CELEX: 62008TJ0362
A dokumentumokhoz való hozzáférés
1049/2001/EK rendelet
Valamely ipari projektnek a 92/43/EGK irányelv alapján védett területen való megvalósítására vonatkozó dokumentumok
Valamely tagállamtól származó dokumentumok
A tagállam által kinyilvánított tiltakozás
A hozzáférés részleges megtagadása
A tagállam gazdaságpolitikájára vonatkozó kivétel
Az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (5)-(7) bekezdése

Jogi háttér
Az Európai Parlament, a Tanács és a Bizottság dokumentumaihoz való nyilvános hozzáférésről szóló, 2001. május 30‑i 1049/2001/EK
európai parlamenti és tanácsi rendelete (HL L 145., 43. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 3. kötet, 331. o.) határozza
meg az ezen intézmények dokumentumaihoz való hozzáférésnek az EK 255. cikkben előírt jogát. Ez a rendelet 2001. december 3.
óta alkalmazandó.
Az 1049/2001 rendelet 2. cikke ekként rendelkezik:
„(1)      Bármely uniós polgár, valamint valamely tagállamban lakóhellyel, illetve létesítő okirat szerinti székhellyel rendelkező természetes
vagy jogi személy jogosult az intézmények dokumentumaihoz hozzáférni az e rendeletben meghatározott elvek, feltételek és korlátok
szerint.
[…]
(3)      Ez a rendelet az intézmény birtokában lévő dokumentumokra vonatkozik, amely dokumentumokat az intézmény állított ki, vagy
azok hozzá érkeztek, és amelyek az Európai Unió tevékenységi területeire vonatkoznak.
[…]”
Az 1049/2001 rendelet 3. cikke kimondja:
„E rendelet alkalmazásában:
a)      »dokumentum«: az adathordozótól (papír, elektronikus forma vagy hang-, kép- vagy audiovizuális felvétel) függetlenül, az intézmény
feladatkörébe tartozó politikára, tevékenységre és döntéshozatalra vonatkozó üggyel kapcsolatos adattartalom;
b)      »harmadik fél«: természetes vagy jogi személy, vagy pedig az érintett intézményen kívüli szervezet, beleértve a tagállamokat,
más közösségi vagy a Közösségen kívüli intézményeket és testületeket, valamint harmadik országokat.”
Az 1049/2001 rendeletnek a fent említett hozzáférési jog alóli kivételeket meghatározó 4. cikke a következőket említi meg:
„(1)      Az intézmények megtagadják a dokumentumokhoz való hozzáférést, ha a közzététel [helyesen: hozzáférhetővé tétel] kedvezőtlenül
befolyásolná [helyesen: sértené] a következők védelmét:
a)      a közérdek tekintetében:
–        közbiztonság,
–        védelmi és katonai ügyek,
–        nemzetközi kapcsolatok,
–        a Közösség vagy valamely tagállam pénzügyi, monetáris vagy gazdaságpolitikája;
[…]
(3)      […]
Az érintett intézményen belüli tárgyalások és előzetes egyeztetések részét képező, belső használatra korlátozott, állásfoglalásokat
tartalmazó dokumentumokhoz való hozzáférést meg kell tagadni a döntés meghozatalát követően is, amennyiben a dokumentum közzététele
[helyesen: hozzáférhetővé tétele] az intézmény döntéshozatali eljárását súlyosan veszélyeztetné, kivéve, ha a közzétételhez
[helyesen: hozzáférhetővé tételhez] nyomós közérdek fűződik.
(4)      A harmadik személyek dokumentumait illetően az intézmény köteles a harmadik személlyel egyeztetni annak megállapítása érdekében,
hogy az (1) vagy a (2) bekezdésben felsorolt valamely kivétel alkalmazható‑e, kivéve, ha egyértelmű, hogy a dokumentum közzétehető
[helyesen: hozzáférhetővé tehető], illetve nem tehető közzé [helyesen: nem tehető hozzáférhetővé].
(5)      Bármely tagállam kérheti az intézménytől, hogy előzetes beleegyezése nélkül az intézmény az illető tagállamtól származó dokumentumot
ne tegye közzé [helyesen: ne tegye hozzáférhetővé].
(6)      Ha a kivételek bármelyike a kért dokumentumnak csak részeit érinti, a dokumentum fennmaradó részei közzétehetők [helyesen:
hozzáférhetővé tehetők].
(7)      Az (1)–(3) bekezdésben megállapított kivételek csak azon időtartam alatt érvényesek, amely alatt a védelem a dokumentum tartalma
alapján indokolt. A kivételek maximum 30 éves időtartamra alkalmazhatók. A magánszférára vagy a kereskedelmi érdekekre vonatkozó
kivételek hatálya alá eső dokumentumok és a minősített dokumentumok esetében a kivételek szükség esetén ezen időtartam elteltét
követően is alkalmazhatók.”
Az 1049/2001 rendeletnek a minősített dokumentumok kezelésével foglalkozó 9. cikke így rendelkezik:
„(1)      A minősített dokumentumok az intézményektől vagy az általuk létesített ügynökségektől, tagállamoktól, harmadik országoktól
vagy nemzetközi szervezetektől származó, az érintett intézmény szabályainak megfelelően »TRÈS SECRET/TOP SECRET«, »SECRET«
vagy »CONFIDENTIEL« minősítésű dokumentumok, amelyek védelme az Európai Unió, illetve annak egy vagy több tagállama alapvető
érdeke a 4. cikk (1) bekezdése a) pontjának hatálya alá tartozó területeken, nevezetesen közbiztonsági, védelmi és katonai
ügyekben.
(2)      A 7. és 8. cikkben megállapított eljárások alapján a minősített dokumentumokhoz való hozzáférés iránti kérelmekkel csak azok
a személyek foglalkozhatnak, akik jogosultak betekinteni ezekbe a dokumentumokba. Ezek a személyek, a 11. cikk (2) bekezdésének
sérelme nélkül, azt is értékelik, hogy a minősített dokumentumokra milyen hivatkozások tehetők a nyilvános nyilvántartásban.
(3)      A minősített dokumentumok csak a kibocsátó hozzájárulásával vehetők fel a nyilvántartásba, illetőleg adhatók ki.
[…]”
A természetes élőhelyek, valamint a vadon élő állatok és növények védelméről szóló, 1992. május 21‑i 92/43/EGK tanácsi irányelv
(HL L 206., 7. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 2. kötet, 102. o.) 6. cikkének (4) bekezdése a következőképpen fogalmaz:
„Amennyiben a természeti területre gyakorolt hatások vizsgálatának kedvezőtlen eredménye ellenére valamely elsődlegesen fontos,
társadalmi vagy gazdasági jellegű közösségi érdekre figyelemmel – alternatív megoldás hiányában – mégis végre kell hajtani
egy tervet vagy programot, a tagállam minden szükséges kiegyenlítő intézkedést megtesz a Natura 2000 általános egységességének
megóvása érdekében. A tagállam az elfogadott kiegyenlítő intézkedésekről értesíti a Bizottságot.
Amennyiben az érintett természeti terület elsődleges fontosságú természetes élőhelytípust foglal magában és/vagy veszélyeztetett
faj élőhelyéül szolgál, kizárólag az emberi egészséggel, a közbiztonsággal vagy a környezet szempontjából elsődlegesen fontos
előnyökkel kapcsolatos, továbbá – a Bizottság véleménye szerint – a közérdek kényszerítő indokain alapuló szempontokat lehet
érvényesíteni.”

A jogvita előzményei
A felperes, az IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds gGmbH, az állat‑ és természetvédelem területén működő nem kormányzati
szerv.
A Németországi Szövetségi Köztársaság által a 92/43 irányelv 6. cikke (4) bekezdésének második albekezdése alapján benyújtott
kérelmet követően az Európai Közösségek Bizottsága 2000. április 19‑én kedvező véleményt nyilvánított egy ipari projektnek
a Mühlenberger Loch területén – az irányelv alapján védett területen – való megvalósításával kapcsolatban. A projekt az Airbus
A3XX végleges összeszerelése érdekében a D. társaság üzemének kibővítését foglalta magában.
A Bizottsághoz címzett 2001. december 20‑i levelében a felperes – az állat‑ és természetvédelem területén működő nem kormányzati
szerv – hozzáférést kért nevezetesen a Németországi Szövetségi Köztársasággal, Hamburg városával és a német kancellárral az
említett ipari projekt vizsgálata keretében folytatott levélváltás során ezen intézményhez megküldött különböző dokumentumokhoz.
Úgy ítélve meg, hogy az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (5) bekezdése megtiltja, hogy a kérdéses dokumentumokat hozzáférhetővé
tegye, a Bizottság 2002. március 26‑án határozatot fogadott el, amelyben a felperes számára megtagadta a hozzáférést bizonyos
dokumentumok esetében, amelyeket azon eljárás keretében kapott, amelynek végén elfogadta a 2000. április 19‑i véleményét.
A Törvényszék Hivatalához 2002. június 4‑én benyújtott keresetlevelével a felperes keresetet indított a Bizottság 2002. március
26‑i határozatának megsemmisítése iránt.
A Törvényszék a T‑168/02. sz., IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds kontra Bizottság ügyben 2004. november 30‑án hozott ítéletével
(EBHT 2002., II‑4135. o.) a keresetet mint megalapozatlant elutasította.
2005. február 10‑én a Svéd Királyság, beavatkozó a fent hivatkozott T‑168/02. sz. ügyben, fellebbezést nyújtott be a Bírósághoz
a Törvényszék ezen ügyben hozott ítéletével szemben.
A Bíróság a C‑64/05. P. sz., Svédország kontra Bizottság ügyben 2007. december 18‑án hozott ítéletével (EBHT 2007., I‑11389. o.)
hatályon kívül helyezte a fenti 12. pontban hivatkozott IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds kontra Bizottság ügyben hozott
ítéletetet, valamint megsemmisítette a Bizottság 2002. március 26‑án hozott határozatát.
A fenti 14. pontban említett Svédország kontra Bizottság ügyben hozott ítéletet követően a felperes a Bizottsághoz intézett
2008. február 13‑i levelében ismét előterjesztette az említett intézmény által a Mühlenberger Loch projekt vizsgálata keretében
az említett intézmény által kapott dokumentumokhoz való hozzáférés iránti kérelmét.
A 2008. február 20‑i levelében a Bizottság elismerte a felperes 2008. február 13‑i levelének átvételét.
2008. március 26‑án a felperes felszólította a Bizottságot, hogy válaszoljon a 2008. február 13‑i kérelmére.
A 2008. április 7‑én a Bizottság arról tájékoztatta a felperest, hogy a kért dokumentumok hozzáférhetővé tétele vonatkozásában
konzultáció van folyamatban a német hatóságokkal.
2008. április 9‑én a felperes újból felszólította a Bizottságot, hogy válaszoljon a 2008. február 13‑i kérelmére, mégpedig
2008. április 22. előtt.
Mivel a Bizottság ezen időpontig nem válaszolt, a felperes a 2008. április 29‑i levelében megerősítő kérelmet nyújtott be.
2008. május 19‑én a Bizottság a felperes számára írásban elismerte a megerősítő kérelem átvételét, és úgy nyilatkozott, hogy
az 1049/2001 rendeletben előírt határidőn belül ad számára választ.
2008. június 19‑én a Bizottság a felperes megerősítő kérelmére vonatkozóan határozatot (a továbbiakban: megerősítő határozat)
fogadott el, amelyet utóbbival ugyanezen a napon közölt. A Bizottság ezzel a határozattal hozzáférhetővé tette a felperes
által kért összes dokumentumot – azaz a Hamburg várostól és a Németországi Szövetségi Köztársaságtól származó nyolc dokumentumot –
kivéve a német kancellár által a Bizottság elnökéhez intézett 2000. március 15‑i levelet (a továbbiakban: a német kancellár
levele), mivel a német hatóságok megtiltották e dokumentum hozzáférhetővé tételét.
A megtámadott határozat szerint egyrészt a német hatóságok kijelentették, hogy a német kancellár levelének hozzáférhetővé
tétele a Németországi Szövetségi Köztársaság nemzetközi kapcsolataival, illetve gazdaságpolitikájával kapcsolatban – az 1049/2001
rendelet 4. cikke (1) bekezdése b) pontjának harmadik és negyedik francia bekezdése értelmében – veszélyeztetné a közérdek
védelmét.
Ugyanis ez a levél egy kizárólag belső használatra készített bizalmas nyilatkozatra vonatkozik. Ez a dokumentum a Németországi
Szövetségi Köztársaság és más tagállamok gazdaságpolitikáját érintő bizalmas ügyre vonatkozik. E dokumentum hozzáférhetővé
tétele nemcsak a bizalmas jelleget sérti – a Németországi Szövetségi Köztársaság, az Európai Unió intézményei és más tagállamok
közötti nemzetközi kapcsolatok rovására –, hanem a Németországi Szövetségi Köztársaság és más tagállamok gazdaságpolitikáját
is veszélyezteti. Ebből következően az 1049/2001 rendelet 4. cikke (1) bekezdése b) pontjának harmadik és negyedik francia
bekezdése értelmében meg kell tagadni a német kancellár leveléhez való hozzáférést.
Másrészt a német hatóságok közölték, hogy a német kancellár levelének hozzáférhetővé tétele az 1049/2001 rendelet 4. cikke
(3) bekezdésének második albekezdése értelmében súlyosan veszélyeztetné a Bizottság döntéshozatali eljárásának védelmét.
Ugyanis ez a levél a Bizottsághoz intézett bizalmas nyilatkozatot érint, amelyet a Bizottság 2000. április 19‑i véleményére
vonatkozó tanácskozás keretében kizárólag bizalmas használatra állítottak ki. Ez a dokumentum a Németországi Szövetségi Köztársaság
és más tagállamok gazdaságpolitikájára vonatkozik. E dokumentum nyilvánosságra hozatala veszélyezteti a bizalmas jelleget,
ennélfogva árt a Németországi Szövetségi Köztársaság, az unió intézményei és más tagállamok közötti kapcsolatoknak. Mindez
súlyosan veszélyezteti a Bizottság döntéshozatali eljárását. Ebből következően a német kancellár levele esetében alkalmazni
kell az 1049/2001 rendelet 4. cikke (3) bekezdésének második albekezdésében meghatározott kivételt.
A Bizottság ezenkívül a megtámadott határozatban közölte, hogy az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (3) bekezdése értelmében
a hozzáférési jog alóli kivétel nem alkalmazható, ha a szóban forgó dokumentumhoz történő hozzáférhetővé tételt nyomós közérdek
igazolja. A Bizottság annak ellenére megvizsgálja, hogy a jelen esetben fennáll‑e ilyen nyomós közérdek, hogy az érintett
dokumentum az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (1) bekezdésében meghatározott azon két kivétel hatálya alá tartozik, amely nincs
alávetve a közérdek tesztjének.
A Bizottság szerint a hozzáférhetővé tételt igazoló nyomós közérdek fennállásához először is ennek az érdeknek közérdeknek
kell lennie, másodszor annak nyomósnak kell minősülnie, azaz meg kell haladnia az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (3) bekezdésében
oltalmazott érdekek jelentőségét. A jelen esetben a Bizottság egyáltalán nem rendelkezett bizonyítékkal, amely az említett
rendelet értelmében vett, a Bizottság döntéshozatali eljárása oltalmazásának követelményét meghaladó jelentőségű nyomós közérdek
esetleges fennállására utalna.
A szóban forgó dokumentumhoz való részleges hozzáférésre vonatkozó kérdést illetően a Bizottság a megtámadott határozatban
közölte, hogy a fenti 14. pontban hivatkozott Svédország kontra Bizottság ügyben hozott ítélet értelmében le kellett vonnia
a következtetéseket a konzultációs eljárás eredményéből, és – a német hatóságok által hivatkozott kifogások alapján és az
általuk megfogalmazott indokok miatt – kénytelen volt megtagadni a német kancellár leveléhez való hozzáférést. Mivel a hatóságok
megakadályozzák a német kancellár teljes levelének hozzáférhetővé tételét, nem lehet engedélyezni az e dokumentum részeihez
való hozzáférést az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (6) bekezdése alapján.

Eljárás és a felek kérelmei
A Törvényszék Hivatalához 2008. augusztus 28‑én benyújtott keresetlevelével a felperes előterjesztette a jelen keresetet.
A Törvényszék Hivatalához 2009. január 9‑én érkezett levélben a Finn Köztársaság kérte, hogy a felperes kereseti kérelmének
támogatására a jelen eljárásba beavatkozhasson. A felek meghallgatását követően a Törvényszék nyolcadik tanácsának elnöke
a 2009. március 5‑i végzésével helyt adott a kérelemnek.
A Finn Köztársaság 2009. április 17‑én nyújtotta be a beavatkozási beadványát. A Törvényszék Hivatalához 2009. június 26‑án
benyújtott beadványukban a felek előterjesztették az erre a beadványra vonatkozó észrevételeiket.
A Törvényszék Hivatalához 2009. június 18‑án, illetőleg 19‑én érkezett levelekben a Svéd Királyság és a Dán Királyság kérte,
hogy a felperes kereseti kérelmének támogatására a jelen eljárásba beavatkozhasson. A felek meghallgatását követően a Törvényszék
nyolcadik tanácsának elnöke a 2009. augusztus 12‑i végzésével helyt adott a kérelmeknek.
Az előadó bíró jelentése alapján a Törvényszék (nyolcadik tanács) a szóbeli szakasz megnyitásáról határozott.
A felek, a Dán Királyság és a Svéd Királyság szóbeli előterjesztését és a Törvényszék által feltett szóbeli kérdésekre adott
válaszait a 2010. április 16‑i tárgyaláson hallgatták meg. Tekintettel arra a tényre, hogy a Finn Köztársaság képviselője
a tárgyaláson nem lehetett jelen, a Törvényszék akként határozott, hogy a szóbeli szakasz lezárása előtt a Finn Köztársaságnak
írásbeli kérdést tesz fel a német kancellár leveléhez való részleges hozzáférésre vonatkozó érvelésének elfogadhatóságáról
és az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (6) és (7) bekezdése szerinti hozzáférési jog alóli kivételek időbeli alkalmazhatóságáról.
A Finn Köztársaság az előírt határidőn belül válaszolt, és a felek, valamint a Dán Királyság és a Svéd Királyság benyújtották
észrevételeiket.
A felperes észrevételei nem korlátozódnak a Finn Köztársaság válaszának tartalmára. Mivel a felek számára nem engedélyezték
a tárgyalás után az említett válaszra vonatkozó észrevételeken kívül az akta kiegészítését, a Törvényszék nyolcadik tanácsának
elnöke 2010. június 15‑én úgy határozott, hogy ezeket a észrevételeket csak annyiban csatolja az iratokhoz, amennyiben azok
a Finn Köztársaság válaszának tartalmára vonatkoznak.
A szóbeli szakaszt 2010. június 15‑én befejezettnek nyilvánították.
A felperes keresetében azt kéri, hogy a Törvényszék:
–        kötelezze a Bizottságot a német kancellár levelének a Törvényszékkel való közlésére;
–        semmisítse meg a megtámadott határozatot;
–        a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
A Dán Királyság, a Finn Köztársaság és a Svéd Királyság kéri, hogy a Törvényszék semmisítse meg a megtámadott határozatot.
A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:
–        utasítsa el a keresetet;
–        a felperest kötelezze a költségek viselésére.

A jogkérdésről
A kérelmének alátámasztására a felperes két jogalapra hivatkozik. Az első jogalap az 1049/2001 rendelet 4. cikke (1) bekezdése
a) pontja harmadik és negyedik francia bekezdésének megsértésén alapul. E cikk szerint az intézmények megtagadják a dokumentumokhoz
való hozzáférést, ha a hozzáférhetővé tétel veszélyeztetné a közérdek tekintetében többek között a nemzetközi kapcsolatok
és valamely tagállam gazdaságpolitikájának védelmét. A második jogalap az 1049/2001 rendelet 4. cikke (3) bekezdése második
albekezdésének megsértésén alapul, amely szerint az érintett intézményen belüli tárgyalások és előzetes egyeztetések részét
képező, belső használatra korlátozott, állásfoglalásokat tartalmazó dokumentumokhoz való hozzáférést meg kell tagadni a döntés
meghozatalát követően is, amennyiben a dokumentum hozzáférhetővé tétele az intézmény döntéshozatali eljárását súlyosan veszélyeztetné,
kivéve ha a hozzáférhetővé tételhez nyomós közérdek fűződik.
A beavatkozók ebben a tekintetben alátámasztják a felperes érvelését. A Finn Köztársaság azt is előterjeszti, hogy megsértették
az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (6) bekezdését, amely a dokumentumhoz való részleges hozzáférés lehetőségére vonatkozik.
Ezenkívül a Finn Köztársaság szerint nem tartották be az említett rendelet 4. cikke (7) bekezdésének előírásait az e cikk
(3) bekezdésének második albekezdésében előírt hozzáféréshez való jog alóli kivételek időbeli alkalmazására vonatkozóan. A
Finn Köztársaság beavatkozási beadványára vonatkozó észrevételében a felperes „kedvezően fogadja” e tagállamnak az 1049/2001
rendelet 4. cikkének (7) bekezdésére vonatkozó érvelését, és ezt az érvelést kiterjeszti a jelen ügyben szóban forgó összes
kivételre.
A felek az 1049/2001 rendelet 4. cikke (5) bekezdésének a jelen esetben való alkalmazása következményeinek meghatározása céljából
– a fenti 14. pontban hivatkozott, a felek szerint a jelen jogvita középpontjában álló Svédország kontra Bizottság ügyben
hozott ítélet fényében – előterjesztik az e rendelkezésre vonatkozó értelmezéseiket, és ezzel az összes jogalapra érvényes
érvelést fogalmaznak meg. A különböző jogalapok részletes vizsgálata előtt ezt a kérdést kell tehát megvizsgálni.

Az 1049/2001 rendelet 4. cikke (5) bekezdésének értelmezéséről
A felek érvei
A felperes úgy érvel, hogy meg kell ismerni az összes okot, amely miatt a Bizottság a 2000. április 19‑i véleményével jóváhagyta
a 92/43 irányelvvel létrehozott Natura 2000 program által védett természetvédelmi terület visszaminősítését. A felperes hangsúlyozza,
hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság már többször jelezte a Bizottság vonakodását a természetvédelmi terület visszaminősítését
és a D. társaság Hamburgban, az Elba mellett lévő üzemének az Airbus A3XX végleges összeszerelése érdekében való kibővítésének
lehetővé tételét illetően. A Bizottság csak kis idővel a német kancellár levelének kézhezvételét követően hagyta jóvá a visszaminősítést.
A felperes szerint a fenti 14. pontban hivatkozott Svédország kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 94. pontjából kitűnik,
hogy az uniós bíróság hatáskörébe tartozik annak a felülvizsgálata, hogy a hozzáférésnek a megkeresett intézmény általi megtagadását
érvényesen lehetett‑e az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (1)–(3) bekezdésében említett kivételekre alapozni, éspedig függetlenül
attól, hogy a hozzáférés megtagadása e kivételeknek az intézmény vagy az érintett tagállam általi mérlegeléséből ered‑e.
A Bizottság álláspontja, amely abból az érvelésből áll, hogy az ő szerepe a tagállam indokainak rövid vizsgálatára korlátozódik,
a kibocsátói szabály ismételt bevezetéséhez vezetne. A Bizottság feladata minden egyes esetben annak értékelése, hogy a hozzáférés
iránti kérelem tárgyát képező dokumentum a szóban forgó kivételek hatálya alá tartozik‑e.
A Dán Királyság úgy érvel, hogy az 1049/2001 rendelet szerint az uniós intézmények döntési önállósággal rendelkeznek. Ezen
intézményeké a végső felelősség, hogy a hozzáférés megtagadásának igazoltságát ellenőrizzék, és el kell végezniük a dokumentumokhoz
való hozzáférés iránti kérelem tényleges értékelését.
Jóllehet bizonyos esetekben az uniós intézmények kivételesen a
prima facie
vizsgálatra szorítkozhatnak, az a tény, hogy a jelen esetben az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (5) bekezdésében meghatározott
eljárás alkalmazandó, nem igazolja a
prima facie
vizsgálat elegendő voltát.
A Finn Köztársaság hangsúlyozza, hogy a fenti 14. pontban hivatkozott Svédország kontra Bizottság ügyben hozott ítélet szerint,
amennyiben az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (5) bekezdését kell alkalmazni, az érintett intézménynek a szóban forgó dokumentum
vizsgálata útján mindig ellenőriznie kell, hogy alkalmazandók‑e az említett dokumentumhoz való hozzáférési jog alóli kivételek,
amelyeket az érintett tagállam terjesztett elő. Ha a Bizottság értékelése szerint a tagállam által hivatkozott indokok nem
megfelelőek, az intézménynek a kérelmező számára hozzáférhetővé kell tennie az érintett dokumentumot. Mivel a jelen esetben
a Bizottság nem tett eleget ennek a kötelezettségnek a Finn Köztársaság szerint a megtámadott határozatot meg kell semmisíteni.
Az értelmezésének alátámasztására a Finn Köztársaság először is előterjeszti, hogy az 1049/2001 rendelet 4. cikkében meghatározott
kivételeket szigorúan kell értelmezni és alkalmazni.
Másodszor, az EK 253. cikk alapján fennálló indokolási kötelezettség az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (5) bekezdése alapján
elfogadott megtagadó határozatra is vonatkozik. Az érintett tagállam csupán az Unió határozathozatali eljárásában való részvétel
jogával rendelkezik (a fenti 14. pontban hivatkozott Svédország kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 76. és 81. pontja).
Mivel az Unió egyik intézményének határozatáról van szó, ezen intézmény felelősségi körébe tartozik a szóban forgó kivételek
alkalmazhatóságának helyes értékelése.
Harmadszor, a kibocsátói szabálynak az 1049/2001 rendelettel való eltörlésének nem volna jelentősége, ha – ahogyan azt a Bizottság
állítja – ennek az intézménynek csak azt kellene megvizsgálni, hogy az érintett tagállam által hivatkozott kivétel nyilvánvalóan
helytelen‑e. A Finn Köztársaság ehhez hozzáteszi, hogy az uniós intézménynek minden egyes esetben meg kell vizsgálnia, hogy
a dokumentum az említett rendelet 4. cikkében meghatározott kivételek hatálya alá tartozik‑e.
A Svéd Királyság úgy érvel, hogy a fenti 14. pontban hivatkozott Svédország kontra Bizottság ügyben hozott ítéletből kitűnik,
hogy az érintett tagállamnak nincs általános és feltétel nélküli vétójoga, amely lehetővé tenné, hogy önkényesen tiltakozzon
valamely dokumentumnak egy intézmény általi hozzáférhetővé tétele ellen, és köteles a tiltakozását az 1049/2001 rendeletben
meghatározott hozzáférési jog alóli kivételekre való hivatkozással megfelelően megindokolni. Mindazonáltal ez az ítélet nem
tisztázta, hogy az intézménynek milyen típusú vizsgálatot kell lefolytatnia, ha a tagállam tiltakozik a hozzáférhetővé tétel
ellen.
A Svéd Királyság ebben a tekintetben kifejti, hogy a Bizottságnak meg kell győződnie arról, hogy a tagállamok indokolásai
jogi szempontból alakilag és ténylegesen helyesek, és külön meg kell vizsgálnia az egyes dokumentumokat, valamint elemzést
kell végeznie annak meghatározása céljából, hogy fennáll‑e annak a konkrét és tényleges veszélye, hogy a dokumentum hozzáférhetővé
tétele megsért valamely oltalmazott érdeket. Az 1049/2001 rendelet egységes értelmezése fenntartásának fontossága is az intézmény
vizsgálati joga mellett szól.
A Svéd Királyság szerint az intézmény határozatát a tagállamokkal való jóhiszemű együttműködés alapján folytatott párbeszédnek
kell megelőznie. Bizonyos esetekben – például ha a tagállam pénzügyi‑ vagy gazdaságpolitikáját valamely kedvezőtlen hatás
érheti – e tagállam szempontjának kell döntő jelentőséget kapnia. Más esetekben, ha a dokumentum hozzáférhetővé tétele valamely
intézmény döntéshozatali eljárásában súlyos kárt okozhat, a szóban forgó intézménynek kell nagyobb mérlegelési mozgástérrel
rendelkeznie annak meghatározásához, hogy a tagállam érvelése nem kielégítő.
A Bizottság hangsúlyozza, hogy a dokumentum esetében – amelynek a hozzáférhetővé tételét azért tagadták meg, mivel az egy
tagállamtól származik – a Bíróság által a fenti 14. pontban hivatkozott Svédország kontra Bizottság ügyben hozott ítéletben
értelmezett 1049/2001 rendelet 4. cikkének (5) bekezdését alkalmazta. A Bizottság úgy érvel, hogy a német hatóságok tiltakozásukat
nyilvánították ki a német kancellár levelének hozzáférhetővé tétele ellen.
A Bizottság szerint az a központi kérdés, hogy mennyiben köteles tiszteletben tartani a tagállam által valamely dokumentum
hozzáférhetővé tétele ellen kinyilvánított tiltakozást, ha ezt a tiltakozást kellően megalapozzák az 1049/2001 rendelet 4. cikkének
(1)–(3) bekezdésében meghatározott kivételekre tekintettel megfogalmazott indokok. Más szavakkal, meg kell határozni, hogy
a Bizottság mennyiben köteles a tagállam értékelését a saját értékelésével helyettesíteni.
A Bizottság azt állítja, hogy az 1049/2001 rendelet két rendelkezése – nevezetesen a harmadik személytől származó dokumentumokhoz
való hozzáférés általános szabályait meghatározó 4. cikk (4) bekezdése és a tagállamoktól származó dokumentumokra vonatkozó
4. cikk (5) bekezdése – olyan helyzetekre vonatkozik, amelyekben a dokumentum, amelyhez hozzáférést kérnek, nem az intézménytől,
hanem harmadik személytől származik. A 4. cikk (5) bekezdésének az 1049/2001 rendeletbe való illesztésével a jogalkotó – az
Amszterdami Szerződés záróokmányához csatolt, az EK 255. cikk (1) bekezdéséről szóló 35. sz. nyilatkozatnak megfelelően –
különleges helyzetet biztosított a tagállamok számára.
A Bizottság szerint a fenti 14. pontban hivatkozott Svédország kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 44. pontjában a Bíróság
kijelentette, hogy az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (5) bekezdésében foglalt, a tagállam előzetes beleegyezésének követelménye
csupán üres frázissá válna, ha a tagállam által kinyilvánított, a tőle származó dokumentum hozzáférhetővé tételével szembeni
tiltakozás ellenére, illetve akkor is, ha az intézmény nem rendelkezik a tagállam beleegyezésével, az intézmény mégis szabadon
hozzáférhetővé tehetné az érintett dokumentumot. Ezt a követelményt teljesen megfosztaná a hatékony érvényesüléstől, ha a
dokumentum hozzáférhetővé tételére vonatkozó előzetes beleegyezés megszerzésének szükségessége végső soron a dokumentumot
birtokló intézmény tetszőleges szándékától függne. Ezen ítélet 45. és 46. pontja szerint a beleegyezés jogilag különbözik
a puszta véleménytől, és a konzultációhoz való jog már messzemenően biztosítva van a tagállamok számára az 1049/2001 rendelet
4. cikkének (4) bekezdése értelmében.
A fenti 14. pontban hivatkozott Svédország kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 47. pontjában a Bíróság hangsúlyozta, hogy
az 1049/2001 rendelet 9. cikkének (3) bekezdésétől eltérően az említett rendelet 4. cikkének (5) bekezdése lehetőséget biztosít
a tagállam számára, és kizárólag e lehetőségnek a konkrét esetben való tényleges kihasználása jár azzal a következménnyel,
hogy a tagállam előzetes beleegyezése az érintett dokumentum jövőbeli hozzáférhetővé tételének szükséges feltételévé válik.
Eljárási szempontból a fenti 14. pontban hivatkozott Svédország kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 87. pontja szerint a
valamely dokumentum hozzáférhetővé tételével szemben tiltakozást kinyilvánító tagállam a tiltakozását az 1049/2001 rendelet
4. cikkének (1)–(3) bekezdésében előírt kivételek alapján köteles megindokolni. Ezen ítélet 45–47. és 76. pontjából következik,
hogy a megfelelően megindokolt tiltakozás megakadályozza a Bizottság számára az érintett dokumentum hozzáférhetővé tételét.
A Bizottság nem tehet eleget a tagállam által kinyilvánított tiltakozásnak – tehát a saját értékelésére kell hagyatkoznia –
ha e tiltakozás minden indokolást nélkülöz, vagy ha az előadott indokolást nem az 1049/2001 rendeletben felsorolt kivételekre
hivatkozva fogalmazták meg (a fenti 14. pontban hivatkozott Svédország kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 88. pontja).
A fenti 14. pontban hivatkozott Svédország kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 89. pontja szerint a Bizottság a megtagadó
határozatában köteles utalni azokra az okokra, amelyekre a tagállam azon következtetés levonása érdekében hivatkozott, hogy
alkalmazni kell a rendelet 4. cikkének (1)–(3) bekezdésében előírt hozzáférési jog alóli kivételek valamelyikét.
A Bizottság úgy érvel, hogy betartotta az 1049/2001 rendelet szerinti – a Bíróság által a fenti 14. pontban hivatkozott Svédország
kontra Bizottság ügyben hozott ítéletben értelmezett – kötelezettségeket. Ugyanis a Bizottság azt állítja, hogy konzultáltak
a német hatóságokkal, amelyek tiltakoztak a német kancellár levelének hozzáférhetővé tétele ellen, és az álláspontjuk alátámasztására
az említett rendelet 4. cikke (1) bekezdése a) pontjának harmadik és negyedik francia bekezdésében foglalt kivételekre hivatkoztak.
A Bizottság ezt követően megvizsgálta, hogy első ránézésre helyesen hivatkoztak‑e a kivételekre, majd megállapítva, hogy ez
így van, az érveit a megtagadó határozat érveibe foglalta.
A Bizottság szerint, ha valamely tagállam tiltakozást nyilvánít ki, a Bizottság által elvégzendő ellenőrzés arra korlátozódik,
hogy ez a tiltakozás első ránézésre az 1049/2001 rendeletben előírt kivételeken alapul‑e, és nem nyilvánvalóan helytelen‑e
az e kivételekre való hivatkozás. A kivétel nyilvánvalóan helytelen, ha a tagállam arra abból a célból hivatkozik, hogy megtagadja
a hozzáférést egy olyan dokumentumhoz, amely egyértelműen nem tartozik a kivételnek az uniós bíróság értelmezése szerinti
hatálya alá.
A megtámadott határozat jogszerűsége bírósági felülvizsgálatának szintén annak vizsgálatára kell korlátozódnia, hogy a Bizottság
kellően meggyőződött‑e arról, hogy az alkalmazandó kivételekre nem nyilvánvalóan helytelenül hivatkoztak‑e.
A Törvényszék álláspontja
Emlékeztetni kell arra, hogy az 1049/2001 rendelet (4) preambulumbekezdéséből és 1. cikkéből következően e rendelet célja,
hogy a lehető legteljesebb érvényt szerezzen az intézmények birtokában lévő dokumentumokhoz való nyilvános hozzáférés jogának.
Az említett rendelet 2. cikkének (3) bekezdése szerint ez a jog nem csupán az intézmény által kiállított, hanem az általuk
harmadik személyektől kapott dokumentumokra is vonatkozik, amelyek között a tagállamok is szerepelnek, ahogyan ezt a rendelet
3. cikkének b) pontja kifejezetten meghatározza.
Az 1049/2001 rendelet 4. cikke írja elő a dokumentumhoz való hozzáférés alóli jog alóli kivételeket. E cikk (5) bekezdése
kimondja, hogy bármely tagállam kérheti az intézménytől, hogy előzetes beleegyezése nélkül az intézmény az illető tagállamtól
származó dokumentumot ne tegye hozzáférhetővé.
A jelen esetben a Németországi Szövetségi Köztársaság az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (5) bekezdése alapján rendelkezésére
álló jogot gyakorolta, és azt kérte a Bizottságtól, hogy ne tegye hozzáférhetővé a német kancellár levelét. A Németországi
Szövetségi Köztársaság a tiltakozását a tagállam nemzetközi kapcsolataival és gazdaságpolitikájával kapcsolatos közérdek védelmére
alapozta, amelyet az említett rendelet 4. cikke (1) bekezdése a) pontjának harmadik és negyedik francia bekezdése ír elő,
valamint a Bizottság döntéshozatali eljárásának védelmére vonatkozó kivételre, amelyet ugyanezen rendelet 4. cikke (3) bekezdésének
második albekezdése ír elő. A Bizottság továbbá a megtámadott határozatban a német kancellár leveléhez való hozzáférés megtagadását
az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (5) bekezdése értelmében a német hatóságok által kinyilvánított tiltakozásra alapozta.
Meg kell tehát vizsgálni a német hatóságok által az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (5) bekezdése értelmében kifejezett tiltakozás
terjedelmét.
Ebben a tekintetben rá kell mutatni, hogy ahogy az a fenti 14. pontban hivatkozott Svédország kontra Bizottság ügyben hozott
ítéletből (81. pont) kitűnik, ez a rendelkezés eljárási jellegű, mivel az egy uniós határozat elfogadására vonatkozó eljárásról
szól.
Eltérően az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (4) bekezdésétől, amely a harmadik személyek számára, a tőlük származó dokumentumok
esetében csak konzultációs jogot biztosít, e cikk (5) bekezdése a tagállam előzetes beleegyezését, annak kérésére a tagállamtól
származó dokumentum hozzáférhetővé tételének szükséges feltételévé teszi. Ebben az esetben az érintett tagállam beleegyezésével
nem rendelkező intézmény nem teheti hozzáférhetővé a szóban forgó dokumentumot (a fenti 14. pontban hivatkozott Svédország
kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 44. pontja). A jelen esetben a dokumentumhoz való hozzáférés iránti bizottság határozat
tehát a tagállam által a megtámadott határozat meghozatalának eljárása keretében a tagállam által hozott határozattól függött.
Mindazonáltal a fenti 14. pontban hivatkozott Svédország kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 58. pontja szerint az 1049/2001
rendelet 4. cikkének (5) bekezdése nem biztosít a tagállam számára olyan általános és feltétel nélküli vétójogot, amely lehetővé
tenné, hogy valamely intézmény birtokában lévő bármely dokumentum hozzáférhetővé tételével szemben pusztán diszkrecionális
alapon tiltakozhasson – anélkül, hogy döntését meg kellene indokolnia – egyszerűen amiatt, hogy a dokumentum ettől a tagállamtól
származik.
A fenti 14. pontban hivatkozott Svédország kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 76. pontja szerint az 1049/2001 rendelet
4. cikke (5) bekezdésének rendelkezése által az érintett tagállamra ruházott hatáskör gyakorlását korlátozzák az e cikk (1)–(3) bekezdésében
felsorolt tárgyakra vonatkozó kivételek, és a tagállam e tekintetben csupán az uniós intézmény döntésében való részvételi
jogosultsággal rendelkezik. Az érintett tagállam előzetes beleegyezése, amelyre az említett rendelet 4. cikkének (5) bekezdése
utal, ennélfogva nem a diszkrecionális vétójoghoz, hanem az ugyanezen rendelet 4. cikkének (1)–(3) bekezdésére alapított kivételek
hiányát illető kedvező véleményhez hasonlít. Az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (5) bekezdésével így bevezetett döntéshozatali
eljárás megköveteli tehát, hogy az intézmény és az érintett tagállam tartsa magát az említett rendelet 4. cikkének (1)–(3) bekezdésében
foglalt tárgyakra vonatkozó kivételekhez (a fenti 14. pontban hivatkozott Svédország kontra Bizottság ügyben hozott ítélet
83. pontja).
Ezenkívül rá kell mutatni, hogy a közösségi jog ilyen szabályainak végrehajtása az intézmény és az 1049/2001 rendelet 4. cikkének
(5) bekezdésében biztosított lehetőséggel élő tagállam közös feladata. Az érintett intézmény és az érintett tagállam részvételével
zajló szóban forgó döntéshozatali eljárás keretében, amelynek annak meghatározása a célja, hogy az említett rendelet 4. cikkének
(1)–(3) bekezdésében megfogalmazott valamelyik tárgyra vonatkozó kivétel értelmében meg kell‑e tagadni a dokumentumhoz való
hozzáférést, az intézmény és a tagállam köteles tiszteletben tartani az EK 10. cikkben foglalt és az 1049/2001 rendelet (15) preambulumbekezdésében
felidézett jóhiszemű együttműködés kötelezettségét (a fenti 14. pontban hivatkozott Svédország kontra Bizottság ügyben hozott
ítélet 85. pontja).
Az a tagállam, amely e párbeszédet követően tiltakozik a szóban forgó dokumentum hozzáférhetővé tétele ellen ezt a tiltakozását
az említett kivételek alapján köteles megindokolni (a fenti 14. pontban hivatkozott Svédország kontra Bizottság ügyben hozott
ítélet 87. pontja).
Az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (5) bekezdése csak akkor hatalmazza fel az érintett tagállamot arra, hogy a tőle származó
dokumentumok hozzáférhetővé tételével szemben tiltakozzék, ha tiltakozását az e cikk (1)–(3) bekezdésében említett tárgyakra
vonatkozó kivételekre alapozza, és e tekintetben álláspontját megfelelően megindokolja (a fenti 14. pontban hivatkozott Svédország
kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 87. és 99. pontja).
A jelen esetben az 1049/2001 rendelet 4. cikke (5) bekezdésének a Bizottsággal vonatkozásában fennálló hatályát illetően emlékeztetni
kell arra, hogy ahogyan azt a Bíróság a fenti 14. pontban hivatkozott Svédország kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 94. pontjában
megállapította, a kérelmező vonatkozásában az érintett a tagállam beavatkozása nem érinti azon határozat uniós jogi aktus
jellegét, amelyet később az intézmény az kérelmező által az intézmény birtokában lévő valamely dokumentumra vonatkozóan az
intézményhez benyújtott hozzáférés iránti kérelemre válaszolva közöl az kérelmezővel. Ez a szempont annál is inkább fontos,
ha ez a határozat kizárólag az említett tárgyakra vonatkozó kivételek alkalmazhatóságára vonatkozó tagállam által végzett
vizsgálaton alapul.
A Bizottság a dokumentumokhoz való hozzáférést megtagadó határozat megalkotójaként felelős ezen határozat jogszerűségéért.
A valamely tagállamtól származó dokumentumhoz való hozzáférés megtagadása előtt a Bizottságnak meg kell tehát vizsgálnia,
hogy ez a tagállam az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (1)–(3) bekezdésében előírt tárgyakra vonatkozó kivételekre alapította‑e
a tiltakozását, és hogy ebben a vonatkozásban megfelelően megindokolta‑e az álláspontját.
Rá kell mutatni, hogy a jelen esetben a tárgyra vonatkozó kivételek alkalmazhatóságára vonatkozó vizsgálatnak ki kell tűnnie
az uniós intézmény határozatának indokolásából (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑14/98. sz., Hautala kontra Tanács
ügyben 1999. június 19‑én hozott ítéletének [EBHT 1999., II‑2489. o.] 67. pontját; T‑188/98. sz., Kuijer kontra Tanács ügyben
2000. április 6‑án hozott ítéletének [EBHT 2000., II‑1959. o.] 38. pontját és T‑2/03. sz., Verein für Konsumenteninformation
kontra Bizottság ügyben 2005. április 13‑én hozott ítéletének [EBHT 2005., II‑1121. o.] 69. pontját). Ha a megtagadó határozat
kizárólag az említett kivételek alkalmazhatóságának az érintett tagállam általi vizsgálatán alapul, a kivételek alkalmazhatósága
végső soron e tagállam érvelésén alapul. Ebből következően a tagállam érvelésének ki kell tűnnie az uniós intézmény határozatának
indokolásából.
Amennyiben a Bizottság nem tiltakozik a szóban forgó dokumentum hozzáférhetővé tételével szemben, és a határozatában a tagállam
által hivatkozott indokokra utal, az uniós bíróságnak az e tagállam által előterjesztett és az említett határozatban megismételt
indokokat kell megvizsgálnia.
Mivel az állandó ítélkezési gyakorlatból következően, az uniós intézmény határozatának indokolását az adott ügy természetéhez
kell igazítani, valamint abból világosan és egyértelműen ki kell tűnnie a jogi aktust kibocsátó intézmény érvelésének (lásd
a Bíróság C‑266/05. P. sz., Sison kontra Tanács ügyben 2007. február 1‑jén hozott ítélet [EBHT 2007., I‑1233. o.] 80. pontját
és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot), hangsúlyozni kell, hogy az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (5) bekezdése értelmében
benyújtott kérelem keretében az érintett tagállam által előterjesztett indokolásnak olyan jellegűnek kell lennie, amely eleget
tesz az ugyanezen rendelet értelmében vett dokumentumokhoz való hozzáférés jogának területén az ítélkezési gyakorlat által
értelmezett EK 253. cikk rendelkezéseinek. Az érintett tagállam által előterjesztett indokolásnak lehetővé kell tennie a kérelmező
számára, hogy megértse a hozzáférés vele szembeni megtagadásának eredetét és okait, a hatáskörrel rendelkező bíróság számára
pedig azt, hogy a ráruházott felülvizsgálati jogkört adott esetben gyakorolja (a fenti 14. pontban hivatkozott Svédország
kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 89. pontja).
A Bíróság már határozott arról, hogy a Bizottság nem adhat helyt a tagállam által a tőle származó dokumentum hozzáférhetővé
tételével szemben kinyilvánított tiltakozásnak, ha e tiltakozás minden indokolást nélkülöz, vagy ha az előadott indokolást
nem az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (1)–(3) bekezdésében felsorolt kivételekre hivatkozva fogalmazták meg (a fenti 14. pontban
hivatkozott Svédország kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 88. pontja). A hozzáférést megtagadó határozat elfogadására irányuló
eljárásban a Bizottságnak meg kell győződnie az ilyen indokolás fennállásáról, és arra utalnia kell a végül elfogadott határozatban
(a fenti 14. pontban hivatkozott Svédország kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 99. pontja).
A jelen ügy vizsgálata keretében hangsúlyozni kell, hogy nem szükséges eldönteni azt a kérdést, hogy a Bizottság – annak pusztán
formális vizsgálatán kívül, hogy a fennáll‑e a hozzáférés tagállam általi megtagadásának indokolása, és hivatkoztak‑e az 1049/2001
rendelet 4. cikkének (1)–(3) bekezdésében meghatározott kivételekre – a tagállam által hivatkozott megtagadási indokok
prima facie
vizsgálatára vagy azok teljes vizsgálatára volt‑e köteles.
Ugyanis a valamely tagállamtól származó dokumentumnak a tagállam előzetes beleegyezése nélküli hozzáférhetővé tételét vagy
a hozzáférés megtagadását illetően, az ilyen hozzáférhetővé tétel vagy hozzáférés megtagadásának jogszerűségére vonatkozó
vizsgálat két szintjét lehet megkülönböztetni, nevezetesen azt, amelyet az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (5) bekezdése értelmében
a tagállam által kinyilvánított tiltakozás esetében a Bizottság jogosult elvégezni, és azt, amelyet a Bizottságnak a hozzáférés
megadásáról vagy megtagadásáról szóló végső határozata esetében az uniós bíróság jogosult elvégezni.
A jelen ügy a Bizottság olyan megtagadó határozatára vonatkozik, amely nem áll ellentmondásban az érintett tagállam által
hivatkozott tiltakozási indokokkal, hanem azokon alapul, amelynek következtében tehát a szóban forgó dokumentumot nem tették
hozzáférhetővé. A jelen esetben vizsgálandó kérdés tehát nem azon vizsgálat típusára vonatkozik, amelynek elvégzésére az 1049/2001
rendelet 4. cikkének (5) bekezdése értelmében a tagállam által kinyilvánított tiltakozás esetében a Bizottság jogosult volt.
Mivel a megtámadott határozat megegyezik az érintett tagállam kérelmével, nincs jelentősége annak a kérdésnek, hogy a Bizottság
a tagállam által hivatkozott tiltakozási indokok
prima facie
vizsgálatára vagy azok teljes vizsgálatára volt‑e jogosult. Ezen kérdés vizsgálatára abban az esetben volna szükség, ha a
Bizottság határozata nem egyezne meg a tagállam kérelmével. Amennyiben a bizottság határozata a tagállamtól származó dokumentumhoz
való hozzáférést a tagállamnak az Európai Parlament, a Tanács és a Bizottság dokumentumaihoz való nyilvános hozzáférésről
szóló 1049/2001 rendelet 4. cikkének (5) bekezdése szerinti kérelme alapján elutasítja a felülvizsgálat azon típusát kell
azonosítani, amelyet az uniós bíróság a szóban forgó dokumentumhoz való hozzáférésre vonatkozó bizottsági határozat vonatkozásában
jogosult lefolytatni.
Az ilyen megtagadó határozat jogszerűségének bírósági felülvizsgálatát illetően a fenti 14. pontban hivatkozott Svédország
kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 94. pontjából kitűnik, hogy az uniós bíróság hatáskörébe tartozik, hogy azon kérelmező
kérelmére, akivel szemben a megkeresett intézmény a hozzáférést megtagadta, felülvizsgálja, vajon a hozzáférés megtagadását
érvényesen lehetett‑e az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (1)–(3) bekezdésében foglalt kivételekre alapozni, éspedig függetlenül
attól, hogy a hozzáférés megtagadása e kivételeknek az intézmény vagy az érintett tagállam általi mérlegeléséből ered‑e. Ebből
következik, hogy a Bizottság állításával ellentétben az 1049/2001 rendelet 4. cikke (5) bekezdésének alkalmazása miatt az
uniós bíróság vizsgálata nem korlátozódik a
prima facie
vizsgálatra. E rendelkezés alkalmazása tehát nem akadályozza meg a Bizottság megtagadó határozatának teljes vizsgálatát,
amely határozatnak tiszteletben kell tartani többek között az indokolási kötelezettséget, és amelynek az 1049/2001 rendelet
4. cikkének (1)–(3) bekezdésében előírt kivételek alkalmazhatóságára vonatkozó – az érintett tagállam által elvégzett – tartalmi
értékelésen kell alapulnia.
A szóban forgó tárgyakra vonatkozó kivételek alkalmazhatóságának az uniós bíróság általi teljes vizsgálata nem feltétlenül
foglalja magában, hogy a Bizottság a tagállam által az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (5) bekezdése értelmében a tagállam
által kinyilvánított tiltakozásra vonatkozó teljes vizsgálat lefolytatására jogosult‑e, vagy sem. Még ha a Bizottság meg is
tagadta a tagállamtól származó dokumentumhoz való hozzáférést, miután a
prima facie
vizsgálat alapján megállapította, hogy szerinte az e tagállam által előterjesztett tiltakozási indokokra nem nyilvánvalóan
helytelenül hivatkoztak, az 1049/2001 rendelet 4. cikke (5) bekezdésének alkalmazása miatt az uniós bíróság vizsgálata nem
korlátozódik az e cikk (1)–(3) bekezdésében meghatározott tárgyakra vonatkozó kivételek alkalmazhatóságának
prima facie
vizsgálatára, mivel a Bíróság az érintett tagállam tartalmi értekelése alapján vizsgálja e kivételek alkalmazhatóságát.

Az 1049/2001 rendelet 4. cikke (1) bekezdése a) pontja harmadik és negyedik francia bekezdésének megsértésére alapított első
jogalapról
Ez a jogalap két részből áll, amelyeket együttesen kell megvizsgálni. A jogalap a tagállam nemzetközi kapcsolataira és gazdaságpolitikájára
vonatkozó közérdek védelméhez kapcsolódó hozzáférési jog alóli kivételekre vonatkozik.
A felek érvei
Először is, az 1049/2001 rendelet 4. cikke (1) bekezdése a) pontjának harmadik francia bekezdésében előírt nemzetközi kapcsolatokra
vonatkozó közérdek védelméhez kapcsolódó hozzáférési jog alóli kivételt illetően a felperes úgy érvel, hogy ez a rendelkezés
nem vonatkozik az Unió belső kapcsolataira. A felperes szerint a nemzetközi kapcsolatok csak az uniós intézmények és a harmadik
országok vagy a nemzetközi szervezetek közötti kapcsolatokat foglalják magukban.
A felperes szerint a Bizottság a megtámadott határozatban kizárólag a Németországi Szövetségi Köztársaság, az uniós intézmények
és a többi tagállam közötti kapcsolatokra hivatkozott. Ebből következően a Bizottság tévesen alkalmazta a jogot a szóban forgó
rendelkezés alkalmazásával.
Másodszor, az 1049/2001 rendelet 4. cikke (1) bekezdése a) pontjának negyedik francia bekezdésében előírt tagállami gazdaságpolitikára
vonatkozó közérdek védelméhez kapcsolódó hozzáférési jog alóli kivételt illetően, a Bizottság a megtámadott határozatban beérte
annak kimondásával, hogy a szóban forgó dokumentum egy kizárólag belső használatra készített bizalmas nyilatkozatra vonatkozik,
és hogy ebből következően annak hozzáférhetővé tétele veszélyeztetné a Németországi Szövetségi Köztársaság és más tagállamok
gazdaságpolitikájának bizalmas jellegét. A Bizottság nem közölt semmilyen további indokot.
A felperes szerint a megtámadott határozat rövidségét indokolttá tehetné, ha a német kancellár levele valóban bizalmas jellegű
lenne. A felperes hangsúlyozza, hogy az tehát a kérdés, hogy a német kancellár levele bizalmas jellegű‑e, vagy sem. A felperes
számára nehezen érthető, hogy ez a levél ennyire érzékeny információkat tartalmazhat, de emlékeztet arra, hogy azt nem nézhette
meg. A Bizottság köteles annak bizonyítására, hogy a német kancellár levele bizalmas jellegű.
A felperes a Finn Köztársaság beavatkozási beadványára vonatkozó észrevételében ezt azzal egészíti ki, hogy ez annál is inkább
így van, mivel hosszú idő telt el az e dokumentumban foglalt információk Bizottság általi kézhezvétele óta. A Bizottságnak
az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (7) bekezdése alapján újból át kellett volna gondolnia azokat a tényleges indokokat, amelyek
miatt a német kancellár levelét nem tette hozzáférhetővé.
A Bizottság állításával ellentétben csak az eljárásban részt vevő fél számára lehet széles mérlegelési mozgásteret biztosítani.
Az ilyen mérlegelési jogkör gyakorlása ebből következően az uniós bíróság által felülvizsgálható. A jelen esetben a határozatot
az eljárásban részt nem vevő harmadik személy, azaz egy tagállam hozta meg, amely esetében ezen jogkör gyakorlását nem vizsgálhatja
felül a bíróság. Ez a tagállam tehát nem rendelkezik széles mérlegelési mozgástérrel, de a hatáskörének gyakorlását korlátozzák
az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (1)–(3) bekezdésében foglalt kivételek.
A Dán Királyság úgy érvel, hogy a Bizottság a megtámadott határozat vonatkozásában nem tartotta tiszteletben az indokolási
kötelezettségét.
A Finn Köztársaság ezt azzal egészíti ki, hogy a Bizottság állításával ellentétben a felperesnek nem kell bizonyítania, hogy
a szóban forgó kivétel az érintett dokumentum esetében nem alkalmazható, mivel nincs elegendő ismerete a dokumentum tartalmáról.
Az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (7) bekezdése szerinti hozzáférési jog alóli kivételek időbeli alkalmazhatóságát illetően
a felperes által támogatott Finn Köztársaság, a Dán Királyság és a Svéd Királyság hangsúlyozza, hogy ez a rendelkezés elválaszthatatlanul
összekapcsolódik az ugyanezen cikk (1)–(3) bekezdésének rendelkezéseivel.
A Svéd Királyság hangsúlyozza, hogy nem alkalmazható az 1049/2001 rendelet 4. cikke (1) bekezdése a) pontjának harmadik francia
bekezdése, mivel a szóban forgó kapcsolatoknak nincs nemzetközi jellege.
A Bizottság vitatja a felperes és a beavatkozók érvelését.
A Törvényszék álláspontja
E jogalap keretében a felperes úgy érvel, hogy a Bizottság a német kancellár leveléhez való hozzáférés megtagadását érvényesen
nem alapozhatta a német hatóságok által az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (5) bekezdése értelmében kinyilvánított tiltakozásra,
a tagállam nemzetközi kapcsolatait és gazdaságpolitikáját illetően a közérdek védelmére vonatkozó hozzáférési jog alóli kivételek
alapján, amelyeket az említett rendelet 4. cikke (1) bekezdése a) pontjának harmadik és negyedik preambulumbekezdése ír elő.
Először is az 1049/2001 rendelet 4. cikke (5) bekezdésének értelmezésére vonatkozó megfontolások (lásd a fenti 67–88. pontot)
fényében meg kell vizsgálni az említett rendelet 4. cikke (1) bekezdése a) pontjának negyedik francia bekezdésében előírt,
a tagállam gazdaságpolitikáját érintő közérdek védelmére vonatkozó hozzáférési jog alóli kivételekre alapított kifogást.
Ebben a vonatkozásban emlékeztetni kell arra, hogy az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (5) bekezdése alapján a tagállamtól származó
dokumentumhoz való hozzáférés Bizottság általi megtagadásának jelen esetében az említett rendelet 4. cikke (1) bekezdésének
a) pontjában meghatározott – közérdekre vonatkozó – kivételek alkalmazása a tagállam, és nem a Bizottság tartalmi értékelésén
alapult.
Márpedig az ilyen határozat jogszerűségére vonatkozóan az uniós bíróság által végzett felülvizsgálat terjedelmét illetően
rá kell mutatni, hogy a Bíróság már megállapította az 1049/2001 rendelet 4. cikke (1) bekezdésének a) pontjában meghatározott
egyik tárgyra vonatkozó kivételnek az említett rendelet 4. cikke (5) bekezdésének hatálya alá nem tartozó intézmény általi
alkalmazásának keretében, hogy az említett intézmény részére széles mérlegelési mozgásteret kell elismerni annak meghatározásában,
sértheti‑e a közérdeket az e kivételekkel érintett tárgykörökbe tartozó dokumentum hozzáférhetővé tétele. A Bíróság ezt a
mérlegelési mozgásteret többek között arra alapozta, hogy az ilyen megtagadó határozat különleges óvatosságot igénylően összetett
és kényes, és hogy az 1049/2001 rendelet 4. cikke (1) bekezdésének a) pontjában foglalt szempontok igen általánosak (a fenti
82. pontban hivatkozott Sison kontra Tanács ügyben hozott ítélet 34–36. pontja).
Ez az érvelés abban az esetben is érvényes, ha az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (5) bekezdése alapján a tagállamtól származó
dokumentumhoz való hozzáférés Bizottság általi megtagadásának jelen esetében az említett rendelet 4. cikke (1) bekezdésének
a) pontjában meghatározott tárgyakra vonatkozó kivételek alkalmazása a tagállam értékelésén alapul. Ebben a tekintetben ezt
ki kell egészíteni azzal, hogy e tagállam politikai felelősségéhez tartozik azon kérdés értékelése, hogy a dokumentum hozzáférhetővé
tétele veszélyezteti‑e az ezen tárgyakra vonatkozó kivételekkel védett érdekeket (lásd analógia útján a Törvényszék fenti
80. pontban hivatkozott Hautala kontra Tanács ügyben hozott ítéletének 71. pontját és T‑211/00. sz., Kuijer kontra Tanács
ügyben 2002. február 7‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑485. o.] 53. pontját). Ebben az esetben ezen tagállamnak – az
intézményhez hasonlóan – széles mérlegelési jogkörrel kell rendelkeznie.
Ebből következően a jelen esetben a Németországi Szövetségi Köztársaság részére széles mérlegelési jogkört kell elismerni
annak meghatározásában, hogy az 1049/2001 rendelet 4. cikke (1) bekezdése a) pontjának negyedik francia bekezdésében meghatározott
kivétel hatálya alá tartozó területeken sértheti‑e a közérdeket az e kivételekkel érintett tárgykörökbe tartozó dokumentum
hozzáférhetővé tétele.
Az uniós bíróság felülvizsgálata tehát az eljárási és indokolási szabályok betartásának, a tények tárgyi pontosságának, valamint
a nyilvánvaló mérlegelési hiba és a hatáskörrel való visszaélés hiányának vizsgálatára korlátozódik (lásd ebben az értelemben
a fenti 82. pontban hivatkozott Sison kontra Tanács ügyben hozott ítélet 34. és 64. pontját).
Az említett rendelet 4. cikke (1) bekezdése a) pontjának negyedik francia bekezdésében meghatározott, a tagállam gazdaságpolitikáját
érintő közérdek védelmére vonatkozó hozzáférési jogi kivételekre alapított kifogást illetően a felperes először is azzal az
érveléssel vitatja a megtámadott határozat e kivételre vonatkozó indokolásának megfelelő jellegét, hogy a Bizottság megelégedett
azzal, hogy bármilyen további ok megjelölése nélkül röviden megfogalmazta a német kancellár levelében található nyilatkozat
bizalmas jellegét, másodszor vitatja e kivételnek a jelen esetben való alkalmazhatóságát. A Dán Királyság úgy érvel, hogy
a Bizottság nem tartotta tiszteletben a megtámadott határozat vonatkozásában rá háruló indokolási kötelezettséget.
Ami először is a megtámadott határozat indokolását illeti, az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EK 253. cikk alapján
az indokolást az adott ügy természetéhez kell igazítani, valamint világosan és kétértelműségtől mentesen kell megfogalmazni
a jogi aktust kiadó intézmény érvelését, hogy az az érdekeltek számára a meghozott intézkedés indokait megismerhetővé, a hatáskörrel
rendelkező bíróság számára pedig a felülvizsgálati jogkört gyakorolhatóvá tegye. Az indokolás követelményét az ügy körülményeire,
így többek között a jogi aktus tartalmára, az előadott indokok jellegére és a címzettek, illetve a jogi aktus által közvetlenül
és személyükben érintett más személyek magyarázathoz jutás iránti érdekére figyelemmel kell értékelni. Nem követelmény az
indokolással szemben, hogy a releváns tény- és jogkérdések minden részletére kitérjen, amennyiben nem csupán szövege, hanem
egyben kontextusa, valamint a tárgyra vonatkozó jogszabályok összessége alapján eldönthető a kérdés, hogy az indokolás megfelel‑e
az EK 253. cikk követelményeinek (lásd a fenti 82. pontban hivatkozott Sison kontra Tanács ügyben hozott ítélet 80. pontját
és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
A dokumentumhoz való hozzáférést az 1049/2001 rendelet 4. cikkében meghatározott kivétel alapján megtagadó határozat esetében
az indokolásnak magyarázatot kell adnia arra a kérdésre, hogy az e dokumentumhoz való hozzáférés konkrétan és ténylegesen
hogyan sérthetné az 1049/2001 rendeletnek az intézmény által hivatkozott 4. cikkében előírt kivétellel védett érdeket (a Bíróság
C‑39/05. P. és C‑52/05. P. sz., Svédország és Turco kontra Tanács ügyben 2008. július 1‑jén hozott ítéletének [EBHT 2008.,
I‑4723. o.] 49. pontja és a Törvényszék T‑121/05. sz., Borax Europe kontra Bizottság ügyben 2009. március 11‑én hozott ítéletének
[az EBHT‑ban még nem tették közzé] 37. pontja).
Azonban esetleg nem lehetséges minden egyes dokumentum bizalmas jellegének indokait feltüntetni a dokumentum tartalmának hozzáférhetővé
tétele, és így a kivétel lényegi céljától való megfosztása nélkül (lásd a Törvényszék T‑110/03., T‑150/03. és T‑405/03. sz.,
Sison kontra Tanács egyesített ügyekben 2005. április 26‑án hozott ítéletének [EBHT 2005., II‑1429. o.] 60. pontját és az
ott hivatkozott ítélkezési gyakolatot). A felperes állításával ellentétben ezen ítélkezési gyakorlat alkalmazása nem követeli
meg, hogy az 1049/2001 rendelet 9. cikkének értelmében vett minősített dokumentumokról legyen szó (lásd ebben az értelemben
a Törvényszék T‑105/95. sz., WWF UK kontra Bizottság ügyben 1997. március 5‑én hozott ítéletének [EBHT 1997., II‑313. o.]
65. pontját; T‑264/04. sz., WWF European Policy Programme kontra Tanács ügyben 2007. április 25‑én hozott ítéletének [EBHT 2007.,
II‑911. o.] 37. pontját és T‑380/04. sz., Terezakis kontra Bizottság ügyben 2008. január 30‑án hozott ítéletének [az EBHT‑ban
nem tették közzé] 71. pontját).
Ugyanis, ahogyan azt a Bíróság kimondta, a szóban forgó kivételekkel védett érdekeket közvetetten sértő adatok feltüntetésétől
való tartózkodás szükségességét az 1049/2001 rendelet 11. cikkének (2) bekezdése emeli ki (a fenti 82. pontban hivatkozott
Sison kontra Bizottság ügyben 2007. február 1‑jén hozott ítélet 83. pontja). Ez a rendelkezés többek között előírja: amennyiben
az intézmény nyilvántartásában szereplő dokumentumra hivatkozás történik – függetlenül attól, hogy ez a dokumentum az említett
rendelet 9. cikke értelmében minősített jellegű‑e – a hivatkozást oly módon kell megszerkeszteni, hogy az ne sértse az ugyanezen
rendelet 4. cikkében meghatározott érdekek védelmét.
A jelen esetben a Bizottság az 1049/2001 rendelet 4. cikke (1) bekezdése a) pontja negyedik francia bekezdésének vonatkozásában
a német kancellár leveléhez való hozzáférést megtagadó döntéséhez azt tényt vette alapul, hogy e levél hozzáférhetővé tétele
a Németországi Szövetségi Köztársaság gazdaságpolitikáját illetően sérti a közérdek védelmét. A német hatóságoknak a megtámadott
határozatban kifejtett indokolása szerint a német kancellár levele egy kizárólag belső használatra készített bizalmas nyilatkozatra
vonatkozik. Ez a levél a Németországi Szövetségi Köztársaság és más tagállamok gazdaságpolitikáját érintő bizalmas ügyre vonatkozik.
E levél hozzáférhetővé tétele sérti a bizalmas jelleget, és veszélyezteti a Németországi Szövetségi Köztársaság és más tagállamok
gazdaságpolitikáját (lásd a fenti 24. pontot).
A megtámadott határozat ezen indokolása a rövidsége ellenére megfelel az ügy összefüggéseinek, és elegendő ahhoz, hogy a felperes
értékelhesse a szóban forgó dokumentumhoz való hozzáférés megtagadásának indokait, és hogy az uniós bíróság elvégezhesse feladatát,
a jogszerűség felülvizsgálatát.
Rá kell ugyanis mutatni arra, hogy a felperes jól ismeri az ügy összefüggéseit.
Egyrészt a felperes tudott a Bizottság 2000. április 19‑i kedvező véleményéről a szóban forgó ipari projektnek a Mühlenberger
Loch területén való megvalósítását illetően, amely az irányelv 92/43 irányelv alapján védett terület. Ez a projekt az Airbus
A3XX végleges összeszerelése érdekében a D. társaság üzemének kibővítését foglalta magában. A 2000. április 19‑i véleményében
a Bizottság különösen a 92/43 irányelv 6. cikkének (4) bekezdése értelmében vett nyomós közérdeken alapuló kényszerítő indokokat
értékelte, amelyekre a német hatóságok az említett projekt megvalósítása érdekében hivatkoztak, azaz olyan gazdasági és társadalmi
okokat, hogy a természeti területre gyakorolt hatások vizsgálatának kedvezőtlen eredménye ellenére, más megoldás hiányában
az említett projektnek rendkívüli gazdasági jelentősége van Hamburg város, Észak‑Németország és az európai repüléstechnikai
ipar számára. Ezen nyomós közérdeken alapuló kényszerítő okok miatt a Bizottság a véleményében úgy ítélte meg, hogy a projekt
kedvezőtlen hatásai igazoltak.
Másrészt, a Bizottság a megtámadott határozat mellékleteként a német hatóságoktól származó, összes olyan dokumentumot átadta
a felperesnek, amelyeket utóbbi a Bizottságtól igényelt – a német kancellár levele kivételével.
Ebben az összefüggésben, mivel megjelölte, hogy a német kancellárnak a Bizottság elnökéhez intézett levele egy olyan bizalmas
nyilatkozatra vonatkozik, amelynek hozzáférhetővé tétele veszélyeztetné a Németországi Szövetségi Köztársaság és a többi tagállam
gazdaságpolitikáját, a megtámadott határozat indokolásából egyértelműen kitűnik, hogy a Bizottság szerint az e dokumentumhoz
való hozzáférés konkrétan és ténylegesen hogyan sértheti a szóban forgó kivétellel védett érdeket. További információk megemlítése
és különösen az érintett dokumentumban található meghatározott nyilatkozatra való utalás megfoszthatta volna a céljától a
hivatkozott kivételt (lásd ebben az értelemben a fenti 111. pontban hivatkozott Sison kontra Tanács egyesített ügyekben 2005.
április 26‑án hozott ítélet 62. pontját).
Ebből következően a Bizottság nem sértette meg az indokolási kötelezettséget.
Másodszor, a szóban forgó kivételnek a jelen esetben való alkalmazhatóságát illetően meg kell vizsgálni, hogy a német hatóságok
nyilvánvaló hibáján alapul‑e az az értékelés, amely szerint a német kancellár levelének hozzáférhetővé tétele sérthette a
közérdek védelmét a Németországi Szövetségi Köztársaság gazdaságpolitikáját illetően.
Az ilyen kivételeket, mivel eltérnek a dokumentumokhoz való lehető legszélesebb körű nyilvános hozzáférés elvétől, megszorítóan
kell értelmezni és alkalmazni (lásd a fenti 82. pontban hivatkozott Sison kontra Tanács ügyben 2007. február 1‑jén hozott
ítélet 63. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
A felperes által igényelt dokumentumok hozzáférhetővé tételének megakadályozása előtt a német hatóságok kötelesek voltak megvizsgálni,
hogy a rendelkezésükre álló információkra tekintettel a dokumentum hozzáférhetővé tétele ténylegesen sérthette‑e a hozzáférés
megtagadását lehetővé tevő kivételekkel védett közérdek valamely szempontját. E kivételek alkalmazhatóságához a közérdek sérelmének
ésszerűen előre láthatónak, nem csak elvi lehetőségnek kell lennie (a fenti 105. pontban hivatkozott Kuijer kontra Tanács
ügyben hozott ítélet 55. és 56. pontja és a fenti 111. pontban hivatkozott WWF European Policy Programme kontra Tanács ügyben
hozott ítélet 39. pontja). Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a dokumentumokhoz való hozzáférés iránti kérelmet konkrétan
kell vizsgálni (lásd a fenti 80. pontban hivatkozott Verein für Konsumenteninformation kontra Bizottság ügyben hozott ítélet
69. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). E konkrét vizsgálatot egyébként a kérelemmel érintett minden dokumentum
vonatkozásában el kell végezni. Ugyanis az 1049/2001 rendeletből adódóan a rendelet 4. cikkének (1)–(3) bekezdésében írt kivételek
mind „a dokumentum[ra]” vonatkoznak (a Törvényszék fenti 80. pontban hivatkozott Verein für Konsumenteninformation kontra
Bizottság ügyben hozott ítéletének 70. pontja és T‑391/03. és T‑70/04. sz., Franchet és Byk kontra Bizottság egyesített ügyekben
2006. július 6‑án hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑2023. o.] 116. pontja).
A jelen esetben először is a megtámadott határozatból kitűnik, hogy a felperes dokumentumokhoz való hozzáférés iránti kérelmét
az e kérelemben meghatározott minden egyes dokumentum vonatkozásában megvizsgálták. Ugyanis, mivel a német hatóságok nem akadályozták
meg a Hamburg várostól és a Németországi Szövetségi Köztársaságtól származó, a megtámadott határozatban külön megjelölt nyolc
dokumentum hozzáférhetővé tételét, hanem az erre vonatkozó sajátos indokok közlésével kizárólag a német kancellár levelének
hozzáférhetővé tételét akadályozták meg, a Bizottság ehhez a nyolc dokumentumhoz megadta a hozzáférést, és kizárólag a német
kancellár levelének hozzáférhetővé tételét tagadta meg (lásd a fenti 22. pontot).
Másodszor, a német hatóságok nem követtek el nyilvánvaló értékelési hibát azáltal, hogy a szóban forgó dokumentum vizsgálata
keretében arra következtettek, hogy a német kancellár levelének hozzáférhetővé tétele sértheti a Németországi Szövetségi Köztársaság
gazdaságpolitikáját. A szóban forgó projekt gazdasági jelentőségére tekintettel nem nyilvánvalóan téves az az értékelés, amely
szerint ez előre látható veszély és nem csak elvi lehetőség volt.
Ugyanis, egyrészt a német hatóságok által nyújtott, a megtámadott határozatba foglalt indokolásból kitűnik, hogy ezek a hatóságok
e következtetés levonása érdekében elvégezték a német kancellár levelének konkrét vizsgálatát. A német hatóságok a tiltakozásukban
a német kancellár e dokumentumba foglalt nyilatkozatát vették alapul, és nem csupán olyan absztrakt tényeket mint amilyen
többek között az a körülmény, hogy ez a levél az akkori német kancellártól származik.
Másrészt, ahogyan azt a Bizottság előadta, anélkül hogy ebben a kérdésben a felperes cáfolta volna, a 2000. április 19‑i vélemény
vizsgálatából kitűnik, hogy a kérdéses természeti terület visszaminősítéséhez kapcsolódó tét lényegét gazdaságpolitikai megfontolások
alkották. A Bizottság 2000. április 19‑i véleménye lényegében arra a kérdésre vonatkozott, hogy a fennálltak‑e olyan további
– a 92/43 irányelv 6. cikkének (4) bekezdése értelmében vett – nyomós közérdeken alapuló kényszerítő indokok mint az Airbus
A3XX végleges összeszerelése érdekében a D. társaság üzeme kibővítésének rendkívüli gazdasági jelentősége Hamburg város, Észak-Németország
és az európai repüléstechnikai ipar számára, amelyek a szóban forgó természeti területre gyakorolt hatások vizsgálatának kedvezőtlen
eredménye ellenére, más megoldás hiányában igazolják e projekt megvalósítását. A felperes nem vitatta a gazdaságpolitikai
megfontolások fennállását.
A fentiekre tekintettel arra kell következtetni, hogy nem nyilvánvaló hibán alapul a német hatóságok részéről az az értékelés,
amely szerint a német kancellár levelének hozzáférhetővé tétele a Németországi Szövetségi Köztársaság gazdaságpolitikáját
illetően sérti a közérdek védelmét.
Ezt a következtetést nem kérdőjelezheti meg a felperesnek az az érvelése, amely szerint, tekintettel a levél német kancellár
általi elküldése óta eltelt időre, az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (7) bekezdése értelmében a hozzáférés megtagadása már
nem igazolható e levél tartalma alapján, és amely szerint a Bizottságnak újból meg kellett volna fontolnia azokat az indokokat,
amelyek miatt ezt a levelet nem tette hozzáférhetővé.
Ebben a tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (7) bekezdése szerint a szóban forgó kivételek
csak azon időtartam alatt érvényesek, amely alatt a védelem a dokumentum tartalma alapján indokolt. A kivételek maximum 30
éves időtartamra alkalmazhatók.
A jelen esetben a felperes csak a Finn Köztársaság beadványára vonatkozó észrevételében tesz említést az 1049/2001 rendelet
4. cikkének (7) bekezdése értelmében vett hozzáférési jog alóli kivételekről. Ugyanis a keresetlevél nem tartalmaz az 1049/2001
rendelet 4. cikkének (7) bekezdésére vonatkozó érvelést. A Finn Köztársaság a beavatkozási beadványában azt állítja, hogy
az 1049/2001 rendelet 4. cikke (7) bekezdésének állítólagos megsértésére kizárólag a Bizottság döntéshozatali eljárására vonatkozóan
az e rendelet 4. cikke (3) bekezdésének második albezdésében meghatározott hozzáférési jog alóli kivétel keretében került
sor. Az e beadványra vonatkozó észrevételeiben a felperes elfogadja a Finn Köztársaság által megfogalmazott elgondolást, és
azt kiterjeszti a jelen jogalapban meghatározott kivételekre.
Rá kell mutatni, hogy mivel a kereset és az abban felhozott kifogások elfogadhatósági feltételeinek teljesülése nélkülözhetetlenek
az eljárás folytatásához, a Törvényszék az eljárási szabályzata 113. cikke értelmében azokat hivatalból vizsgálhatja (lásd
ebben az értelemben a Bíróság C‑517/08. P. sz., Makhteshim-Agan Holding és társai kontra Bizottság ügyben 2010. április 15‑én
hozott végzésének [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 54. pontját, és a Törvényszék T‑437/05. sz., Brink’s Security Luxembourg
kontra Bizottság ügyben 2009. szeptember 9‑én hozott ítéletének [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 54. pontját és az ott hivatkozott
ítélkezési gyakorlatot.
Az eljárási szabályzat 44. cikke 1. §‑a c) pontjának és 48. cikke 2. §‑ának együttesen értelmezett rendelkezései szerint a
keresetlevélnek tartalmaznia kell a jogvita tárgyát és a felhozott jogalapok rövid ismertetését, valamint az eljárás további
részében semmilyen új jogalapot nem lehet felhozni, kivéve, ha az olyan jogi vagy ténybeli helyzetből származik, amely az
eljárás során merült fel.
Az a tény tehát, hogy a felperes valamely jogi adatról a Törvényszék előtti eljárás során szerzett tudomást, nem jelenti azt,
hogy ez az adat az eljárás során felmerült jogi elemnek minősül. Az is szükséges ezenfelül, hogy a felperes korábban nem volt
képes ezen elemről tudomást szerezni (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑340/04. sz., France Télécom kontra Bizottság
ügyben 2007. március 8‑án hozott ítéletének [EBHT 2007., II‑573. o.] 164. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Ebben a tekintetben rá kell mutatni, hogy nem tűnik ki az aktából, hogy a felperes nem volt képes tudomást szerezni a hozzáférési
jog alóli szóban forgó kivételek időbeli alkalmazásának esetleges megsértéséről.
A fentiekre tekintettel arra kell következtetni, hogy elfogadhatatlan a felperesnek az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (7) bekezdésére
vonatkozó érvelése, mivel ez az érvelés olyan új jogalapnak minősül, amelyet a felperes nem hozott fel a keresetlevélben.
Egyebekben rá kell mutatni, hogy ez az érvelés nem minősül a felperes által a keresetlevélben megfogalmazott jogalapok kiegészítésének.
Ugyanis a felperes és a beavatkozók állításával ellentétben az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (7) bekezdése nem kapcsolódik
elválaszthatatlanul e cikk (1)–(3) bekezdésének rendelkezéseihez. Az 1049/2001 rendelet 4. cikke (7) bekezdésének rendelkezései
valóban együttesen alkalmazandóak e cikk (1)–(3) bekezdésében előírt hozzáférési jog alóli kivételekkel. Mindazonáltal ebből
nem lehet arra következtetni, hogy az e rendelkezések egy részének megsértésére vonatkozó előterjesztés ténye az e rendelkezések
összességének megsértésére való hivatkozást jelenti. Az 1049/2001 rendelet 4. cikke (7) bekezdésének megsértésére alapított
kifogás nem mutat szoros összefüggést a 4. cikk (1)–(3) bekezdésének megsértésére vonatkozó felperes által felhozott jogalapokkal.
Ugyanis, jóllehet az 1049/2001 rendelet 4. cikke (1)–(3) bekezdésében meghatározott kivételek konkrét vizsgálata nélkülözhetetlen
feltétele a szóban forgó feltételek időbeli alkalmazására vonatkozó döntésnek, az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (7) bekezdése
nem ezen kivételeknek – az e cikk (1)–(3) bekezdésében előírt – alkalmazási feltételeire vonatkozik, hanem azok időben korlátozott
alkalmazhatóságára.
Mindenesetre rá kell mutatni, hogy az aktából nem tűnik ki az, hogy a szóban forgó közérdek védelme – a német kancellár levelének
tartalmára tekintettel – a megtámadott határozat elfogadásának időpontjában már nem volt igazolt. Ebben a tekintetben meg
kell állapítani, hogy 1049/2001 rendelet 4. cikke (7) bekezdésének állítólagos megsértésére vonatkozó érvelésükben – az eltelt
időn kívül – sem a felperes, sem a beavatkozók nem hivatkoznak egyéb olyan körülményekre, mint például a bemutatott gazdaságpolitikai
megfontolások jelentőségének megkérdőjelezésére alkalmas tények.
A szóban forgó levél a német kancellár nyilatkozatát tartalmazza az Airbus A3XX végleges összeszerelése érdekében a D. társaság
üzemének a Mühlenberger Loch területén – amely a 92/43 irányelv alapján védett terület – való kibővítési projektjének megvalósításával
kapcsolatban. Ahogyan az megállapításra került, a Mühlenberger Loch természeti terület visszaminősítéséhez kapcsolódó tét
lényegét a Hamburg várost, Észak‑Németországot és az európai repüléstechnikai ipart érintő gazdaságpolitikai megfontolások
alkották. Tekintettel a német kancellár levelében található nyilatkozatra, amely tehát a Németországi Szövetségi Köztársaság
gazdaságpolitikája számára rendkívüli jelentőségű ügyre vonatkozott, a német kancellár levelének elküldése (2000. március
15.) és a megtámadott határozat elfogadása (2008. június 19.) között eltelt körülbelül nyolc éves időszakot olyan időszaknak
kell tekinteni, amelynek során igazolt volt a szóban forgó közérdek, azaz a Németországi Szövetségi Köztársaság gazdaságpolitikájának
védelme.
A fentiekre tekintettel arra kell következtetni, hogy a Bizottság helyesen tagadta meg a német kancellár levelének hozzáférhetővé
tételét a Németországi Szövetségi Köztársaságnak az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (5) bekezdése szerinti tiltakozását követően
az ugyanezen rendelet 4. cikke (1) bekezdése a) pontjának negyedik francia bekezdésében meghatározott, a tagállam gazdaságpolitikáját
érintő közérdekre vonatkozó kivétel alapján.
Ennélfogva már nem kell megvizsgálni sem az 1049/2001 rendelet 4. cikke (1) bekezdése a) pontja harmadik francia bekezdésének
megsértésére alapított kifogást, amely a nemzetközi kapcsolatokra vonatkozó közérdek védelméhez kapcsolódó hozzáférési jog
alóli kivételre vonatkozik, sem az említett rendelet 4. cikke (1) bekezdése a) pontja harmadik francia bekezdésének megsértésére
alapított jogalapot, amely a döntéshozatali eljárás védelmére vonatkozó kivételre vonatkozik.

Az 1049/2001 rendelet 4. cikke (6) bekezdésének állítólagos megsértéséről
A felek érvei
A Finn Köztársaság úgy érvel, hogy a Bizottság megsértette az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (6) bekezdése alapján fennálló
arra vonatkozó kötelezettségét, hogy mérlegelje a szóban forgó dokumentumhoz való részleges hozzáférés lehetőségét. A Finn
Köztársaság szerint a Bizottságnak nem kellett volna megelégednie azzal, hogy csak utal az érintett tagállam azon nyilatkozatára,
amely szerint ez a tagállam a teljes szóban forgó dokumentumhoz megtagadta a hozzáférést.
A Törvényszék által az érvelésének elfogadhatóságára vonatkozóan feltett kérdésre adott válaszában – a felperes, a Dán Királyság
és a Svéd Királyság által támogatott – Finn Köztársaság hangsúlyozza, hogy az érvelés elfogadható, mivel az 1049/2001 rendelet
4. cikkének (6) bekezdése elválaszthatatlanul összekapcsolódik e cikk (1)–(3) bekezdésével.
A Bizottság vitatja a Finn Köztársaság érvelését.
A Törvényszék álláspontja
A Törvényszék hivatalból bármikor határozhat arról, hogy eljárásgátló okok fennállása miatt elfogadhatatlanság áll fenn, és
ebbe a körbe tartozik a beavatkozó által előterjesztett valamely érvelés elfogadhatósága is (lásd ebben az értelemben a Bíróság
30/59. sz., De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg kontra Főhatóság ügyben 1961. február 23‑án hozott ítéletének [EBHT 1961.,
1. o.] 37. pontját).
Meg kell állapítani, hogy a szóban forgó dokumentumhoz való részleges hozzáférés kérdése vonatkozásában az 1049/2001 rendelet
4. cikke (6) bekezdésének állítólagos megsértésére vonatkozó érvelést kizárólag a Finn Köztársaság hozta fel. A felperes nem
terjesztett elő ilyen érvelést.
Ebben a tekintetben rá kell mutatni, hogy a Bíróság alapokmánya 40. cikkének negyedik bekezdése alapján, mely ezen alapokmány
53. cikke értelmében a Törvényszékre is alkalmazandó, a beavatkozási kérelem tárgya nem lehet más, mint az egyik fél kérelmeinek
támogatása. Továbbá az eljárási szabályzat 116. cikkének 3. §‑a szerint a beavatkozónak a jogvitát a beavatkozáskor fennálló
állapotban kell elfogadnia. E rendelkezések ugyan nem tiltják, hogy a beavatkozó az általa támogatott fél érveitől eltérő
érveket adjon elő, de csak azzal a feltétellel, ha a jogvita keretét nem módosítja, és a beavatkozás célja ez utóbbi fél kérelmeinek
támogatása marad (lásd ebben az értelemben a fenti 143. pontban hivatkozott De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg kontra
Főhatóság ügyben hozott ítélet 37. pontját és a fenti 80. pontban hivatkozott Verein für Konsumenteninformation kontra Bizottság
ügyben hozott ítélet 52. pontját).
A jelen esetben a felperes és a Bizottság között keletkezett jogvita tárgya a megtámadott határozat megsemmisítése. A jogvita
egyrészt az 1049/2001 rendelet 4. cikke (5) bekezdése alkalmazásának következményeire, másrészt az ugyanezen rendelet 4. cikke
(1) bekezdése a) pontjának harmadik és negyedik francia bekezdésében és (3) bekezdésének második albekezdésében meghatározott
hozzáférési jog alóli kivételek állítólagos megsértésére vonatkozik. Sem a keresetlevél, sem az ellenkérelem nem tartalmaz
az említett rendelet 4. cikke (6) bekezdésének esetleges megsértésére vonatkozóan kifejtett érvelést. Ezenkívül a felperes
kifejezetten megjelölte, hogy nem vitatja a megtámadott határozatnak a részleges hozzáférésre vonatkozó részét. Az 1049/2001
rendelet 4. cikke (6) bekezdésének állítólagos megsértését először a Finn Köztársaság beavatkozási beadványában hozták fel.
A Finn Köztársaság állításával ellentétben az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (6) bekezdése nem kapcsolódik össze elválaszthatatlanul
e cikk (1)–(3) bekezdésével. Ugyanis, jóllehet az 1049/2001 rendelet 4. cikke (1)–(3) bekezdésében meghatározott kivételek
konkrét vizsgálata nélkülözhetetlen feltétele a szóban forgó dokumentumhoz való részleges hozzáférés engedélyezéséről való
döntésnek (lásd ebben az értelemben a Törvényszék fenti 80. pontban hivatkozott Verein für Konsumenteninformation kontra Bizottság
ügyben hozott ítéletének 73. pontját; a fenti 122. pontban hivatkozott Franchet és Byk kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének
117. pontját, és T‑355/04. és T‑446/04. sz., Co‑Frutta kontra Bizottság egyesített ügyekben 2010. január 19‑én hozott ítéletének
[az EBHT‑ban még nem tették közzé] 124. pontját), e lehetőség vizsgálata nem vonatkozik az e cikk (1)–(3) bekezdésében előírt
kivételek alkalmazásának feltételeire. E vizsgálat követelménye az arányosság elvéből ered. Ugyanis az 1049/2001 rendelet
4. cikkének (6) bekezdése alapján meg kell vizsgálni, hogy a szóban forgó dokumentumhoz való hozzáférés megtagadásával elérni
kívánt cél abban az esetben is megvalósítható‑e, ha csak a védelmezett közérdeket sértő részeket fedik el (lásd ebben az értelemben
a Bíróság C‑353/99. P. sz., Tanács kontra Hautala ügyben 2001. december 6‑án hozott ítéletének [EBHT 2001., I‑9565. o.] 27–29. pontját
és a fenti 111. pontban hivatkozott WWF European Policy Programme kontra Tanács ügyben hozott ítélet 50. pontját).
Az 1049/2001 rendelet 4. cikke (6) bekezdése alkalmazási feltételeinek vizsgálatát ennélfogva elkülönülten, és az e cikk (1)–(3) bekezdésében
meghatározott hozzáférési jog alóli kivételek alkalmazási feltételeire vonatkozó vizsgálattól eltérő vizsgálati szakaszban
kell elvégezni (lásd ebben az értelemben a fenti 111. pontban hivatkozott WWF European Policy Programme kontra Tanács ügyben
hozott ítélet 47–55. pontját és a fenti 111. pontban hivatkozott Sison kontra Tanács egyesített ügyekben 2005. április 26‑án
hozott ítélet 86–89. pontját). Kizárólag az 1049/2001 rendelet 4. cikke (6) bekezdésének esetleges megsértése eredményezheti
a részleges hozzáférés megtagadásáról szóló határozat megsemmisítését.
Ebből következően a Finn Köztársaságnak az 1049/2001 rendelet 4. cikke (6) bekezdésének megsértésére vonatkozó érvelése nem
kapcsolódik a jogvita felperesek által meghatározott tárgyához, ennélfogva az módosítja a jelen jogvita kereteit. Ezt az érvelést
tehát el kell utasítani, mint elfogadhatatlant.

A szóban forgó dokumentum bemutatására vonatkozó kérelemről
A felek érvei
A felperes kéri, hogy a Törvényszék az eljárási szabályzat 66. cikke 1. §‑ának megfelelő bizonyításfelvétel keretében kötelezze
a Bizottságot a német kancellár levelének bemutatására annak érdekében, hogy a felperes megvizsgálhassa annak tartalmát, és
ezáltal megállapíthassa, hogy a Bizottság által hivatkozott kivételek vonatkoznak‑e erre a levélre, és ha igen, milyen mértékben.
A Bizottság és a beavatkozók nem nyilatkoztak a felperes kérelméről.
A Törvényszék álláspontja
Ahogyan az a fenti megfontolásokból következik, a Törvényszék az eljárás során kifejtett kérelmek, jogalapok és érvek alapján
érdemben el tudja bírálni a keresetet.
Ennélfogva el kell utasítani a felperes arra irányuló kérelmét, hogy a Bizottságot kötelezze a német kancellár levelének bemutatására
(lásd ebben az értelemben a T‑42/05. sz., Williams kontra Bizottság ügyben 2008. szeptember 10‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban
még nem tették közzé] 130. és 131. pontját).
Az előzőekben foglaltak alapján tehát a keresetet teljes egészében el kell utasítani.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a
pernyertes fél ezt kérte. Egyébiránt az említett cikk 4. §‑a értelmében az eljárásba beavatkozó tagállamok és intézmények
maguk viselik saját költségeiket.
Mivel a felperes pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell őt a saját és a Bizottság költségeinek
viselésére. A Dán Királyság, a Finn Köztársaság és a Svéd Királyság maguk viselik saját költségeiket.
A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (nyolcadik tanács)
a következőképpen határozott:
1)
A Törvényszék a keresetet elutasítja.
2)
A Törvényszék az IFAW Internationaler Tierschutz‑Fonds gGmbH‑t kötelezi a saját, valamint az Európai Bizottság költségeinek
viselésére.
3)
A Dán Királyság, a Finn Köztársaság és a Svéd Királyság maguk viselik saját költségeiket.
Martins Ribeiro
Wahl
Dittrich
Kihirdetve Luxembourgban, a 2011. január 13‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: angol.