajobu.
Po tretie, tvrdenie, že Komisia bola povinná zohľadniť trhové podmienky v referenčnej krajine v okamihu priznania práv na užívanie pôdy, v danom prípade v období od roku 1995 do roku 2000, a nie súčasné podmienky, platné v dobe prešetrovania, nemôže uspieť.
Treba konštatovať, že žalobkyne v podstate nespochybňujú výklad slovného spojenia „existujúce podmienky“, ktoré je uvedené v článku 6 písm. d) základného nariadenia, inštitúciami Únie.
Podľa článku 6 písm. d) základného nariadenia:
„…Primeranosť odplaty bude určená na základe existujúcich trhových podmienok pre výrobky alebo služby v krajine ich poskytnutia alebo nákupu (vrátane ceny, kvality, dostupnosti, obchodovateľnosti, prepravných a iných nákupných, resp. predajných podmienok).
Ak nie sú v krajine prevládajúce trhové podmienky pre požadovaný produkt a službu alebo na nákup, ktorý sa má použiť ako primeraný základ výpočtu, uplatnia sa tieto pravidlá:
…
ii)
ak je to vhodné, použijú sa bežné trhové podmienky prevládajúce v inej krajine alebo v medzinárodnom obchode, ktoré sú dostupné príjemcovi.“
Zo znenia tohto článku nevyplýva, že Komisia bola povinná zohľadniť trhové podmienky v referenčnej krajine v okamihu priznania práv na užívanie pôdy skôr než súčasné podmienky.
V dôsledku toho zo všetkého, čo bolo uvedené, vyplýva, že výhrada založená na porušení článku 6 písm. d) základného nariadenia sa musí zamietnuť.
Pokiaľ ide o údajné porušenie článku 28 základného nariadenia s názvom „Odmietnutie spolupráce“, treba konštatovať, že táto výhrada je zjavne nepodložená. V bode 45 žaloby žalobkyne len tvrdia, že „Komisia tým, že si pri prešetrovaní zvolila Taiwan ako najlepšiu existujúcu referenčnú hodnotu, nezaručila porovnateľnosť…, [čím] porušila článok 28 (využitie najlepších dostupných údajov)“.
Treba pripomenúť, že na základe článku 21 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie a článku 44 ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu musí každá žaloba uvádzať predmet konania a zhrnutie dôvodov, na ktorých je založená. Táto informácia musí byť dostatočne jasná a presná, aby žalovanému umožnila pripraviť si obhajobu a Všeobecnému súdu rozhodnúť o žalobe prípadne aj bez iných dodatočných informácií. Žaloba preto musí vysvetliť, v čom spočíva dôvod, na ktorom je založená, pričom jeho samotné abstraktné uvedenie nezodpovedá požiadavkám rokovacieho poriadku (rozsudky Súdu prvého stupňa z 12. januára 1995, Viho/Komisia,
T-102/92, Zb. s. II-17
, bod 68; zo 14. mája 1998, Mo och Domsjö/Komisia,
T-352/94, Zb. s. II-1989
, bod 333, a rozsudok Všeobecného súdu z 12. októbra 2011, Association belge des consommateurs test‑achats/Komisia,
T-224/10, Zb. s. II-7177
, bod 71). Keďže žalobkyne nijako neuviedli svoju výhradu týkajúcu sa porušenia článku 28 základného nariadenia, táto výhrada sa musí vyhlásiť za neprípustnú.
Pre doplnenie sa uvádza, že článok 28 základného nariadenia oprávňuje inštitúcie na využitie dostupných údajov, pričom ich však neobmedzuje na využitie najlepších dostupných údajov.
Preto treba zamietnuť prvú časť druhého žalobného dôvodu.
O druhej časti týkajúcej sa údajnej neexistencie dôkazu preukazujúceho špecifickosť
Žalobkyne sa v podstate domnievajú, že neexistuje ani najmenší dôkaz preukazujúci špecifickosť toho, ako nadobudli práva na užívanie pozemkov, v dôsledku čoho inštitúcie údajne vychádzali zo zjavne nesprávneho posúdenia skutkových okolností v prejednávanej veci a porušili článok 4 základného nariadenia vyvodením rozdielneho záveru.
Odôvodnenia napadnutého nariadenia týkajúce sa špecifickosti subvencie v oblasti práv na užívanie pozemkov znejú:
„(252)
Čínska vláda bola požiadaná, aby poskytla informácie o kritériách oprávnenosti na túto subvenciu a o použití subvencie s cieľom určiť do akej miery je prístup k subvenciám obmedzený len na niektoré podniky a či je táto subvencia špecifická v zmysle článku 4 základného nariadenia. Čínska vláda žiadne takéto informácie neposkytla. Komisia vedomá si požiadavky uvedenej v článku 4 ods. 5 základného nariadenia, podľa ktorej každé určenie špecifickosti musí byť ‚jasne zdôvodnené‘ na základe nesporného dôkazu, preto v súlade s článkom 28 základného nariadenia musela svoje zistenia založiť na dostupných skutočnostiach. Je potrebné poznamenať, že v článku 28 ods. 6 sa uvádza, že ‚ak zainteresovaná strana nespolupracuje alebo spolupracuje len čiastočne, čím dôjde k zadržiavaniu dôležitých informácií, výsledok pre túto stranu môže byť menej priaznivý, než keby bola spolupracovala.‘ Zohľadnené fakty zahŕňali:
(253)
dôkaz o špecifickosti predložený navrhovateľmi,
(254)
zistenia (pozri odôvodnenia 77 a 78), že do papierenského priemyslu plynú cez konkrétny sektorový plán, ako napr. plán výroby papiera, špecifické subvencie; v tejto súvislosti trebatreba poznamenať, že v článkoch 7 až 11 spomínaného plánu sú stanovené konkrétne pravidlá týkajúce sa štruktúry odvetvia tým, že je v ňom stanovené aký typ papierenských odvetví má vzniknúť v konkrétnych geografických regiónoch krajiny,
(255)
dôkazy (pozri odôvodnenie 76) o tom, že papierenský priemysel je ‚podporovaným odvetvím‘ (rozhodnutie č. 40);
(256)
zistenia (pozri odôvodnenia 260 až 262), že v Číne neexistuje fungujúci trh s pozemkami,
(257)
zistenia od spolupracujúcich vyvážajúcich výrobcov, potvrdené v paralelnom antidampingovom prešetrovaní, ktoré potvrdzujú, že im pozemky boli pridelené na základe ich papierenských projektov…
(258)
Na základe uvedeného a pre nespoluprácu čínskej vlády dostupné dôkazy naznačujú, že subvencie udelené spoločnostiam pôsobiacim v papierenskom priemysle nie sú všeobecne dostupné, a preto sú špecifické podľa článku 4 ods. 2 písm. a) základného nariadenia. Keďže čínska vláda nespolupracovala, neexistuje nič, čo by naznačovalo, že nárok na subvenciu vzniká na základe objektívnych kritérií alebo podmienok podľa článku 4 ods. 2 písm. b) základného nariadenia.
(259)
V dôsledku toho by sa táto subvencia mala považovať za vyrovnateľnú.“
V tejto súvislosti treba poznamenať, že žalobkyne nespochybňujú závery uvedené v odôvodneniach 252 až 259 napadnutého nariadenia, ktoré priviedli inštitúcie Únie k zisteniu, že práva na užívanie pozemkov priznané čínskou vládou boli špecifické.
Žalobkyne iba poznamenali, že práva na užívanie pozemkov „sú prístupné [pre] všetky spoločnosti v Číne bez rozdielu…, lebo predaj [týchto práv] z právneho aj praktického hľadiska neznamená priznanie výhody podniku, výrobnému odvetviu alebo skupine podnikov alebo výrobných odvetví“ a že „[sa] vždy predáva[jú] tomu, kto predloží najvyššiu ponuku, alebo ak nie je dostatok záujemcov alebo ponuky sú príliš nízke, predaj sa neuskutoční“.
Tieto poznámky nemôžu vyvrátiť závery inštitúcií Únie.
Žalobkyne tvrdia, že dôkazy, ktoré predložili Komisii pri prešetrovaní, preukazovali, že „v Číne existuje jediný a jednotný systém riadenia predaja a nákupu práv na užívanie pozemkov vzťahujúci sa na celé územie Číny a že akýkoľvek predaj sa uskutočňuje v súlade s nediskriminačnými postupmi obstarávania, predaja na dražbe alebo zápismi do zoznamu“.
Žalobkyne sa okrem iného domnievajú, že predložili všetky dôkazy týkajúce sa nákupu a predaja práv na užívanie pozemkov v Číne, mechanizmov upravujúcich práva na užívanie pozemkov a pravidiel určovania hodnoty vzťahujúcich sa na tieto predaje.
Pokiaľ sa žalobkyne obmedzujú na uvedenie dôvodu v prílohe, tieto výhrady musia byť vyhlásené za neprípustné v zmysle článku 44 ods. 1 písm. c) rokovacieho poriadku. V tejto súvislosti totiž treba pripomenúť, že hoci text žaloby môže byť v konkrétnych bodoch podopretý a doplnený odkazmi na určité časti listín, ktoré sú k nej pripojené, celkový odkaz na iné písomnosti, aj keď pripojené k žalobe, nemôže zhojiť nedostatok podstatných zložiek právnej argumentácie, ktoré musia byť uvedené v žalobe (uznesenie Súdu prvého stupňa z 21. mája 1999, Asia Motor Francúzsko a i./Komisia,
T-154/98, Zb. s. II-1703
, bod 49).
Žalobkyne tvrdia, že diskusie Rady o špecifickosti subvencie nezodpovedajú platným normám v oblasti preskúmania a odôvodnenia, keďže Komisia pri svojom posúdení vychádzala z dôvodu, že čínska vláda neposkytla informácie o kritériách spôsobilosti umožňujúcich získanie subvencie a o jej použití (pozri odôvodnenie 252 napadnutého nariadenia), pričom však nespresnila typ informácií, ktoré údajne neposkytla.
Toto tvrdenie nemôže uspieť, lebo odôvodnenie 248 napadnutého nariadenia, ktoré preberá bod 226 záverečného informačného dokumentu, popisovalo dôkazy, ktoré sa Komisia neúspešne pokúšala získať od Číny.
Z uvedeného odôvodnenia totiž vyplýva:
„Tvrdenie v podnete sa týkalo skutočnosti, že čínska vláda poskytla práva na užívanie pozemkov spolupracujúcim vývozcom za nižšiu než primeranú odplatu. Ako odpoveď čínska vláda poskytla zákon č. 39 z 28. septembra 2007 o správe pozemkov, ako aj ustanovenia o udeľovaní práv na využívanie stavebných pozemkov vo vlastníctve štátu prostredníctvom dražby, aukcie alebo cenových ponúk. Čínska vláda odmietla poskytnúť akékoľvek údaje týkajúce sa skutočných cien práv na užívanie pozemkov, minimálnych referenčných cien pozemkov, o ktorých tvrdila, že existujú, ďalej spôsobu hodnotenia minimálnych referenčných cien pozemkov, ako aj metodiku použitú pri tom, ako štát vyvlastňuje pozemky od bývalých používateľov.“
Odôvodnenie 252 napadnutého nariadenia má povahu záveru vo vzťahu k ustanoveniam napadnutého nariadenia nazvaným „Poskytovanie práv na užívanie pozemkov“, v dôsledku čoho z tohto dôvodu nemôže obsahovať opis typu informácií, ktoré čínska vláda neposkytla.
Podľa žalobkýň prešetrovanie nemohlo preukázať, že situácia v novom okrese Ženjiang a priemyselnom parku Sužou bola odlišná od situácie existujúcej mimo týchto oblastí, pokiaľ ide o priznanie práv na užívanie pôdy a náklady na tieto práva.
V tejto súvislosti treba uviesť, že ako správne poznamenala Rada, pripomienky k miestnej špecifickosti sú bezpredmetné, keďže inštitúcie Únie neuviedli, že priznanie práv na užívanie pôdy bolo špecifické pre tieto regióny.
Zo všetkého, čo bolo uvedené, vyplýva, že druhú časť tohto žalobného dôvodu treba zamietnuť ako celok.
V dôsledku toho sa musí zamietnuť druhý žalobný dôvod ako celok.
O treťom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 4 základného nariadenia
V odôvodnení 125 napadnutého nariadenia Rada konštatovala:
„Táto schéma sa týka podnikov so sídlom v Číne, ktoré sú akcionármi iných podnikov so sídlom v Číne. Takéto podniky majú nárok na daňovú výnimku z určitých dividend vyplácaných podnikmi, ktorých akcie vlastnia.“
Z odôvodnenia 127 napadnutého nariadenia vyplýva, že „[v rámci tejto schémy sú poskytované výhody všetkým spoločnostiam so sídlom v Číne, ktoré sú akcionármi iných podnikov so sídlom v Číne“.
Podľa odôvodnenia 129 napadnutého nariadenia:
„V priznaní dane z príjmu spolupracujúcich vyvážajúcich výrobcov je uvedená suma, ktorá bola vyňatá z dane z príjmu. Táto suma je označená ako dividendy, bonusy a iný príjem z kapitálových investícií oprávnených obyvateľov a podnikov v súlade s podmienkami dodatku 5 k vráteniu dane z príjmu (tzv. ‚Ročné priznanie daňových preferencií‘). Z týchto súm neodviedli príslušné spoločnosti žiadnu daň.“
Rada v prvom rade uviedla, že táto schéma je špecifická v zmysle článku 4 ods. 2 písm. a) základného nariadenia, „keďže samotné právne predpisy, ktorými sa orgán udeľujúci subvencie riadi, dovoľujú uvedenú schému využívať iba podnikom so sídlom v Číne, ktoré majú príjem z dividend pochádzajúci z iných podnikov so sídlom v Číne, a nie podnikom, ktoré investujú do zahraničných podnikov“ (pozri odôvodnenie 132 napadnutého nariadenia).
V druhom rade v odôvodnení 133 napadnutého nariadenia Rada uviedla:
„Okrem toho, keďže všetky uvedené daňové schémy podľa kapitoly 4 čínskeho zákona o dani z príjmov podnikov sú určené výlučne na dôležité odvetvia a projekty podporované štátom tak, ako je uvedené v článku 25, aj táto schéma je špecifická v tom, že je určená len niektorým podnikom a odvetviam zaradeným do kategórie podporovaných, medzi ktoré patrí aj odvetvie výroby natieraného papiera. Komisia zastáva názorzastáva názor, že Štátna rada vo svojom rozhodnutí č. 40 (článok 14) a v Informačnom katalógu reštrukturalizácie priemyslu uvádza klasifikáciu a zásady týkajúce sa uznania podniku za podporovaný podnik. Navyše v takom prípade neexistujú žiadne objektívne kritériá na obmedzenie oprávnenosti, ani žiadne nezvratné dôkazy, ktoré by svedčili o tom, že nárok vzniká automaticky v súlade s článkom 4 ods. 2 písm. b) základného nariadenia. Napriek tomu, že v priebehu návštevy vyvážajúcich výrobcov boli zhromaždené určité administratívne predpisy, nedostatočná spolupráca zo strany orgánov čínskej vlády nedovoľuje posúdiť existenciu týchto objektívnych kritérií.“
V prejednávanej veci žalobkyne v prvom rade tvrdia, že Rada vychádzala zo zjavne nesprávneho posúdenia, keď sa domnievala, že sporná čínska daňová schéma bola špecifick8, pokiaľ príslušný orgán obmedzil jej priznanie len podnikom so sídlom v Číne, ktoré poberali dividendy z iných podnikov so sídlom v Číne, oproti podnikom, ktoré investovali do zahraničných podnikov.
Treba konštatovať, že žalobkyne zastávajú stanovisko, že inštitúcie vychádzali zo zjavne nesprávneho posúdenia v rámci uplatnenia článku 4 ods. 2 písm. a) základného nariadenia, ktorý stanovuje, že „ak orgán poskytujúci subvenciu alebo právne predpisy, ktorými sa spravuje tento orgán, výslovne obmedzuje prístup k subvencii pre určité podniky, táto subvencia bude považovaná za špecifickú“.
Žalobkyne v tejto súvislosti tvrdia, že daňová schéma umožňuje zamedziť dvojitému zdaneniu, keďže dividendy prijaté spoločnosťou so sídlom v Číne, ktoré sú vyplácané inou spoločnosťou so sídlom v Číne takisto podliehajúcou daňovej právomoci v Číne, môžu byť odpočítané od zdaniteľných príjmov. Naproti tomu, ak dividendy pochádzajú zo zahraničných investícií, na ktoré sa nevzťahuje daňová právomoc Číny, tieto dividendy nemožno odpočítať od zdaniteľných príjmov.
Pre informáciu treba pripomenúť, že Rada v odôvodnení 338 napadnutého nariadenia uviedla, že „pokiaľ ide o tvrdenie, že týmto [daňovým] stimulom [, ktorý spôsobuje zníženie verejných príjmov,] sa má predísť dvojitému zdaneniu, je potrebné poznamenať, že aj keď dohoda [o subvenciách a vyrovnávacích opatreniach, ďalej len ‚SVO‘] uznáva, že členovia WTO nie sú obmedzovaní pri prijímaní opatrení na predchádzanie dvojitému zdaneniu (pozri dohodu SVO, príloha I, poznámka pod čiarou 59), toto ustanovenie je ‚povolenou ochranou‘ a neboli poskytnuté žiadne špecifické dôkazy podporujúce tvrdenie, že napr. s dividendami z rezidenčných a nerezidenčných podnikov sa zaobchádza odlišne z dôvodu právnych záväzkov, ktoré [Čína] prijala v rámci príslušných bilaterálnych dohôd o dvojitom zdanení s tretími krajinami“.
V danom prípade treba poznamenať, že ako správne uviedla Rada, žalobkyne nepredložili v rámci žaloby, na základe ktorej sa začalo toto konanie, nijaký písomný dôkaz alebo výklad, ktorými by bolo možné podložiť tvrdenie, že „[spornou] daňovou schémou sa má predísť dvojitému zdaneniu v Číne“.
Toto tvrdenie sa preto musí odmietnuť ako neprípustné na základe článku 44 ods. 1 písm. c) rokovacieho poriadku.
Navyše treba dodať, že § 26 čínskeho zákona o dani z príjmov (ďalej len „ZODP“) patrí do kapitoly 4 uvedeného zákona, ktorá sa týka prednostného daňového zaobchádzania. Ak by sa totiž spornou daňová schéma malo skutočne, ako to tvrdia žalobkyne, „predísť dvojitému zdaneniu“, je pozoruhodné, že § 26 ZODP nepatrí do inej kapitoly uvedeného zákona.
Žalobkyne v druhom rade tvrdia, že Rada neposkytla nijaké vysvetlenie, pokiaľ ide o dôvod, prečo dospela k záveru, že všetky schémy patriace do kapitoly 4 ZODP boli vyhradené na podporu výrobných odvetví. Dodávajú, že článok 26 ZODP v skutočnosti nevylučuje výrobné odvetvia zo sporného oslobodenia a že § 25 uvedeného zákona je v prejednávanej veci irelevantný.
Rada, ktorú podporuje Komisia, tvrdí, že žalobkyne vo svojej žalobe neuviedli nijaké vysvetlenie, pokiaľ ide o dôvod, prečo by sa § 26 ZODP nemal vykladať v súlade s § 25 ZODP, ale že sa obmedzili na odvolanie sa na vysvetlenia poskytnuté Komisii pri prešetrovaní.
V tejto súvislosti treba konštatovať, že žalobkyne vo svojej replike uviedli, že inštitúcie vychádzali z nesprávneho výkladu § 25 a § 26 ZODP. Skutočnosť, že obidva paragrafy patria do rovnakej kapitoly, konkrétne kapitoly 4 s názvom „Prednostné daňové zaobchádzanie“, podľa nich neznamená, že obmedzenia uplatňujúce sa na prednostnú schému dane z príjmu v zmysle § 25 ZODP sa vzťahujú aj na oslobodenie upravené v § 26 uvedeného zákona. Na pojednávaní spresnili, že § 25 ZODP nevystupuje ako všeobecné ustanovenie uvedenej kapitoly 4 a že § 25 a § 26 ZODP by sa v dôsledku toho mali vykladať samostatne. Na rozdiel od toho, čo tvrdí Rada, podľa nich nejde o nové tvrdenie, ale o rozšírenie existujúceho tvrdenia.
Treba konštatovať, že žalobkyne sa obmedzili na odvolanie sa na vysvetlenia poskytnuté Komisii pri vyšetrovaní a nepredložili nijaký dôkaz na podporu svojej argumentácie.
Vo svojej replike žalobkyne tiež uviedli, že napadnuté nariadenie vo svojom odôvodnení 133 preberá výklad § 26 ZODP, ktorý vychádza len z jediného tvrdenia, že čínske orgány údajne nespolupracovali (posledná veta odôvodnenia 133).
Vzhľadom na všetko, čo bolo uvedené, treba preskúmať analýzu súvislosti medzi § 25 a § 26 ZODP, ktorú uskutočnili inštitúcie Únie, aby sa určilo, či vychádzali z nesprávneho výkladu § 26 ZODP, ktorý je výsledkom údajného nedostatku spolupráce čínskych orgánov.
§ 25 ZODP uvádza, že „prednostná daň z príjmu sa priznáva výrobným odvetviam a významným projektom, ktorých rozvoj je podporovaný a povzbudzovaný štátom“.
§ 26 ZODP znie:
„Nasledujúce príjmy sú oslobodené od dane:
…
2.
Dividendy, bonusy a iné príjmy pochádzajúce z prevzatia účasti v spôsobilých tuzemských spoločnostiach.“
Z bodu 111 záverečného informačného dokumentu potvrdeného v odôvodnení 133 napadnutého nariadenia vyplýva, že Komisia vysvetlila svoju analýzu súvislosti medzi § 25 a § 26 ZODP nasledujúcim spôsobom:
„Okrem toho, keďže všetky uvedené daňové schémy podľa kapitoly 4 čínskeho zákona o dani z príjmov podnikov sú určené výlučne na dôležité odvetvia a projekty podporované štátom tak, ako je uvedené v článku 25, aj táto schéma je špecifická v tom, že je určená len niektorým podnikom a odvetviam zaradeným do kategórie podporovaných, medzi ktoré patrí aj odvetvie výroby natieraného papiera. Komisia zastáva názorzastáva názor, že Štátna rada vo svojom rozhodnutí č. 40 (článok 14) a v Informačnom katalógu reštrukturalizácie priemyslu uvádza klasifikáciu a zásady týkajúce sa uznania podniku za podporovaný podnik. Navyše v takom prípade neexistujú žiadne objektívne kritériá na obmedzenie oprávnenosti, ani žiadne nezvratné dôkazy, ktoré by svedčili o tom, že nárok vzniká automaticky v súlade s článkom 4 ods. 2 písm. b) základného nariadenia. Napriek tomu, že v priebehu návštevy vyvážajúcich výrobcov boli zhromaždené určité administratívne predpisy, nedostatočná spolupráca zo strany [čínskej vlády] nedovoľuje posúdiť existenciu týchto objektívnych kritérií.“
Z bodu 109 záverečného informačného dokumentu potvrdeného v odôvodnení 131 napadnutého nariadenia vyplýva, že čínska vláda neoznámila informácie týkajúce sa objektívnych kritérií spôsobilosti:
„Čínska vláda bola požiadaná, aby poskytla informácie o kritériách oprávnenosti na túto subvenciu a o použití tejto subvencie s cieľom určiť do akej miery je prístup k subvenciám obmedzený len na niektoré podniky a či je táto subvencia špecifická v zmysle článku 4 základného nariadenia. Čínska vláda žiadne takéto informácie neposkytla. Komisia vedomá si požiadavky uvedenej v článku 4 ods. 5 základného nariadenia, podľa ktorej každé určenie špecifickosti musí byť ‚jasne zdôvodnené‘ na základe nesporného dôkazu, preto v súlade s článkom 28 základného nariadenia musela svoje zistenia založiť na dostupných skutočnostiach.“
Pripomienky čínskej vlády z 3. marca 2011 k záverečnému informačnému dokumentu boli uvedené v odôvodnení 339 napadnutého nariadenia:
„Takisto sa namietalo, že táto schéma nie je vôbec relevantná v prípade podnikov a odvetví klasifikovaných ako podporované, ale na základe jeho definície sa vzťahuje na všetky rezidenčné spoločnosti. Čínska vláda tiež namietala, že v článku 2 ods. 2 dohody [SVO] sa uvádza, že stanovovanie všeobecne uplatniteľných sadzieb dane sa nepovažuje za špecifickú subvenciu. Potom namietala, že kritéria oprávnenosti pre túto schému sú objektívne a podrobne vymedzené, že oprávnenosť je automatická a teda táto schéma nemôže byť považovaná za špecifickú v súlade s ustanoveniami článku 2 ods. 1 písm. b) dohody SVO a článku 4 ods. 2 písm. b) základného nariadenia.“
Keďže inštitúcie Únie nemali pozitívny dôkaz na podporu svojich tvrdení uvedených v ich pripomienkach z 3. marca 2011, v odôvodnení 340 napadnutého nariadenia vyriešili otázku týkajúcu sa špecifickosti subvenčnej schémy takto:
„Uvedené tvrdenia museli byť zamietnuté. V tomto zmysle je potrebné poznamenať, že právne ustanovenia stanovujúce túto schému patria do kapitoly 4 ‚preferenčné zdaňovanie‘ zákona o dani z príjmu podnikov, v ktorej sa stanovujú špecifické daňové stimuly pre dôležité odvetvia a projekty podporovaných alebo podnecovaných štátom. Ako je už vysvetlené, za týchto podmienok sú výhody v rámci tohto programu v zmysle článku 4 ods. 2 písm. a) základného nariadenia špecifické. Prešetrovaním neboli zistené objektívne kritériá na obmedzovanie oprávnenosti, ani nezvratné dôkazy, ktoré by potvrdili, že oprávnenosť je automatická. Pokiaľ ide o tvrdenie týkajúce sa ustanovení článku 2 ods. 2 dohody SVO, je potrebné poznamenať, že súčasná schéma neodkazuje na stanovovanie všeobecne uplatniteľných sadzieb dane, ale na existenciu oslobodenia od dane určitého typu príjmu pochádzajúceho od určitého typu spoločností“.
Treba pripomenúť, že žalobkyniam prislúchalo predložiť dôkazy
a contrario
. Z pripomienok žalobkýň k záverečnému informačnému dokumentu však vyplýva, že neboli schopné predložiť dôkazy, ktorými by sa dala vyvrátiť vierohodnosť posúdenia skutočností uvedeného v napadnutom nariadení.
Žalobkyne uviedli v bode 2.3 svojich pripomienok k záverečnému informačnému dokumentu nasledujúce skutočnosti:
„Neexistuje… nijaký ‚konkrétny a nepopierateľný‘ dôkaz o spojitosti medzi spornou daňovou schémou a § 25, podľa ktorého sa nezdanenie dividend vyplácaných tuzemskými spoločnosťami priznáva výlučne na podporované programy. Práve naopak, zo znenia uvedených ustanovení zákona o dani z príjmov vyplýva, že porná schéma sa uplatňuje všeobecne a bez rozdielu v celej Číne na základe objektívnych kritérií, konkrétne pôvodu dividend. Komisia sa preto mýli, keď túto schému považuje za špecifickú.“
Vzhľadom na uvedené je zrejmé, že žalobkyne nepredložili dostatočné dôkazy, ktoré by zbavili vierohodnosti posúdenie skutočností uvedené v napadnutom nariadení týkajúce sa súvislosti medzi § 25 a § 26 ZODP. Keďže inštitúcie Únie nijako nevychádzali z nesprávneho posúdenia pri uplatňovaní článku 4 základného nariadenia, túto výhradu treba zamietnuť.
Zo všetkého, čo bolo uvedené, vyplýva, že tretí žalobný dôvod musí byť zamietnutý ako celok.
O štvrtom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 7 ods. 3 základného nariadenia
Žalobkyne tvrdia, že inštitúcie Únie vzhľadom na svoj výklad uvedený v článku 7 ods. 3 základného nariadenia v podstate vychádzali zo zjavne nesprávneho posúdenia, keď sa domnievali, že bežná doba odpisovania v dotknutom výrobnom odvetví je 15 rokov, keďže nezohľadnili dobu odpisovania uvedenú v účtovných záznamoch žalobkýň a nenašli dôvod hľadať iné zdroje v súvislosti s určením doby odpisovania, ale odvolali sa na doby odpisovania platné vo výrobnom odvetví v Únii.
V tejto súvislosti žalobkyne poznamenávajú, že ustálenou praxou Komisie je vyčíslenie doby odpisovania dotknutého výrobného odvetvia na základe doby odpisovania používanej dotknutými vývozcami, no nie na základe odvolania sa na prax iných dotknutých osôb.
Žalobkyne preto tvrdia, že bežná doba odpisovania v dotknutom výrobnom odvetví mala byť stanovená na [
dôverné
] rokov na základe aritmetického priemeru a [
dôverné
] rokov na základe váženého priemeru. Žalobkyne spochybňujú stanovenie priemeru medzi dobou odpisovania v Číne a dobou odpisovania platnou pre výrobcov v Únii alebo vo výrobnom odvetví Únie.
Žalobkyne sa okrem iného domnievajú, že Rada vo svojom vyjadrení k žalobe poskytla iné vysvetlenie než Komisia pri vyšetrovaní a že v dôsledku toho bolo ťažké určiť, čo bolo zohľadnené pri vyčíslení doby odpisovania ako referencia.
Rada tvrdí, že na vyčíslenie doby odpisovania uplatňujúcej sa na odvetvie výroby papiera Komisia vychádzala z aritmetického priemeru dôb odpisovania oznámených spolupracujúcimi výrobcami a výrobcami z Únie, z čoho vzišla výsledná priemerná doba odpisovania 15 rokov (pozri odôvodnenie 344 napadnutého nariadenia).
Rada tvrdí, že žalobkyne sa obmedzili na zopakovanie tvrdení uvedených v rámci prešetrovania, že neoznámili dobu odpisovania [
dôverné
] rokov, ale dobu od [
dôverné
] do [
dôverné
] rokov, a že nepreukázali, že inštitúcie Únie počas predchádzajúcich vyšetrovaní postupovali ustáleným spôsobom, čo navyše neznamená právnu povinnosť vyhodnocovať všetky budúce prípady rovnakým spôsobom.
Treba uviesť, že žalobkyne spochybňujú jednak základ vyčíslenia doby odpisovania a jednak výsledok vyčíslenia.
Po prvé, pokiaľ ide o základ vyčíslenia doby odpisovania, treba pripomenúť, že článok 7 ods. 3 základného nariadenia stanovuje:
„Ak subvenciu možno dať do súvislosti s nadobudnutím alebo budúcim nadobudnutím investičného majetku, výška napadnuteľnej subvencie sa vypočíta tak, že subvencia sa rozdelí na obdobie, ktoré zodpovedá obvyklej dobe odpisovania tohto majetku v príslušnom odvetví.“
Z tohto ustanovenia vyplýva, že doba odpisovania majetku sa stanovuje v dotknutom výrobnom odvetví, t. j. odvetví bezdrevného natieraného papiera, ktorého zástupcami by nemali byť výlučne žalobkyne.
Z odôvodnenia 344 napadnutého nariadenia pritom vyplýva:
„Obdobie odpisovania uvedené APP je vymedzené na účtovné a finančné účely. Ostatní spolupracujúci vyvážajúci výrobcovia a odvetvie Únie uvádzalo odlišné obdobia odpisovania. Preto Komisia v súlade so svojím zvyčajným postupom a v súlade s článkom 7 ods. 3 základného nariadenia, použila na účely tohto výpočtu obdobie 15 rokov ako dobu použiteľnosti strojových zariadení, ktoré je príslušným odvetvím považované za ‚normálne‘ obdobie odpisovania.“
V tejto súvislosti okolnosť, že inštitúcie zohľadnili výrobné odvetvie Únie, ako aj spolupracujúcich vyvážajúcich výrobcov, by sa nemala považovať za zjavne nesprávne posúdenie inštitúcií Únie.
Treba uviesť, že ak by inštitúcie Únie mali vyčísliť bežnú dobu odpisovania jedine na základe finančných alebo účtovných informácií od žalobkýň, vzišlo by z toho, že táto doba by bola vo vzťahu k skutočnosti dlhšia, čo by malo za následok zníženie hodnoty subvencie.
Pokiaľ ide o rozhodovaciu prax Komisie, ktorú žalobkyne uvádzajú na podporu svojej argumentácie, treba uviesť, že táto prax neslúži ako právny rámec pre určovanie bežnej doby odpisovania, keďže Komisia má v oblasti ochranných obchodných opatrení širokú mieru voľnej úvahy, v rámci ktorej nie je viazaná posúdeniami, ku ktorým dospela skôr.
Treba však zdôrazniť, že Komisia je povinná dodržiavať všeobecné právne zásady, medzi ktoré patrí aj zásada rovnosti zaobchádzania, podľa ktorej Komisia nemôže posudzovať porovnateľné situácie rozdielne a rozdielne situácie rovnako, pokiaľ takéto posudzovanie nie je objektívne odôvodnené (pozri analogicky rozsudok Súdneho dvora z 28. júna 1990, Hoche,
C-174/89, Zb. s. I-2681
, bod 25 a tam citovanú judikatúru).
Z preskúmania príkladov predložených žalobkyňami vyplýva, že Komisia mohla vyčísliť dobu odpisovania rôznymi spôsobmi. Vo veci, ktorá viedla k nariadeniu Rady (ES) č. 1599/1999 z 12. júla 1999, ktorým sa uplatňuje konečné vyrovnávacie clo a konečné vyberané dočasné clo uložené na drôty z nehrdzavejúcej ocele s priemerom 1 mm alebo väčším, s pôvodom v Indii, a ktorým sa ukončuje konanie týkajúce sa dovozu drôtov z nehrdzavejúcej ocele s priemerom 1 mm alebo väčším s pôvodom v Kórejskej republike (
Ú. v. EÚ L 189, s. 1
; Mim. vyd. 11/032, s. 31), Komisia vyčíslila bežnú dobu odpisovania na základe všetkých spolupracujúcich indických vyvážajúcich výrobcov (odôvodnenie 25). Vo veci, ktorá viedla k rozhodnutiu Komisie č. 842/2002/EZUO z 21. mája 2002, ktorým sa mení a dopĺňa rozhodnutie č. 284/2000/EZUO, ktorým sa ukladá konečné vyrovnávacie clo na dovoz určitých plochých valcovaných výrobkov zo železa alebo z nelegovanej ocele, širokých 600 mm alebo viac, neplátovaných, plátovaných alebo pokovovaných v kotúčoch, valcovaných za tepla a ďalej nespracovaných, s pôvodom v Indii, a o prevzatí záväzku [
neoficiálny preklad
] (
Ú. v. EÚ L 134, s. 18
), Komisia vyčíslila bežnú dobu odpisovania na základe výrobného odvetvia dotknutého výrobku (odôvodnenie 23). Napokon vo veci, ktorá viedla k nariadeniu Rady (ES) č. 713/2005 z 10. mája 2005, ktorým sa ukladá definitívne vyrovnávacie clo na dovozy určitých širokospektrálnych antibiotík s pôvodom z Indie (
Ú. v. EÚ L 121, s. 1
), bola bežná doba odpisovania vyčíslená na základe výrobného odvetvia antibiotík (odôvodnenie 105).
V rozhodnutí 90/266/EHS Komisie z 13. júna 1990 o prijatí záväzku prevzatého thajskou vládou v súvislosti s antisubvenčným konaním týkajúcim sa dovozu guľôčkových ložísk, ktorých najväčší vonkajší priemer nepresahuje 30 milimetrov, s pôvodom v Thajsku [
neoficiálny preklad
] (
Ú. v. EÚ L 152, s. 59
) uvedenom Radou ako príklad Komisia odmietla dobu odpisovania navrhnutú thajskými výrobcami a uprednostnila použitie doby odpisovania oznámenej výrobcami z Únie (odôvodnenie 43).
Z uvedeného vyplýva, že prax Komisie v skutočnosti spočíva vo vyčíslení bežnej doby odpisovania na základe viacerých referenčných hodnôt a nie výlučne na základe dôkazov predložených žalobkyňami. Za týchto okolností inštitúcie Únie nevychádzali zo zjavne nesprávneho posúdenia tým, že zohľadnili výrobné odvetvie Únie.
Po druhé, pokiaľ ide o výsledok vyčíslenia doby odpisovania sporného majetku, z odôvodnenia 344 napadnutého nariadenia vyplýva, že bežná doba odpisovania bola stanovená na 15 rokov.
Treba však konštatovať, že žalobkyne neposkytli nijaké vysvetlenie na podporu svojho tvrdenia, že Komisia vychádzala zo zjavne nesprávneho posúdenia pri vyčíslení bežnej doby odpisovania sporného majetku.
Žalobkyne sa totiž obmedzili na tvrdenie, že inštitúcie Únie vychádzali zo zjavne nesprávneho posúdenia, pokiaľ stanovili bežnú dobu odpisovania na 15 rokov.
V každom prípade treba najskôr uviesť, že toto tvrdenie vychádza z nesprávneho predpokladu, keďže Komisia zohľadnila ostatných spolupracujúcich vyvážajúcich výrobcov, ako aj výrobné odvetvie Únie pri vyčíslení doby odpisovania sporného majetku, konkrétne strojov a zariadení.
Následne treba pripomenúť, že Komisia disponuje voľnou úvahou, pokiaľ ide o určenie spôsobu vyčíslenia v súvislosti so stanovením bežnej doby odpisovania na 15 rokov, čo v prejednávanej veci zodpovedá aritmetickému priemeru.
Treba spresniť, že aritmetický priemer je vypočítaný na základe množstva jednotiek vynásobeného dobou odpisovania, pričom tento výsledok sa vydelí celkovým počtom jednotiek.
Ako uviedla Rada, pokiaľ ide o stroje a ich zariadenia, žalobkyne uviedli doby odpisovania [
dôverné
] a [
dôverné
] v prípade GHS a [
dôverné
] v prípade GE.
Pre porovnanie, iný vyvážajúci výrobca, ktorý spolupracoval pri prešetrovaní, uviedol dobu odpisovania 10 a 20 rokov.
Rada tiež správne poznamenala, že výrobné odvetvie Únie uviedlo dobu odpisovania 10 až 20 rokov, pokiaľ ide o stroje.
Z uvedeného tak vyplýva, že Komisia nevychádzala zo zjavne nesprávneho posúdenia, keď stanovila bežnú dobu odpisovania na 15 rokov, teda viac ako je aritmetický priemer.
Napokon tvrdenie žalobkýň, že bežná doba odpisovania mala byť na základe aritmetického priemeru stanovená na [
dôverné
] rokov a na základe váženého priemeru na [
dôverné
] rokov, je nesprávne.
Doba odpisovania totiž nemôže byť [
dôverné
] alebo [
dôverné
] rokov, keďže na jednej strane inštitúcie Únie zohľadnili výrobné odvetvie Únie, ktoré na základe informácií poskytnutých počas prešetrovania uviedlo bežnú dobu odpisovania 10 až 20 rokov, a na druhej strane súčet dôb odpisovania strojov a zariadení oznámených žalobkyňami je nižší ako doba, ktorú sa snažia presadiť, či už je vyčíslená na základe aritmetického priemeru alebo váženého priemeru.
V dôsledku toho inštitúcie Únie nevychádzali zo zjavne nesprávneho posúdenia, keď sa domnievali, že bežná doba odpisovania by sa mala stanoviť na 15 rokov.
Štvrtý žalobný dôvod ako celok sa preto musí zamietnuť.
O piatom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 6 písm. b) základného nariadenia
Žalobkyne tvrdia, že inštitúcie Únie porušili článok 6 písm. b) základného nariadenia a vychádzali zo zjavne nesprávneho posúdenia tým, že sa domnievali, že žalobkyniam sa priznalo prednostné zaobchádzanie, keďže podľa nich mali porovnať úrokové sadzby uplatňované bankami v štátnom vlastníctve so sadzbami, ktoré by žalobkyne mohli získať na trhu. Žalobkyne sa v tejto súvislosti domnievajú, že inštitúcie Únie nepreskúmali, či získali akúkoľvek štátnu záruku alebo podporu za podmienok výhodnejších než sú trhové podmienky.
Žalobkyne tvrdia, že inštitúcie Únie voči nim svojvoľne uplatnili známku BB, pričom využili hodnotenie ratingovej agentúry Bloomberg, namiesto známky A1, ktorú im pridelila agentúra Moody’s. V tejto súvislosti sa žalobkyne domnievajú, že ich platobná schopnosť je vynikajúca, čo im umožňuje získanie financovania s výhodnými sadzbami od čínskych bánk.
Rada tvrdí, že väčšina veľkých čínskych bánk je v štátnom vlastníctve a nemôže slobodne určovať úrokové sadzby, ktoré uplatňuje. Z tohto dôvodu neuskutočňujú analýzy systémových rizík a úrokové sadzby, ktoré by vývozcovia mohli získať na čínskom trhu, by nemali predstavovať platné referenčné sadzby na výpočet výšky subvencií priznaných vyvážajúcim výrobcom prostredníctvom týchto prednostných úverov.
Rada poznamenáva, že inštitúcie Únie považovali za primerané vytvoriť vhodnú referenčnú sadzbu na základe upravených čínskych sadzieb, ale že túto metódu nemohli využiť z dôvodu neoznámenia informácií o úverovej politike čínskych bánk a spôsobe poskytovania úverov vyvážajúcim výrobcom.
Rada tvrdí, že inštitúcie Únie uplatnili hodnotenie agentúry Bloomberg, pričom zohľadnili úrokovú sadzbu, ktorú by žalobkyne mohli získať v prípade neprednostného zaobchádzania, zatiaľ čo agentúra Moody’s zostavila svoje hodnotenie vzhľadom na podporu politík verejných orgánov.
Ako predbežnú poznámku treba uviesť, že článok 6 písm. b) základného nariadenia stanovuje:
„Pri určovaní výhody pre príjemcu sa uplatnia tieto pravidlá:
…
b)
štátna pôžička sa považuje za poskytnutie výhody len v prípade, že existuje rozdiel medzi čiastkou, ktorú podnik prijímajúci pôžičku zaplatí za štátnu pôžičku, a sumou, ktorú by podnik zaplati[l] za porovnateľný obchodný úver, ktorý by mohol reálne získať na trhu. V tomto prípade bude výhoda predstavovať rozdiel medzi týmito dvoma čiastkami“.
Článok 28 ods. 1 prvý pododsek základného nariadenia stanovuje:
„Ak zainteresovaná strana odmietne prístup k informáciám alebo iným spôsobom neposkytne požadované údaje v lehote stanovenej týmto nariadením, prípadne ak bráni [v] prešetrovaní, na základe dostupných faktov je možné dospieť ku kladným alebo záporným dočasným alebo konečným zisteniam.“
V tejto súvislosti treba konštatovať, že čínska vláda poskytla len obmedzené informácie o akcionárskych a majetkových podieloch v bankách v Číne, pričom čínsky finančný trh sa vyznačuje zásahmi verejných orgánov, keďže väčšina veľkých bánk je v štátnom vlastníctve (pozri odôvodnenie 84 napadnutého nariadenia).
Čínska vláda sa totiž obmedzila na odvolanie sa na výročné správy čínskych bánk, ktoré nie sú dostatočne podrobné pre potreby prešetrovania Komisie.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že čínska vláda neposkytla na žiadosť Komisie nijaké informácie o štruktúre kontroly vykonávanej verejnými orgánmi v čínskych bankách (strategické alebo ostatné banky) a ochrane stratégií alebo záujmov verejných orgánov, pokiaľ ide o papierenské výrobné odvetvie (pozri odôvodnenie 85, prvý a tretí odsek napadnutého nariadenia).
Treba tiež konštatovať, že čínska vláda neposkytla na žiadosť Komisie nijaké spresnenie ani odôvodnenie, pokiaľ ide o úvery poskytnuté obchodnými bankami, či už ide o prednostné úvery alebo iné špecifické úvery (pozri odôvodnenie 87, druhý odsek napadnutého nariadenia).
Treba uviesť, že čínska banka neposkytla nijaké informácie o čínskom bankovom systéme (pozri odôvodnenie 88 napadnutého nariadenia).
Okrem iného treba uviesť, že čínska vláda ani spolupracujúci vyvážajúci výrobcovia neposkytli nijaké informácie o úverových politikách čínskych bánk, ani o podrobnostiach poskytovania úverov vyvážajúcim výrobcom (pozri odôvodnenie 99 napadnutého nariadenia).
Treba konštatovať, že žalobkyne nespochybnili to, čo je uvedené vyššie.
Žalobkyne navyše nespochybnili skutočnosť, že čínske banky nemôžu slobodne určovať úrokové sadzby a neuskutočňujú analýzy systémových rizík svojho finančného trhu.
Obmedzujú sa totiž na tvrdenie, že inštitúcie vychádzali zo zjavne nesprávneho posúdenia, keďže neporovnali sadzby uplatňované bankami v štátnom vlastníctve so sadzbami, ktoré by žalobkyne mohli získať na trhu.
Z toho, čo bolo uvedené, však vyplýva, že Komisia pri prešetrovaní vychádzala pri svojom posúdení zo súboru dostupných údajov, t. j. z výročných správ čínskych bánk, zo štúdie o bankovom sektore v Číne, ktorú uskutočnila Deutsche Bank v roku 2006, a z niekoľkých informácií zaslaných čínskou vládou, čínskymi bankami a spolupracujúcimi vyvážajúcimi výrobcami.
Preto treba konštatovať, že inštitúcie Únie nevychádzali zo zjavne nesprávneho posúdenia, pokiaľ ide o existenciu výhody v súvislosti s úvermi poskytnutými čínskymi bankami, keďže uvedené banky sú ovládané verejnými orgánmi a vykonávajú príkazy verejnej moci (pozri odôvodnenie 85 napadnutého nariadenia) a čínska vláda stanovuje rámec fluktuácie úrokových sadzieb prostredníctvom osobitných pravidiel (pozri odôvodnenie 87 napadnutého nariadenia).
Z odôvodnenia 89 napadnutého nariadenia vyplýva:
„Komisia dospela k záveru, že finančný trh Číny je narušený vládnymi intervenciami a je pravdepodobné, že úrokové sadzby účtované nevládnymi bankami a ostatnými finančnými inštitúciami budú zosúladené s vládnymi sadzbami. Preto úrokové sadzby účtované nevládnymi bankami a ostatnými finančnými inštitúciami nemôžu byť považované za vhodné obchodné referenčné sadzby pri určovaní toho, či sú vládne pôžičky zvýhodnením.“
Okrem iného treba konštatovať, že žalobkyne nepredložili nijaký dôkaz ani argument a obmedzili sa na jednoduché tvrdenie, že úvery poskytnuté čínskymi bankami nepredstavujú výhodu.
Na základe dostupných údajov treba dospieť k záveru, že Komisia nevychádzala zo zjavne nesprávneho posúdenia, keď sa odvolala na známku BB agentúry Bloomberg, ktorá zodpovedá špekulatívnym záväzkom.
Z odôvodnenia 324 napadnutého nariadenia totiž vyplýva, že „informácie v týchto [správach o úverovom ratingu predložených skupinou APP] vlastne potvrdzujú zistenia Komisie, že súčasná finančná situácia vývozcu bola založená na deformovanom trhu a preto sa kredibilita čínskych vývozcov nemohla posúdiť na základe [hodnotenia A1 agentúry Moody’s]“.
Treba konštatovať, že žalobkyne sa na podporu svojho žalobného dôvodu nesnažia preukázať, že v prípade neexistencie deformovaného trhu by si zachovali svoju súčasnú finančnú situáciu.
Piaty žalobný dôvod preto musí byť zamietnutý.
O šiestom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 14 ods. 2 základného nariadenia
Žalobkyne v rámci svojho šiesteho žalobného dôvodu v podstate tvrdia, že uloženie vyrovnávacích opatrení nebolo nevyhnutné, keďže subvencie už boli vyrovnané zamietnutím ich žiadostí o priznanie trhovohospodárskeho zaobchádzania v rámci nariadenia ukladajúceho konečné antidumpingové clo. V dôsledku toho sa podľa nich prešetrovanie malo zastaviť v zmysle článku 14 ods. 2 základného nariadenia.
Žalobkyne v tejto súvislosti na jednej strane tvrdia, že aj keby sa im neuložilo nijaké vyrovnávacie clo, celková úroveň cla by zostala rovnaká, ohraničená na úrovni rozpätia ujmy, a na druhej strane, že podľa článku 15 ods. 1 základného nariadenia týkajúceho sa tzv. pravidla nižšieho cla by 20 % výška cla stanoveného nariadením ukladajúcim konečné antidumpingové clo musela zostať rovnaká, či už by sa uložilo alebo neuložilo vyrovnávacie clo. Komisia bola preto údajne povinná predložiť Rade návrh na zastavenie antisubvenčného prešetrovania.
Rada tvrdí, že článok 14 ods. 2 základného nariadenia nezaväzuje inštitúcie zvoliť si medzi antidumpingovými a antisubvenčnými opatreniami a nestanovuje nijaké pravidlo, pokiaľ ide o spôsoby, akými možno vhodne kombinovať tieto dva druhy opatrení, pokiaľ tieto opatrenia nepresahujú celkovú sumu zisteného dumpingu a subvencií alebo rozpätie ujmy podľa článku 15 ods. 1 základného nariadenia.
Rada v tejto súvislosti tvrdí, že žalobkyne uznávajú, že neexistuje nebezpečenstvo, žeby súbežné antidumpingové a antisubvenčné prešetrovania mali na nich nespravodlivý dopad.
Po prvé, pokiaľ ide o neprípustnosť tohto žalobného dôvodu, ktorú namieta Rada, treba uviesť, že žalobkyne spresnili tak v predmete svojej žaloby, ako aj v návrhu na zrušenie, že sa obmedzujú na spochybnenie zákonnosti uloženého konečného antisubvenčného cla v rozsahu, v akom sa ich týka.
Za týchto okolností treba vykladať žalobu o neplatnosť, na základe ktorej sa začalo toto konanie, v tom zmysle, že smeruje len k čiastočnému zrušeniu napadnutého nariadenia, v rozsahu, v akom ukladá konečné antisubvenčné clo žalobkyniam.
Šiesty žalobný dôvod treba preskúmať na základe všetkého vyššie uvedeného.
Z odôvodnenia 6 napadnutého nariadenia vyplýva:
„Analýzy ujmy vykonávané počas tohto antisubvenčného prešetrovania a súčasne aj antidumpingového prešetrovania sú rovnaké, keďže vymedzenia výrobného odvetvia Únie, reprezentatívnych výrobcov z Únie a obdobia prešetrovania sú v oboch prípadoch prešetrovania rovnaké. Z tohto dôvodu boli pripomienky k hľadisku ujmy predložené v jednom z prešetrovaní zohľadnené v oboch prešetrovaniach.“
V tejto súvislosti treba spresniť, že obidve prešetrovania sa týkali rovnakého výrobku, a to natieraného bezdrevného papiera s pôvodom v Číne.
V rámci napadnutého nariadenia Rada zaviedla antisubvenčné opatrenia (odôvodnenie 490 napadnutého nariadenia), pri ktorých zohľadnila zistené des subvenčné rozpätia a výšku cla nevyhnutnú na napravenie spôsobenej ujmy (odôvodnenie 491 napadnutého nariadenia), aby sa pokryli výrobné náklady výrobného odvetvia Únie a dosiahol zisk pred zdanením, ktorý by mohlo výrobné odvetvie Únie v primeranej miere dosiahnuť za bežných podmienok hospodárskej súťaže (odôvodnenie 492 napadnutého nariadenia).
Rada v tejto súvislosti uviedla, že cieľový zisk navrhovateľov mal odrážať vysoké počiatočné investície. ako aj riziko zahrnuté v tomto kapitálovo náročnom výrobnom odvetví a že ziskové rozpätie zodpovedajúce 8 % obratu bolo možné považovať za minimum, ktoré by výrobné odvetvie Únie mohlo dosiahnuť pri neexistencii poškodzujúceho subvencovania (odôvodnenie 494 napadnutého nariadenia) a že na základe toho sa vypočítala cena podobného výrobku, ktorá nepoškodzuje výrobcov z Únie. Táto cena sa získala pripočítaním ziskového rozpätia 8 % k výrobným nákladom (odôvodnenie 495 napadnutého nariadenia).
Rada sa domnievala, že treba uložiť konečné vyrovnávacie clo na dovozy dotknutého výrobku na úrovni najnižšieho rozpätia (subvencia alebo ujma), podľa pravidla nižšieho cla. V danom prípade teda mala byť určená výška tohto vyrovnávacieho cla na úrovni zisteného rozpätia subvencie, t. j. 12 %, v súlade s článkom 15 ods. 1 základného nariadenia (odôvodnenie 498 napadnutého nariadenia).
Rada tiež uviedla, pokiaľ ide o ostatné schémy subvencovania, že vzhľadom na pravidlo menšieho cla uplatňujúce sa v tejto veci a výšku subvencie zistenej v súbežnom prešetrovaní, sa nepovažovalo za nevyhnutné pokračovať v skúmaní v súvislosti s určením, či a za akých okolností boli rovnaké subvencie vyrovnané dvakrát, pokiaľ boli na rovnaký dovážaný výrobok súčasne uložené antidumpingové aj vyrovnávacie clá (odôvodnenie 500 napadnutého nariadenia).
V rámci nariadenia ukladajúceho konečné antidumpingové clo sa Rada domnievala, že sa osobitne zohľadnili investičné náklady a usúdilo sa, že cieľový zisk zistený na tomto základe zohľadňoval nevyhnutné vysoké počiatočné investície a podstúpené riziká v tomto kapitálovo silne náročnom výrobnom odvetví pri neexistencii dumpingových dovozov alebo subvencií. V dôsledku toho sa cieľový zisk 8 % považoval za zisk na úrovni, ktorú by výrobné odvetvie Únie mohlo dosiahnuť pri neexistencii dumpingových dovozov (odôvodnenie 158 nariadenia ukladajúceho konečné antidumpingové clo).
Rada dospela k záveru, že treba uložiť konečné dovozné clo na úrovni zodpovedajúcej najnižšiemu zistenému ziskovému rozpätiu, v súlade s pravidlom nižšieho cla, pričom výška cla sa mala v danom prípade určiť na úrovni zistenej ujmy (odôvodnenie 160 nariadenia ukladajúceho konečné antidumpingové clo).
Rada pripomenula, že v súlade s článkom 9 ods. 2 nariadenia Rady (ES) č. 1225/2009 z 30. novembra 2009, o ochrane pred dumpingovými dovozmi z krajín, ktoré nie sú členmi Európskeho spoločenstva (
Ú. v. EÚ L 343, s. 51
, ďalej len „základné antidumpingové nariadenie“), bolo považované za potrebné rozhodnúť, či a v akom rozsahu subvencie a dumpingové rozpätia vznikajú z tej istej situácie (odôvodnenie 161 nariadenia ukladajúceho konečné antidumpingové clo).
Rada sa domnievala, že úroveň odstránenia ujmy je nižšia než konečné dumpingové rozpätia, ale vyššia než konečné subvenčné rozpätia. Rada sa teda rozhodla uložiť konečné vyrovnávacie clo na úrovni konečných subvenčných rozpätí a následne uložiť konečné antidumpingové clo až do relevantnej úrovne odstránenia ujmy (odôvodnenie 164 nariadenia ukladajúceho konečné antidumpingové clo).
Rada na otázku na pojednávaní v súvislosti s dôvodom, prečo sa inštitúcie Únie rozhodli sústrediť sa najskôr na subvenciu a následne na dumping, spresnila, že subvencie mohli byť faktorom dumpingu, ale naproti tomu dumping nespôsoboval subvencie.
Rada sa domnievala, že v súlade s článkom 14 ods. 1 základného antidumpingového nariadenia sa antidumpingové clo neuloží v rozsahu nevyhnutnom na dosiahnutie súladu s pravidlom menšieho cla (odôvodnenie 165 nariadenia ukladajúceho konečné antidumpingové clo).
Článok 1 ods. 2 nariadenia ukladajúceho konečné antidumpingové clo stanovuje, že sadzba tohto cla je 20 %.
Článok 1 ods. 3 nariadenia ukladajúceho konečné antidumpingové clo stanovuje, že pokiaľ ide o žalobkyne, antidumpingové clo sa nebude vyberať vo výške 12 %, pokiaľ sa bude zodpovedajúca suma vyberať v súlade s napadnutým nariadením.
Článok 1 ods. 4 nariadenia ukladajúceho konečné antidumpingové clo stanovuje, že sadzba uloženého antidumpingového cla je 8 %.
V prvom rade zo všetkého, čo bolo uvedené, vyplýva, že článok 14 ods. 2 základného nariadenia nezaväzuje inštitúcie zvoliť si medzi antidumpingovými a antisubvenčnými opatreniami a nestanovuje nijaké pravidlo, pokiaľ ide o spôsoby, akými možno vhodne kombinovať tieto dva druhy opatrení, ako správne uviedla Rada podporovaná Komisiou. Opatrenia však nesmú presahovať celkovú zistenú sumu dumpingu a subvencií alebo rozpätie ujmy, v súlade s článkom 15 ods. 1 základného nariadenia alebo článkom 9 ods. 4 základného antidumpingového nariadenia. Okrem iného Komisii neprislúcha navrhnúť Rade skončenie prešetrovania z dôvodu, že zavedenie vyrovnávacieho cla nič nezmení, pokiaľ rozpätie ujmy zostáva nezmenené.
V druhom rade, keďže zistené celkové subvenčné rozpätie žalobkýň bolo 12 %, pri celkovom dumpingovom rozpätí 43,5 %, a konečné vyrovnávacie clo (12 %) a konečné antidumpingové clo (8 %) boli ohraničené na úrovni spoločného rozpätia ujmy, teda 20 %, treba konštatovať, že uložené opatrenia nepresahujú úroveň subvencií, dumpingu alebo ujmy zistenú na základe prešetrovaní.
V treťom rade vzhľadom na to, že rozdiel medzi dumpingovým rozpätím a subvenčným rozpätím (31,5 %) je vyšší ako suma antidumpingového cla (8 %), na rozdiel od toho, čo tvrdia žalobkyne, nie je navyše nastolená otázka prelínania sa vyrovnávacieho a antidumpingového cla.
V dôsledku toho treba zamietnuť šiesty žalobný dôvod ako nedôvodný.
O siedmom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 8 ods. 1 základného nariadenia
Siedmy žalobný dôvod sa skladá z dvoch častí.
Prvá časť sa týka porušenia článku 3 ods. 2 základného nariadenia a článku 8 ods. 1 základného nariadenia, keďže Komisia pri posudzovaní ujmy vylúčila jedného z piatich výrobcov v Únii spolupracujúcich pri prešetrovaní, a to bez poskytnutia odôvodnenia.
Druhá časť sa týka porušenia článku 3 ods. 2 základného nariadenia a článku 8 ods. 1 základného nariadenia, keďže Komisia pri hodnotení toho, čo treba nazvať mikroekonomické ukazovatele, uviedla údaje zaslané štyrmi reprezentatívnymi výrobcami, nie údaje týkajúce sa odvetvia v Únii ako celku.
Najskôr treba uviesť, že podľa článku 8 ods. 1 základného nariadenia „pri určovaní ujmy sa vychádza z priamych dôkazov a súčasťou tohto postupu je objektívne skúmanie [jednak] objemu subvencovaných dovozov a vplyv[u] subvencovaných dovozov na ceny na trhu Spoločenstva s podobnými výrobkami [a jednak] následn[ého] dosah[u] týchto dovozov na výrobné odvetvie Spoločenstva“.
Treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry v oblasti spoločnej obchodnej politiky a osobitne v oblasti ochranných obchodných opatrení inštitúcie Únie disponujú širokou mierou voľnej úvahy z dôvodu zložitosti hospodárskych, politických a právnych situácií, ktoré musia preskúmať [pozri v tomto zmysle rozsudky Súdneho dvora zo 4. októbra 1983, Fediol/Komisia,
191/82, Zb. s. 2913
, bod 26; z 27. septembra 2007, Ikea Wholesale,
C-351/04, Zb. s. I-7723
, bod 40; z 3. septembra 2009, Moser Baer India/Rada,
C-535/06 P, Zb. s. I-7051
, bod 85, a Všeobecného súdu z 18. septembra 2012, Since Hardware (Guangzhou)/Rada, T‑156/11, bod 134].
Podľa ustálenej judikatúry určenie ujmy predpokladá posúdenie zložitých hospodárskych otázok. Pri jeho uskutočňovaní majú inštitúcie širokú mieru voľnej úvahy [rozsudok Súdneho dvora zo 7. mája 1991, Nakajima/Rada,
C-69/89, Zb. s. I-2069
, bod 86; rozsudky Súdu prvého stupňa z 28. septembra 1995, Ferchimex/Rada,
T-164/94, Zb. s. II-2681
, bod 131, a zo 14. marca 2007, Aluminium Silicon Mill Products/Rada,
T-107/04, Zb. s. II-669
, bod 43, a rozsudok Všeobecného súdu Since Hardware (Guangzhou)/Rada, už citovaný v bode 225 vyššie, bod 135].
Súd Únie teda musí obmedziť svoje preskúmanie na overenie dodržania procesných pravidiel, vecnej správnosti skutočností, na ktorých sa zakladá sporné rozhodnutie, neexistenciu zjavne nesprávneho posúdenia týchto skutočností a neexistenciu zneužitia právomoci [rozsudky Súdu prvého stupňa Ferchimex/Rada, už citovaný v bode 226 vyššie, bod 67; z 28. októbra 1999, EFMA/Rada,
T-210/95, Zb. s. II-3291
, bod 57; Aluminium Silicon Mill Products/Rada, už citovaný v bode 226 vyššie, bod 43, a rozsudok Všeobecného súdu Since Hardware (Guangzhou)/Rada, už citovaný v bode 225 vyššie, bod 136].
Okrem toho prináleží žalobkyniam, aby predložili dôkazy umožňujúce Všeobecnému súdu zistiť, že Rada vychádzala zo zjavne nesprávneho posúdenia pri určovaní ujmy [pozri v tomto zmysle rozsudky Súdu prvého stupňa z 28. októbra 2004, Shanghai Teraoka Electronic/Rada,
T-35/01, Zb. s. II-3663
, bod 119, a zo 4. októbra 2006, Moser Baer India/Rada,
T-300/03, Zb. s. II-3911
, bod 140 a tam citovanú judikatúru; rozsudok Všeobecného súdu Since Hardware (Guangzhou)/Rada, už citovaný v bode 225 vyššie, bod 137].
O prvej časti týkajúcej sa údajnej neopodstatnenosti vylúčenia fínskeho výrobcu v súvislosti s hodnotením ujmy
V prvom rade žalobkyne tvrdia, že hoci Komisia nevychádzala zo vzorky, zúžila analýzu viacerých ukazovateľov ujmy vymedzených ako mikroekonomické, keďže iba štyria sťažovatelia boli skontrolovaní a považovaní za reprezentatívnych zástupcov odvetvia v Únii. Komisia v tejto súvislosti podľa nich neodôvodnila vylúčenie fínskeho výrobcu.
Žalobkyne tvrdia, že Komisia tým, že nezohľadnila pri hodnotení ujmy jedného z výrobcov v Únii, ktorý vykazoval kladné tendencie, a za reprezentatívnych zástupcov považovala iba štyroch sťažujúcich sa výrobcov, neuskutočnila „objektívne preskúmanie“ skutočností, ktoré jej boli predložené, v zmysle opísanom odvolacím orgánom WTO.
Rada tvrdí, že Komisia nezanedbala spoluprácu s daným fínskym výrobcom, keďže pokiaľ ide o analýzu mikroekonomických ukazovateľov ujmy, tento výrobca nikdy neoznámil potrebné údaje, a pokiaľ ide o analýzu makroekonomických ukazovateľov ujmy, údaje týkajúce sa tohto výrobcu boli zahrnuté medzi informáciami, ktoré oznámilo združenie Cepifine.
Rada tvrdí, že výroba daného fínskeho výrobcu predstavovala len nanajvýš 1,4 % výroby odvetvia Únie a že oznámené údaje, hoci uvádzali určité kladné tendencie, nemohli vyvrátiť analýzu ujmy vo vzťahu k výrobcom v Únii ako celku.
Rada uvádza skutočnosť, že vychádzať zo vzorky môže len vtedy, ak podnikov, ktoré sa rozhodli spolupracovať, je tak veľa, že nie je možné vykonať zisťovanie u každého z nich. V každom prípade podniky, ktoré spolupracovali, sú podľa nej reprezentatívnymi zástupcami výrobného odvetvia Únie.
Vzhľadom na uvedené treba určiť, či Komisia, ako to tvrdia žalobkyne, skutočne nepristúpila k preskúmaniu hodnotenia ujmy na základe objektívnych dôkazov, keďže z odvetvia Únie vylúčila fínskeho výrobcu vykazujúceho kladné údaje.
Žalobkyne v tejto súvislosti predložili list odoslaný 18. marca 2010, v ktorom Komisia požiadala daného fínskeho výrobcu o predloženie pripomienok a na ktorý odpovedal listom z 30. apríla 2010, z ktorého vyplýva, že mu nebola spôsobená ujma. Žalobkyne v tejto súvislosti tvrdia, že Komisia pri zisťovaní nebola oprávnená prehliadať spoluprácu s týmto výrobcom bez primeraného dôvodu.
Treba uviesť, že v antisubvenčných veciach sú Rada i Komisia odkázané na dobrovoľnú spoluprácu strán pri získavaní potrebných informácií v stanovených lehotách (pozri analogicky rozsudok Všeobecného súdu EFMA/Rada, už citovaný v bode 227 vyššie, bod 71).
Ako uviedli žalobkyne, v odôvodnení 13 napadnutého nariadenia je uvedené, že „vyplnené dotazníky a iné podania zaslali dve skupiny čínskych vyvážajúcich výrobcov, [Cepifine], štyria navrhovatelia – výrobcovia z Únie a jeden ďalší výrobca z Únie, 13 neprepojení dovozcovia a obchodníci, 5 používatelia a jedno združenie zástupcov tlačiarenského priemyslu“.
Z odôvodnenia 53 napadnutého nariadenia pritom vyplýva, že v rámci lehôt stanovených v oznámení o začatí konania sa prihlásili iba štyria výrobcovia z Únie.
Z odôvodnenia 389 napadnutého nariadenia vyplýva, že „v tomto prešetrovaní bolo výrobné odvetvie Únie definované na úrovni výrobcov Únie tvoriacich celkovú produkciu Únie…, bez ohľadu na to, či výrobcovia súhlasia s navrhovateľom alebo či spolupracovali na prešetrovaní“.
Z odôvodnenia 372 napadnutého nariadenia vyplýva, že „počas [obdobia prešetrovania] vyrábalo podobný výrobok 14 známych a niekoľko ďalších veľmi malých výrobcov v Únii“ a že „odhaduje sa, že údaje predložené združením [Cepifine] sa vzťahujú na 98 % výroby výrobcov z Únie“.
Vzhľadom na uvedené bola situácia príslušného fínskeho výrobcu zohľadnená, pokiaľ ide o makroekonomické ukazovatele, keďže údaje zaslané združením Cepifine sa vzťahovali na 98 % výroby vyvážajúcich výrobcov v Únii.
Pokiaľ však ide o mikroekonomické ukazovatele, ktoré možno posúdiť iba na základe údajov zaslaných jednotlivými podnikmi, treba konštatovať, že príslušný fínsky výrobca neodpovedal v lehote stanovenej oznámením o začatí konania.
Okolnosť, že fínsky výrobca neodpovedal, nemôže predstavovať opomenutie v rámci konkrétneho preskúmania vychádzajúceho z objektívnych dôkazov hodnotenia ujmy.
Uvedená výhrada sa preto musí zamietnuť.
V druhom rade žalobkyne tvrdia, že inštitúcie nedodržali požiadavky na odôvodnenie v zmysle článku 296 ZFEÚ a článku 41 Charty základných práv Európskej únie.
Rada sa domnieva, že pokiaľ ide o nedostatok odôvodnenia napadnutého nariadenia, žalobkyne nepredložili nijaký dôkaz.
Vzhľadom na preskúmanie uskutočnené v rámci prvej výhrady prvej časti treba konštatovať, že nebolo porušené ani ustanovenie článku 296 ZFEÚ, ani ustanovenie článku 41 Charty základných práv.
Uvedená výhrada sa preto musí zamietnuť.
V dôsledku toho treba zamietnuť prvú časť tohto žalobného dôvodu.
O druhej časti týkajúcej sa spôsobu údajného hodnotenia mikroekonomických ukazovateľov ujmy na základe údajov štyroch reprezentatívnych výrobcov v Únii
V prvom rade žalobkyne tvrdia, že Rada vymedzila výrobné odvetvie Únie ako tvorené štrnástimi členmi Cepifine, hoci analýza Komisie bola v rámci jej prešetrovania obmedzená na posudzovanie situácie štyroch reprezentatívnych výrobcov v súvislosti s niektorými ukazovateľmi ujmy.
Žalobkyne tvrdia, že niektoré ukazovatele ujmy, konkrétne mikroekonomické ukazovatele, sa týkajú obmedzeného počtu výrobcov, t. j. štyroch sťažovateľov a príslušného fínskeho výrobcu, ktorí ako jediní odpovedali na dotazník.
Táto metóda podľa žalobkýň vytvorila skreslený obraz ujmy, keďže nezodpovedá ani situácii podskupiny výrobcov, ani situácii štrnástich členov Cepifine. Komisia totiž podľa nich na jednej strane mala hodnotiť ujmu, ktorú utrpelo odvetvie Únie, v súvislosti s niektorými ukazovateľmi a na druhej strane sa mala obmedziť na hodnotenie ujmy, ktorú utrpela iba reprezentatívna časť výrobcov, v súvislosti s inými ukazovateľmi.
Žalobkyne sa domnievajú, že kritériá, ktoré Komisia použila na zatriedenie ukazovateľov do makroekonomických a mikroekonomických kategórií, nie sú logické. Okrem iného tvrdia, že napadnuté nariadenie neuvádza v tejto súvislosti nijaký dôvod ani vysvetlenie.
Rada tvrdí, že výrobné odvetvie Únie bolo vymedzené ako tvorené všetkými výrobcami v Únii predstavujúcimi celkovú výrobu Únie, ktorého súčasťou sú štrnásti členovia Cepifine.
Rada tvrdí, že článok 8 ods. 1 základného nariadenia nezakazuje analyzovanie rôznych ukazovateľov ujmy vo vzťahu k rôznym podskupinám výrobcov v Únii.
Rada sa domnieva, že analýza zodpovedá kritériám uvedeným v článku 8 ods. 1 základného nariadenia tak pokiaľ ide o mikroekonomické ukazovatele ujmy, ako aj pokiaľ ide o makroekonomické ukazovatele ujmy.
Rada uvádza, že zavedené rozlišovanie medzi makroekonomickými a mikroekonomickými kritériami ujmy je logické a vychádza z praktických dôvodov, najmä z dostupnosti údajov.
Treba poukázať na to, že v rámci tohto žalobného dôvodu žalobkyne nespochybňujú relevantnosť hospodárskych faktorov a ukazovateľov, z ktorých vychádzali inštitúcie pri hodnotení ujmy, ktorá vznikla výrobnému odvetviu Únie, ani ich analýzu, ktorú vykonala Komisia, ako vyplýva z odôvodnení 389 a 390 napadnutého nariadenia.
Treba pripomenúť, že žalobkyne spochybňujú klasifikáciu ukazovateľov a metódu použitú Komisiou.
Článok 8 ods. 4 základného nariadenia stanovuje:
„Skúmanie dosahu subvencovaných dovozov na príslušné odvetvie Spoločenstva zahŕňa hodnotenie všetkých hospodárskych faktorov a indexov, ktoré ovplyvňujú stav odvetvia, vrátane: skutočnosti, že odvetvie sa ešte stále spamätáva z dôsledkov minulých subvencií alebo dumpingu, výšky napadnuteľných subvencií, skutočného a možného poklesu tržieb, ziskov, výkonov, podielu na trhu, produktivity, návratnosti investícií a využívania kapacít; faktorov ovplyvňujúcich ceny Spoločenstva, skutočných a možných negatívnych dôsledkov pre peňažný tok, zásoby, zamestnanosť, mzdy, rast, schopnosť zvyšovať základné imanie alebo investície a v prípade poľnohospodárstva, či sa zvýšilo zaťaženie programov vládnej pomoci. Tento zoznam nie je vyčerpávajúci a žiaden z týchto faktorov nemusí nutne poskytnúť jednoznačnú odpoveď.“
Pokiaľ ide o makroekonomické ukazovatele, z odôvodnenia 389 napadnutého nariadenia vyplýva, že „Komisia postupuje tak, že vyhodnotí makroekonomické ukazovatele, aby zistila ujmu, ktorú… utrpelo výrobné odvetvie Únie ako také… [, pričom] výrobné odvetvie Únie [bolo] definované na úrovni výrobcov Únie tvoriacich celkovú produkciu Únie… bez ohľadu na to,.…či spolupracovali na prešetrovaní“.
V tejto súvislosti z odôvodnenia odôvodnenia 385 napadnutého nariadenia vyplýva, že „makroekonomické prvky (výroba, kapacita, využitie kapacity, objem predaja, podiel na trhu, rast a výška vyrovnávacích subvencií) sa posudzovali na úrovni celého výrobného odvetvia Únie, na základe informácií poskytnutých združením [Cepifine]“.
Pokiaľ ide o mikroekonomické ukazovatele, z odôvodnenia 390 napadnutého nariadenia vyplýva, že „mikroekonomické faktory sa analyzujú na úrovni reprezentatívnych výrobcov z Únie bez ohľadu na to, či súhlasia lebo nesúhlas[ia] s navrhovateľom“.
V tejto súvislosti z odôvodnenia 386 napadnutého nariadenia vyplýva, že „analýza mikroekonomických prvkov sa vykonala na úrovni výrobcov Únie (priemerné jednotkové ceny, zamestnanosť, mzdy, produktivita, zásoby, ziskovosť, peňažný tok, investície, návratnosť investícií, schopnosť získavať kapitál) na základe ich informácií, ktoré sa riadne overili“.
Treba pripomenúť, že v antisubvenčných veciach sú Rada i Komisia odkázané na dobrovoľnú spoluprácu strán pri získavaní potrebných informácií v stanovených lehotách (pozri bod 236 vyššie).
Z uvedeného vyplýva, že Komisia v súlade s článkom 8 ods. 4 základného nariadenia uskutočnila analýzu rôznych kritérií vo vzťahu k výrobnému odvetviu Únie, pokiaľ ide o makroekonomické ukazovatele, a vo vzťahu k jednotlivým podnikom, pokiaľ ide o mikroekonomické ukazovatele.
Makroekonomické ukazovatele boli totiž posudzované na základe informácií zaslaných združením Cepifine, ktoré pokrýva 98 % výroby výrobcov v Únii.
Okrem toho, mikroekonomické ukazovatele vychádzajúce z dostupnosti informácií zaslaných jednotlivými podnikmi boli vyhodnotené na základe údajov zaslaných štyrmi reprezentatívnymi sťažujúcimi sa výrobcami, okrem príslušného fínskeho výrobcu, ktorý sa nevyjadril v stanovených lehotách.
V rámci voľnej úvahy inštitúcií Únie im nijaká povinnosť vyplývajúca zo základného nariadenia neukladá klasifikáciu makroekonomických a mikroekonomických kritérií alebo zákaz zostaviť podskupiny výrobcov, pokiaľ Komisia uskutočňuje objektívne preskúmanie vychádzajúce z objektívnych dôkazov, ako bolo vykonané v prejednávanej veci.
Preto treba konštatovať, že žalobkyne nepredložili na podporu svojej výhrady nijaký dôkaz, ktorým by sa preukázalo, že klasifikácia ukazovateľov ujmy a metóda Komisie neumožnili uskutočnenie konkrétneho preskúmania vychádzajúceho z objektívnych dôkazov.
Z tohto dôvodu sa táto výhrada musí zamietnuť.
V druhom rade žalobkyne tvrdia, že Komisia bola povinná vychádzať zo vzorky.
Z odôvodnenia 28 základného nariadenia vyplýva, že „je vhodné zabezpečiť odoberanie vzoriek v prípade väčšieho počtu strán alebo transakcií s cieľom umožniť ukončenie prešetrovania v stanovenom termíne“.
Ako však uviedla Rada, v prejednávanej veci Komisia nebola povinná využiť metódu odberu vzoriek (pozri bod 233 vyššie).
V súlade s voľnou úvahou inštitúcií Únie, ako ju uznáva judikatúra, totiž Komisia nevychádzala zo zjavne nesprávneho posúdenia, keďže na prešetrovaní sa podieľali iba štyria reprezentatívni výrobcovia.
Z tohto dôvodu sa táto výhrada musí zamietnuť.
V treťom rade treba konštatovať, že žalobkyne sa obmedzili na uvedenie skutočnosti, že napadnuté nariadenie je postihnuté nedostatkom odôvodnenia, pričom však nepredložili nijaký dôkaz, ktorým by sa dalo preukázať údajné porušenie článku 296 ZFEÚ.
Preto treba túto výhradu zamietnuť.
Druhá časť sa z tohto dôvodu musí zamietnuť.
V dôsledku toho treba zamietnuť siedmy žalobný dôvod ako celok.
O ôsmom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 2 písm. d) a článku 15 základného nariadenia
V prvom rade žalobkyne poznamenávajú pre Všeobecný súd, že „až vo veľmi neskorom štádiu konania sa dozvedeli o metóde, ktorú Komisia použila, aby dospela k cieľovému ziskovému rozpätiu 8 %“.
Aj za predpokladu, že ide o argument, žalobkyne nepreukázali, že toto údajné oneskorenie ich poškodilo pri účinnom vyjadrení ich stanoviska a poškodilo ich právo na obhajobu.
Z tohto dôvodu a pokiaľ žalobkyne v podstate smerujú k poukázaniu na porušenie práva na obhajobu, túto výhradu treba zamietnuť.
V druhom rade žalobkyne tvrdia, že Komisia porušila článok 2 písm. d) a článok 15 základného nariadenia, pokiaľ vychádzala z cieľového zisku vo výške 8 %.
Treba pripomenúť, že článok 2 písm. d) základného nariadenia stanovuje, že „‚ujma‘ znamená, pokiaľ nie je stanovené inak, značnú ujmu spôsobenú výrobnému odvetviu Spoločenstva, značnú ujmu hroziacu výrobnému odvetviu Spoločenstva alebo značnú prekážku v založení tohto výrobného odvetvia“.
Článok 15 ods. 1 základného nariadenia stanovuje, že „výška vyrovnávacieho cla nepresiahne zistenú výšku napadnuteľných subvencií, mala by však byť nižšia ako celková výška napadnuteľných subvencií, ak by takéto nižšie clo bolo primerané na odstránenie ujmy spôsobenej výrobnému odvetviu [Únie]“.
Z výkladu uvedených článkov vyplýva, že ziskové rozpätie, ktoré má Rada použiť pri výpočte cieľovej ceny, ktorou sa odstráni predmetná ujma, musí byť obmedzené na ziskové rozpätie, s ktorým by výrobné odvetvie Únie mohlo odôvodnene rátať za bežných podmienok hospodárskej súťaže, bez existencie subvencovaných dovozov (odôvodnenie 494 napadnutého nariadenia). Priznať výrobnému odvetviu Únie ziskové rozpätie, ktoré by nemohlo dosiahnuť v prípade neexistencie subvencií, by nebolo v súlade s článkom 2 písm. d) a článkom 15 ods. 1 základného nariadenia (pozri analogicky rozsudok EFMA/Rada, už citovaný v bode 227 vyššie, bod 60).
Žalobkyne tvrdia, že cieľový zisk bol vypočítaný na základe toho, čo sa považovalo za primeranú návratnosť (investovaného) kapitálu v odvetví výroby papiera v Únii, nie na základe rozpätia skutočne dosiahnuteľného v prípade neexistencie subvencovaného dovozu, ktoré by muselo byť obmedzené na ziskové rozpätie, s ktorým by výrobné odvetvie Únie mohlo odôvodnene rátať za bežných podmienok hospodárskej súťaže.
Otázka podľa nich nespočíva v tom, či cieľové ziskové rozpätie 8 % postačuje na pokrytie investícií a podstúpených rizík, ale v tom, či takéto ziskové rozpätie možno dosiahnuť v prípade neexistencie subvencovaných dovozov. Toto tvrdenie treba chápať tak, že sa týka zjavne nesprávneho posúdenia pri výpočte ziskového rozpätia.
Rada tvrdí, že existuje súvislosť medzi primeranou návratnosťou kapitálu konkrétneho výrobného odvetvia a ziskom, ktorý možno dosiahnuť za bežných a neskreslených trhových podmienok, keďže v kapitálovo náročných výrobných odvetviach, ktoré vyžadujú vysoké vstupné investície, sa investuje, len ak možno rátať s dostatočnou návratnosťou.
Ako vyplýva z ustálenej judikatúry, vzhľadom na to, že ide o hodnotenie komplexnej hospodárskej situácie, Rada disponuje širokou mierou voľnej úvahy pri určení primeraného ziskového rozpätia. Súd Únie teda musí obmedziť svoje preskúmanie na overenie dodržania pravidiel konania, vecnej správnosti skutočností, na ktorých sa zakladá sporné rozhodnutie, neexistencie zjavne nesprávneho posúdenia týchto skutočností a neexistencie zneužitia právomoci (rozsudky EFMA/Rada, bod 227, už citovaný vyššie, bod 57, a Ferchimex/Rada, už citovaný v bode 226 vyššie, bod 67).
Vzhľadom na uvedené treba preskúmať, či Rada vychádzala zo zjavne nesprávneho posúdenia pri výpočte ziskového rozpätia.
Treba pripomenúť, že prináleží žalobkyniam, aby predložili dôkazy umožňujúce Všeobecnému súdu konštatovať, že Rada vychádzala zo zjavne nesprávneho posúdenia v zmysle judikatúry [pozri v tomto zmysle rozsudky Súdu prvého stupňa Shanghai Teraoka Electronic/Rada, už citovaný v bode 228 vyššie, bod 119, a Moser Baer India/Rada, už citovaný v bode 228 vyššie, bod 140 a tam citovanú judikatúru; rozsudok Since Hardware (Guangzhou)/Rada, už citovaný v bode 225 vyššie, bod 137].
Odôvodnenie č. 494 napadnutého nariadenia uvádza:
„Cieľový zisk[,] ako je uvedené v podnete a následnej požiadavke navrhovateľa, bol preskúmaný na základe odpovedi v dotazníku a overovacích návštev u reprezentatívnych výrobcov v Únii. Usúdilo sa, že cieľový zisk by mal reflektovať vysoké počiatočné potreby a riziko zahrnuté v tomto kapitálovo náročnom výrobnom odvetví pri absencii dampingového alebo subvencovaného dovozu. Zohľadnili sa aj náklady na investície do strojového vybavenia. Preto sa usúdilo, že ziskové rozpätie na úrovni 8 % z obratu sa môže považovať za primerané minimum, ktoré by výrobcovia z Únie mohli podľa predpokladu dosiahnuť pri neexistencii poškodzujúceho subvencovania.“
Treba konštatovať, že žalobkyne spochybňujú len skutočnosť, že Komisia pri výpočte ziskového rozpätia zohľadnila aj dôvody týkajúce sa pokrytia investícií a podstúpených rizík.
Treba uviesť, že pokiaľ inštitúcie využívajú voľnú úvahu, ktorú im priznáva základné nariadenie, nie sú povinné detailne a vopred vysvetľovať kritériá, ktoré zamýšľajú uplatniť v každej situácii, dokonca ani v prípadoch, keď zavádzajú nové zásadné alternatívy (rozsudok Thai Bicycle/Rada, už citovaný v bode 71 vyššie, bod 68; pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudky Súdneho dvora z 5. októbra 1988, Brother Industries/Rada,
250/85, Zb. s. 5683
, body 28 a 29, a Nakajima/Rada, už citovaný v bode 226 vyššie, bod 118).
V prejednávanej veci treba uviesť, že Komisia zohľadnila viaceré kritériá, ako sú odpovede na dotazník, investičné náklady, podstúpené riziká, okolnosť, že výrobné odvetvie je kapitálovo vysoko náročné, a vylúčenie predaja na vývoz spoločnosti, ktorá je súčasťou spolupracujúceho vyvážajúceho výrobcu.
Ako uviedla Rada, žalobkyne „netvrdia…, žeby bol ktorýkoľvek z týchto faktorov chybný alebo nedôveryhodný“.
Treba konštatovať, že žalobkyne nespochybňujú tvrdenie Rady, že „podľa všetkého existuje súvislosť medzi primeranou návratnosťou kapitálu konkrétneho výrobného odvetvia a ziskom, ktorý možno dosiahnuť za bežných a neskreslených trhových podmienok“.
Tvrdia však, že cieľom stanovenia antisubvenčného cla nie je vrátenie ceny na bežnú a neskreslenú úroveň, ale jej vrátenie na úroveň, ktorú by bolo možné dosiahnuť, ak by nedošlo k subvencovaným dovozom.
Nijaký dôkaz neumožňuje vyvodenie záveru, že Komisia sledovala cieľ stanoviť vyrovnávacie clo tak, aby sa ceny vrátili na bežnú a neskreslenú úroveň.
Žalobkyne tvrdia, že Cepifine v bode 356 sťažnosti proti subvencii uvádza, že v prípade neexistencie subvencovaného dovozu by európski výrobcovia, ktorí sú členmi tohto združenia, mohli rátať so ziskom vo výške 5 %.
Ani z tejto sťažnosti však nevyplýva, žeby Komisia stanovila vyrovnávacie clo s cieľom vrátiť ceny na bežnú a neskreslenú úroveň.
Inštitúcie Únie sa v rámci svojej voľnej úvahy domnievali, že v prípade neexistencie subvencovaného dovozu bolo možné dosiahnuť ziskové rozpätie vo výške 8 %.
Preto treba dospieť k záveru, že Komisia jasne uviedla, že cieľový zisk 8 % sa považoval za úroveň, ktorú by výrobné odvetvie mohlo dosiahnuť v prípade neexistencie subvencovaných dovozov (pozri bod 294 vyššie).
V každom prípade treba konštatovať, že žalobkyne sa obmedzili na odvolanie sa na dôkazy uvedené v spise správneho konania vo veci a nepredložili nijaký dôkaz, ktorým by sa dalo preukázať akékoľvek zjavne nesprávne posúdenie inštitúcií Únie v súvislosti s tým, že údajne stanovili vyrovnávacie clo s cieľom jedine vrátiť ceny na bežnú a neskreslenú úroveň.
Z tohto dôvodu sa táto výhrada musí zamietnuť.
V treťom rade žalobkyne na podporu svojej argumentácie tvrdia, že počas roku 2005, teda pred obdobím prešetrovania, dosahovalo ziskové rozpätie sťažovateľov v priemere 2 %, pričom v roku 2009, teda v období prešetrovania, dosahovalo rozpätie na výpočet cieľového zisku 2,88 %.
Rada tvrdí, že inštitúcie Únie nemohli vychádzať zo zisku dosiahnutého výrobným odvetvím Únie v posudzovanom období, lebo vzhľadom na štrukturálne problémy príslušné odvetvie výnimočne zaznamenávalo straty. Zo spisu vyplýva, že žalobkyne toto odôvodnenie nespochybňujú.
Odôvodnenia 416 napadnutého nariadenia uvádza:
„Štyria reprezentatívni výrobcovia z Únie utrpeli v rokoch 2006 až 2008 straty a ich finančná situácia sa zlepšila až v roku 2009, keď sa ceny celulózy, ktorá je hlavnou surovinou, v dôsledku hospodárskej recesie výrazne znížili. Pokles v cenách celulózy (20 %) bol považovaný za výnimočne výrazný pokles, ktorý priamo prispel k zlepšenej finančnej situácii počas [obdobia prešetrovania]. Je potrebné poznamenať, že od [obdobia prešetrovania] sa ceny celulózy vrátili na úroveň pred [obdobím prešetrovania].“
Odôvodnenia 457 napadnutého nariadenia uvádza:
„Prešetrovaním sa však preukázalo, že výrobné odvetvie Únie utrpelo počas posudzovaného obdobia, najmä v roku 2008, straty aj napriek reštrukturalizácii výrobcov, pretože výrobné odvetvie Únie nebolo stále schopné zvýšiť svoje ceny nad úroveň pokrytia nákladov… Táto situácia bola spôsobená najmä cenovým tlakom vyvíjaným subvencovaným dovozom, ktorým sa podhodnocovali ceny výrobného odvetvia Únie.“
Z 444 napadnutého nariadenia vyplýva, že „sa dospelo k záveru, že prudký nárast lacného subvencovaného dovozu z [Číny] mal značne nepriaznivý vplyv na hospodársku situáciu výrobného odvetvia Únie“.
Vzhľadom na uvedené treba dospieť k záveru, že výška priemerného ziskového rozpätia sťažovateľov v priebehu roka 2005, ako ho uviedli žalobkyne, sama osebe nestačí na zistenie, že Rada vychádzala zo zjavne nesprávneho posúdenia pri určení ziskového rozpätia v prípade neexistencie sporného dovozu pred obdobím prešetrovania (pozri v tomto zmysle rozsudok EFMA/Rada, už citovaný v bode 227 vyššie, bod 89).
Z tohto dôvodu sa táto výhrada musí zamietnuť.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že ôsmy žalobný dôvod treba zamietnuť.
O deviatom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 8, článku 9 ods. 1 a článku 10 ods. 6 základného nariadenia
Najskôr treba uviesť, že žalobkyne nespochybňujú, že natieraný bezdrevný papier používaný v hárkových tlačiarenských strojoch nie je zameniteľný s kotúčmi na kotúčovú tlač.
Treba tiež uviesť, že žalobkyne nespochybňujú, že kotúče používané na kotúčovú tlač nie sú zameniteľné s kotúčmi pre hárkové tlačiarenské stroje.
Žalobkyne ďalej nespochybňujú, že kotúče na kotúčovú tlač možno použiť v hárkových tlačiarenských strojoch vybavených rezačkami.
Žalobkyne spochybňujú vymedzenie dotknutého výrobku v rozsahu, v akom z neho inštitúcie vylúčili kotúče na kotúčovú tlač a uviedli, že nie sú zameniteľné s kotúčmi na rezanie.
Rada tvrdí, že kotúče na kotúčovú tlač musia byť vylúčené z vymedzenia dotknutého výrobku, lebo rôzne druhy papiera majú odlišné fyzikálne vlastnosti.
Rada tvrdí, že rozdielne druhy papiera nie sú zameniteľné a že inštitúcie Únie vymedzili dotknutý výrobok ako papier pre hárkové stroje, či už ide o hárky papiera alebo kotúče použiteľné v strojoch s rezačkami.
Pre určenie zameniteľnosti výrobkov preto treba preskúmať, či kotúče na kotúčovú tlač možno použiť v hárkových tlačiarenských strojoch vybavených rezačkami a či kotúče pre hárkové tlačiarenské stroje možno použiť na kotúčovú tlač.
Z odôvodnenia 19 napadnutého nariadenia vyplýva, že žalobkyne tvrdia, že „kotúče na kotúčovú tlač a kotúče, na ktoré sa vzťahuje rozsah súčasného prešetrovania (kotúče na rezanie a listy), majú rovnaké základné technické a fyzikálne vlastnosti a nemožno ich odlíšiť“.
V tejto súvislosti žalobkyne tvrdia, že v prílohe žaloby predložili „zhodujúce sa dôkazy, z ktorých vyplýva, že tlačiarne vybavené rezačkami môžu používať obidva druhy kotúčov“.
Odôvodnenie 17 napadnutého nariadenia uvádza:
„[Natieraný bezdrevný papier] je vysokokvalitný papier a lepenka, ktoré sa bežne používajú na tlač materiálov na čítanie, ako napríklad časopisy, katalógy, výročné správy, ročenky. Príslušný výrobok zahŕňa listy aj kotúče vhodné na používanie v hárkových tlačiarenských strojoch (s rezačkami). Kotúče vhodné na používanie v hárkových tlačiarenských strojoch (‚kotúče na rezanie‘) sa pred tlačou rozrezávajú na kusy, a považujú sa preto za nahraditeľné a priamo konkurujúce listom.“
Odôvodnenie 18 napadnutého nariadenia uvádza, že kotúče pre kotúčovú tlač, ktoré boli vylúčené z vymedzenia dotknutého výrobku, sa „bežne vkladajú priamo do tlačiarenských strojov a pred tlačou sa nerozrezávajú“.
Treba pritom konštatovať, že žalobkyne sa obmedzili na tvrdenie, že inštitúcie Únie vychádzali zo zjavne nesprávneho posúdenia pri vymedzení dotknutého výrobku, ale nepredložili dôkazy na podporu svojej argumentácie.
Žalobkyne totiž nepredložili nijaký dôkaz, ktorým by sa mohlo preukázať, že bezdrevný natieraný papier vo forme kotúčov by sa mohol používať na kotúčovú tlač, či už vzhľadom na fyzikálne alebo technické vlastnosti, ako sú odolnosť voči vytrhávaniu alebo zameniteľnosť z ekonomického hľadiska.
Z ustálenej judikatúry vyplýva, že úlohou definície dotknutého výrobku je v rámci antisubvenčného prešetrovania pomôcť pri zostavení zoznamu výrobkov, na ktoré sa prípadne uloží vyrovnávacie clo. Na účely definície dotknutého výrobku môžu inštitúcie Únie zohľadniť viaceré aspekty, akými sú najmä fyzikálne, technické a chemické vlastnosti výrobkov, ich použitie, vzájomná zameniteľnosť, vnímanie spotrebiteľom, spôsob predaja, výroby, náklady na výrobu a kvalita [pozri analogicky rozsudky Všeobecného súdu z 13. septembra 2010, Whirlpool Europe/Rada,
T-314/06, Zb. s. II-5005
, bod 138; zo 17. decembra 2010, EWRIA a i./Komisia,
T-369/08, Zb. s. II-6283
, bod 82, a z 10. októbra 2012, Gem‑Year a Jinn‑Well Auto‑Parts (Zhejiang)/Rada, T‑172/09, bod 59].
Podľa odôvodnenia 20 napadnutého nariadenia:
„Prešetrovaním sa… potvrdilo, že papier používaný na kotúčovú tlač a papier používaný na hárkovú tlač majú skutočne rozdielne technické a fyzikálne vlastnosti, ako napríklad vlhkosť a tuhosť. Prešetrovaním sa ďalej potvrdilo, že technické vlastnosti uvedené v odôvodnení 18 majú výlučne kotúče vhodné na kotúčovú tlač. V dôsledku týchto rozdielov nemožno papier používaný na kotúčovú tlač a papier používaný na hárkovú tlač používať v rovnakých typoch tlačiarenských strojov, a preto nie sú zameniteľné. Je potrebné poznamenať, že všetky strany uznali, že tieto dva typy papiera sú odlišné, pokiaľ ide o ich povrchovú pevnosť a pevnosť v ťahu.“
Z odôvodnenia 35 napadnutého nariadenia pritom vyplýva, že „v… odôvodneniach 18 a 20 sú stanovené dodatočné kritériá, ktoré príslušný vyvážajúci výrobca nenapadol“.
Treba uviesť, že nebolo spochybnené vymedzenie podobného výrobku.
Neboli teda porušené ustanovenia základného nariadenia týkajúce sa vymedzenia dotknutého výrobku, v dôsledku čoho sa táto výhrada musí zamietnuť.
Pokiaľ ide o vymedzenie výrobného odvetvia Únie a aktívnu legitimáciu v rámci antisubvenčného konania, žalobkyne tvrdia, že nesprávne vymedzenie dotknutého výrobku sa použilo v súvislosti s vymedzením výrobného odvetvia Únie vyrábajúceho podobný výrobok a hodnotením ujmy, ktorú toto odvetvie utrpelo.
Podľa odôvodnenia 374 napadnutého nariadenia:
„Ako je uvedené v odôvodnení 19, jedna zainteresovaná strana tvrdila, že [natieraný bezdrevný papier] na kotúčovú tlač by mal byť zahrnutý do rozsahu súčasného prešetrovania. Na základe uvedeného táto strana tvrdila, že argumentácia navrhovateľov výrobného odvetvia Únie nie je v rámci súčasného konania dostatočne podložená [že výrobné odvetvie Únie nie je aktívne legitimované na to, aby mohlo byť navrhovateľom v tomto konaní –
neoficiálny preklad
]. Na základe záverov uvedených v odôvodneniach 22 a 25, t. j. že [natieraný bezdrevný papier] na kotúčovú tlač a [natieraný bezdrevný papier] na hárkovú tlač sú dva odlišné výrobky, však toto tvrdenie muselo byť zamietnuté.“
Ako uviedla Rada, tento dôvod by bolo treba preskúmať len vtedy, ak by vymedzenie dotknutého výrobku bolo nesprávne.
Z toho, čo bolo uvedené, však vyplýva, že inštitúcie Únie pri vymedzení dotknutého výrobku nevychádzali zo zjavne nesprávneho posúdenia.
Táto výhrada je preto bezpredmetná.
Navyše treba konštatovať, že žalobkyne sa obmedzili na tvrdenie, že inštitúcie Únie porušili článok 9 ods. 1, článok 3 a článok 6 ods. 4 základného nariadenia, pričom však nepredložili dôkazy na podporu svojej argumentácie.
Uvedená výhrada sa preto musí zamietnuť.
Pokiaľ ide o porušenie článku 296 ZFEÚ, žalobkyne tvrdia, že inštitúcie Únie si nesplnili povinnosť odôvodnenia napadnutého nariadenia, keďže mlčanie týchto inštitúcií o vzájomnej zameniteľnosti dvoch príslušných výrobkov, pokiaľ sa používajú v strojoch vybavených rezačkami, znemožnila žalobkyniam účinne obhajovať pred Všeobecným súdom svoje tvrdenie, že systém rezačiek umožňuje zameniteľnosť kotúčov na kotúčovú tlač a kotúčov na rezanie, a spochybniť dôležité rozhodnutie, ktoré malo značný vplyv na aktívnu legitimáciu v konaní a hodnotenie ujmy, ako aj výsledok zisťovania.
Treba pripomenúť, že odôvodnenie vyžadované článkom 296 ZFEÚ musí byť prispôsobené povahe predmetného aktu a musí z neho jasne a jednoznačne vyplývať úvaha inštitúcie, ktorá ho vydala, aby dotknuté osoby mohli poznať dôvody prijatého opatrenia a príslušný súd mohol vykonať svoje preskúmanie (pozri rozsudok Súdneho dvora z 29. septembra 2011, Elf Aquitaine/Komisia,
C-521/09 P, Zb. s. I-8947
, bod 147 a tam citovanú judikatúru).
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že povinnosť odôvodnenia predstavuje podstatnú formálnu náležitosť, ktorú treba odlišovať od otázky dôvodnosti odôvodnenia, keďže táto posledná uvedená otázka sa týka materiálnej zákonnosti sporného aktu (pozri rozsudok Elf Aquitaine/Komisia, už citovaný v bode 342 vyššie, bod 146 a tam citovanú judikatúru).
V rámci individuálnych rozhodnutí z ustálenej judikatúry tiež vyplýva, že cieľom povinnosti odôvodniť individuálne rozhodnutie je okrem snahy umožniť preskúmanie súdom tiež poskytnúť dotknutej osobe dostatok údajov, aby prípadne zistila, či rozhodnutie obsahuje vadu, na základe ktorej možno spochybniť jeho platnosť (pozri rozsudok Elf Aquitaine/Komisia, už citovaný v bode 342 vyššie, bod 148 a tam citovanú judikatúru).
Treba uviesť, že výhrada založená na okolnosti, že napadnuté nariadenie údajne nebolo odôvodnené, alebo že bolo nedostatočne odôvodnené, vzhľadom na prípadné mlčanie inštitúcií Únie o vzájomnej zameniteľnosti príslušných výrobkov, nie je dôvodné.
Inštitúcie Únie totiž preskúmali okolnosť, že natieraný bezdrevný papier v hárkoch alebo v kotúčoch pre hárkové tlačiarne a v kotúčoch pre kotúčové tlačiarne predstavuje odlišné skupiny výrobkov, ktoré nie sú vzájomne zameniteľné (odôvodnenie 20 napadnutého nariadenia), tak z hľadiska fyzikálnych a technických vlastností, pričom 20 napadnutého nariadenia potvrdzuje odôvodnenie 18 dočasného nariadenia, najmä pokiaľ ide o odolnosť voči vytrhávaniu a tuhosť ako relevantné kritériá (odôvodnenia 18, 35 a 40 napadnutého nariadenia), ako aj z ekonomického pohľadu (odôvodnenie 22 napadnutého nariadenia).
Inštitúcie Únie teda neporušili článok 296 ZFEÚ, keďže žalobkyne mohli jasne identifikovať okolnosti, ktoré boli zohľadnené v napadnutom nariadení pri vyvodení záveru o chýbajúcej vzájomnej zameniteľnosti kotúčov na rezanie pre hárkové tlačiarne a kotúčov pre kotúčové tlačiarne.
Z tohto dôvodu sa táto výhrada musí zamietnuť.
V dôsledku toho zo všetkého, čo bolo uvedené, vyplýva, že siedmy žalobný dôvod sa musí zamietnuť.
O desiatom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 8 ods. 1 a 6 základného nariadenia
Po prvé žalobkyne tvrdia, že v zmysle zásady nepripísania je napadnuté nariadenie postihnuté nedostatkom odôvodnenia, keďže inštitúcie Únie neposkytli relevantné vysvetlenia a dostatočné odôvodnenie, pokiaľ ide o skutočnosť, že cena nespôsobujúca ujmu nepresahovala to, čo bolo nevyhnutné na odstránenie ujmy spôsobenej subvencovaným a/alebo dumpingovým dovozom.
Treba však uviesť, že inštitúcie Únie jasne odôvodnili výsledok testu nepripísania, keďže vyhodnotili vplyv iných okolností na dumpingový dovoz, ako sú vývoj spotreby na trhu Únie (odôvodnenia 445 až 448 napadnutého nariadenia), ceny surovín (odôvodnenia 449 až 451 napadnutého nariadenia), dopady na vývoz výrobného odvetvia Únie (odôvodnenia 452 a 453 napadnutého nariadenia), dovoz z iných tretích krajín (odôvodnenia 454 až 456 napadnutého nariadenia), ako aj štrukturálny prebytok kapacity (odôvodnenia 457 a 458 napadnutého nariadenia).
Preto treba dospieť k záveru, že inštitúcie Únie jasne odôvodnili skutočnosť, že ujmu spôsobenú subvencovaným a/alebo dumpingovým dovozom nemožno pripísať iným okolnostiam a že v dôsledku toho bola cena nespôsobujúca ujmu určená tak, aby neprekračovala to, čo bolo nevyhnutné na odstránenie ujmy spôsobenej týmto dovozom.
Žalobkyne tiež tvrdia, že inštitúcie Únie sa neuistili, že ujma, ktorú možno pripísať iným okolnostiam než dumping a subvencie, nebola zohľadnená pri určení výšky cla zavedeného na ich dovoz, hoci uvedené inštitúcie znášajú bremeno preukázania, že uskutočnili analýzu neexistencie pripísateľnosti.
Treba konštatovať, že žalobkyne len jednoducho poznamenali, že výška zavedeného cla dosahovala 20 % a že cena nespôsobujúca ujmu, na základe ktorej bola táto výška vyčíslená, bola získaná tak, že k výrobným nákladom sa pripočítalo ziskové rozpätie 8 %.
Ako uviedla Rada, žalobkyne nespochybňujú zásadu prístupu, ktorý prijali inštitúcie Únie a ktorý sa týka cieľového zisku, a nespochybňujú ani to, že bol stanovený na úrovni, ktorú by výrobné odvetvie Únie mohlo dosiahnuť, ak by neexistovali subvencované dovozy.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že žalobkyne nespochybňujú dôveryhodnosť týchto okolností.
Treba preto uviesť, že žalobkyne nespochybňujú výšku stanoveného cla, keďže sa obmedzujú na pripomenutie vyčíslenia rozpätia ujmy, ako je uvedené v odôvodnení v odôvodnení 499 napadnutého nariadenia.
V každom prípade treba pripomenúť, že inštitúcie Únie v súlade s článkom 8 ods. 6 základného nariadenia preskúmali vplyv iných známych okolností, ktoré mohli spôsobiť ujmu výrobnému odvetviu Únie, a konštatovali, že žiadna z nich nemohla prerušiť príčinnú súvislosť medzi dumpingovým dovozom pochádzajúcim z Číny a ujmou spôsobenou výrobnému odvetviu Únie (odôvodnenia 445 až 458 napadnutého nariadenia). Inštitúcie Únie tak splnili podmienky nevyhnutné na prijatie sporných opatrení.
Z tohto dôvodu sa táto výhrada musí zamietnuť.
Po druhé, žalobkyne tvrdia, že inštitúcie Únie stručne zamietli všetky prípady ujmy, ktoré im boli predložené počas zisťovania a nešlo v nich o dumpingový dovoz.
V tejto súvislosti sa žalobkyne obmedzili na tvrdenie, že napríklad spôsobenú ujmu nemožno v celom rozsahu pripísať dovozom s pôvodom v Číne, keďže za existencie 5 % poklesu trhu v období prešetrovania čínsky dovoz vzrástol len o 3 %, čo znamená, že iný konkurent získal stratený trhový podiel výrobného odvetvia Únie vo výške 2 %. Žalobkyne tak nie sú ako jediné zodpovedné za stratu trhového podielu a z toho vyplývajúcu ujmu.
Pokiaľ ide o tvrdenia žalobkýň, treba pripomenúť, že podľa judikatúry Rada a Komisia majú povinnosť preskúmať, či ujma, z ktorej chcú vychádzať, vyplýva skutočne zo subvencovaných dovozov, a musia vylúčiť akúkoľvek ujmu vyplývajúcu z iných okolností (pozri analogicky rozsudok Súdneho dvora z 11. júna 1992, Extramet Industrie/Rada,
C-358/89, Zb. s. I-3813
, bod 16, a rozsudok Všeobecného súdu z 25. októbra 2011, CHEMK a KF/Rada,
T-190/08, Zb. s. II-7359
, bod 188).
Treba tiež pripomenúť, že otázka, či iné okolnosti než subvencované dovozy prispeli k ujme spôsobenej výrobnému odvetviu Únie, predpokladá hodnotenie zložitých hospodárskych otázok, pri ktorom inštitúcie Únie disponujú širokou voľnou úvahou, z čoho vyplýva, že súd Únie môže vykonávať len obmedzené preskúmanie tohto hodnotenia (pozri analogicky rozsudok CHEMK a KF/Rada, už citovaný v bode 363 vyššie, bod 189).
Okrem toho prináleží žalobkyniam, aby predložili dôkazy umožňujúce Všeobecnému súdu konštatovať, že Rada vychádzala zo zjavne nesprávneho posúdenia pri hodnotení ujmy [pozri rozsudky Shanghai Teraoka Electronic/Rada, už citovaný v bode 228 vyššie, bod 119; Moser Baer India/Rada, už citovaný v bode 228 vyššie, bod 140 a tam citovanú judikatúru, a Since Hardware (Guangzhou)/Rada, už citovaný v bode 225 vyššie, bod 137].
Z tejto judikatúry treba vyvodiť, že pri hodnotení ujmy sa zohľadňujú všetky podmienky určenia uvedenej ujmy, vrátane príčinných súvislostí.
Žalobkyne sa však obmedzujú na vyslovenie jednoduchých tvrdení, navyše len ako príkladov.
Preto treba konštatovať, že žalobkyne nepredložili na podporu svojho tvrdenia nijaký dôkaz, ktorým by sa mohlo preukázať, že inštitúcie Únie vychádzali z nesprávneho posúdenia pri určení príčinnej súvislosti.
Pre úplnosť treba dodať, že ako uviedla Rada, žalobkyne nespochybňujú závery vyvodené v odôvodneniach 454 až 455 napadnutého nariadenia, podľa ktorých dovozy s pôvodom v iných štátoch neprispeli k ujme spôsobenej výrobnému odvetviu Únie.
Po tretie, pokiaľ ide o zhoršenie vývoznej výkonnosti výrobného odvetvia Únie, žalobkyne spochybňujú tvrdenie inštitúcií Únie, že toto zhoršenie nie je hlavnou príčinou ujmy spôsobenej výrobcom a v dôsledku toho neprerušuje príčinnú súvislosť.
Ako uviedla Rada, vývozná výkonnosť výrobného odvetvia Únie zmiernila škodlivé účinky dumpingových dovozov.
Odôvodnenie 452 napadnutého nariadenia totiž predovšetkým uvádza:
„Keďže vývoz zohráva významnú úlohu pri zachovaní vysokého využitia kapacity na pokrytie vysokých fixných nákladov na investície do strojových zariadení, usudzuje sa, že hoci sa vývozná výkonnosť zhoršila, celkovo mala pozitívny vplyv. Na základe toho sa usudzuje, že hoci pokles exportných činností mohol prispieť k celkovému zhoršeniu situácie výrobného odvetvia Spoločenstva, tieto činnosti na druhej strane aj naďalej zmierňovali straty, ktoré vznikli na trhu Únie, a preto ich nemožno považovať za narúšajúce príčinnú súvislosť zistenú medzi subvencovaným dovozom z [Číny] a ujmou, ktorú utrpelo výrobné odvetvie Únie.“
V tejto súvislosti treba konštatovať, že žalobkyne nepredložili nijaký dôkaz, ktorým by sa mohlo preukázať, že inštitúcie Únie vychádzali z nesprávneho posúdenia pri určení príčinnej súvislosti.
Vzhľadom na všetko, čo bolo uvedené, treba zamietnuť ôsmy žalobný dôvod ako celok.
Z toho vyplýva, že treba zamietnuť žalobu ako celok.
O trovách
Podľa článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žalobkyne nemali vo veci úspech, treba ich zaviazať, aby znášali svoje vlastné trovy konania a nahradili trovy konania, ktoré vynaložili Rada, Cepifine, Sappi Europe, Burgo Group a Lecta, v súlade s ich návrhmi.
Rada znáša svoje vlastné trovy konania v súlade s článkom 87 ods. 4 prvým pododsekom rokovacieho poriadku.

Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (tretia komora)
rozhodol a vyhlásil:

1.
Žaloba sa zamieta.

2.
Gold East Paper (Jiangsu) Co. Ltd a Gold Huasheng Paper (Suzhou Industrial Park) Co. Ltd znášajú svoje vlastné trovy konania a sú povinné nahradiť trovy konania, ktoré vynaložili Rada Európskej únie, Cepifine AISBL, Sappi Europe SA, Burgo Group SpA et Lecta SA.

3.
Európska komisia znáša vlastné trovy konania.

Czúcz
Labucka
Gratsias
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 11. septembra 2014.
Podpisy
Obsah

Právny rámec

Okolnosti predchádzajúce sporu

Prešetrovanie

Napadnuté nariadenie

Konanie a návrhy účastníkov konania

Právny stav

O prvom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 15 ods. 1 základného nariadenia

O druhom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 6 písm. d), článku 28 a článku 4 základného nariadenia

O prvej časti týkajúcej sa využitia Taiwanu ako vhodnej referenčnej hodnoty

O druhej časti týkajúcej sa údajnej neexistencie dôkazu preukazujúceho špecifickosť

O treťom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 4 základného nariadenia

O štvrtom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 7 ods. 3 základného nariadenia

O piatom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 6 písm. b) základného nariadenia

O šiestom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 14 ods. 2 základného nariadenia

O siedmom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 8 ods. 1 základného nariadenia

O prvej časti týkajúcej sa údajnej neopodstatnenosti vylúčenia fínskeho výrobcu v súvislosti s hodnotením ujmy

O druhej časti týkajúcej sa spôsobu údajného hodnotenia mikroekonomických ukazovateľov ujmy na základe údajov štyroch reprezentatívnych výrobcov v Únii

O ôsmom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 2 písm. d) a článku 15 základného nariadenia

O deviatom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 8, článku 9 ods. 1 a článku 10 ods. 6 základného nariadenia

O desiatom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 8 ods. 1 a 6 základného nariadenia

O trovách
(
*1
)	Jazyk konania: angličtina.
(
)	Skryté dôverné údaje.