CELEX: 62010CJ0095
Teenuste riigihanked
Direktiiv 2004/18/EÜ
Artikli 47 lõige 2
Vahetu õigusmõju
Kohaldatavus direktiivi II B lisas loetletud teenustele

Eelotsusetaotlus puudutab küsimust, kuidas tõlgendada käesolevas asjas tähtsust omavaid Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi
2004. aasta direktiivi 2004/18/EÜ ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute
sõlmimise korra kooskõlastamise kohta (ELT L 134, lk 114; ELT eriväljaanne 06/07, lk 132) sätteid.
Eelotsusetaotlus on esitatud Strong Segurança SA (edaspidi „Strong Segurança”) ja Município de Sintra (Sintra linnavalitsus,
Portugal) vahelises kohtuvaidluses, mis puudutab munitsipaalrajatiste valve- ja turvateenuste riigihankelepingu sõlmimist.

Õiguslik raamistik

Asjas tähtsust omavad direktiivi 2004/18 sätted
Direktiivi põhjenduste 18 ja 19 kohaselt:
„(18) Teenuste valdkonda on käesolevas direktiivis sätestatud menetluskorra kohaldamiseks ja järelevalve tagamiseks kõige parem
kirjeldada, jagades teenused liikidesse, mis vastavad ühtse klassifikatsiooni konkreetsetele rubriikidele, ning esitades need
kokkuvõtlikult II A ja II B lisas vastavalt sellele, milline kord nende suhtes kehtib. II B lisas nimetatud teenuste puhul
ei piira käesoleva direktiivi asjakohased sätted kõnealuseid teenuseid käsitlevate ühenduse eeskirjade kohaldamist.
(19)      Teenuste riigihankelepingute puhul kohaldatakse käesolevat direktiivi üleminekuperioodil täielikult üksnes selliste lepingute
suhtes, mille puhul direktiivi sätted võimaldavad kasutada kõiki piiriülese kaubanduse suurendamise võimalusi. Muid teenuseid
käsitlevaid lepinguid tuleb enne käesoleva direktiivi täieliku kohaldamise otsust üleminekuperioodi jooksul jälgida. Sellega
seoses tuleb määratleda järelevalvemehhanism. See mehhanism peaks samal ajal tagama huvitatud poolte juurdepääsu asjakohasele
teabele.”
Direktiivi artikli 1 lõike 2 punkti d esimene lõik sätestab:
„
Teenuste riigihankelepingud
– muud riigihankelepingud kui ehitustööde või asjade riigihankelepingud, mille eesmärgiks on II lisas nimetatud teenuste osutamine.”
Artikkel 2 „Lepingute sõlmimise põhimõtted” sätestab:
„Ostjad kohtlevad ettevõtjaid võrdselt ja mittediskrimineerivalt ning tegutsevad läbipaistval viisil.”
Artikli 4 „Ettevõtjad” lõige 2 sätestab:
„Pakkumisi teha või end kandidaadiks seada võivad ka ettevõtjate rühmad. Pakkumise või osalemistaotluse esitamiseks ei nõuta
sellistelt rühmadelt teatavat õiguslikku vormi, kuid valitud rühmale võib vastava nõudmise esitada, kui temaga on sõlmitud
leping, mille puhul teatav õiguslik vorm on lepingu nõuetekohase täitmise seisukohast vajalik.”
Direktiivi 2. jao III peatükis „Teenuste riigihankelepingute sõlmimise kord” asuvad artiklid 20–22.
Artikkel 20 „II A lisas loetletud teenuste hankelepingud” sätestab:
„Lepingud, mille objektiks on II A lisas loetletud teenused, sõlmitakse vastavalt artiklitele 23–55.”
Artikkel 21 „II B lisas loetletud teenuste hankelepingud” sätestab:
„Lepingute suhtes, mille objektiks on II B lisas loetletud teenused, kehtivad üksnes artikli 23 ja artikli 35 lõike 4 sätted.”
Direktiivi IV peatüki „Kirjeldusi ja lepingudokumente reguleerivad erieeskirjad” artikkel 23 käsitleb tehnilisi kirjeldusi,
mis peavad olema esitatud lepingudokumentides selleks, et võimaldada kõigile pakkujatele võrdset juurdepääsu ning mitte tekitada
põhjendamatuid takistusi riigihangete avamisel konkurentsile ja peatüki VI „Teavitamist ja läbipaistvust käsitlevad eeskirjad”
artikli 35 lõige 4 käsitleb hankijate kohustust teavitada lepingu sõlmimise menetluse tulemustest.
Direktiivi II B lisa kategooria nr 23 hõlmab „uurimis- ja turvateenuseid […]”.
Artikli 47 „Finants- ja majanduslik seisund” lõige 2 sätestab:
„Vajadusel võib ettevõtja konkreetse lepingu puhul kasutada teiste üksuste võimalusi, olenemata nendevaheliste sidemete õiguslikust
laadist. Sel juhul peab ta ostjale tõendama, et tal on võimalus vajalikke vahendeid käsutada, esitades selleks näiteks kõnealuste
üksuste poolt võetud vastava kohustuse.”
Artikli 48 „Tehniline ja/või kutsealane suutlikkus” lõige 3 on eelneva sättega sisuliselt identne.
Artikli 80 lõike 1 kohaselt peavad liikmesriigid jõustama direktiivi 2004/18 täitmiseks vajalikud õigusnormid hiljemalt 31. jaanuariks
2006 ja teatama sellest viivitamata Euroopa Komisjonile.

Siseriiklik õigus
Direktiiv 2004/18 võeti Portugali õigusesse üle 29. jaanuari 2008. aasta dekreetseadusega nr 18/2008, millega kiideti heaks
riigihangete seadustik (Código dos Contratos Públicos), mis jõustus kuus kuud pärast selle avaldamist, mis leidis aset dekreetseaduse
vastuvõtmise kuupäeval.

Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Sintra linnavalitsus algatas Euroopa Liidu Teatajas 15. juulil 2008 avaldatud hanketeatega rahvusvahelise avatud hankemenetluse,
et tellida aastatel 2009 ja 2010 munitsipaalrajatiste valve- ja turvateenuseid. Hange korraldati hanketeates ja sellega seotud
hankedokumentides esitatud tingimuste kohaselt ning hankeleping sõlmiti majanduslikult kõige soodsama kogupakkumuse kriteeriumi
alusel.
Strong Segurança soovis selles hankemenetluses osaleda ja esitas selleks nõutud dokumendid. Ta lisas oma pakkumusele veel
äriühingu Trivalor (SGPS) SA (edaspidi „Trivalor”) garantiikirja, milles viimane teatab:
„Kuna Trivalor teostab otsest täielikku (100%) kontrolli Strong Segurança üle […], vastutab Trivalor vastavalt äriseadustikule
(Código das Sociedades Comerciais) Strong Segurança kohustuste täitmise eest
.
Sellega seoses teatame, et kohustume:
–        tagama, et Strong Segurançal […] on olemas hankemenetlusest tulenevate kohustuste nõuetekohaseks täitmiseks vajalikud tehnilised
ja rahalised vahendid;
–        Strong Segurançaga hankelepingu sõlmimise korral hüvitama Sintra linnavalitsusele kõik lepingu täitmata jätmisest tekkida
võivad kahjud.”
Hankekomisjon otsustas esialgu sõlmida hankelepingu Strong Segurançaga, sest tema pakkumus sai hindamisel kõige enam punkte.
Kuna üks konkureeriv äriühing esitas vaidlustuse, siis viis hankekomisjon läbi uue hindamise ja asus seisukohale, et Strong
Segurançal ei ole õigust viidata sellise kolmanda äriühingu nagu Trivalor majanduslikule ja finantsseisundile ning tegi ettepaneku
sõlmida hankeleping vaidlustuse esitanud konkureeriva äriühinguga. Sintra linnavalitsus kiitis oma 11. veebruari 2009. aasta
istungil selle ettepaneku heaks ja tegi otsuse sõlmida hanketeates kirjeldatud teenuste hankeleping aastateks 2009 ja 2010
kõnealuse konkureeriva äriühinguga.
Strong Segurança esitas selle otsuse peale kaebuse, mille Tribunal Administrativo e Fiscal de Sintra (antud asjas esimese
astme kohus, kes vaatab läbi maksu‑ ja haldusasju) jättis rahuldamata ning Tribunal Central Administrativo Sul (teise astme
halduskohus) jättis selle kohtuotsuse oma 10. septembri 2009. aasta otsusega jõusse. Strong Segurança esitas seejärel nimetatud
otsuse peale Supremo Tribunal Administrativole (kõrgeim halduskohus Portugalis) kassatsioonkaebuse.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus rõhutab, et käesoleval juhul on otsustav tähtsus küsimusel, kas direktiivi 2004/18 artikli 47
lõiget 2 saab kohaldada ka sellistele nimetatud direktiivi II B lisas loetletud teenustele nagu käsitletakse põhikohtuasjas
peetavas menetluses. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib esiteks, et see menetlus algatati enne dekreetseaduse nr 18/2008
jõustumist ja teiseks, et selle menetluse alguseks oli kõnealuse direktiivi siseriiklikusse õigusesse ülevõtmise tähtpäev
juba möödunud.
Esimene käesoleval juhul tekkinud küsimus puudutab direktiivi 2004/18 artikli 47 lõike 2 vahetut õigusmõju. Eelotsusetaotluse
esitanud kohus leiab, et nimetatud sätte esimene osa on Euroopa Kohtu praktikat silmas pidades piisavalt selge, täpne ja tingimusteta,
kuna see ei jäta liikmesriikidele mingisugust vabadust. Kõnealuse sätte teise osa suhtes on aga eelotsusetaotluse esitanud
kohtul kahtlusi, kuna jääb mulje, et asjaomane osa jätab liikmesriikidele teatud kaalutlusruumi selle osas, mida tuleb tõendada
ja millised on nõutavad tõendusvahendid selleks, et ettevõtja saaks tõendada hankijale oma majandusliku ja finantsseisundi
vastavust, kui ta tugineb teiste majandusüksuste seisundile.
Teine käesoleval juhul üles kerkinud küsimus puudutab direktiivi 2004/18 artikli 47 lõike 2 tõlgendamist, millele Euroopa
Kohtu praktikast vastust ei leia. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et kõnealuse sätte rangelt grammatiline tõlgendamine
viib järeldusele, et seda sätet saab kohaldada ainult II A lisas loetletud teenuseid puudutavate riigihangete suhtes. Kohus
rõhutab, et sellisel juhul välistaks see aga II B lisasse kuuluvate teenuste hangete puhul väga oluliste direktiivi 2004/18
sätete kohaldamise, näiteks need, milles kehtestatakse taotlejate ja pakkujate kvalifitseerimise tingimused (artiklid 45–52)
ja hankelepingute sõlmimise tingumused (artiklid 53–55).
Kuna Supremo Tribunal Administrativol tekkisid kahtlused sellise tõlgenduse õigsuse suhtes ning lähtudes asjaolust, et ta
vaatab asja läbi kõrgeima astme kohtuna, otsustas ta menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas […] direktiivi 2004/18 artikkel 47 on alates 31. jaanuarist 2006 siseriiklikus õiguskorras vahetult kohaldatav viisil,
et see annab isikutele õiguse, millele nad võivad tugineda vaidluses Portugali haldusorganitega?
2.      Kui vastus on jaatav, kas siis kõnealune säte on vaatamata sama direktiivi artiklis 21 sätestatule kohaldatav hankelepingutele,
mille ese on [direktiivi 2004/18] II B lisas loetletud teenuste osutamine?

Eelotsuse küsimused

Teine küsimus
Selle küsimusega, mida tuleb hinnata esimesena, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas direktiivi 2004/18 artikli 47
lõiget 2 kohaldatakse ka hangetele, mille ese on kõnealuse direktiivi II B lisas loetletud teenuste tellimine, hoolimata asjaolust,
et selline kohaldamine ei tulene muude nimetatud direktiivi sätete sõnastustest, eelkõige selle artiklist 21.
Sellele küsimusele vastamiseks tuleb kõigepealt märkida, et direktiiviga 2004/18 ei juurutatud teenuste riigihankelepingute
eristamist, lähtudes nende liigitamisest kahte eraldi kategooriasse. Selline liigitus oli olemas juba siis, kui kehtis nõukogu
18. juuni 1992. aasta direktiiv 92/50/EMÜ, millega kooskõlastatakse riiklike teenuslepingute sõlmimise kord (EÜT L 209, lk 1;
ELT eriväljaanne 06/01, lk 332) ja mis kodifitseeriti ja sõnastati ümber direktiiviga 2004/18.
Lisaks on oluline märkida, et juba direktiivi 2004/18 põhjendustes on üheselt mõistetavalt märgitud, et teenuseid tuleb eristada
selle järgi, kas nad kuuluvad kõnealuse direktiivi II A või II B lisasse.
Niisiis on direktiivi 2004/18 põhjenduse 18 kohaselt direktiivis sätestatud menetluskorra kohaldamiseks kõige parem jagada
teenused kategooriatesse ning esitada need kokkuvõtlikult II A ja II B lisas vastavalt sellele, milline kord nende suhtes
kehtib.
Direktiivi 2004/18 põhjendus 19 omakorda väljendab seadusandja tahet kohaldada üleminekuperioodil direktiivi täielikult üksnes
selliste teenuste hankelepingute suhtes, mille puhul direktiivi sätted võimaldavad kasutada kõiki piiriülese kaubanduse suurendamise
võimalusi – need on hankelepingud, mis puudutavad II A lisas loetletud teenuseid – ja muid hankeid, st II B lisas loetletud
teenuste hankeid tuleb jälgida kõnealuse üleminekuperioodi jooksul ja enne neile hangetele direktiivi 2004/18 täielikult kohaldamise
otsust.
Selline eeltoodud põhjendustes esitatud teenuste hankelepingute alaliigitus on täpsemalt välja töötatud direktiivi 2004/18
sätetes.
Tegelikult näeb artikkel 20 ette, et lepingutele, mille ese on II A lisas loetletud teenuste tellimine, kohaldatakse sisuliselt
kõiki kõnealuse direktiivi sätteid, samas kui artikkel 21 viitab vaid artiklile 23 ja artikli 35 lõikele 4 ning sätestab seega
niisuguste lepingute suhtes, mille ese on II B lisas loetletud teenuste tellimine, „üksnes” hankija kohustuse järgida tehniliste
kirjelduste kohta kehtestatud tingimusi ning kohustuse teavitada komisjoni kõnealuste lepingute sõlmimise menetluse tulemustest.
Vastupidi Strong Segurança väidetele ei ilmne direktiivi 2004/18 sätete sõnastusest ega direktiivi mõttest ega ülesehitusest,
et teenuste liigitamine kahte kategooriasse põhineks selle direktiivi sätete jagamisel materiaalõiguslikeks ja menetlusõiguslikeks
normideks. Nagu komisjon on õigesti märkinud, võiks selline eristamine pealegi kaasa tuua õigusliku ebakindluse asjaomase
direktiivi erinevate sätete kohaldamisala suhtes.
Euroopa Kohtu praktika on kinnitanud teenuste riigihankelepingute sõlmimise kordade kahte kategooriasse liigitamist teenuste
klassifitseerimise abil, nagu tuleneb liidu õiguse asjaomastest sätetest.
Niisiis on Euroopa Kohus otsustanud, et direktiivi 92/50 I A ja I B lisas (mis on samad kui vastavalt direktiivi 2004/18 II A
ja II B lisa) esitatud teenuste liigitus on kooskõlas selle direktiiviga loodud süsteemiga, mis näeb ette asjaomase direktiivi
sätete kahetasandilise kohaldamise (vt selle kohta 14. novembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑411/00: Felix Swoboda, EKL 2002,
lk I‑10567, punkt 55).
Veel on Euroopa Kohus direktiiviga 92/50 seoses otsustanud, et kui lepingud puudutavad direktiivi I B lisaga hõlmatud teenuseid,
on hankijad ainult kohustatud määratlema üldistes dokumentides või iga hanke lepingudokumentides tehnilised kirjeldused Euroopa
standarditele vastavate siseriiklike standardite põhjal ja saatma väljaannete talitusele (Euroopa Ühenduste Ametlike Väljaannete
Talitus) teate hankemenetluse tulemuste kohta (13. novembri 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑507/03: komisjon
vs
. Iirimaa, EKL 2007, lk I‑9777, punkt 24).
Euroopa Kohus on nimelt esile toonud, et liidu seadusandja lähtus direktiivi 92/50 I B lisaga hõlmatud teenuste hangete puhul
eeldusest, et selliste teenuste riigihankelepingud ei tekita oma erilise olemuse tõttu
a priori
sellist piiriülest huvi, mis võiks õigustada nende sõlmimiseks niisuguse riigihankemenetluse korraldamist, mis võimaldaks
teiste liikmesriikide ettevõtjatel tutvuda hanketeatega ja esitada oma pakkumus (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus
komisjon
vs
. Iirmaa, punkt 25). Samas on Euroopa Kohus asunud seisukohale, et juhul, kui need hanked tekitavad teatud piiriülest huvi,
tuleb need ka korraldada, pidades silmas läbipaistvuse ja võrdse kohtlemise aluspõhimõtteid, mis tulenevad ELTL artiklitest 49
ja 56 (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs
. Iirmaa, punktid 26 ja 29–31).
Eeltoodud kaalutlustest lähtudes saab teha järelduse, et direktiiviga 2004/18 loodud süsteem ei pane liikmesriikidele otsest
kohustust kohaldada direktiivi II B lisas loetletud teenuste hankelepingutele direktiivi artikli 47 lõiget 2.
Komisjoni argumentide osas, mille kohaselt võib sellise kohustuse tuletada direktiivile 2004/18 omase tõhusa konkurentsi aluspõhimõttest,
tuleb märkida, et kuigi tõhusa konkurentsi loomine on selle direktiivi põhimeesmärk, ei saa sellest eesmärgist, ükskõik kui
oluline see ka ei oleks, tuletada selle direktiivi otsesele sõnastusele vastupidist tõlgendust, mida direktiivi artikli 47
lõige 2 ei näe ette nende tingimuste hulgas, mida hankijad on kohustatud kohaldama, kui nad sõlmivad direktiivi II B lisas
loetletud teenuste riigihankelepinguid.
Eeltoodud kohtuparktika kohaselt tuleb siiski veel hinnata, kas juhul, kui asjaomane hange tekitab teatud piiriülest huvi
– mille kontrollimine on siseriikliku kohtu ülesanne –, eelkõige silmas pidades asjaolu, et põhikohtuasjas avaldati hanketeade
Euroopa Liidu Teatajas, võib direktiivi 2004/18 artikli 47 lõikes 2 sätestatud kohustus tuleneda läbipaistvuse ja võrdse kohtlemise
aluspõhimõtete kohaldamisest.
Läbipaistvuse põhimõtte kohta tuleb esmalt märkida, et seda põhimõtet ei ole rikutud juhul, kui direktiivi 2004/18 II B lisas
loetletud teenuste hanke puhul ei ole hankijale pandud sellist kohustust, nagu on sätestatud direktiivi artikli 47 lõikes 2.
Tegelikult ei ole asjaolul, et ettevõtjal on võimatu esitada andmeid muude majandusüksuste finants‑ ja majandusliku seisundi
kohta, mingit seost hankemenetluse läbipaistvusega. Lisaks tuleb märkida, et direktiivi 2004/18 artikli 23 ja artikli 35 lõike
4 kohaldamine sellistes hankemenetlustes, mille ese on kõrvalteenuste tellimine, nõuab samuti sellise läbipaistvustaseme tagamist,
mis sobib nende hangete erilise olemusega.
Teisalt tuleb rõhutada, et läbipaistva kohtlemise põhimõte ei tohi kaasa tuua seda, et hoolimata direktiiviga 2004/18 ette
nähtud eristusest, seotakse ka selle direktiivi II B lisaga hõlmatud lepingute sõlmimine sellise kohustusega, nagu on sätestatud
direktiivi 2004/18 artikli 47 lõikes 2.
Tegelikult ei tohiks selline kohustus tekitada mingisugust otsest ega kaudset diskrimineerimist kodakondsuse või ettevõtja
asukoha alusel.
Tuleb rõhutada, et sedalaadi laiendav võrdse kohtlemise põhimõtte käsitlus võib kaasa tuua selle, et direktiivi 2004/18 II
B lisaga hõlmatud hankelepingutele kohaldatakse muid selle direktiivi olulisi sätteid – nagu ka eelotsusetaotluse esitanud
kohus on näiteks toonud –, millega määratakse kindlaks pakkujate ja taotlejate kvalifitseerimise tingimused (artiklid 45–52)
ning hankelepingu sõlmimise tingimused (artiklid 53–55). See võiks ohustada kogu kasulikku mõju, mis tuleneb teenuste jaotamisest
direktiivi 2004/18 II A  ja II B lisasse ning direktiivi kahetasandilisest kohaldamisest, Euroopa Kohtu praktikas kasutatud
sõnastuse tähenduses.
Tuleb lisada, et vastavalt Euroopa Kohtu praktikale on direktiivi 2004/18 II B lisas loetletud teenuste hangete olemus eriline
(eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs
. Iirimaa, punkt 25). Seega on vähemalt mõned neist teenustest selliste eriliste omadustega, mis õigustavad seda, et hankija
võtab pakkujate või taotlejate poolt esitatud pakkumusi arvesse nende esitajaid ja teenuste eripära individuaalselt arvestades.
Nii on see näiteks „õigusabiteenuste” „töötajate ametissevõtmise ja otsimise teenuste” või ka „haridus- ja kutseõppeteenuste”
puhul.
Järelikult ei tulene läbipaistvuse ja võrdse kohtlemise aluspõhimõtetest, et hankijad peavad direktiivi 2004/18 II B lisas
loetletud teenuste hangete korraldamisel järgima sellist kohustust, nagu on sätestatud direktiivi artikli 47 lõikes 2.
Nagu ilmneb direktiivi 2004/18 põhjendusest 19, kujutab kõnealuse direktiivi kohaldamisala piiramine endast ikkagi liidu seadusandja
järkjärgulist lähenemist, mis võimaldab selles põhjenduses nimetatud üleminekuperioodi jooksul jätta direktiivi artikli 47
lõike 2 kohaldamata selliste hankelepingute sõlmimise korral, nagu käsitletakse põhikohtuasjas, mis aga ei takista liikmesriikidel
ja soovi korral ka hankijatel vastavalt õigusaktides või hankedokumentides ette nägemast eelnimetatud sätte kohaldamist ka
selliste hangete puhul.
Lähtudes eeltoodust, tuleb teisele eelotsuse küsimusele vastata, et direktiiv 2004/18 ei kohusta liikmesriike kohaldama direktiivi
artikli 47 lõiget 2 ka hangetele, mille ese on direktiivi II B lisas loetletud teenuste tellimine. Samas ei takista nimetatud
direktiiv liikmesriikidel ja soovi korral ka hankijatel vastavalt õigusaktides või hankedokumentides sellist kohaldamist ette
nägemast.

Esimene küsimus
Arvestades teisele küsimusele antud vastust, ei ole vaja esimesele küsimusele vastata.

Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud,
ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiiv 2004/18/EÜ ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute
ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta ei kohusta liikmesriike kohaldama direktiivi artikli 47
lõiget 2 ka hangetele, mille ese on direktiivi II B lisas loetletud teenuste tellimine. Samas ei takista nimetatud direktiiv
liikmesriikidel ja soovi korral ka hankijatel vastavalt õigusaktides või hankedokumentides sellist kohaldamist ette nägemast.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: portugali.