CELEX: 62007TJ0398
Konkurents
Turgu valitseva seisundi kuritarvitamine
Interneti lairibaühenduse Hispaania turg
EÜ artikli 82 rikkumise tuvastamise otsus
Hindade kindlaksmääramine
Hinnakruvi
Lojaalne koostöö
EÜ artikli 82 kohaldamine ultra vires
Õiguskindlus
Õiguspärase ootuse kaitse

Vaidluse taust
Telefónica SA on emaettevõtja kontsernis Telefónica, mis on endine riigi monopol Hispaania telekommunikatsiooni sektoris. Ajavahemikul, mida käsitletakse komisjoni 4. juuli 2007. aasta otsuses K(2007) 3196 (lõplik) [EÜ] artikli 82 kohase menetluse kohta (juhtum COMP/38.784 – Wanadoo España
vs.
Telefónica) (edaspidi „vaidlustatud otsus”), ehk 2001. aasta septembrist kuni 2006. aasta detsembrini, pakkus Telefónica lairibaühenduse teenuseid nii oma tütarettevõtja Telefónica de España SAU (edaspidi „TESAU”) kui ka kahe teise tütarettevõtja, Telefónica Data de España SAU ja Terra Networks España SA kaudu, kes ühinesid TESAU-ga vastavalt 30. juunil ja 7. juulil 2006 (vaidlustatud otsuse põhjendused 11, 13 ja 19–21). Telefónica ja tema tütarettevõtjad (edaspidi koos „Telefónica”) moodustasid kogu uuritava ajavahemiku jooksul ühe ja sama majandusüksuse (vaidlustatud otsuse põhjendus 12).
Pärast elektroonilise side turgude täielikku liberaliseerimist 1998. aastal kuulus 100% osalus Telefónicas Hispaania riigile ning Telefónical oli tavatelefoniside jaeteenuse pakkumiseks õiguslik monopol. Käesoleval ajal haldab ta ainsat üleriigilist tavatelefonivõrku (vaidlustatud otsuse põhjendus 13).
Wanadoo España SL (nüüd France Telecom España SA) esitas 11. juulil 2003 Euroopa Ühenduste Komisjonile kaebuse, milles väitis, et vahe Telefónica tütarettevõtjate poolt Hispaanias oma konkurentidele lairibaühenduse hulgimüügi eest küsitavate hulgihindade ning lõppkasutajatelt küsitavate jaehindade vahel ei ole piisav selleks, et Telefónica konkurendid saaksid temaga konkureerida (vaidlustatud otsuse põhjendus 26).
Komisjon saatis 18. novembril 2004 Comisión del Mercado de las Telecomunicacionesele (CMT, Hispaania telekommunikatsioonituru komisjon) teabetaotluse.
17. detsembril 2004 saatis komisjon CMT-le elektronkirja, et saada täiendavat teavet 18. novembril 2004 taotletule. Lisaks saatis ta 17. jaanuaril 2005 taotluse täiendava teabe saamiseks.
CMT vastas komisjoni 18. novembri ja 17. detsembri 2004 ning 17. jaanuari 2005. aasta teabetaotlustele 20. detsembril 2004 ning 26. jaanuaril ja 2. veebruaril 2005.
20. veebruaril 2006 saatis komisjon Telefónicale vastuväiteteatise, millele viimane vastas 19. mail 2006 (vaidlustatud otsuse põhjendus 27).
Komisjon teatas 15. mail 2006 CMT-le, et kui viimane soovib ärakuulamisel osaleda, siis ta peab esitama sellekohase taotluse ärakuulamise eest vastutavale ametnikule. 24. mail 2006 saatis komisjon CMT-le vastuväiteteatise mittekonfidentsiaalse versiooni ning kutsus teda üles esitama oma märkused kirjalikult.
Telefónica taotlusel toimus 12. ja 13. juunil 2006 ärakuulamine. Selle käigus oli Telefónical, kaebuse esitajal ja huvitatud kolmandatel isikutel võimalus saada ära kuulatud ja esitada oma märkused probleemide kohta, mille komisjon vastuväiteteatises tõstatas (vaidlustatud otsuse põhjendus 30). CMT esitas suulised märkused. 26. juunil 2006 vastas ta paljudele kaebuse esitaja poolt ärakuulamise käigus esitatud küsimustele.
Komisjon saatis 11. jaanuaril 2007 Telefónicale kirja, paludes viimasel esitada oma märkused järelduste kohta, mille komisjon kavatses teha uute faktiliste asjaolude põhjal, mida vastuväiteteatises ei olnud mainitud. Telefónica vastas nimetatud kirjale 12. veebruaril 2007 (vaidlustatud otsuse põhjendus 31).
CMT esimees saatis 12. juunil 2007 komisjonile kirja, milles teavitas viimast tagajärgedest, mille vaidlustatud otsus õiguslikust seisukohast kaasa toob, ning avaldas kahetsust komisjoni ja CMT vahelise koostöö puudumise üle menetluse käigus. Komisjon vastas sellele kirjale 21. augusti 2007. aasta kirjaga.
14. juunil 2007 toimus koosolek, millel osalesid komisjon ja CMT.
CMT osales 15. juunil 2007 eksperdina nõukogu 16. detsembri 2002. aasta määruse (EÜ) nr 1/2003 [EÜ] artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta (EÜT 2003, lk 1; ELT eriväljaanne 08/02, lk 205) artiklis 14 ette nähtud, konkurentsi piiravat tegevust ja turgu valitsevat seisundit käsitleva nõuandekomitee koosolekul.
Vaidlustatud otsus
Komisjon tegi käesoleva menetluse aluseks oleva otsuse vaidlustatud otsuse 4. juulil 2007.
Vaidlustatud otsuses määratles komisjon kõigepealt kolm asjassepuutuvat kaubaturgu, milleks olid lairibaühenduse jaeturg ja kaks lairibaühenduse hulgiturgu (vaidlustatud otsuse põhjendused 145–208).
Asjakohane jaeturg hõlmab vaidlustatud otsuse kohaselt kõiki lairibaühenduse määratlemata tooteid, olenemata sellest, kas neid osutatakse ADSL-i (Asymmetric Digital Subscriber Line, asümmeetriline digitaalne abonentliin) või muu tehnoloogia abil, ja mida turustatakse „laiale avalikkusele suunatud turul” nii kodukasutajatele kui ka muudele kasutajatele. See turg ei hõlma aga lairibaühenduse personaliseeritud teenust, mida osutatakse peamiselt „suurkasutajatele” (vaidlustatud otsuse põhjendus 153).
Hulgituru osas märkis komisjon, et valida sai peamiselt kolme hulgipakkumise vahel, milleks olid ainult Telefónica turustatav standardpakkumine kliendiliini eraldamiseks, ainult Telefónica turustatav piirkondlik hulgipakkumine (GigADSL, edaspidi „piirkondlik hulgitoode”) ja mitmed riigi tasandi hulgipakkumised, mida turustasid nii Telefónica (ADSL-IP ja ADSL-IP Total, edaspidi „üleriigiline hulgitoode”), kui ka teised operaatorid eraldatud kliendiliini ja/või piirkondliku hulgitoote baasil (vaidlustatud otsuse põhjendus 75).
Asjakohaste hulgiturgude määratlemiseks käesolevas asjas analüüsis komisjon, kas eelmises punktis kirjeldatud hulgitooted kuulusid samale kaubaturule või erinevatele kaubaturgudele (vaidlustatud otsuse põhjendus 162). Selles küsimuses leidis komisjon kõigepealt, et piirkondlik hulgitoode ja eraldatud kliendiliin ei olnud asendatavad tooted (vaidlustatud otsuse põhjendused 163–182). Komisjon leidis ka, et piirkondliku ja üleriigilise tasandi hulgitooted ei asenda piisavalt üksteist (vaidlustatud otsuse põhjendused 183–195), täpsustades siiski, et arvestades Telefónica valitsevat seisundit mõlemal kõnealusel turul, ei ole täpsed piirid piirkondliku ja üleriigilise tasandi hulgitoodete vahel määrava tähtsusega (vaidlustatud otsuse põhjendus 195). Viimaseks leidis komisjon, et muid lairibaühenduse tehnoloogiaid kui ADSL ning iseäranis kaabelühendust ei saa pidada ADSL-i pakkumisi asendavaks (vaidlustatud otsuse põhjendused 196–207). Komisjon järeldas, et vaidlustatud otsuse seisukohalt hõlmavad vaadeldavad hulgimüügiturud piirkondlikku hulgitoodet, üleriigilist hulgitoodet, välja arvatud kaabelühendusel põhinevad hulgiteenused ja muudel tehnoloogiatel kui ADSL põhinevad tooted (vaidlustatud otsuse põhjendused 6 ja 208).
Asjassepuutuvad geograafilised hulgi- ja jaeturud on vaidlustatud otsuse kohaselt riigi mõõtmetega (Hispaania territoorium) (vaidlustatud otsuse põhjendus 209).
Teiseks tuvastas komisjon, et Telefónical oli kahel asjassepuutuval hulgiturul turgu valitsev seisund (vaidlustatud otsuse põhjendused 223–242). Uuritaval perioodil oli Telefónical piirkondliku hulgitoote pakkumise monopol ja enam kui 84% riikliku hulgitoote turust (vaidlustatud otsuse põhjendused 223 ja 235). Vaidlustatud otsuse kohaselt (vaidlustatud otsuse põhjendused 243–277) on Telefónical turgu valitsev seisund ka jaeturul.
Kolmandaks uuris komisjon, kas Telefónica kuritarvitas oma turgu valitsevat seisundit asjakohastel turgudel (vaidlustatud otsuse põhjendused 278–694). Selles küsimuses asus komisjon seisukohale, et Telefónica on rikkunud EÜ artiklit 82, sundides oma konkurentidele peale ebaõiglasi hindu, mis väljendusid hinnakruvis, mis seisnes Hispaania „laia avalikkuse” turu lairibaühenduse jaehindade ning üleriigilise ja piirkondliku taseme lairibaühenduste hulgihindade vahes ajavahemikul 2001. aasta septembrist kuni 2006. aasta detsembrini (vaidlustatud otsuse põhjendus 694).
Selleks et tuvastada hinnakruvi esinemine käesolevas asjas, meenutas komisjon esiteks õiguslikku tausta, mida kohaldades Telefónica üleriigilist ja piirkondlikku hulgitoodet pakkus, eriti Hispaania õigusest tulenevat Telefónica kohustust võimaldada õiglastel tingimustel hulgijuurdepääs nii riiklikul kui piirkondlikul tasandil. Komisjon tuletas meelde ka piirkondliku hulgitoote pakkumise kohustust, mille CMT oli Telefónicale alates 1999. aasta märtsist kehtestanud, ning täheldas, et Telefónica oli omal algatusel hakanud toodet ADSL-IP Total pakkuma alates 1999. aasta septembrist, kuigi CMT oli kohustanud Telefónicat võimaldama juurdepääsu ADSL-IP-le alates 2002. aasta aprillist (vaidlustatud otsuse põhjendused 288 ja 289).
Teiseks, hinnakruvi arvutamise meetodi osas asus komisjon kõigepealt seisukohale, et Telefónica konkurentide tõhususe taset tuleb hinnata viimase järelturu kulude alusel („sama tõhusa konkurendi” meetod) (vaidlustatud otsuse põhjendused 311–315); teiseks, et kulude hindamiseks on käesolevas asjas asjakohane meetod pikaajalise keskmise täiendkulu meetod (vaidlustatud otsuse põhjendused 316–324); kolmandaks, et aja möödudes tekkivat tulusust on võimalik hinnata kahe meetodi alusel, milleks on n-ö periood perioodilt meetod ja diskonteeritud rahavoogude meetod (vaidlustatud otsuse põhjendused 325–385); neljandaks, et hinnakruvi tuleb arvutada Telefónica poolt asjakohasel jaeturul turustatavate kõigi teenuste alusel (vaidlustatud otsuse põhjendused 386–388), ja viiendaks, esmaste sisendite valiku osas asus komisjon seisukohale, et arvutada tuleb nende edasikandumine järelturu hindadesse, nii et sama tõhusad konkurendid kui Telefónica, kes kasutavad igal asjaomasel hulgimüügiturul vähemalt ühte Telefónica hulgitoodet, peavad olema võimelised pakkuma sama hinda kui Telefónica (vaidlustatud otsuse põhjendused 389–396).
Kolmandaks, komisjon arvutas, kas Telefónica esmase ja järelturu hindade vahe kattis vähemalt Telefónica pikaajalise keskmise täiendkulu järelturul (vaidlustatud otsuse põhjendused 397–511). Kasutades eelmises punktis kirjeldatud meetodit, arvutas komisjon välja, et 2001. aasta septembrist kuni 2006. aasta detsembrini ei olnud Telefónica üleriigilise või piirkondliku tasandi hulgitoodete alusel võimalik pakkuda Telefónicaga sama hinda (vaidlustatud otsuse põhjendused 512–542).
Neljandaks leidis komisjon seoses rikkumise mõjuga, et tõenäoliselt piiras Telefónica tegevus ADSL-i operaatorite võimet laiendada püsivalt oma tegevust jaeturul ja tekitas tõenäoliselt kahju lõppkasutajale. Ta leidis ka, et Telefónica tegevusel oli konkreetne väljatõrjuv mõju ning et see tekitas kahju tarbijale (vaidlustatud otsuse põhjendused 544–618).
Viiendaks, komisjon märkis, et Telefónica tegevus ei olnud objektiivselt põhjendatud ning see ei andnud tõhusustulu (vaidlustatud otsuse põhjendused 619–664).
Viimaseks ja kuuendaks, komisjon märkis, et Telefónical oli ruumi hinnakruvi vältimiseks. Telefónica oleks võinud nimelt tõsta oma jaehindu või vähendada hulgihinda. Komisjon lisas, et Telefónicale adresseeritud CMT otsused seoses hinnakruviga ei olnud Telefónica vastutust välistavad (vaidlustatud otsuse põhjendused 665–694).
Neljandaks tuvastas komisjon, et käesolevas asjas kahjustati liikmesriikidevahelist kaubavahetust, kuna Telefónica hinnapoliitika puudutas valitsevas seisundis oleva operaatori juurdepääsuteenuseid, mis katsid kogu Hispaania territooriumi, mis moodustab olulise osa siseturust (vaidlustatud otsuse põhjendused 695–697).
Trahvisumma arvutamiseks kohaldas komisjon vaidlustatud otsuses meetodit, mis on sätestatud suunistes määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja [ST] artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta (
EÜT 1998, C 9, lk 3
; ELT eriväljaanne 08/01, lk 171). Komisjon leidis kuritarvituse raskust ja selle mõju ning asjakohase geograafilise turu suurust silmas pidades, et rikkumine tuleb kvalifitseerida „väga raskeks”, olgugi et selle raskusaste ei olnud kogu asjaomase ajavahemiku vältel tingimata püsinud ühesugune. Vaidlustatud otsuse kohaselt võtab trahvi lähtesumma, 90000000 eurot, arvesse asjaolu, et kuritarvituse tõsidus sai selgemaks asjassepuutuva ajavahemiku jooksul ning eelkõige pärast seda, kui võeti vastu komisjoni 21. mai 2003. aasta otsus 2003/707/EÜ, mis käsitleb EÜ asutamislepingu artikli 82 kohaldamise menetlust (juhtum COMP/C-1/37.451, 37.578, 37.579 – Deutsche Telekom AG) (
ELT L 263, lk 9
) (vaidlustatud otsuse põhjendused 738–757).
Trahvi lähtesummale kohaldati kordajat 1,25, et võtta arvesse Telefónica märkimisväärset majanduslikku suutlikkust ja tagada trahvi piisav hoiatav mõju, nii et trahvi lähtesummaks kujunes 112500000 eurot (vaidlustatud otsuse põhjendus 758).
Kuna rikkumine kestis 2001. aasta septembrist kuni 2006. aasta detsembrini ehk viis aastat ja neli kuud, siis suurendas komisjon trahvi lähtesummat 50% võrra. Trahvi põhisummaks kujunes seega 168750000 eurot (vaidlustatud otsuse põhjendused 759–761).
Kogu olemasolevat tõendusmaterjali arvestades leidis komisjon, et antud juhtumil tuleb arvestada ka teatavaid kergendavaid asjaolusid, sest osal kõnealusest ajavahemikust reguleeriti teatavaid Telefónica poolt kohaldatavaid hindu sektorispetsiifiliselt. Nii vähendati Telefónica trahvi 10% võrra, kuigi tal oli komisjoni hinnangul märksa suurem ruum hindade kujundamisel; niisiis kujunes trahvi summaks 151875000 eurot (vaidlustatud otsuse põhjendused 765 ja 766).
Vaidlustatud otsuse resolutsioon on sõnastatud järgmiselt:
„
Artikkel 1
[Telefónica] ja [TESAU] on rikkunud EÜ artiklit 82, kohaldades ebaõiglast hinda, mis väljendus hulgihinna ja jaehinna ebaproportsionaalsuses lairibaühenduse turul 2001. aasta septembrist kuni 2006. aasta detsembrini.
Artikkel 2
Artiklis 1 tuvastatud rikkumise eest määratakse [Telefónicale] ja [TESAU-le] solidaarselt tasumisele kuuluv trahv summas 151875000 eurot.” [Siin ja edaspidi on vaidlustatud otsust tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.]
Menetlus ja poolte nõuded
Hispaania Kuningriik esitas hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 31. oktoobril 2007.
Hispaania Kuningriik palub Üldkohtul:
—
tühistada vaidlustatud otsus;
—
mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon palub Üldkohtul:
—
jätta hagi rahuldamata;
—
mõista kohtukulud välja Hispaania Kuningriigilt.
Ettekandja-kohtuniku ettekande alusel otsustas Üldkohus (kaheksas koda) avada suulise menetluse. Poolte kohtukõned ja nende vastused Üldkohtu suulistele küsimustele kuulati ära 8. juuni 2011. aasta kohtuistungil.
Õiguslik käsitlus
Hispaania Kuningriik esitab hagi toetuseks viis väidet. Esimese väite kohaselt on rikutud EÜ artiklis 10 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/21/EÜ elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste ühise reguleeriva raamistiku kohta (raamdirektiiv) (
EÜT L 108, lk 33
; ELT eriväljaanne 13/29, lk 349) artikli 7 lõikes 2 ette nähtud lojaalse koostöö põhimõtet. Teise väite kohaselt on rikutud EÜ artiklit 82, kuna komisjon on teinud ilmseid hindamisvigu. Kolmas väide tuleneb EÜ artikli 82 kohaldamisest
ultra vires
. Neljanda väite kohaselt on rikutud õiguskindluse põhimõtet. Lõpuks, viienda väite kohaselt on rikutud õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet.
Esimene väide, mille kohaselt on rikutud EÜ artiklis 10 ja raamdirektiivi artikli 7 lõikes 2 ette nähtud lojaalse koostöö põhimõtet
Esimese väitega toob Hispaania Kuningriik esile, et komisjon rikkus vaidlusaluse haldusmenetluse käigus EÜ artiklis 10 ja raamdirektiivi artikli 7 lõikes 2 ette nähtud kohustust teha CMT-ga lojaalset koostööd.
Tuleb meenutada, et EÜ artiklis 10 kirjas olev lojaalse koostöö kohustus on nii oma pädevuse piires tegutsevatel liikmesriigi ametiasutustel kui ka liidu institutsioonidel, kellel on vastastikune kohustus teha liikmesriikidega lojaalset koostööd (Euroopa Kohtu 13. juuli 1990. aasta määrus kohtuasjas
C-2/88 IMM: Zwartveld jt, EKL 1990, lk I-3365
, punkt 17; vt Euroopa Kohtu 22. oktoobri 2002. aasta otsus kohtuasjas
C-94/00: Roquette Frères, EKL 2002, lk I-9011
, punkt 31 ja seal viidatud kohtupraktika). Niisugune koostöö on iseäranis oluline juhul, kui liidu ja siseriiklikud ametiasutused peavad nii nagu käesolevas asjas oma vastavate pädevuste kooskõlastamise teel kaasa aitama asutamislepingu eesmärkide saavutamisele (eespool viidatud kohtuotsus Roquette Frères, punkt 32).
Seoses küsimusega, kas käsitletava väite see osa, mis puudutab raamdirektiivi artikli 7 lõike 2 rikkumist – millele komisjon vastu vaidleb –, on vastuvõetav, tuleb sarnaselt komisjoniga välja tuua, et Hispaania Kuningriik on käesoleva väite raames üksnes kinnitanud, et lojaalse koostöö kohustus ei tohiks piirduda vaid sellega, et riigi reguleerivad asutused teatavad meetmete eelnõudest ja komisjon esitab seejärel oma märkused, ning ta ei ole esitanud argumente, millest ilmneks, et seda sätet on rikutud.
Kui Hispaania Kuningriigilt küsiti kohtuistungil selle sätte asjakohasuse kohta, siis ta teatas, et elektroonilist sidet reguleerivas raamistikus kohaldatakse selle abil lojaalse koostöö kohustust, mis on ette nähtud EÜ artiklis 10.
Euroopa Kohtu põhikirja artiklist 21 ja Üldkohtu kodukorra artikli 44 lõike 1 punktist c tuleneb, et hagiavalduses tuleb märkida hagi ese ja ülevaade fakti- ja õigusväidetest. Need peavad olema märgitud piisavalt selgelt ja täpselt, et kostja saaks valmistuda enda kaitseks ja Üldkohus saaks vajaduse korral teha asjas otsuse täiendavate andmeteta. Õiguskindluse ja korrakohase õigusemõistmise tagamiseks peavad selleks, et hagi oleks vastuvõetav, hagi aluseks olevad õiguslikud ja faktilised asjaolud kas või kokkuvõtlikult, ent seostatult ja arusaadavalt tulenema hagiavalduse tekstist (vt Üldkohtu 17. septembri 2007. aasta otsus kohtuasjas
T-201/04: Microsoft
vs
. komisjon, EKL 2007, lk II-3601
, punkt 94 ja seal viidatud kohtupraktika).
Seda, milles seisneb hagi põhjendav väide, peab olema selgitatud hagiavalduses, mistõttu üksnes väite üldsõnalisest mainimisest ei piisa kodukorra nõuete täitmiseks (Euroopa Kohtu 15. detsembri 1961. aasta otsus liidetud kohtuasjades
19/60, 21/60, 2/61 ja 3/61: Fives Lille Cail jt
vs.
Ülemamet, EKL 1961, lk 559, 588
, ja Üldkohtu 18. detsembri 2008. aasta otsus kohtuasjas T-455/05: Componenta
vs.
komisjon, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 45).
Tuleb nentida, et Hispaania Kuningriik ei ole arendanud piisavalt selget argumentatsiooni, et toetada selle väite teist osa, mis käsitleb raamdirektiivi artikli 7 lõike 2 rikkumist vaidlustatud otsuse vastuvõtmisele viinud haldusmenetluse käigus. Seega tuleb see tunnistada vastuvõetamatuks, kuna see ei vasta eespool punktides 43 ja 44 meenutatud kohtupraktikas esitatud nõuetele.
Seoses käsitluse all oleva väite vastuvõetavusega osas, mis puudutab EÜ artikli 10 rikkumist, tuleb esiteks tagasi lükata Hispaania Kuningriigi väide, mille kohaselt komisjon on rikkunud lojaalse koostöö kohustust, kuna ta ei kaasanud CMT-d piisavalt haldusmenetlusse.
Ühest küljest tuleb seoses komisjoni poolt EÜ artiklite 81 ja 82 kohaldamise menetlustes tekkivate suhetega rõhutada, et rakendusmeetmeid, mis puudutavad EÜ artiklist 10 tulenevat lojaalse koostöö kohustust, mis on komisjonile tema suhetes liikmesriikidega kohustuslik, on täpsustatud määruse nr 1/2003 IV peatüki „Koostöö” artiklites 11–16. Samas ei kohusta need sätted komisjoni konsulteerima riigi reguleerivate asutustega ega anna talle Hispaania Kuningriigi viidatud võimalust algatada nendega „ühistegevus” nende menetluste raames, mille komisjon viib läbi EÜ artiklite 81 ja 82 alusel.
Teisest küljest tuleb tõdeda, et tegelikult kaasati CMT käesolevas asjas haldusmenetlusse. Esiteks, nagu ilmneb eespool punktidest 4–6, saatis komisjon CMT-le kolm teabetaotlust, millele viimane ka vastas. Teiseks edastas komisjon CMT-le 24. mail 2006 vastuväiteteatise mittekonfidentsiaalse versiooni. Ta teavitas CMT-d ka asjaolust, et viimasel oli soovi korral võimalik esitada talle oma kirjalikud märkused vastuväiteteatise kohta või esitada ärakuulamisel suuliselt märkusi või küsimusi. CMT aga ei esitanud ühtegi kirjalikku märkust. Kolmandaks, Hispaania Kuningriik ei vaidlusta seda, et mitu CMT esindajat osales 12. ja 13. juuni 2006. aasta ärakuulamisel ning et CMT võttis seal ka suuliselt sõna. Neljandaks, 26. juunil 2006 vastas CMT ka kirjalikult reale küsimustele, mille kaebuse esitaja ärakuulamisel esitas. Viiendaks, Hispaania Kuningriik ei vaidle vastu komisjoni väitele, mille kohaselt kohtusid toimikuga tegelenud meeskonna liikmed korduvalt CMT-ga, et kõnelda juurdlusest. Kuuendaks, Hispaania Kuningriik ei vaidlusta komisjoni väiteid, et mitu CMT esindajat kohtus temaga 14. juunil 2007 ning esitas märkused vaidlustatud otsuse teatavate põhjenduste sõnastuse kohta, mis võeti arvesse määruse nr 1/2003 artiklis 14 ette nähtud nõuandekomitee teise koosoleku tarbeks. CMT ei esitanud selles osas täiendavaid märkusi. Lisaks osales üks CMT ekspert nimetatud nõuandekomitee koosolekul, mis toimus 15. juunil 2007. Samas tuleb tõdeda, et Hispaania Kuningriik ei esita oma hagis põhjusi, mille tõttu ei ole CMT niisugune osalemine, nagu eespool kirjeldatud, praegusel juhul piisav.
Selles osas ei saa nõustuda ka argumentidega, mille Hispaania Vabariik esitab selleks, et tõendada, kui olulisel määral rikkus komisjon lojaalse koostöö kohustust.
Esiteks, asjakohane ei ole asjaolu, et vaidlustatud otsus puudutab kaupu ja teenuseid, mida reguleerib CMT vastavalt kohaldatavatele Euroopa direktiividele. Nagu komisjon õigesti märgib, on konkurentsiõigus sellekohaste sõnaselgete erandite puudumisel kohaldatav reguleeritud sektoritele (vt selle kohta Euroopa Kohtu 16. detsembri 1975. aasta otsus liidetud kohtuasjades
40/73-48/73, 50/73, 54/73-56/73, 111/73, 113/73-114/73: Suiker Unie jt
vs.
komisjon, EKL 1975, lk 1663
, punktid 65–72, ja 11. aprilli 1989. aasta otsus kohtuasjas
66/86: Saeed Flugreisen ja Silver Line Reisebüro, EKL 1989, lk 803
). Lisaks ei ole konkurentsieeskirjade kohaldamine välistatud juhul, kui asjaomased sektoripõhised õigusnormid jätavad võimaluse konkurentsiks, mida ettevõtjate autonoomne tegevus võib takistada, piirata või kahjustada (vt Euroopa Kohtu 11. novembri 1997. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C-359/95 P ja C-379/95 P: komisjon ja Prantsusmaa
vs
. Ladbroke Racing, EKL 1997, lk I-6265
, punktid 33 ja 34 ning seal viidatud kohtupraktika). Samas, nagu komisjon tõdes vaidlustatud otsuse punktides 665–694 ja millele Hispaania Kuningriik ei ole vastu vaielnud, oli Telefónical mänguruumi hinnakruvi vältimiseks (vt ka eespool punkt 27). Telefónica tegevus, mille eest vaidlustatud otsuses karistus määratakse, kuulub seega EÜ artikli 82 kohaldamisalasse (vt selle kohta ka kohtujurist Mazáki ettepanek kohtuasjas
C-280/08 P: Deutsche Telekom
vs.
komisjon, milles Euroopa Kohus tegi otsuse 14. oktoobril 2010, EKL 2010, lk I-9555
, punktid 15 ja 19).
Teiseks, Hispaania Kuningriigi väide, et komisjon uuris vaidlustatud otsuses „põhjalikult” CMT reguleerivat tegevust, ei ole samuti asjakohane. Kuigi vaidlustatud otsusest ilmneb tõepoolest, et komisjon viitas regulatiivsele kontekstile, milles Telefónica üleriigilisi ja piirkondlikke hulgitooteid tarnis, toimus see vajadusest teha kindlaks, kas hinnakujundus oli kuritarvituslik, analüüsida kõiki asjaolusid ja uurida, kas see hinnakujundustegevus võis takistada ostja võimalust valida oma tarneallikaid, takistas konkurentide pääsemist turule, rakendas kaubanduspartneritele võrdväärsete tehingute puhul erinevaid tingimusi või tugevdas turgu valitsevat seisundit konkurentsi kahjustamisega (eespool punktis 50 viidatud kohtuotsus Deutsche Telekom
vs.
komisjon, punkt 175; vt Euroopa Kohtu 17. veebruari 2011. aasta otsus kohtuasjas
C-52/09: TeliaSonera Sverige, EKL 2011, lk I-527
, punkt 28 ja seal viidatud kohtupraktika). Lisaks märkis komisjon vaidlustatud otsuses sõnaselgelt, et siseriiklik regulatsioon, mis kohustas Telefónicat tarnima piirkondlikke ja üleriigilisi hulgitooteid, oli kooskõlas liidu 2002. aastal vastu võetud regulatsiooniga (vaidlustatud otsuse põhjendus 294) ning et EÜ artikli 82 rikkumise toimepanemine hinnakruvi näol ei olnud vastuolus CMT poliitikaga (vaidlustatud otsuse põhjendus 684). Ta rõhutas ka, et vaidlustatud otsuses kasutatud metodoloogia ei olnud vastuolus CMT poolt aastal 2001 kasutatud metodoloogiaga (vaidlustatud otsuse põhjendus 733). Lõpuks märkis komisjon, et hinnakruvile tegid lõpu nimelt CMT vastu võetud ajutised meetmed, mis tõid kaasa piirkondlike ja üleriigiliste hulgitoodete hindade olulise vähendamise (vaidlustatud otsuse põhjendus 759).
Kolmandaks, ei saa nõustuda väitega, et komisjon karistas Telefónicat konkurentsivastase tegevuse eest, mida CMT oli juba analüüsinud. Hispaania Kuningriik ei ole ei oma kirjades ega kohtuistungil esitatud sellekohastele küsimustele vastates kunagi vaidlustanud tõsiasju, et CMT ei analüüsinud uurimise esemeks oleval ajavahemikul hinnakruvi olemasolu Telefónica üleriigilise hulgitoote ja tema jaetoodete vahel ning et Telefónica piirkondliku hulgitoote ja tema jaetoodete vahelist hinnakruvi ei ole kordagi analüüsitud tema tegelike ajalooliste kulude põhjal, vaid üksnes eelnevalt antud hinnangute põhjal (vaidlustatud otsuse põhjendused 726 ja 727).
Teiseks, vastupidi Hispaania Kuningriigi väidetele ei saa asuda seisukohale, et vaidlustatud otsus takistab CMT reguleerivat tegevust ning et see mõjutab tema edaspidist tegevust ja tema regulatiivset poliitikat.
Esiteks tuleb tagasi lükata Hispaania Kuningriigi argument, et komisjon ei võtnud arvesse sektoripõhist regulatsiooni.
Ilma et oleks vaja otsustada selle üle, kas Supreme Court of the United States’i (Ameerika Ühendriikide Ülemkohtu) 13. jaanuari 2004. aasta otsus (kohtuasi Verizon Communications Inc.
vs
. Law Offices of Curtis V. Trinko, LLP, 540 U.S. 398 (2004)), millele viitab Hispaania Kuningriik, on praegusel juhul asjakohane nende tingimuste hindamiseks, mille alusel komisjon võis EÜ artikli 82 alusel sekkuda asjaomasele reguleeritud turule, tuleb asuda seisukohale, et komisjon tõepoolest analüüsis vaidlustatud otsuse põhjendustes 287–309 regulatiivset konteksti, milles Telefónica pakkus hulgiühendust piirkondlikul ja üleriigilisel tasandil, ning võttis seda konteksti arvesse just nimelt eespool punktis 51 meenutatud vajadusest hinnata kõiki asjaolusid, mille hulgas on ka Telefónicale Hispaania regulatiivse raamistikuga pandud kohustus pakkuda piirkondliku tasandi hulgiühendust alates 1999. aasta märtsist ja üleriigilise tasandi hulgiühendust alates 2002. aasta aprillist (vaidlustatud otsuse põhjendus 287). Muu hulgas viitas komisjon vaidlustatud otsuses sellega seoses mitu korda CMT tegevusele Hispaania turul. Isegi kui oletada, et sektoripõhine regulatsioon, millele Hispaania Kuningriik viitab, tuleneb liidu teisese õiguse aktidest, tuleb rõhutada, et õigusnormide hierarhiat valitsevaid põhimõtteid silmas pidades ei tohi niisugused aktid igal juhul kalduda kõrvale asutamislepingu sätetest, antud juhul EÜ artiklist 82, välja arvatud juhul, kui asjaomane akt on asutamislepingu mõne sättega lubatud (vt selle kohta Üldkohtu 10. juuli 1990. aasta otsus kohtuasjas
T-51/89: Tetra Pak
vs.
komisjon, EKL 1990, lk II-309
, punkt 25).
Samuti tuleb tagasi lükata Hispaania Kuningriigi argument, et vaidlustatud otsuse vastuvõtmine komisjoni poolt mõjutab CMT edaspidist tegevust ja tema regulatiivset poliitikat. Lisaks sellele, et Hispaania Kuningriik ei täpsusta oma kirjades, milline see mõju on ega põhjusi, miks see tema regulatiivset poliitikat puudutab, tuleb rõhutada, et riigi reguleeriva asutuse eelneval kontrollil ja komisjoni tagantjärgi toimuval kontrollil on erinev ese ja eesmärk, kuna EÜ asutamislepingus ette nähtud konkurentsieeskirjad täiendavad selles suhtes tagantjärele kontrollimise kaudu liidu seadusandja poolt telekommunikatsiooniturgude eelnevaks reguleerimiseks vastu võetud õiguslikku raamistikku (eespool punktis 50 viidatud kohtuotsus Deutsche Telekom
vs.
komisjon, punkt 92).
Teiseks, tagasi tuleb lükata Hispaania Kuningriigi argument, mis tugineb komisjoni 30. aprilli 2003. aasta otsusele [EÜ] artikli 82 kohase menetluse kohta (juhtum COMP/38.370 – O2 UK Limited/T-Mobile UK Limited) (
ELT L 200, lk 59
) ja paljudele komisjoni pressiteadetele, millest Hispaania Kuningriigi väitel ilmneb, et teiste telekommunikatsiooni sektorit puudutavate juhtumite puhul on komisjon leidnud, et konkurents oli tänu riigi reguleeriva asutuse sekkumisele piisavalt säilinud. Komisjon annab oma hinnangu lähtuvalt vastava juhtumi asjaoludest ning teisi juhtumeid käsitlevad otsused saavad olla üksnes näitlikud, kuna erinevatele juhtumitele omased jooned ei ole identsed (vt selle kohta 21. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-167/04 P: JCB Service
vs
. komisjon, EKL 2006, lk I-8935
, punktid 201 ja 205, ja 7. juuni 2007. aasta otsus kohtuasjas
C-76/06 P: Britannia Alloys & Chemicals
vs.
komisjon, EKL 2007, lk I-4405
, punkt 60). Järelikult ei ole faktilised hinnangud, mis komisjon on andnud varasemate juhtumite puhul, mida praegusel juhul ei kinnita sisuliselt miski muu kui viited komisjoni pressiteadetele, käesolevale asjale ülekantavad (vt selle kohta Üldkohtu 9. juuli 2007. aasta otsus kohtuasjas
T-282/06: Sun Chemical Group jt
vs.
komisjon, EKL 2007, lk II-2149
, punkt 88).
Kõigist eespool esitatud kaalutlustest lähtuvalt tuleb esimene väide tagasi lükata.
Teine väide, mille kohaselt on rikutud EÜ artiklit 82, kuna komisjon on teinud ilmseid hindamisvigu
Oma väites kinnitab Hispaania Kuningriik, et komisjon tegi EÜ artiklit 82 kohaldades mitmeid ilmseid hindamisvigu. Hispaania Kuningriik väidab sellega seoses, et asjaomased hulgitooted ei olnud nende pakkumistele alla kirjutanud ettevõtjatele hädavajalikud, et Telefónicaga sama efektiivsete konkurentide konkreetsete jaekulude arvestus ei ole korrektne ning et selle analüüs, milline oli Telefónica konkurentsivastase tegevuse mõjuta Hispaania turule, on väär.
Sissejuhatuseks tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et kuigi liidu kohtud teostavad üldiselt täielikku kontrolli selle üle, kas konkurentsiõiguse teatud sätete kohaldamise tingimused on täidetud või mitte, piirdub keerulisi majanduslikke hinnanguid hõlmavate komisjoni hinnangute kohtulik kontroll tingimata ainult selle kindlakstegemisega, kas menetlusnorme ja põhjendamisreegleid on järgitud ja kas faktilised asjaolud on sisuliselt täpsed ning kas ei ole tehtud ilmset hindamisviga ning kas ei ole kuritarvitatud võimu (Euroopa Kohtu 11. juuli 1985. aasta otsus kohtuasjas
42/84: Remia jt
vs
. komisjon, EKL 1985, lk 2545
, punkt 34; 17. novembri 1987. aasta otsus liidetud kohtuasjades
142/84 ja 156/84: BAT ja Reynolds
vs
. komisjon, EKL 1987, lk 4487
, punkt 62, ja 7. jaanuari 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P ja C-219/00 P: Aalborg Portland
vs
. komisjon, EKL 2004, lk I-123
, punkt 279; Üldkohtu 10. aprilli 2008. aasta otsus kohtuasjas
T-271/03: Deutsche Telekom
vs.
komisjon, EKL 2008, lk II-477
, punkt 185).
Kuivõrd komisjoni otsus tuleneb keerukatest tehnilistest hinnangutest, saab ka neid põhimõtteliselt vaid piiratud ulatuses kohtulikult kontrollida, mis tähendab, et liidu kohus ei saa asendada komisjoni poolt faktilistele asjaoludele antud hinnangut enda omaga (vt eespool punktis 43 viidatud kohtuotsus Microsoft
vs
. komisjon, punkt 88, ja 9. septembri 2009. aasta otsus kohtuasjas
T-301/04: Clearstream
vs
. komisjon, EKL 2009, lk II-3155
, punkt 94).
Kui liidu kohus tunnustab komisjoni kaalutlusruumi majanduslikes või tehnilistes küsimustes, ei tähenda see siiski, et liidu kohus peab hoiduma kontrollimast, kuidas komisjon on seda laadi andmeid tõlgendanud. Liidu kohus peab nimelt kontrollima nii esitatud tõendite sisulist õigsust, usaldatavust ja sidusust, kui ka seda, kas need tõendid sisaldavad kogu asjakohast teavet, mida keerulise olukorra hindamisel tuleb arvesse võtta, ja kas kõnealused tõendid toetavad järeldusi, mis nende pinnalt on tehtud (Euroopa Kohtu 15. veebruari 2005. aasta otsus kohtuasjas
C-12/03 P: komisjon
vs.
Tetra Laval, EKL 2005, lk I-987
, punkt 39; eespool punktis 47 viidatud kohtuotsus Microsoft
vs
. komisjon, punkt 89, ja eespool punktis 61 viidatud kohtuotsus Clearstream
vs
. komisjon, punkt 95).
Eespool meenutatud põhimõtete alusel tuleb kontrollida, kas komisjon tegi niisuguseid ilmseid hindamisvigu, millele viitab Hispaania Kuningriik.
Esiteks, Hispaania Kuningriik väidab, et selleks, et hinnavahe hulgi- ja jaetoote vahel oleks EÜ artikli 82 kohaselt liiga väike, nii nagu on leitud vaidlustatud otsuses, nõuab kohtupraktika, et see hulgitoode oleks hädavajalik asjaomase jaetoote tarnimiseks, ning et antud juhul see nii ei ole.
Vastuseks talle kohtuistungil esitatud küsimusele tema argumentatsiooni sisu ja ulatuse kohta ning eelkõige arvestades eespool punktis 51 viidatud kohtuotsust TeliaSonera, kordas Hispaania Kuningriik, et ta väidab, et kui sarnaselt käesolevale asjale esineb regulatiivne kohustus pakkuda hulgitoodet, siis on komisjon selleks, et tõendada EÜ artikli 82 kohase liiga väikese hinnavahe olemasolu, kohustatud näitama, et see toode oli jaetoote pakkumiseks hädavajalik. Ta märkis ka, et kõnealuse kohtuotsuse kaalutlused on kohaldatavad üksnes juhul, kui asjaomased hulgitooted on turule viidud vabatahtlikult, ilma regulatiivse kohustuseta.
Eespool punktis 51 viidatud kohtupraktikast tuleneb, et selleks, et teha kindlaks, kas turgu valitsevas seisundis olev ettevõtja kuritarvitas oma hinnakujunduse kohaldamisega seda seisundit, tuleb hinnata kõiki asjaolusid ja uurida, kas hinnakujundustegevus teeb võimatuks või piirab ostja võimalust valida oma tarneallikaid, takistab konkurentide pääsemist turule, rakendab kaubanduspartneritele võrdväärsete tehingute puhul erinevaid tingimusi, pannes nad seega ebasoodsasse konkurentsiolukorda, või tugevdab turgu valitsevat seisundit konkurentsi kahjustamisega.
Täpsemalt, vertikaalselt integreeritud turgu valitseva ettevõtja hinnakujundustegevus on ebaõiglane, kuna tema hulgitoodete ja jaetoodete hinnavahe tõttu väheneb konkurentide marginaal jaeturul ning see võib endast kujutada EÜ artikli 82 vastast turgu valitseva seisundi kuritarvitamist (vt selle kohta eespool punktis 51 viidatud kohtuotsus TeliaSonera, punkt 30).
Arvestades väljatõrjuvat mõju, mille hinnavahe vähendamine võib turgu valitsevas seisundis oleva ettevõtjaga vähemalt sama tõhusate konkurentide jaoks kaasa tuua, võib see hinnavahe vähendamine igasuguse objektiivse õigustuse puudumisel nimelt iseenesest kujutada kuritarvitust EÜ artikli 82 tähenduses (eespool punktis 51 viidatud kohtuotsus TeliaSonera, punkt 31).
Selles osas tuleb tagasi lükata ka Hispaania Kuningriigi poolt kohtuistungil sõnastatud argument, et eespool punktis 51 viidatud kohtuotsuse TeliaSonera kaalutlused on kohaldatavad ainult juhul, kui asjaomased hulgitooted on turule viidud vabatahtlikult ja ilma igasuguse regulatiivse kohustuseta.
Nimetatud kohtuotsuses meenutas Euroopa Kohus, et EÜ artiklis 82 on silmas peetud üksnes konkurentsivastast tegevust, mille algatajad on ettevõtjad ise. Kui ettevõtjatele on konkurentsivastane tegevus siseriiklike õigusnormide alusel kohustuslik või kui need õigusnormid moodustavad õigusliku raamistiku, mis välistavad igasuguse ettevõtjatevahelise konkureerimise võimaluse, ei ole EÜ artikkel 82 kohaldatav. Sellises olukorras ei ole konkurentsipiirangu põhjuseks ettevõtjate sõltumatu tegevus, mis on selle sätte kohaldamise eeldus (vt selle kohta eespool punktis 51 viidatud kohtuotsus TeliaSonera, punkt 49 ja seal viidatud kohtupraktika).
EÜ artikkel 82 võib seevastu olla kohaldatav, kui nii nagu praegusel juhul ilmneb (vaidlustatud otsuse põhjendused 665–685), et siseriiklikud õigusnormid jätavad võimaluse konkurentsiks, mida ettevõtjate sõltumatu tegevus võib takistada, piirata või kahjustada (vt selle kohta eespool punktis 51 viidatud kohtuotsus TeliaSonera, punkt 50 ja seal viidatud kohtupraktika).
Euroopa Kohus on täpsustanud, et kui vaatamata nimetatud õigusnormidele on vertikaalselt integreeritud turgu valitseval ettevõtjal tegutsemisruum kas või ainult oma jaehindade muutmiseks, võib üksnes sel põhjusel talle hinnavahe vähendamist süüks panna (vt selle kohta eespool viidatud 14. oktoobri 2010. aasta otsus kohtuasjas Deutsche Telekom
vs.
komisjon, punkt 85, ja eespool punktis 51 viidatud kohtuotsus TeliaSonera, punkt 51).
Lisaks, kuigi Hispaania Kuningriik väidab, et kui hinnavahe ühelt poolt üleriigilise ja piirkondliku hulgitoote ja teiselt poolt jaetoote vahel oli nii väike, et see oli sisuliselt negatiivne, nii et ükski alternatiivne operaator ei saanud neid hulgitooteid kasutada, siis tuleks uuritud käitumist käsitada ühenduse pakkumisest keeldumisena, mida saab pidada kuritarvituseks üksnes juhul, kui täidetud on Euroopa Kohtu 26. novembri 1998. aasta otsuses
C-7/97: Bronner (EKL 1998, lk I-7791)
esile toodud kriteeriumid, ei saa ka niisuguse argumentatsiooniga nõustuda.
Euroopa Kohus on nimelt täpsustanud, et sellest kohtuotsusest ei saa järeldada, et kuritarvitusliku tarnimisest keeldumise tuvastamiseks vajalikud tingimused on kindlasti kohaldatavad ka sellise käitumise kuritarvitusliku laadi kindlaksmääramisel, mille puhul on tegemist teenuste osutamisele või toodete müügile ebasoodsate tingimuste kohaldamisega või selliste tingimuste kehtestamisega, mille tulemusel ostja huvi kaob. Nimelt võib selline käitumine kujutada endast tarnimisest keeldumisest sõltumatut kuritarvituse vormi (eespool punktis 51 viidatud kohtuotsus TeliaSonera, punktid 55 ja 56).
Eespool viidatud kohtuotsuse Bronner vastupidisest tõlgendusest tuleneks, et selleks, et turgu valitsevat seisundit omava ettevõtja tegevust tehingutingimuste kehtestamisega seoses saaks pidada kuritarvituseks, peaksid alati olema täidetud tingimused, mille alusel saab tuvastada lepingu sõlmimisest keeldumise, see aga vähendaks põhjendamatult EÜ artikli 82 kasulikku mõju (vt selle kohta eespool punktis 51 viidatud kohtuotsus TeliaSonera, punkt 58).
Sellest järeldub, et Hispaania Kuningriik ei saa väita, et hinnavahe vähendamise tõendamiseks oli komisjon kohustatud vaidlustatud otsuses näitama, et asjaomased hulgitooted olid sellekohased pakkumised allkirjastanud ettevõtjate jaoks hädavajalikud. Seega ei saa nõustuda ka Hispaania Kuningriigi argumentidega, mille eesmärk on näidata, et komisjon leidis vaidlusaluses otsuses, et vaidlusalused piirkondlikud ja üleriigilised hulgitooted olid vajalikud lähtuvalt investeeringute ahela teooria väärast tõlgendusest.
Lõpuks, eespool punktis 51 meenutatud Euroopa Kohtu praktikast ilmneb, et selleks, et teha kindlaks, kas turgu valitsevat seisundit omav ettevõtja kuritarvitas oma hinnakujunduse kohaldamisega seda seisundit, tuleb hinnata kõiki asjaolusid ja uurida, kas hinnakujundustegevus teeb võimatuks või piirab ostja võimalust valida oma tarneallikaid, takistab konkurentide pääsemist turule, rakendab kaubanduspartneritele võrdväärsete tehingute puhul erinevaid tingimusi, pannes nad seega ebasoodsasse konkurentsiolukorda, või tugevdab turgu valitsevat seisundit konkurentsi kahjustamisega.
Samas, nagu komisjon on selgitanud vaidlustatud otsuse põhjendustes 287–309, kujutab hulgitoodete turustamine Telefónica poolt ja tal tulenevalt Hispaania regulatsioonist lasuv kohustus lubada juurdepääsu oma infrastruktuuridele endast Hispaania turul varem esinenud reaalsust. Esiteks ilmneb vaidlustatud otsuse põhjendustest 110 ja 287–289, et Telefónica alustas teenuse ADSL-IP Total pakkumist omal initsiatiivil alates 1999. aasta septembrikuust ning et CMT kohustas teda ADSL-IP-d osutama alates 2002. aasta aprillikuust. Hispaania Kuningriigi poolt kohtuistungil esitatud põhjendamatu väide, et teenust ADSL-IP Total kasutati väga vähe, tuleb samuti tagasi lükata, kuna see teenus oli kuni 2002. aasta viimase trimestrini vähemalt kõige rohkem kasutatud hulgitoode (vaidlustatud otsuse põhjendus 98). Teiseks, piirkondlikku hulgitoodet oli Telefónica kohustatud osutama alates märtsist 1999. Komisjon ei rikkunud seega EÜ artiklit 82 ega teinud ilmseid hindamisvigu, uurides Telefónica hinnakujunduspraktikat asjaomasel perioodil.
Eelnevast tuleneb, et Hispaania Kuningriigi teise väite esimene osa, mis on esitatud käesoleva kohtuotsuse punktis 64, tuleb tagasi lükata.
Teiseks, Hispaania Kuningriik väidab, et kulude analüüs, mille komisjon teostas, sisaldab olulisi vigu, kuna komisjon ülehindas alternatiivsetele operaatoritele kohaldatud hulgihindu ning Telefónica konkreetseid kulusid. Selle argumendi toetuseks piirdub Hispaania Kuningriik esiteks väitega, et alternatiivsed operaatorid kasutavad turulolevate hulgitoodete optimaalset kombinatsiooni, mis võimaldab neil oma kulusid minimeerida, ja teiseks väitega, et konkreetsed kulud, millele viidati vaidlustatud otsuses, erinevad kuludest, millest lähtus CMT, ning need ei vasta Hispaania turu reaalsusele. Lisaks väidab Hispaania Kuningriik, et komisjon ei põhjenda, miks konkreetsete kulude „väärtusi”, millest lähtus CMT, ei saa pidada korrektseks.
Esiteks tuleb tagasi lükata Hispaania Kuningriigi argument, mille kohaselt komisjon ei põhjenda, miks konkreetsete kulude „väärtusi”, millest lähtus CMT ning mis erinevad vaidlustatud otsuses viidatuist, ei saa pidada korrektseks, kuna komisjon on neile pühendanud vaidlustatud otsuse põhjendused 492–511. Nagu komisjon on märkinud viidatud põhjendustes, milles tehtud järeldusi Hispaania Kuningriik ei ole vaidlustanud, ei võimaldanud kulud, millest lähtus CMT, hinnata Telefónica poolt lairibaühenduse eest küsitud hindade kooskõla EÜ artikliga 82, kuna CMT mudel ei tuginenud hiljutisele teabele Telefónica tegelike kulude kohta. Lisaks, komisjon väidab, et välisnõunike kasutatud kuludemudel alahindas oluliselt Telefónica vähetähtsaid võrgukulusid ega võtnud arvesse Telefónica müügiedenduskulusid. Komisjoni mudel põhineb seevastu kõige värskematel andmetel, nagu need on edastanud ettevõtja ise ja nagu need tulenevad Telefónica äriplaanist (vaidlustatud otsuse põhjendus 511).
Teiseks tuleb tagasi lükata Hispaania Kuningriigi argument, mille kohaselt sama tõhus konkurent kasutab hulgitoodete optimaalset kombinatsiooni, mis võimaldab tal oma kulusid minimeerida. Kõigepealt tuleb välja tuua, et asjaolu, et alternatiivsed operaatorid kasutasid rikkumisperioodil igas keskjaamas hulgitoodete optimaalset kombinatsiooni, mis hõlmas eraldatud kliendiliini, ei ole tõendatud. Nii ilmneb vaidlustatud otsuse põhjendustest 102 ja 103, milles sisalduvaid andmeid Hispaania Kuningriik ei ole vaidlustanud, et kuni aastani 2002 ostis France Telecom üleriigilist hulgitoodet peaaegu ainult Telefónicalt; see toode asendati 2002. aasta lõpus alternatiivse üleriigilise hulgitootega, mis põhines ühel Telefónica piirkondlikul hulgitootel. France Telecomi eraldatud kliendiliinide arv hakkas tuntavalt kasvama alles alates 2005. aasta veebruarist – samal ajal kui Telefónica piirkondlikul hulgitootel põhinevate alternatiivsete üleriigiliste hulgiliinide arv hakkas kahanema. Lisaks, Ya.com ostis kuni 2004. aasta viimase trimestrini ainult Telefónica üleriigilist hulgitoodet ning hakkas järk-järgult kasutama eraldatud kliendiliini alles alates 2005. aasta juulist, kui ta ostis Albura.
Edasi, nagu komisjon märkis, saaksid sellist optimaalset kombinatsiooni kasutada üksnes niisugused Telefónica konkurendid, kellel on võrk, mis võimaldab neile kliendiliini eraldamist, välistades Telefónica potentsiaalsed konkurendid.
Lõpuks, Hispaania Kuningriigi argument, et võimalik hulgitoodete optimaalne kombinatsioon vältis hinnakruvi teket, on vastuolus Telefónicale CMT poolt pandud kohustustega, mille eesmärk on tagada, et kõiki tema jaepakkumisi oleks teistel võimalik korrata tema piirkondliku hulgitoote baasil (vaidlustatud otsuse põhjendus 114). Hispaania Kuningriik ei ole selles osas ei oma repliigis ega kohtuistungil ka vaidlustanud komisjoni poolt näidetena tehtud viiteid CMT 8., 22. ja 28. juuli, 21. oktoobri, 11. novembri ja 20. detsembri 2004. aasta otsustele, millega viimane keelas Telefónica uued kommertspakkumised, mis ei jätnud piisavat vahet tema jaehindade ja tema piirkondliku hulgitoote hindade vahele (vt ka vaidlustatud otsuse põhjendus 115).
Kolmandaks, nagu komisjon õigesti välja toob, ei lükka Hispaania Kuningriik tema järeldusi ümber ei osas, kuidas vaidlustatud otsuses on arvutatud kulusid, ega osas, mis puudutab jaehindade taset Hispaanias. Ta piirdub üksnes väitega, et tõend selle kohta, et vaidlustatud otsuses on arvutusvigu, tuleneb asjaolust, et teenustele ADSL-IP Total (ajavahemikul 2001–2004) ja ADSL-IP (ajavahemikul 2002–2004) juurdepääsu kulud olid väiksemad kui GigADSL-i kulud, kuid viimane oli siiski pakkumine, mida alternatiivsed operaatorid alates 2002. aasta viimasest semestrist kõige rohkem kasutasid (vaidlustatud otsuse põhjendus 99) ning see oli „ilmselgelt ebaratsionaalne”. Hispaania Kuningriik ei selgita, kuidas saab niisugune väide näidata komisjoni arvutuste ebaseaduslikkust või hinnakruvi efekti puudumist.
Neljandaks, kuigi Hispaania Kuningriik tugineb Prantsusmaa hulgi- ja jaehindade võrdlusele, ei täpsusta ta, mil määral saab see võrdlus näidata nende kuluarvutuste ebaseaduslikkust, mille abil komisjoni tegi kindlaks hinnakruvi olemasolu Hispaania turul. Kõnealune argument tuleb seega tagasi lükata.
Eelnevaid arutluskäike arvestades tuleb Hispaania Kuningriigi teise väite teine osa, mis on esitatud eespool punktis 80, samuti tagasi lükata.
Kolmandaks, Hispaania Kuningriik väidab, et Telefónica konkurentsivastase tegevuse mõju kohta tehtud analüüs on väär.
Peab meeles pidama, et kuna EÜ artikkel 82 keelab turgu valitseva seisundi kuritarvitamise, kuivõrd see võib mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust, siis vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale puudutab nimetatud artikkel turu puhul, kus turgu valitseva ettevõtja tegutsemise tulemusel on konkurents juba nõrgenenud, turgu valitseva ettevõtja sellist tegevust, mis võib takistada veel turul olemas oleva konkurentsi säilimist või konkurentsi arengut vahenditega, mis erinevad nendest vahenditest, mida kasutatakse ettevõtjate pakkumiste alusel toimivas kaupade või teenuste tavapärases konkurentsis (vt eespool punktis 50 viidatud 14. oktoobri 2010. aasta kohtuotsus Deutsche Telekom
vs
. komisjon, punkt 174 ja seal viidatud kohtupraktika).
Mõju, millele viitab eelmises punktis viidatud kohtupraktika, ei puuduta tingimata etteheidetava kuritarvitusliku tegevuse konkreetset mõju. EÜ artikli 82 rikkumise kindlakstegemiseks piisab, kui tõendada, et valitsevas seisundis oleva ettevõtja kuritarvituslik tegevus võib konkurentsi piirata, ehk teisisõnu, et sellel on või võib olla niisugune mõju (Üldkohtu 30. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas
T-203/01: Michelin
vs
. komisjon, EKL 2003, lk II-4071
, punkt 239; 17. detsembri 2003. aasta otsus kohtuasjas
T-219/99: British Airways
vs
. komisjon, EKL 2003, lk II-5917
, punkt 293, ja eespool punktis 43 viidatud kohtuotsus Microsoft
vs
. komisjon, punkt 867). Seetõttu peab kõnealusel hinnakujundusel olema asjaomasel turul konkurentsivastane mõju, kuid see mõju ei pea olema tingimata konkreetne, vaid piisab sellest, kui tõendada, et konkurentsivastane mõju on turgu valitseva ettevõtjaga vähemalt sama tõhusate konkurentide turult väljatõrjumise näol võimalik (eespool punktis 51 viidatud kohtuotsus TeliaSonera, punkt 64).
Euroopa Kohtu praktikast, mida on meenutatud eespool punktis 51, ilmneb ka, et selle tuvastamiseks, kas turgu valitsevas seisundis olev ettevõtja kuritarvitas oma hinnakujundusega seda seisundit, tuleb hinnata kõiki asjaolusid ja uurida, kas hinnakujundus teeb võimatuks või piirab ostja võimalust valida oma tarneallikaid, takistab konkurentide pääsemist turule, rakendab kaubanduspartneritele võrdväärsete tehingute puhul erinevaid tingimusi, pannes nad seega ebasoodsasse konkurentsiolukorda, või tugevdab turgu valitsevat seisundit konkurentsi kahjustamisega.
Kuna EÜ artiklit 82 ei kohaldata mitte ainult tegevusele, millega võidakse tarbijale otsest kahju tekitada, vaid ka tegevusele, millega tarbijale tekitatakse kahju tõhusat konkurentsi kahjustades, on turgu valitsevas seisundis ettevõtjal eriline kohustus mitte kahjustada oma tegevusega tõhusat konkurentsi ja mitte moonutada konkurentsi ühisturul (vt eespool punktis 50 viidatud 14. oktoobri 2010. aasta kohtuotsus Deutsche Telekom
vs
. komisjon, punkt 176 ja seal viidatud kohtupraktika).
Sellest järeldub, et muu hulgas keelab EÜ artikkel 82 turgu valitsevas seisundis oleval ettevõtjal kasutada hinnakujundust, millel võib olla sama tõhusate olemasolevate või potentsiaalsete konkurentide jaoks väljatõrjuv mõju, st hinnakujundust, mis võib muuta viimatinimetatute jaoks turulepääsu ning teiste lepingupoolte jaoks eri tarneallikate või kaubanduspartnerite vahel valimise raskeks või isegi võimatuks, tugevdades seeläbi turgu valitsevat seisundit, kasutades muid vahendeid kui need, mis põhinevad toodete omaduste konkurentsil. Seda silmas pidades ei saa igasugust hinnakonkurentsi pidada õiguspäraseks (vt eespool punktis 50 viidatud 14. oktoobri 2010. aasta kohtuotsus Deutsche Telekom
vs
. komisjon, punkt 177 ja seal viidatud kohtupraktika).
Kuigi Euroopa Kohus on selles osas oma eespool punktis 51 viidatud kohtuotsuses TeliaSonera (punkt 69) tõepoolest märkinud, et hinnakruvi efekti hindamise käigus võib küsimus hulgitoote hädavajalikkusest olla asjassepuutuv, tuleb sarnaselt sellega, mida komisjon on õigesti esile toonud ning mida Hispaania Kuningriik kohtuistungil sõnaselgelt kinnitas, märkida, et esiteks on Hispaania Kuningriik tuginenud hulgitoodete hädavajalikkusele üksnes selleks, et ülepea eitada EÜ artikli 82 vastase hinnavahe olemasolu (vt eespool punkt 65) ning teiseks ei ole ta vaidlustanud vaidlustatud otsuse põhjenduste 543–563 õiguspärasust; nimetatud põhjendustes leidis komisjon, et Telefónica tegevus võis piirata konkurentsi asjaomastel turgudel.
Kuna väljakujunenud kohtupraktikast nähtub, et kui otsuse teatud põhjendused on juba iseenesest sellised, et nende alusel võib otsuse õiguslikult piisavalt põhjendatuks lugeda, siis ei mõjuta otsuse ülejäänud põhjendustes tehtud vead mingil juhul otsuse resolutsiooni (Üldkohtu 21. septembri 2005. aasta otsus kohtuasjas
T-87/05: EDP
vs
. komisjon, EKL 2005, lk II-3745
, punkt 144; vt selle kohta ka Euroopa Kohtu 12. juuli 2001. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C-302/99 P ja C-308/99 P: komisjon ja Prantsusmaa
vs
. TF1, EKL 2001, lk I-5603
, punktid 26–29).
Sellest järeldub, et Hispaania Kuningriigi teise väite kolmas osa, mis on esitatud eespool punktis 88, tuleb tagasi lükata, samuti tuleb tagasi lükata kogu nimetatud väide tervikuna.
Kolmas väide, et EÜ artiklit 82 on kohaldatud
ultra vires
Hispaania Kuningriik väidab, et komisjon kohaldas EÜ artiklit 82
ultra vires.
Komisjon on kostja vastuses märkinud, et viites tema pädevuse
ultra vires-
kasutamisele ei täpsustata piisavalt, kas Hispaania Kuningriigi väide peab silmas pädevuse puudumist või võimu kuritarvitamist. Seetõttu tuleks käesolev väide tunnistada vastuvõetamatuks hagi ebaselguse tõttu. Hagi ei austa kaitseõigusi, kuna pädevuse puudumist ja võimu kuritarvitamist kontrollitakse eri kriteeriumide alusel.
Selles osas tuleb rõhutada, et Hispaania Kuningriik esitab kirjades viis argumenti, et toetada väidet, mille kohaselt EÜ artiklit 82 on kohaldatud
ultra vires.
Esiteks väidab ta, et Hispaania regulatsioon on kooskõlas Euroopa direktiivide eesmärkidega. Seetõttu ei oleks komisjon pidanud võtma vastu otsust EÜ artikli 82 alusel, vaid ta oleks pidanud võtma otsuse EÜ artikli 226 alusel või kasutama mõnd raamdirektiivi artiklis 7 ette nähtud mehhanismidest. Teiseks väidab Hispaania Kuningriik, et komisjon asendab Hispaania reguleeriva raamistiku uue reguleeriva mudeliga. Kolmandaks väidab ta, et vaidlustatud otsus loob olukorra, mis ei sobi kokku selle regulatiivse poliitika eesmärkidega, mida riigi reguleerivad asutused peavad järgima, ning et vaidlustatud otsuse tulemused ei ole kooskõlas „rahvusvahelise regulatiivse kogemusega”. Neljandaks takistab vaidlustatud otsus
de facto
Hispaania reguleerival asutusel saavutamast elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste ühise reguleeriva raamistikuga seatud eesmärke ning vaidlustatud otsus laseb mõista, et „reguleeriv tegevus ei järginud EÜ artiklit 82”. Lõpuks, viiendaks väidab ta, et rikutud on eriregulatsiooni põhimõtet, kuna elektroonilist sidet käsitlev regulatsioon kaalub üles konkurentsi käsitleva regulatsiooni.
Tuleb nentida, et sisuliselt tunduvad käsitletava väite raames esitatud argumendid olevat seotud kas pädevuse puudumise või võimu kuritarvitamisega ning mõni neist ka EÜ artikli 82 rikkumisega.
Hispaania Kuningriik on sellega seoses oma repliigis sõnaselgelt märkinud ja kohtuistungil kinnitanud, et ta ei viita käesoleva väite raames ei komisjoni pädevuse puudumisele ega võimu kuritarvitamisele, vaid EÜ artikli 82 niisugusele kohaldamisele, mis „läheb kaugemale selle sätte sõnastusest”. Kohtuistungil kinnitas ta sisuliselt ka, et tema väite kohaselt tegutses komisjon
ultra vires
, sekkudes hilinenult turule, mis oli juba piisavalt reguleeritud.
Hispaania Kuningriik ei ole siiski nimetanud ühtegi põhjust, millest avalduks, et „komisjon kohaldas EÜ artiklit 82 viisil, mis läheb kaugemale selle sätte sõnastusest”. Ta ei ole ka märkinud, mille poolest erinevad käesoleva väite raames esitatud argumendid tema hagis sisalduvate teiste väidete raames esitatutest.
Euroopa Kohtu põhikirja artikli 21 esimese lõigu ja Üldkohtu kodukorra artikli 44 lõike 1 punktist c tuleneb, et hagiavalduses tuleb märkida hagi ese ja ülevaade fakti- ja õigusväidetest. Õiguskindluse ja hea õigusemõistmise tagamiseks peavad selleks, et hagi oleks vastuvõetav, selle aluseks olevad õiguslikud ja faktilised asjaolud kas või kokkuvõtlikult, ent seostatult ja arusaadavalt tulenema hagiavalduse tekstist (vt Üldkohtu 17. detsembri 2010. aasta otsus kohtuasjas
T-369/08: EWRIA jt
vs
. komisjon, EKL 2010, lk II-6283
, punkt 48 ja seal viidatud kohtupraktika).
Samuti tuleneb kohtupraktikast, et ülevaade fakti- ja õigusväidetest peab olema nii selge ja täpne, et see võimaldaks kostjal end kaitsta ja Üldkohtul hagi vajaduse korral lahendada ilma täiendavate materjalideta. Analoogseid nõudeid tuleb järgida väite toetuseks esitatud argumentidele viidates (vt Üldkohtu 14. detsembri 2005. aasta otsus kohtuasjas
T-209/01: Honeywell
vs
. komisjon, EKL 2005, lk II-5527
, punkt 55 ja seal viidatud kohtupraktika).
Eelnevat arvestades ning kuna Hispaania kuningriik on sõnaselgelt kinnitanud, et ta ei tugine komisjoni pädevuse puudumisele ega võimu kuritarvitamisele, tuleb asuda seisukohale, et käesolev väide ei sisalda omavahel seotud õiguslikke argumente, mis konkreetselt kritiseeriksid vaidlustatud otsuses tehtud järeldusi. Seega on see väide vastamiseks liiga ebaselge, mistõttu see tuleb tunnistada vastuvõetamatuks (vt selle kohta Euroopa Kohtu 2. oktoobri 2003. aasta otsus kohtuasjas
C-194/99 P: Thyssen Stahl
vs
. komisjon, EKL 2003, lk I-10821
, punktid 105 ja 106).
Neljas väide, mille kohaselt on rikutud õiguskindluse põhimõtet
Hispaania Kuningriik väidab sisuliselt, et komisjon rikkus vaidlustatud otsuse vastuvõtmisega õiguskindluse põhimõtet, kuna see tähendab varem kehtestatud regulatiivse raamistiku kontseptsiooni muutmist tagantjärele. Vaidlustatud otsus rikub regulatiivset raamistikku, mille põhjal elektroonilise side sektori operaatorid olid kavandanud pikaajalisi investeeringuid, see aga tekitab majandustegevuses osalejates suurt ebakindlust. Vaidlustatud otsuse abil muutuks komisjon organiks, kes võib kontrollida riigi reguleerivate asutuste haldustegevust, selle tagajärjel kehtestaks aga kaks hinnaregulatsiooni. Uuritaval ajavahemikul kehtis Hispaanias varem kehtestatud rikkalik regulatsioon ning komisjon oleks pidanud raamdirektiivi artikli 7 alusel kontrollima CMT võetud regulatiivseid meetmeid. Komisjon ei olnud CMT regulatiivseid instrumente ega tema tegevust turul vastustanud ei iga-aastaste rakendusaruannete ega Hispaania Kuningriigi vastu suunatud liikmesriigi kohtuste rikkumise hagi esitamise kaudu. Õiguskindluse kahjustamisel on ka „tulevikku ulatuvad tagajärjed”, arvestades vaidlustatud otsuses väljendatud eriarvamusi seoses turgude määratlemisega või analüüsimeetodiga, mida riigi reguleerivatel asutustel on lubatud eelnevalt kehtestatud regulatsioonis kasutada.
Peab meeles pidama, et õiguskindluse põhimõte nõuab, et õigusnormid oleksid selged ja täpsed, ja soovib tagada liidu õigusesse puutuvate õiguslike olukordade ja suhete ettenähtavuse (Euroopa Kohtu 18. novembri 2008. aasta otsus kohtuasjas
C-158/07: Förster, EKL 2008, lk I-8507
, punkt 67; Üldkohtu 12. detsembri 2007. aasta otsus kohtuasjas
T-308/05: Itaalia
vs.
komisjon, EKL 2007, lk II-5089
, punkt 158, ja 13. novembri 2008. aasta otsus kohtuasjas T-128/05: SPM
vs.
nõukogu ja komisjon, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 147).
Kirjeldatud põhimõtet ei ole käesolevas asjas rikutud. Nagu märgib ka komisjon, rajaneb Hispaania Kuningriigi väide õigupoolest vääral eeldusel, nagu oleks komisjon tagantjärele muutnud regulatiivset raamistikku, kuid seda ei ole toimunud.
Esiteks tuleb sedastada, et sektoripõhine regulatsioon, millele Hispaania Kuningriik viitab, ei mõjuta mingil viisil komisjoni pädevust tuvastada EÜ artiklite 81 ja 82 rikkumisi, mis tuleneb otse nõukogu 6. veebruari 1962. aasta määruse nr 17 (esimene määrus [EÜ] artiklite [81] ja [82] rakendamise kohta (
EÜT 1962, 13, lk 204
; ELT eriväljaanne 08/01, lk 3)) artikli 3 lõikest 1 ning alates 1. maist 2004 nõukogu 16. detsembri 2002. aasta määruse (EÜ) nr 1/2003 [EÜ] artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta (
EÜT 2003, L 1, lk 1
; ELT eriväljaanne 08/02, lk 205) artikli 7 lõikest 1 (vt selle kohta eespool punktis 60 viidatud 10. aprilli 2008. aasta kohtuotsus Deutsche Telekom
vs.
komisjon, punkt 263).
Nagu on juba rõhutatud eespool punktis 56, on EÜ asutamislepingus sisalduvate konkurentsieeskirjade eesmärk täiendada tagantjärele kontrollimise kaudu liidu seadusandja poolt telekommunikatsiooniturgude eelnevaks reguleerimiseks vastu võetud õiguslikku raamistikku (eespool punktis 50 viidatud 14. oktoobri 2010. aasta kohtuotsus Deutsche Telekom
vs.
komisjon, punkt 92).
Kuna Telefónical oli mänguruumi hinnakruvi vältimiseks (vt ka eespool punktid 27 ja 50), siis kuulus tema tegevus, mille eest vaidlustatud otsuses karistus määrati, EÜ artikli 82 kohaldamisalasse (vt selle kohta ka kohtujurist Mazáki ettepanek kohtuasjas, milles tehti eespool punktis 50 viidatud 14. oktoobri 2010. aasta kohtuotsus Deutsche Telekom
vs.
komisjon, punktid 15 ja 19).
Lisaks ei saa nimetatud regulatiivne raamistik muuta EÜ artikli 82 osas küsitavaks pädevuse jaotust, mis on paika pandud esmase õiguse tasandil EÜ artiklitega 83 ja 85 (vt ka kohtujurist Mazáki ettepanek kohtuasjas, milles tehti eespool punktis 50 viidatud 14. oktoobri 2010. aasta kohtuotsus Deutsche Telekom
vs.
komisjon, punkt 19).
Teiseks, Hispaania Kuningriik ei saa väita, et komisjon pidi vastavalt raamdirektiivi artiklile 7 kontrollima CMT võetud regulatiivseid meetmeid. Nagu komisjon on menetlusdokumentides selgitanud, teatati talle nimetatud artiklis ette nähtud menetlust järgides ainult 2006. aasta juunis võetud meetmetest ehk meetmetest, mis CMT võttis uue elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste reguleeriva raamistiku rakendamiseks.
Kolmandaks ei saa asuda seisukohale, et õiguskindluse kahjustamisel on ka „tulevikku ulatuvad tagajärjed”, arvestades vaidlustatud otsuses väljendatud eriarvamusi seoses turgude määratlemisega või analüüsimeetodiga, mida riigi reguleerivatel asutustel on lubatud eelnevalt kehtestavas regulatsioonis kasutada. Nimelt ilmneb raamdirektiivi artiklist 15, et nende toote- ja teenuseturgude määratlemine elektroonilise side sektoris, mille omadused võivad õigustada eridirektiivides sätestatud regulatiivsete kohustuste kehtestamist, ei piira konkreetsetel juhtudel turgude määratlemist konkurentsiõiguse alusel. Samuti on komisjoni „Suuniste turuanalüüsi ja märkimisväärse turujõu hindamise kohta elektroonilisi sidevõrke ja -teenuseid reguleeriva raamistiku alusel” (
EÜT 2002, C 165, lk 6
) punktis 28 täpsustatud, et uue reguleeriva raamistiku alusel määratletud turud võivad mõnel juhul isegi sarnastes valdkondades erineda konkurentsiasutuste määratletud turgudest.
Lõpuks, neljandaks, kuigi Hispaania Kuningriik väidab, et komisjon oleks pidanud tema vastu esitama liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi EÜ artikli 226 alusel, kui ta oli jõudnud järeldusele, et CMT kui liikmesriigi organi otsused ei võimaldanud vältida hinnakruvi ning seetõttu ei järginud eespool nimetatud regulatiivset raamistikku, tuleb märkida, et komisjon ei teinud vaidlustatud otsuses niisugust järeldust. Isegi kui oletada, et CMT rikkus liidu õigusnormi ja komisjon oleks sel alusel võinud algatada Hispaania Kuningriigi vastu liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse, ei mõjutaks niisugused sündmused igal juhul kuidagi vaidlustatud otsuse seaduslikkust. Komisjon piirdus selles otsuses üksnes tõdemusega, et Telefónica on rikkunud EÜ artiklit 82, sätet, mis ei puuduta liikmesriike, vaid üksnes ettevõtjaid (vt selle kohta eespool punktis 60 viidatud 10. aprilli 2008. aasta kohtuotsus Deutsche Telekom
vs.
komisjon, punkt 271). Lisaks, vastavalt Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikale on komisjonil EÜ artikliga 226 kehtestatud korra kohaselt liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi esitamisel kaalutlusõigus ning liidu kohtutel puudub pädevus hinnata selle õiguse kasutamise otstarbekust (eespool punktis 50 viidatud 14. oktoobri 2010. aasta kohtuotsus Deutsche Telekom
vs.
komisjon, punkt 47).
Sellest tulenevalt tuleb käesolev väide tagasi lükata.
Viies väide, mille kohaselt on rikutud õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet
Hispaania Kuningriik väidab, et kuna komisjon rikkus regulatiivset raamistikku, võttes vaidlustatud otsuse vastu valdkonnas, mis oli CMT poolt juba reguleeritud, siis rikkus komisjon õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet mitte ainult karistatud operaatori suhtes, vaid ka teistel sellel turul tegutsenud operaatorite suhtes, kes uskusid, et tegutsevad hulgijuurdepääsu sektoris CMT poolt kehtestatud raamistiku kaitse all. Õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte rikkumine on iseäranis selge osas, milles CMT oli võtnud konkreetseid samme seoses Telefónica kaubanduslike pakkumistega. Seetõttu rikkus vaidlustatud otsus õiguspärase ootuse põhimõtet, kinnitades, et asjaolust, et operaator kohandab ennast riigi reguleeriva asutuse kehtestatud raamistikuga, ei piisa selleks, et eeldada, et tema tegevus on õigusega kooskõlas.
Peab meeles pidama, et iga majandustegevuses osaleja, kelles institutsioon on tekitanud põhjendatud lootusi, võib tugineda õiguspärase ootuse põhimõttele. Peale selle ei takista miski ühel liikmesriigil tühistamishagi raames väita, et mõni institutsioonide õigusakt kahjustab mõne majandustegevuses osaleja õiguspärast ootust (vt selle kohta Euroopa Kohtu 19. novembri 1998. aasta otsus kohtuasjas
C-284/94: Hispaania
vs
. nõukogu, EKL 1998, lk I-7309
, punkt 42, ning 10. märtsi 2005. aasta otsus kohtuasjas
C-342/03: Hispaania
vs
. nõukogu, EKL 2005, lk I-1975
, punkt 47 ja seal viidatud kohtupraktika).
Kui majandustegevuses osalejatele on nende huve kahjustava liidu meetme vastuvõtmine eelnevalt teada, ei saa nad siiski õiguspärase ootuse põhimõttele tugineda (eespool punktis 118 viidatud 10. märtsi 2005. aasta kohtuotsus Hispaania
vs
. nõukogu, punkt 48 ja seal viidatud kohtupraktika).
Praegusel juhul on eespool punktides 109–111 juba meenutatud, et sektoripõhine regulatsioon, millele Hispaania Kuningriik viitab, ei mõjuta mingil viisil komisjoni pädevust tuvastada EÜ artiklite 81 ja 82 rikkumisi, ning et Telefónica tegevus, mida vaidlustatud otsuses karistati, kuulub EÜ artikli 82 kohaldamisalasse. Komisjoni sekkumist EÜ artikli 82 alusel ei saa seega pidada ettenägematuks.
Lisaks, kuigi on tõsi, et nagu Hispaania Kuningriik väidab, CMT võttis tõepoolest konkreetseid samme seoses Telefónica kaubanduslike pakkumistega nimelt selleks, et vältida hinnakruvi efekti, tuleb meenutada, et CMT ei ole konkurentsiasutus, vaid reguleeriv asutus, ning et ta ei ole kunagi sekkunud selleks, et nõuda EÜ artikli 82 järgimist, ega võtnud vastu otsuseid, mis puudutaksid vaidlustatud otsusega karistatud tegevusi (vaidlustatud otsuse põhjendused 678 ja 683). Nagu on märgitud eespool punktis 52, et ole Hispaania Kuningriik vaidlustanud ka seda, et CMT ei analüüsinud uurimise esemeks oleval ajavahemikul kordagi hinnakruvi olemasolu Telefónica üleriigilise hulgitoote ja tema jaetoodete vahel tema tegelike ajalooliste kulude põhjal, vaid üksnes eelnevalt antud hinnangute põhjal (vaidlustatud otsuse põhjendused 726 ja 727).
Neil asjaoludel ei saanud ei CMT otsused ega tema poolt kehtestatud regulatiivne raamistik tekitada Telefónicas ega teistes operaatorites õiguspärast ootust, et igasugune tegevus, mis nimetatud otsuseid või nimetatud regulatiivset raamistikku järgib, on EÜ artikliga 82 kooskõlas.
Seega tuleb käesolev väide tagasi lükata ning hagi tervikuna rahuldamata jätta.
Kohtukulud
Kodukorra artikli 87 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja Hispaania Kuningriik on kohtuvaidluse kaotanud, siis tuleb kohtukulud vastavalt komisjoni nõudele temalt välja mõista.

Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (kaheksas koda)
otsustab:

1.
Jätta hagi rahuldamata.

2.
Mõista kohtukulud välja Hispaania Kuningriigilt.

Truchot
Martins Ribeiro
Kanninen
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 29. märtsil 2012 Luxembourgis.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: hispaania.