CELEX: 62004TJ0425(01)
Valtiontuki
Taloudelliset toimenpiteet France Télécomin hyväksi
Osakaslainatarjous
Ranskan valtion julkiset ilmoitukset
Päätös, jossa tuki todetaan yhteismarkkinoille soveltumattomaksi
Muodollisen tutkintamenettelyn laajentamatta jättäminen
Puolustautumisoikeudet
Asiantunteva yksityinen sijoittaja ‑arviointiperuste
Tavanomaiset markkinaolosuhteet
Oikeudelliset virheet
Ilmeiset arviointivirheet

Asian tausta
1.
Yleinen asiayhteys
France Télécom (josta on sittemmin tullut Orange, jäljempänä FT), verkko- ja telepalvelujen operaattori ja tarjoaja, perustettiin vuonna 1991 julkisoikeudellisena oikeushenkilönä, ja se on 31.12.1996 lähtien ollut osakeyhtiö. FT on noteerattu pörssissä lokakuusta 1997 alkaen. Vuonna 2002 Ranskan valtio omisti FT:stä 56,45 prosenttia ja loput jakaantuivat seuraavasti: yksityiset sijoittajat (32,25 prosenttia), yrityksen itsensä hallussa (8,26 prosenttia) ja yrityksen työntekijät (3,04 prosenttia).
FT julkaisi vuoden 2002 ensimmäisellä neljänneksellä vuoden 2001 tilinsä, jotka osoittivat 63,5 miljardin euron nettovelan ja 8,3 miljardin euron tappion.
Vuoden 2002 maaliskuun ja kesäkuun välisellä jaksolla luottoluokitusyritykset Moody’s ja Standard & Poor’s (jäljempänä S & P) laskivat FT:n luottoluokitusta, ja ne luokittelivat myös sen tulevaisuudennäkymät huonoiksi. Moody’s laski 24.6.2002 FT:n lyhyen ja pitkän ajan luottoluokituksen alimmalle varmalle investointitasolle. Samanaikaisesti FT:n osakkeiden arvo laski merkittävästi.
Ranskan talous-, valtiovarain- ja teollisuusministeri (jäljempänä talousministeri) totesi Les Échos ‑lehdessä 12.7.2002 julkaistussa haastattelussa (jäljempänä 12.7.2002 annettu ilmoitus) FT:n taloudellisesta tilanteesta seuraavaa:
”Olemme enemmistöosakas, ja meillä on hallussamme 55 prosenttia – – pääomasta – –. Osakkeenomistajavaltio toimii järkevästi toimivan sijoittajan tavoin, ja jos [FT] joutuisi vaikeuksiin, me ryhtyisimme tarvittaviin toimenpiteisiin – –. Toistan, että jos [FT:llä] olisi rahoitusvaikeuksia, mikä ei ole tilanne tänä päivänä, valtio tekisi tarvittavat päätökset vaikeuksien voittamiseksi. Huhu pääoman korotuksesta lähtee uudelleen liikkeelle. Se ei ole missään tapauksessa tarkoitus! Vahvistan vain yksinkertaisesti sen, että ryhdymme tarvittaviin toimenpiteisiin riittävän ajoissa. Jos se on tarpeellista – –.”
S & P totesi samana päivänä julkaistussa lehdistötiedotteessa seuraavaa:
”FT:llä voi olla ongelmia vuonna 2003 erääntyvän joukkovelkakirjavelkansa jälleenrahoituksessa. [Ranskan] valtion ilmaisemat aikomukset tukevat kuitenkin FT:n luokituksen säilyttämistä [varmalla] investointitasolla – –. Ranskan valtio, jonka omistusosuus [FT:stä] on 55 prosenttia, ilmoitti selvästi [S & P:lle], että se toimii asiantuntevan sijoittajan tavoin ja ryhtyy tarvittaviin toimenpiteisiin, jos FT joutuu vaikeuksiin. [FT:n] pitkän aikavälin luokitus laskettu BBB:hen – –.”
Ranskan viranomaiset ilmoittivat 12.9.2002, että ne olivat hyväksyneet FT:n pääjohtajan eron.
FT julkaisi 13.9.2002 osavuosikatsauksensa, joka vahvisti, että 30.6.2002 sen konsolidoidut omat varat olivat 440 miljoonaa euroa tappiolla ja että sen nettovelka oli 69,69 miljardia euroa, johon sisältyi vuosien 2003–2005 aikana erääntyviä 48,9 miljardin euron joukkovelkakirjalainoja. Saman osavuosikatsauksen mukaan FT:n liikevaihto oli kasvanut 10 prosenttia vuoden 2001 samaan kauteen verrattuna, liiketoiminnan tulos ennen poistoja oli kasvanut 13,3 prosenttia historiallisiin tietoihin verrattuna ja 9,8 prosenttia pro forma ‑tietoihin verrattuna yhteensä 6,87 miljardiin euroon ja operatiivinen tulos oli kasvanut 15 prosenttia pro forma ‑tietoihin verrattuna yhteensä 3,18 miljardiin euroon. Tulos rahoituskulujen (1,75 miljardia euroa) jälkeen, ennen veroja, osakeosuuksia ja vähemmistöosuuksia ja ilman kertaluonteisia toimenpiteitä oli 718 miljoonaa euroa verrattuna 271 miljoonaan euroon, joka saatiin tulokseksi 30.6.2001. Vapaa operatiivinen kassavirta oli 3,6 miljardia euroa eli 15 prosenttia enemmän kuin vuoden 2001 ensimmäisellä puoliskolla.
Ranskan viranomaiset totesivat 13.9.2002 FT:n taloudellista tilannetta koskevassa lehdistötiedotteessa (jäljempänä 13.9.2002 annettu ilmoitus) seuraavaa:
”Ensimmäisellä vuosipuoliskolla todettujen harvinaisen suurten tappioiden vuoksi [FT] kärsii vakavasta oman pääoman puutteesta. Tällainen taloudellinen tilanne heikentää [FT:n] mahdollisuuksia. [Ranskan] hallitus onkin päättänyt täyttää kaikki velvoitteensa – –. Voimakkaasti heikentyneen tilinpäätöksen johdosta [FT:n pääjohtaja] esitti [Ranskan] hallitukselle eronpyyntönsä, joka hyväksyttiin. Ero tulee voimaan hallintoneuvoston kokouksessa, joka pidetään lähiviikkojen aikana ja jossa uusi pääjohtaja esitellään – –. Uusi pääjohtaja tulee esittämään hallintoneuvostolle hyvin nopeasti tervehdyttämissuunnitelman [FT:n] taloudellisen tilanteen parantamiseksi. Suunnitelmaan kuuluu velkojen vähentäminen ja yrityksen rahoitusrakenteen parantaminen siten, että sen strategiset vahvuudet säilytetään. [Ranskan] valtio tukee [FT:tä] suunnitelman täytäntöönpanossa ja osallistuu omalta osaltaan [FT:n] pääoman voimakkaaseen korottamiseen markkinaolosuhteiden mukaan määritettävän aikataulun ja edellytysten mukaisesti. Tästä eteenpäin [Ranskan] valtio ryhtyy tarvittaessa toimenpiteisiin, joiden avulla [FT:n] rahoitusvaikeudet voidaan välttää.”
Samana päivänä Moody’s muutti FT:n velkanäkymiä negatiivisesta vakaiksi ja totesi antamassaan lehdistötiedotteessa seuraavaa:
”Moody’sin luottamusta vahvisti [Ranskan] hallituksen ilmoitus, jossa vielä kerran vahvistettiin sen voimakas tuki [FT:lle]. Vaikka Moody’s on edelleen huolissaan [FT:hen] liittyvän taloudellisen riskin suuruudesta ja erityisesti yrityksen heikosta maksuvalmiudesta, se on nyt luottavaisempi, koska Ranskan hallitus [tukee FT:tä], jos [se] joutuu vaikeuksiin velkojensa takaisinmaksussa.”
FT:n uusi pääjohtaja nimitettiin 2.10.2002. Nimityksestä annetussa lehdistötiedotteessa (jäljempänä 2.10.2002 annettu ilmoitus) todettiin seuraavaa:
”Ministerineuvosto on [FT:n] hallintoneuvoston ehdotuksesta päättänyt nimittää [FT:n uuden pääjohtajan.] – –. Uusi pääjohtaja tekee välittömästi arvion [FT:n] tilasta, ja sen tulokset ilmoitetaan hallintoneuvostolle tulevien viikkojen aikana. Arvion perusteella esitetään tervehdyttämissuunnitelma taloudellisen tilanteen parantamiseksi ja strategian luomiseksi. Näin [FT:n] velkaa voidaan vähentää siten, että sen vahvuudet säilyvät. [FT:n uusi pääjohtaja] saa tässä tukea valtio-omistajalta, joka on päättänyt täyttää kaikki velvoitteensa. [Ranskan] valtio osallistuu tervehdyttämistoimenpiteiden täytäntöönpanoon ja [FT:n] pääoman korotukseen niiden ehtojen mukaisesti, joista päätetään yhdessä [FT:n] pääjohtajan ja hallintoneuvoston kanssa. Kuten jo on mainittu, [Ranskan] valtio ryhtyy tänä aikana tarvittaessa toimenpiteisiin, joiden avulla [FT:n] rahoitusvaikeudet voidaan välttää.”
Ranskan viranomaiset toimittivat 19.11.2002 Euroopan yhteisöjen komissiolle ”muistion”, jossa yhtäältä kuvaillaan FT:n taloudellista tilannetta ja korostetaan, että ”yrityksen operatiivinen toiminta on moitteetonta”, ja toisaalta ilmoitetaan viranomaisten aikomuksesta osallistua FT:n pääomarakenteen vahvistamiseen markkinaolosuhteiden mukaan sekä selitetään FT:n tervehdyttämissuunnitelmaan osallistumista koskevat ehdot. Ranskan viranomaiset täsmensivät tässä muistiossa seuraavaa:
”[Ranskan] valtio haluaa antaa [FT:lle] riittävästi liikkumavaraa siirtyä markkinoille parhain mahdollisin edellytyksin ja mahdollisimman edulliseen aikaan, joten se on valmis ennakoimaan osuuttaan yrityksen pääoman korotuksessa ja asettaa sen käyttöön osakaslainan, joka muutetaan pääomaksi uuden arvopaperiemission hetkellä. Osakaslainan suuruus vastaa [Ranskan] valtion koko osuutta tulevasta pääoman korottamisesta tai osaa siitä, ja se voi olla jopa 9 [miljardia euroa]. Osakaslaina on väliaikainen, ja se on muutettava arvopapereiksi. Osakaslaina nostetaan [FT:n] tarpeiden mukaan. Se maksetaan takaisin tämänhetkisillä markkinaehdoilla, ja korot lisätään pääomaan.
[Ranskan] valtio aikoo toteuttaa osallistumisensa [FT:n] tervehdyttämissuunnitelmaan teollista ja kaupallista toimintaa harjoittavan [Ranskan] valtion julkisen laitoksen ERAP:n välityksellä. ERAP myöntää [FT:lle] osakaslainan, ja siitä tulee [FT:n] suurosakas, kun osakaslaina muutetaan pääomaksi. ERAP:n omistusosuus [FT:ssä] kirjataan tämän julkisen laitoksen varoihin, kun taas joukkovelkakirjalainat kirjataan vastaavasti sen velkoihin. ERAP:n valinta osakaslainan toteuttajaksi heijastaa [Ranskan] valtion halua selvästi yksilöidä myönnetty taloudellinen panos eristämällä se tiettyyn rakenteeseen.”
FT:n uusi johto esitti 4.12.2002 pidetyssä FT:n hallintoneuvoston kokouksessa toimintasuunnitelman nimeltä ”Ambition France Télécom 2005” (jäljempänä Ambition 2005 ‑suunnitelma), jolla oli tarkoitus saada yrityksen talous tasapainoon korottamalla yrityksen omaa pääomaa 15 miljardilla eurolla.
Ambition 2005 ‑suunnitelman lisäksi 4.12.2002 julkaistiin talousministerin lehdistötiedote (jäljempänä 4.12.2002 annettu ilmoitus), jossa todettiin seuraavaa:
”Valtiovarainministeri – – vahvistaa [Ranskan] valtion tuen [FT:n] hallintoneuvoston 4.12.[2002] hyväksymälle toimintasuunnitelmalle. 1) [FT-konserni] muodostaa kiinteän teollisuuskompleksin, jonka saavutukset ovat merkille pantavia. [FT:n] on kuitenkin löydettävä keinot epävakaan rahoitusrakenteensa vakauttamiseksi sekä oman pääoman tarpeen ja keskipitkän aikavälin jälleenrahoitustarpeen täyttämiseksi. Tämä tilanne johtuu aiemmista epäonnistuneista sijoituksista, jotka hoidettiin ja toteutettiin huonosti suurimman ”rahoituskuplan” aikaan, sekä yleisemmin katsottuna heikentyneistä markkinoista. [FT:llä] ei ollut mahdollisuutta rahoittaa kehitystään muulla kuin velalla, mikä vaikeutti tilannetta. 2) [Ranskan] valtio, joka on FT:n enemmistöosakas, pyysi uusia johtajia tasapainottamaan [FT:n] taloutta siten, että konsernin eheys säilyy – –. 3) Kun otetaan huomioon johtajien laatima toimintasuunnitelma ja sijoituksista odotettu tuotto [Ranskan] valtio osallistuu FT:n pääoman korottamiseen 15 miljardilla eurolla suhteessa omistusosuuteensa, mikä merkitsee 9 miljardin euron sijoitusta. Valtio-omistaja [Ranska] katsoo näin toimivansa asiantuntevan sijoittajan tavoin. [FT:n] vastuulla on määrittää, miten ja millä aikataululla pääoman korotus toteutetaan. [Ranskan] hallitus toivoo, että tässä toimenpiteessä otetaan erityisesti huomioon yksityisten sijoittajien sekä [FT:n] osakkeita omistavien työntekijöiden tilanne. Antaakseen [FT:lle] mahdollisuuden markkinatoimenpiteen käynnistämiseen mahdollisimman edulliseen aikaan [Ranskan] valtio on valmis ennakoimaan osuuttaan [FT:n] pääoman korotuksessa ja asettaa sen käyttöön väliaikaisen markkinaehtoisen osakaslainan. 4) – – ERAP:n hallintaan siirretään [Ranskan] valtion koko omistusosuus [FT:stä]. ERAP ottaa rahoitusmarkkinoilta velkaa rahoittaakseen [Ranskan] valtion osuuden [FT:n] pääoman korotuksessa.”
FT laski liikkeeseen kaksi joukkovelkakirjalainaa, toisen 11.12.2002 ja toisen 12.12.2002. Lainojen kokonaismäärä oli 2,9 miljardia euroa.
Teollista ja kaupallista toimintaa harjoittava Ranskan valtion julkinen laitos ERAP toimitti 20.12.2002 FT:lle parafoidun ja allekirjoitetun osakaslainasopimusluonnoksen (jäljempänä osakaslainatarjous). FT ei allekirjoittanut sopimusluonnosta, eikä osakaslainatarjousta koskaan toteutettu.
FT laski 15.1.2003 liikkeeseen joukkovelkakirjalainoja, joiden kokonaismäärä oli 5,5 miljardia euroa. Näihin joukkovelkakirjalainoihin ei liittynyt valtion vakuutta tai takausta.
FT uusi 10.2.2003 erääntyvän osan 15 miljardin euron syndikoidusta luotosta.
Ambition 2005 ‑suunnitelman mukainen oman pääoman korotustoimenpide käynnistettiin 4.3.2003. FT korotti pääomaansa 24.3.2003 yhteensä 15 miljardilla eurolla. Ranskan valtio osallistui pääoman korotukseen suhteessa omistusosuuteensa FT:n osakekannasta eli 9 miljardilla eurolla. Rahoituskonsortio, joka muodostui 21 pankista, antoi takauksen 6 miljardin euron summalle. Toimenpide päätettiin 11.4.2003.
FT:n vuoden 2002 tilikauden tulos oli noin 21 miljardia euroa tappiollinen ja nettovelka noin 68 miljardia euroa. FT julkisti 5.3.2003 tilikauden 2002 tilinpäätöksensä, josta kävi ilmi, että liikevaihto oli kasvanut 8,4 prosenttia, liiketoiminnan tulos ennen poistoja 21,1 prosenttia ja operatiivinen tulos 30,9 prosenttia. Ranskan valtion omistusosuus FT:stä 14.4.2003 oli 58,9 prosenttia, josta 28,6 prosenttia ERAP:n välityksellä.
2.
Hallinnollinen menettely
Ranskan tasavalta ilmoitti Euroopan komissiolle 4.12.2002 Ambition 2005 ‑suunnitelmaan sisältyvistä taloudellisista toimenpiteistä, joihin kuului myös osakaslainatarjous, EY 88 artiklan 3 kohdan ja [EY 88] artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 22.3.1999 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 659/1999 (
EYVL L 83, s. 1
) 2 artiklan mukaisesti.
Bouygues SA ja Bouygues Télécom SA (jäljempänä Bouygues-yritykset) eli kaksi Ranskan oikeuden mukaisesti perustettua yritystä, joista jälkimmäinen toimii Ranskan matkapuhelinmarkkinoilla, tekivät 22.1.2003 komissioon kantelun tietyistä Ranskan valtion FT:lle sen jälleenrahoituksen yhteydessä myöntämiksi väitetyistä tuista. Kantelun kohteena olivat erityisesti yhtäältä Ranskan valtion ilmoittama 9 miljardin euron suuruinen sijoitus ja toisaalta 12.7.2002, 13.9.2002 ja 2.10.2002 annetut ilmoitukset (jäljempänä heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset).
Komission päätös aloittaa EY 88 artiklan 2 kohdassa määrätty muodollinen tutkintamenettely muun muassa Ranskan valtion FT:n tukemiseksi toteuttamista rahoitustoimenpiteistä (jäljempänä menettelyn aloittamispäätös) julkaistiin Euroopan unionin virallisessa lehdessä 12.3.2003 (
EUVL C 57, s. 5
). Komissio kehotti niitä, joita asia koskee, esittämään huomautuksensa kyseisistä toimenpiteistä.
Tämän julkaisemisen jälkeen komissiolle toimittivat huomautuksia menettelyn aloittamispäätöksestä Ranskan viranomaiset ja useat muut, joita asia koskee, kuten Bouygues-yhtiöt, Association française des opérateurs de réseaux et services de télécommunications (AFORS Télécom, jäljempänä AFORS) ja FT.
Komissio julkaisi 30.5.2003 hankintailmoituksen palvelusta, joka koski sen arvioimista, oliko Ranskan valtion FT:lle myöntämä tuki yksityistä markkinataloussijoittajaa koskevan periaatteen mukaista, sekä FT:n tervehdyttämissuunnitelman mahdollisessa taloudellisessa analyysissa tarvittavien avustavien palvelujen hankkimiseksi. Sopimuspuoleksi valittiin 24.9.2003 konsultti, joka antoi taloudellisen raporttinsa 28.4.2004 (jäljempänä 28.4.2004 päivätty raportti). Tähän raporttiin oli liitetty 22.3.2004 päivätty oikeudellinen raportti (jäljempänä 22.3.2004 päivätty raportti). Komissio toimitti 3.5.2004 päivätyllä kirjeellä nämä kaksi raporttia Ranskan viranomaisille ja pyysi niitä esittämään huomautuksensa. Se välitti raportit myös FT:lle
3.
Riidanalainen päätös
Komissio antoi 3.8.2004 Ranskan viranomaisille tiedoksi 2.8.2004 tekemänsä päätöksen 2006/621/EY valtiontuesta, jota Ranska on myöntänyt FT:lle (
EUVL 2006, L 257, s. 11
; jäljempänä riidanalainen päätös).
Riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa säädetään, että ”[Ranskan tasavallan FT:lle] joulukuussa 2002 9 miljardin euron luottolimiittinä myöntämä osakaslaina on yhteismarkkinoille soveltumatonta valtiontukea, kun sitä tarkastellaan heinäkuusta 2002 alkaen annettujen ilmoitusten perusteella”.
Vastauksessaan unionin yleisen tuomioistuimen sille käsiteltävissä asioissa tästä aiheesta esittämään kirjalliseen kysymykseen komissio totesi, että riidanalaisen päätöksen 1 artiklaan sisältyvän viittauksen heinäkuusta 2002 alkaen annettuihin ilmoituksiin on katsottava tarkoittavan 12.7.2002, 13.9.2002 ja 2.10.2002 annettujen ilmoitusten lisäksi 4.12.2002 annettua ilmoitusta. Unionin tuomioistuin ei kuitenkaan 19.3.2013 antamansa tuomion Bouygues ym. v. komissio ym. (C‑399/10 P ja C‑401/10 P, Kok., jäljempänä valituksen johdosta annettu tuomio,
EU:C:2013:175
) 132 kohdassa pitänyt 4.12.2002 annettua ilmoitusta pelkästään asiayhteyteen liittyvänä seikkana, vaan sen mukaan komissio oli perustellusti katsonut, että tämä ilmoitus ja osakaslainatarjous ovat yhdessä tarkasteluina antaneet FT:lle edun, joka merkitsee valtion varojen sitomista.
Riidanalaisen päätöksen 1 artiklaa on siis tulkittava siten, että 4.12.2002 annettu ilmoitus ja osakaslainatarjous yhdessä tarkasteltuina, sellaisina kuin ne ovat ennen viimeksi mainittua päivämäärää annettujen ilmoitusten, toisin sanoen 12.7.2002, 13.9.2002 ja 2.10.2002 annettujen ilmoitusten, asiayhteydessä, luonnehditaan EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi valtion tueksi.
Riidanalaisen päätöksen 2 artiklan mukaan ”edellä 1 artiklassa tarkoitettu tuki ei ole takaisinperittävää tukea”.
Riidanalaisen päätöksen otsikon 3 eli ”Tapahtumat aikajärjestyksessä ja [FT:n] taloudellinen tilanne” alla komissio esitti pääpiirteittäin seuraavat toteamukset.
Komissio totesi ensinnäkin riidanalaisen päätöksen 17–34 perustelukappaleessa FT:n taloudellisesta tilanteesta, että se kärsi kesäkuusta 2002 lähtien vakavista rakenteellisista ongelmista ja esitti epätasapainoisen taseen. Tästä komissio totesi yhtäältä, että FT:n luokitus oli laskenut nopeasti vuoden 2002 ensimmäisellä puoliskolla (riidanalaisen päätöksen 20–27 perustelukappale), ja toisaalta, että FT:n joukkolainakirjojen korko- ja tuottoeroja koskevan analyysin perusteella oli havaittavissa, että FT:n velkaan erittäin lyhyellä aikavälillä liittyvät riskit olivat kasvaneet erityisesti heinäkuun 2002 alussa verrattuna sen keskipitkän ja pitkäaikaisen velan riskeihin (riidanalaisen päätöksen 28–30 perustelukappale). Komission mukaan osoituksena FT:n velkaan yhdistetyn riskin kasvusta oli sen joukkovelkakirjojen hinnan putoaminen kesä- ja heinäkuussa 2002, mikä heijasti FT:n velan pienempää arvoa sen vuoksi, että markkinoilla oli havaittu maksujen laiminlyönnin mahdollisuuden kasvaneen (riidanalaisen päätöksen 31 perustelukappale). Komissio totesi lisäksi, että FT:n osakekurssi oli laskenut merkittävästi vuoden 2002 ensimmäisen puoliskon aikana (riidanalaisen päätöksen 35 perustelukappale).
Komissio totesi toiseksi, että jos FT:n velan luokitusta olisi 12.7.2002 annetun ilmoituksen hetkellä vielä laskettu, FT:n luokitus ei olisi säilynyt varmalla investointitasolla, ja että luokituslaitokset S & P ja Moody’s harkitsivat tämän luokituksen laskua spekulatiiviselle tasolle (junk bond). Ilmoitettuaan S & P:n samana päivänä antaman lehdistötiedotteen sisällön komissio totesi näin ollen riidanalaisen päätöksen 39 perustelukappaleessa, että FT joutui heinäkuussa 2002 luottamuskriisiin, joka uhkasi estää aiotut jälleenrahoitukset ja luoda sille maksuvalmiusriskejä vuonna 2003. Se lisäsi, että luokituslaitokset olivat kuitenkin säilyttäneet FT:n luokituksen varmalla investointitasolla ”[Ranskan] valtion ilmaisemien aikomusten” perusteella.
Komissio totesi kolmanneksi, että edellä 32 kohdassa esitetty toteamus vahvistettiin takautuvasti syyskuussa 2002, kun FT:n osavuosikatsaus julkistettiin (riidanalaisen päätöksen 40–50 perustelukappale). Sen mukaan Moody’s ja S & P olivat 13.9.2002, 2.10.2002 ja 4.12.2002 annettujen ilmoitusten perusteella muuttaneet arviotaan FT:n velkojenhallinnasta ja viitanneet markkinoiden luottamuksen lisääntymiseen (riidanalaisen päätöksen 51–58 perustelukappale). Tästä komissio totesi muun muassa, että 4.12.2002 annetun ilmoituksen seurauksena S & P vakuutti lisäksi 17.12.2002, että yhtäältä Ranskan viranomaisten FT:lle antama tuki, sellaisena kuin ne olivat sen toistuvasti vahvistaneet heinäkuusta 2002 lähtien, oli ollut ratkaiseva tekijä FT:n luokituksen säilymisessä varmalla investointitasolla ja että toisaalta edellä mainittu ilmoitus oli ollut osoitus tästä tuesta ja FT:n velkojien huomattavasta suojasta (ks. riidanalaisen päätöksen 58 perustelukappale sekä alaviitteet 56 ja 57).
Komissio totesi lisäksi, että helmi- ja maaliskuussa 2003 toteutetun FT:n pääoman korotuksen jälkeen luokituslaitokset eivät enää pitäneet Ranskan valtion tukea keskeisenä tekijänä FT:n luokituksessa (riidanalaisen päätöksen 61 perustelukappale). Moody’s totesikin helmikuussa 2003 (riidanalaisen päätöksen 61 perustelukappale ja alaviite 58) seuraavaa:
”Ranskan hallitus on jatkuvasti vahvistanut tukensa [FT:lle] sekä aikomuksensa antaa tarvittaessa taloudellista tukea mahdollisten maksuvalmiusongelmien helpottamiseksi. Tuki, joka on toteutettu – –, on [FT:n] käyttöön 18 kuukaudeksi asetettu 9 miljardin euron luottolimiitti, josta maksetaan korot, mutta jonka takaisinmaksu voidaan suorittaa vain [FT:n] osakkeina. [Ranskan] valtion tuki vaikuttaa siihen, että Moody’s luokittelee FT:n Baa3-luokkaan – –. [FT:n] huomattavaan velkaantumiseen liittyvä taloudellinen riski ei vastaa sen investointitason luokitukseen liittyviä vaatimuksia (kompensoivia tekijöitä ovat hyvä operatiivinen tulos ja Ranskan hallituksen ilmaisema tuki).”
Riidanalaisen päätöksen otsikon 6 eli ”Päätöksen tavoite” alla komissio totesi ensin sen 185 perustelukappaleessa muun muassa, että ilmoitettuja toimenpiteitä ei voitu analysoida ”ottamatta huomioon [Ranskan] hallituksen vuoden 2002 heinä- ja joulukuun välisenä aikana antamia ilmoituksia”. Ilmoituksillaan Ranskan viranomaiset nimittäin ilmaisivat halunsa ryhtyä tarvittaviin toimenpiteisiin FT:n rahoitusongelmien ratkaisemiseksi. Osakaslainatarjous on näin ollen viranomaisten aiemmin ilmaisemien aikomusten toteuttamista.
Komissio totesi riidanalaisen päätöksen 186 perustelukappaleessa seuraavaa:
”Kyseisestä asiasta komissio toteaa, että joulukuussa 2002 toteutettuja toimenpiteitä, joita ilmoitus koski, edelsivät heinäkuun [2002] jälkeen annetut useat Ranskan ilmoitukset ja viranomaisten toimenpiteet. Näiden ilmoitusten ja toimenpiteiden ansiosta on helpompi ymmärtää joulukuussa [2002] toteutettujen toimenpiteiden syitä ja laajuutta. Aiemmilla ilmoituksilla ja toimenpiteillä oli varmasti vaikutusta siihen, miten markkinat ja taloudelliset toimijat suhtautuivat FT:n tilanteeseen joulukuussa [2002]. Koska valtion toiminta vaikuttaa taloudellisten toimijoiden toimintaan, sitä ei voida käyttää objektiivisena parametrina valtion toiminnan arvioinnissa. Aiemmat tapahtumat on sen vuoksi otettava huomioon, kun analysoidaan, sisältävätkö joulukuussa [2002] toteutetut toimet valtiontukea.”
Riidanalaisen päätöksen 187 perustelukappaleessa komissio totesi, että Ranskan viranomaisten perättäisiä ilmoituksia ja toimenpiteitä vuoden 2002 heinäkuun jälkeen voitiin analysoida ”kokonaisuutena, joka konkretisoitui joulukuun [2002] toimenpiteisiin”.
Komissio totesi sen jälkeen riidanalaisen päätöksen 188–191 perustelukappaleessa seuraavaa:
”(188)
Tarkasteltavana olevaa asiaa koskevasta analyysistä ilmenee, että yrityksen saama hyöty – suurin hyöty saatiin heinäkuussa [2002] – ja valtion varojen mahdollinen sitominen, joka näyttää toteutuneen selvimmin joulukuussa [2002], ajoittuvat eri ajankohtiin. Valtiovarainministerin ilmoitukset voitaisiin luokitella tueksi siinä tapauksessa, että niillä olisi ollut selvä vaikutus markkinoihin ja että [FT] olisi saanut niistä hyötyä. Ei ole kuitenkaan helppoa määrittää täysin varmasti, [oliko 12.7.2002 annettu ilmoitus sellainen, joka] ainakin mahdollist[i] valtion varojen sitomisen. Komissio on analysoinut tarkasti useita oikeudellisia argumentteja, joissa pyritään toisaalta osoittamaan, että kyseisenkaltaiset julkiset ilmoitukset vastaavat oikeudellisesti katsoen valtion takausta ja että niissä on toisaalta kyse valtion maineesta ja niistä aiheutuu kustannuksia, jos toimenpiteet eivät ole ilmoitusten mukaisia. Kokonaisuutena ottaen voitaisiin ajatella, että nämä toimenpiteet voivat mobilisoida valtion varoja (joko siten, että valtio joutuu vastaamaan sitoumuksestaan sijoittajille, tai siten, että valtion tulevien rahoitustoimien kustannukset kasvavat). Väite, jonka mukaan [12.7.2002 annettu ilmoitus on] tukea, on siis uudistuksellinen, mutta ei täysin perusteeton.
(189)
Komissiolla ei kuitenkaan ole riittävästi tietoja todistaakseen kyseisen väitteen perusteella, että ilmoituksiin sisältyisi valtiontukea. Komissio arvioi kuitenkin voivansa osoittaa perinteisemmin keinoin, että joulukuussa [2002] toteutetut toimenpiteet, joita ilmoitus koski, sisältävät valtiontukea.
(190)
On toisaalta selvää, että joulukuun [2002] toimenpiteeseen sisältyi valtion varojen sitomista. Toisaalta on myös selvää, että [FT] sai joulukuussa [2002] etua, kun otetaan huomioon aiempien ilmoitusten ja toimenpiteiden vaikutus markkinoihin.
(191)
Tässä suhteessa yksityistä markkinataloussijoittajaa koskevalla periaatteella ei voida perustella joulukuun [2002] toimenpidettä, kuten Ranskan viranomaiset väittävät, sillä taloudellisten toimijoiden toimintaan joulukuussa vaikutti selvästi hallituksen toiminta ja ennakkoilmoitukset heinäkuun [2002] jälkeen. Vaikka on aihetta epäillä, [oliko 12.7.2002 annettu ilmoitus] itsessään niin [konkreettinen], että [sen] voitaisiin katsoa sisältävän valtiontukea, ei liene epäilystä siitä, [etteikö tuo ilmoitus] riittäisi varsin hyvin vääristämään markkinoiden käsitystä ja vaikuttamaan taloudellisten toimijoiden toimintaan jatkossa. Jos asia on näin, taloudellisten toimijoiden toimintaa ei voida käyttää puolueettomana vertailukohtana [Ranskan] valtion toimintaa arvioitaessa. Olettamusta, joka perustuu yksityistä markkinataloussijoittajaa koskevaan periaatteeseen, ei voida siis soveltaa joulukuun [2002] markkinatilanteeseen, vaan sen pitäisi loogisesti perustua markkinoilla vallitsevaan tilanteeseen, jota ei ole vääristetty ennakkoilmoituksilla.”
Riidanalaisen päätöksen otsikon 7 ”Käsiteltävän toimenpiteen tarkastelu [EY] 87 artiklan 1 kohdan nojalla” alla komissio totesi (riidanalaisen päätöksen 194 perustelukappale) muun muassa seuraavaa:
”[Osakaslainatarjous] (jolla ennakoitiin [Ranskan] valtion osallistumista [FT:n] pääomarakenteen vahvistamiseen) on FT:n hyväksi myönnettyä etua, sillä sen avulla yritys voi lisätä rahoituskeinojaan ja vakuuttaa markkinat kyvystään maksaa erääntyvät lainat. Vaikka [osakaslainasopimusta] ei koskaan allekirjoitettu, markkinoiden saama mielikuva kyseisen lainan myöntämisestä on omiaan tuomaan etua FT:lle, koska markkinoilla uskottiin, että [FT:n] taloudellinen tilanne oli vakaampi – –. Tämä olisi voinut vaikuttaa FT:n lainaehtoihin.”
Riidanalaisen päätöksen 196 perustelukappaleessa komissio on valtion varojen sitomiseen liittyvää ehtoa koskevassa analyysissään esittänyt, että ”valtiolle [oli koitunut] mahdollisia lisäkustannuksia sen ilmoittaessa osakaslainan käyttöön asettamisesta ja täyttäessä kyseisen käyttöön asettamisen ennakkoedellytyksiä – –, jolloin markkinoilla syntyi mielikuva, että laina oli käytännössä jo asetettu käyttöön – –. Kustannuksia aiheutui myös ERAP:n parafoiman ja allekirjoittaman osakaslainasopimuksen lähettämisestä FT:lle”. Samassa perustelukappaleessa komissio totesi lisäksi, että se, ettei FT koskaan allekirjoittanut sopimusta, ei kuitenkaan tarkoita sitä, ettei valtion varoja olisi voitu sitoa. FT olisi nimittäin voinut allekirjoittaa sen haluamanaan ajankohtana, jolloin sillä olisi ollut oikeus saada 9 miljardin euron summa välittömästi käyttöönsä.
Todettuaan, että FT:n näin saama etu vääristi tai uhkasi vääristää kilpailua ja oli omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan (riidanalaisen päätöksen 198–201 perustelukappale), komissio tarkasteli riidanalaisen päätöksen otsikon 8 ”Järkevästi toimivaa yksityistä markkinataloussijoittajaa koskeva periaate” alla sitä, oliko kyseessä olevaa periaatetta noudatettu, kun otetaan huomioon kaikki Ranskan viranomaisten osakaslainatarjousta edeltävinä kuukausina antamat ilmoitukset (riidanalaisen päätöksen 203–230 perustelukappale). Sen mukaan näiden ilmoitusten sisältö ja vaikutus markkinoihin paljastavat, että Ranskan valtio oli jo heinäkuussa 2002 päättänyt tukea FT:tä (riidanalaisen päätöksen 203 perustelukappale).
Heinäkuusta 2002 alkaen annettujen ilmoitusten ja 4.12.2002 annetun ilmoituksen valossa komissio totesi lähinnä, että ”kokonaisuutena ottaen [voitiin] todeta, että ilmoituksissa julkistettiin [Ranskan] valtion aikomus ryhtyä tarvittaviin toimenpiteisiin, jos [FT:llä] olisi rahoitusongelmia tai taloudellisia vaikeuksia”, ja että ne olivat osoitus sen sitoutumisesta tähän. Nämä toistuvat ja yhdenmukaiset Ranskan valtion antamiksi katsottavat julkiset ilmoitukset olivat nimittäin niin selkeitä, tarkkoja ja järkkymättömiä, että niistä kävi uskottavasti ilmi valtion ehdoton sitoutuminen muun muassa rahoitus- ja teollisuusyhteisölle, joka tulkitsikin niitä näin (riidanalaisen päätöksen 206–213 ja 217 perustelukappale). Näiden julkisten ilmoitusten lisäksi Ranskan viranomaiset ottivat yhteyttä ”tärkeimpiin markkinatoimijoihin”, kuten S & P:hen, ilmoittaakseen niille aikomuksistaan ja palauttaakseen markkinoiden luottamuksen nopeasti ja pyrkivät näin estämään FT:n velan luokituksen alenemisen spekulatiiviselle tasolle (riidanalaisen päätöksen 212 perustelukappale).
Riidanalaisen päätöksen 214–218 perustelukappaleessa komissio tarkasteli sitä, ”olisiko yksityisen sijoittajan Ranskan lain mukaan pidettävä vastaavilla ilmoituksilla annetut lupauksensa”. Se katsoi ensinnäkin, ettei se voinut tässä vaiheessa jättää huomiotta sitä mahdollisuutta, että kyseiset ilmoitukset olisivat sitovia Ranskan hallinto-, yksityis-, kauppa-, ja rikosoikeuden nojalla sekä myös New Yorkin (Yhdysvallat) osavaltion oikeuden mukaan. Sen jälkeen se totesi, että tällaisia ilmoituksia pidetään markkinoilla yleisesti luotettavina, ja niiden johdosta markkinat odottivat Ranskan valtion ”tekevän kaikkensa FT:n taloudellisten vaikeuksien voittamiseksi”. Komissio katsoo, että ”jos [Ranskan] valtio ei olisi täyttänyt näitä odotuksia, vaikutukset olisivat kohdistuneet valtion maineeseen omistajana, osakkeenomistajana tai yrityksen johtajana riippumatta siitä, onko kyse pörssiyrityksistä, sekä julkisen velan rahoittamiseksi tarvittavien joukkovelkakirjalainojen liikkeeseenlaskijana” (riidanalaisen päätöksen 217 perustelukappale). Näin ollen edellä mainitut ilmoitukset olivatkin sen mukaan osa valtion maineeseen perustuvaa strategiaa, johon kuuluu uskottava lyhyen ja pitkän aikavälin sitoutuminen. Näin ollen voitaisiin ”ajatella, että nämä toimenpiteet voivat mobilisoida valtion varoja (joko siten, että valtio joutuu vastaamaan sitoumuksestaan sijoittajille, tai siten, että valtion tulevien rahoitustoimien kustannukset kasvavat)” ja ”väite, jonka mukaan – – heinäkuusta 2002 [alkaen annetut] ilmoitukset ovat tukea, on – – uudistuksellinen, mutta ei täysin perusteeton” (riidanalaisen päätöksen 218 perustelukappale).
Riidanalaisen päätöksen 219 perustelukappaleessa komissio on kuitenkin todennut, ettei se pysty ”näillä perusteilla kiistattomasti toteamaan, että kyseiset toimenpiteet sisältävät valtiontukea”. Komissio katsoi ”sitä vastoin voivansa osoittaa perinteisemmin keinoin, että joulukuussa 2002 toteutetut toimenpiteet, joista ilmoitettiin komissiolle, sisältävät valtiontukea”. Näin ollen riittää, että ”aiemmin annetuilla ilmoituksilla todetaan olleen todellista vaikutusta markkinoihin joulukuussa [2002], jolloin itse ilmoituksia ei tarvitse luokitella valtiontueksi”.
Komissio tukeutui muun muassa 28.4.2004 päivättyyn raporttiin, jossa todettiin FT:n osakkeiden ja joukkovelkakirjojen arvon nousseen epänormaalisti ja kiistämättömästi 12.7.2002 annetun ilmoituksen seurauksena, S & P:n samana päivänä antamaan lehdistötiedotteeseen ja 22.7.2002 päivättyyn Deutsche Bankin raporttiin ja päätteli niiden perusteella, että ”markkinat pitivät [Ranskan viranomaisten] ilmoituksia [Ranskan valtion] uskottavana sitoumuksena tukea FT:tä” (riidanalaisen päätöksen 220 ja 221 perustelukappale).
Komissio lisäsi riidanalaisen päätöksen 222 perustelukappaleessa, että näillä ilmoituksilla oli ollut erittäin suuri vaikutus markkinoihin. Sen mukaan ne vaikuttivat nimittäin osaltaan rahoitusmarkkinoiden luottamuksen palauttamiseen ja niillä oli ratkaiseva osuus FT:n luokituksen säilyttämisessä investointitasolla. FT:n luokituksen lasku olisi aiheuttanut sen, että osakaslaina olisi ollut epävarmempi ja sen kustannukset varmasti paljon korkeammat.
Komissio totesi, että ”vaikka joulukuussa [2002] ilmoitetuista toimenpiteistä – – voisi erikseen käsiteltyinä saada mielikuvan täysin järkevästä toiminnasta, ei voida kuitenkaan jättää huomiotta sitä tosiseikkaa, että taloudellisten toimijoiden toimintaan vaikuttivat joulukuussa selvästi [Ranskan] valtion toiminta ja sen aiemmin antamat ilmoitukset sekä erityisesti [Ranskan] valtion heinäkuun 2002 jälkeen ilmaisema aikomus lievittää [FT:n] rahoitusongelmia” (riidanalaisen päätöksen 225 perustelukappale). Näin ollen Ranskan viranomaisten päätös ennakoida FT:n pääomarakenteen vahvistamista myöntämällä sen käyttöön luottolimiitti konkretisoi niiden ilmoitukset (riidanalaisen päätöksen 226 perustelukappale).
Komission mukaan ratkaisevaa ei ole se, että huhtikuussa 2003 toteutettu FT:n pääomarakenteen vahvistaminen onnistui ja että osakaslainatarjousta ei koskaan toteutettu. Asiantunteva yksityinen sijoittaja ‑arviointiperustetta sovellettaessa on nimittäin aiheellista tukeutua seikkoihin, jotka ovat sijoittajan tiedossa sijoituspäätöksen tekohetkellä. Koska Ranskan viranomaisten ilmoituksilla oli lisäksi vaikutusta markkinoihin ja taloudellisten toimijoiden toimintaan, komissio ei ”voi perustaa arviotaan valtion toiminnasta muiden taloudellisten toimijoiden toimintaan ja soveltaa näin samanaikaisuuden periaatetta”. Komission mukaan ”[Ranskan] valtion heinäkuussa antamat ja myöhemmin toistetut ilmoitukset, joiden mukaan se ryhtyisi tarvittaviin toimenpiteisiin, jotta [FT] voisi ratkaista rahoitusongelmansa, vääristävät samanaikaisuuden arviointia, koska yksityisten sijoittajien ei voida katsoa tehneen päätöstä ainoastaan [FT:n] tilanteen perusteella riippumatta siitä, saako yritys ilmoitusten perusteella valtiontukea”. Asiantunteva yksityinen sijoittaja ‑arviointiperusteen soveltamista ei voitu perustaa joulukuun 2002 markkinatilanteeseen, vaan loogisesti ajatellen sen soveltamisen oli perustuttava vääristymättömään ”markkinatilanteeseen, joka vallitsi ennen valtion ilmoituksia ja toimenpiteitä” (riidanalaisen päätöksen 227 perustelukappale).
Kuitenkin ”näyttäisi siltä”, että kun kyseessä olevia sijoituspäätöksiä tarkastellaan ennen heinäkuuta 2002 vallinneen tilanteen asiayhteyden pohjalta, niissä ei noudateta edellä mainittua periaatetta (riidanalaisen päätöksen 228 perustelukappale). FT oli tuolloin vaikeassa taloudellisessa tilanteessa ja oli menettänyt markkinoiden luottamuksen, eivätkä Ranskan viranomaiset olleet vielä toteuttanut mitään toimenpiteitä FT:n johtamisen ja tuloksen parantamiseksi eivätkä tilanneet perusteellista tarkastusta, vaihtaneet yrityksen johtoryhmää tai valmistelleet yrityksen tervehdyttämissuunnitelmaa. Tässä tilanteessa on ”epätodennäköistä, että yksityinen sijoittaja olisi heinäkuun 2002 jälkeen antanut vastaavanlaisia ilmoituksia kuin Ranskan viranomaiset, koska ilmoitukset olisivat taloudellisesta näkökulmasta katsoen vaarantaneet sijoittajan uskottavuuden ja maineen ja oikeudellisesta näkökulmasta katsoen merkinneet sijoittajan sitoutumista kyseisestä ajankohdasta lähtien tukemaan [FT:tä] taloudellisesti kaikissa olosuhteissa”. Näin menetellessään tällainen sijoittaja olisi ottanut yksin erittäin suuren taloudellisen riskin FT:n suhteen ilman minkäänlaista korvausta. Edes pääosakas, jolla oli samat tiedot yrityksen taloudellisesta tilanteesta kuin Ranskan viranomaisilla tuohon aikaan, ei olisi ilmoittanut tukeaan FT:lle heinäkuussa 2002 tarkastamatta ensin perusteellisesti sen taloudellista tilannetta ja toteuttamatta tarvittavia tervehdyttämistoimenpiteitä tilanteen parantamiseksi voidakseen arvioida tällaiseen tukitoimenpiteeseen liittyvän riskin laajuutta ja tuottonäkymiä. Tällainen pääosakas olisi joka tapauksessa tarvinnut rahoitusmarkkinoiden panosta FT:n tilanteen parantamiseksi. Kuitenkaan kyseiset markkinat ”eivät tuohon aikaan olleet valmiita sijoittamaan FT:hen eivätkä myöntämään sille luottoa” (riidanalaisen päätöksen 229 perustelukappale).
Näin ollen komission mukaan ”on epätodennäköistä, että järkevästi toimiva yksityinen sijoittaja olisi Ranskan valtion tilanteessa ilmoittanut tukevansa FT:tä heinäkuussa 2002, kun otetaan huomioon FT:n taloudellinen tilanne ja se, että sillä ei ollut selkeää ja kokonaisvaltaista tietoa tilanteesta”. Sen mukaan on vielä epätodennäköisempää, että asiantunteva yksityinen sijoittaja ”olisi myöntänyt osakaslainan ja ottanut näin yksin erittäin suuren taloudellisen riskin” (riidanalaisen päätöksen 229 perustelukappale).
Edellä esitettyjen seikkojen perusteella komissio totesi, että ”järkevästi toimivan yksityisen markkinataloussijoittajan [arviointiperustetta] ei [ollut] noudatettu” ja että ”sen vuoksi FT:lle [osakaslainatarjouksen] muodossa myönnetty tuki [oli] valtiontukea, kun sitä tarkastellaan Ranskan viranomaisten ilmoitusten ja aiempien toimenpiteiden valossa, vaikka saadun edun määrää [olikin] vaikea arvioida” (riidanalaisen päätöksen 230 perustelukappale).
Riidanalaisen päätöksen otsikon 9 eli ”Tuen soveltuvuus yhteismarkkinoille” alla komissio totesi, että kyseessä olevat tukitoimenpiteet eivät täyttäneet sen tiedonannossa ”Yhteisön suuntaviivat valtiontuesta vaikeuksissa olevien yritysten pelastamiseksi ja rakenneuudistukseksi” (
EYVL 1999, C 288, s. 2
) vahvistettuja hyväksymisedellytyksiä (riidanalaisen päätöksen 231–255 perustelukappale). Näin ollen se totesi näiden toimenpiteiden olevan yhteismarkkinoille soveltumatonta valtiontukea (riidanalaisen päätöksen 256 perustelukappale).
Riidanalaisen päätöksen otsikon 10 eli ”Tuen takaisinperiminen” alla komissio ilmoitti, ettei se pysty tässä vaiheessa tarkasti määrittämään kyseessä olevan tuen määrää eikä sisällyttämään riidanalaiseen päätökseen riittävän tarkkoja parametreja, jotta Ranskan tasavalta voisi tehdä tämän määrityksen myöhemmin. Se katsoi, että puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen ja luottamuksensuojan periaatteen noudattaminen olivat esteenä tämän tuen takaisin perimiselle asetuksen N:o 659/1999 14 artiklan mukaisesti (riidanalaisen päätöksen 257–264 perustelukappale).
Aiemmat oikeudenkäynnit unionin yleisessä tuomioistuimessa ja unionin tuomioistuimessa
1.
Aiempi oikeudenkäynti unionin yleisessä tuomioistuimessa
Ranskan tasavalta, FT ja Bouygues-yritykset nostivat kukin unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 13.10.2004 (asia T‑425/04), 5.11.2004 (asia T‑444/04) ja 9.11.2004 (asia T‑450/04) toimittamillaan kannekirjelmillä kanteet, joissa vaadittiin riidanalaisen päätöksen kumoamista kokonaan. AFORS nosti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 12.11.2004 toimittamallaan kannekirjelmällä (asia T‑456/04) kanteen, jossa se vaati tämän päätöksen 2 artiklan kumoamista.
Unionin yleisen tuomioistuimen kolmannen jaoston puheenjohtaja hyväksyi 30.1.2008 antamallaan määräyksellä Bouygues-yhtiöiden väliintulon komission vaatimusten tukemiseksi asian T‑444/04 suullisessa käsittelyssä.
Unionin yleisen tuomioistuimen 2.5.1991 tehdyn työjärjestyksen 14 artiklan nojalla ja kolmannen jaoston ehdotuksesta unionin yleinen tuomioistuin päätti 13.2.2008 asianosaisia kuultuaan siirtää saman työjärjestyksen 51 artiklan nojalla asiat T‑425/04, T‑444/04, T‑450/04 ja T‑456/04 laajennetun ratkaisukokoonpanon käsiteltäviksi.
Unionin yleisen tuomioistuimen laajennetun kolmannen jaoston puheenjohtajan 17.2.2009 antamalla määräyksellä mainitut neljä asiaa yhdistettiin 2.5.1991 tehdyn työjärjestyksen 50 artiklan nojalla käsittelyn suullista vaihetta ja tuomion antamista varten.
Unionin yleinen tuomioistuin yhtäältä kumosi 21.5.2010 antamallaan tuomiolla Ranska ym. v. komissio (T‑425/04, T‑444/04, T‑450/04 ja T‑456/04, Kok., EU:T:2010:216; jäljempänä tuomio 21.5.2010) riidanalaisen päätöksen 1 artiklan ja toisaalta katsoi, että tämän päätöksen 2 artiklan kumoamisvaatimuksista ei ollut enää tarpeen lausua.
Riidanalaisen päätöksen 1 artiklan kumoamisvaatimuksen osalta unionin yleinen tuomioistuin ensinnäkin hylkäsi komission asioissa T-425/05, T‑444/04 ja T-450/04 esittämät oikeudenkäyntiväitteet ja katsoi, ettei ollut tarpeen lausua FT:n asiassa T‑456/04 esittämästä oikeudenkäyntiväitteestä, joka koski AFORS:n esittämäksi väitettyä vaatimusta riidanalaisen päätöksen 1 artiklan kumoamisesta (edellä 58 kohdassa mainittu tuomio 21.5.2010,
EU:T:2010:216
, 111–134 kohta).
Unionin yleinen tuomioistuin tutki toiseksi yhdessä asioissa T‑425/04 ja T‑444/04 esitetyn toisen ja kolmannen kanneperusteen sekä asiassa T‑450/04 riidanalaisen päätöksen 1 artiklasta esitetyn ensimmäisen ja toisen kanneperusteen, koska kaikki nämä perusteet koskivat lähinnä EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua tuen käsitettä (edellä 58 kohdassa mainittu tuomio 21.5.2010,
EU:T:2010:216
, 212–326 kohta).
Unionin yleinen tuomioistuin muistutti ensinnäkin tältä osin tietyistä tuen käsitteeseen liittyvistä periaatteista ja suoritettavan tuomioistuinvalvonnan laajuudesta (tuomio 21.5.2010, 212–220 kohta). Se totesi erityisesti, että – kuten asianosaiset istunnossa myönsivät – asiantunteva yksityinen sijoittaja ‑arviointiperusteen soveltaminen edellyttää välttämättä, että yritys saa valtion sen hyväksi toteuttamista toimenpiteistä etua, joka on peräisin valtion varoista (edellä 58 kohdassa mainittu tuomio 21.5.2010,
EU:T:2010:216
, 217 kohta).
Unionin yleinen tuomioistuin tarkasteli toiseksi sitä, saiko FT yhden tai useamman edun heinäkuusta 2002 alkaen annetuista ilmoituksista ja osakaslainatarjouksesta erikseen tai yhdessä tarkasteltuina (edellä 58 kohdassa mainittu tuomio 21.5.2010,
EU:T:2010:216
, 222–260 kohta).
Esitettyään tästä tiettyjä alustavia huomautuksia ja määriteltyään edun käsitteen edellyttävän, että valtion toimenpiteen seurauksena edunsaajan taloudellinen tilanne tai rahoitustilanne paranee (edellä 58 kohdassa mainittu tuomio 21.5.2010,
EU:T:2010:216
, 222–231 kohta) unionin yleinen tuomioistuin tarkisti ensinnäkin, toivatko heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset ja 4.12.2002 annettu ilmoitus itsessään tällaista etua FT:lle (edellä 58 kohdassa mainittu tuomio 21.5.2010,
EU:T:2010:216
, 232–242 kohta). Unionin yleinen tuomioistuin katsoi tältä osin lähinnä, että komissio oli osoittanut riittävällä tavalla, että yhdessä arvioituina näistä ilmoituksista oli koitunut huomattavaa etua FT:lle, koska niiden ansiosta rahoitusmarkkinoiden luottamus FT:hen palautui, FT:llä oli mahdollisuus saada helpommin ja huokeammin uutta lainaa 15 miljardin euron arvoisen lyhytaikaisen velkansa rahoittamiseksi ja FT:n erittäin heikko rahoitustilanne saatiin lopullisesti vakautettua. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi, ettei tässä tilanteessa ollut tarpeen lausua siitä, sisälsivätkö edellä mainitut ilmoitukset etua FT:lle myös sitä kautta, että ne vaikuttivat myönteisesti sen osakkeiden ja joukkovelkakirjojen kurssiin.
Unionin yleinen tuomioistuin tutki toiseksi, tuottiko osakaslainatarjous yksinään erillistä lisäetua FT:lle, ja totesi sen jälkeen, ettei komissio ollut oikeudellisesti riittävällä tavalla osoittanut asian olevan näin (edellä 58 kohdassa mainittu tuomio 21.5.2010,
EU:T:2010:216
, 243–258 kohta). Unionin yleinen tuomioistuin katsoi yhtäältä, että lisäetu, johon komissio vetosi riidanalaisen päätöksen 194 perustelukappaleessa, liittyi selvästi heinäkuusta 2002 alkaen annetuista ilmoituksista ja etenkin 4.12.2002 annetusta ilmoituksesta koituneeseen etuun. Tästä se totesi muun muassa, ettei osakaslainatarjouksen lähettämistä 20.12.2002 julkistettu erikseen ja tähän tarjoukseen liittyvän 4.12.2002 annetun ilmoituksen lisäksi. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi toisaalta, ettei komissio ollut osoittanut oikeudellisesti riittävällä tavalla, että FT sai etua jo pelkästään siitä, että sillä oli yksipuolinen ja ehdoton mahdollisuus turvautua 9 miljardin euron luottolimiittiin, joka oli osakaslainatarjouksen kohteena, vaikka se ei koskaan allekirjoittanut sopimusluonnosta eikä sitä pantu täytäntöön. Se totesi tältä osin, ettei komissio ollut määritellyt eikä osoittanut sitä FT:n taloudellisen tilanteen mahdollista parantumista, joka olisi voinut johtua sopimusta koskevasta tarjouksesta, jollainen osakaslainatarjous oli, suhteessa tilanteeseen, joka vallitsi FT:n saatua mahdollisuuden jälleenrahoittaa velkansa 9 miljardin euron suuruisella summalla joukkovelkakirjamarkkinoilla tuolloin vallinneilla ehdoilla.
Unionin yleinen tuomioistuin tarkasteli kolmanneksi valtion varojen siirtoa koskevaa edellytystä (edellä 58 kohdassa mainittu tuomio 21.5.2010,
EU:T:2010:216
, 262–313 kohta). Se täsmensi edellä 58 kohdassa mainitun tuomion 21.5.2010 (
EU:T:2010:216
) 262 kohdassa, että oli olemassa määritellyn edun ja valtion varojen sitomisen yhteen liittymistä koskeva vaatimus ja että mainitun edun on liityttävä läheisesti valtion talousarviota rasittavaan vastaavaan kustannukseen tai valtion hyväksymien oikeudellisesti sitovien velvoitteiden perusteella syntyvään ja valtion talousarvioon riittävän konkreettisesti kohdistuvaan taloudelliseen riskiin.
Unionin yleinen tuomioistuin totesi aluksi, että heinäkuusta 2002 alkaen annettuihin ilmoituksiin ei sisältynyt valtion varojen sitomista ja hylkäsi riidanalaisen päätöksen 1 artiklan kumoamista koskevan Bouygues-yhtiöiden vaatimuksen siltä osin kuin komissio oli kieltäytynyt luokittelemasta näitä ilmoituksia valtiontueksi (edellä 58 kohdassa mainittu tuomio 21.5.2010,
EU:T:2010:216
, 268–290 kohta). Unionin yleinen tuomioistuin päätyi tähän näkemykseen todettuaan muun muassa, että valtion FT:n hyväksi mahdollisesti toteuttamat toimenpiteet on jätetty avoimiksi, epätäsmällisiksi ja ehdollisiksi erityisesti niiden luonteen, ulottuvuuden ja ehtojen osalta, joten ilmoituksia ei voitu myöskään niiden taustalla olleiden tosiseikkojen perusteella samaistaa valtion takaukseen eikä tulkita siten, että niistä ilmenisi peruuttamaton sitoumus myöntää FT:n hyväksi tietynlaista taloudellista tukea tai että ne aiheuttaisivat Ranskan valtion varoille tällaisten varojen siirtämisestä johtuvan riskin.
Sen jälkeen unionin yleinen tuomioistuin tarkasteli erikseen 4.12.2002 annettua ilmoitusta (edellä 58 kohdassa mainittu tuomio 21.5.2010,
EU:T:2010:216
, 293–298 kohta). Se katsoi, ettei sen ole tarkistettava, sisälsikö ilmoitus sellaisenaan riittävän täsmällisen, järkkymättömän ja ehdottoman ja näin ollen oikeudellisesti velvoittavan sitoumuksen, jotta sen perusteella olisi voitu päätellä, että kyseessä oli valtion varojen siirto, koska komissio ja Bouygues-yhtiöt eivät olleet esittäneet tällaista väitettä eivätkä esittäneet tästä aiheesta merkityksellisiä tietoja tai todisteita (edellä 58 kohdassa mainittu tuomio 21.5.2010,
EU:T:2010:216
, 293–295 kohta).
Edellä 58 kohdassa mainitun tuomion 21.5.2010 (
EU:T:2010:216
) 296 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin lisäsi, että joka tapauksessa edellä mainitusta ilmoituksesta johtuva valtion varojen siirto voisi vastata ainoastaan etua, joka aiheutui siinä nimenomaisesti tarkoitetun 9 miljardin euron luottolimiitin antamisesta käyttöön. Komissio ei kuitenkaan yhtäältä riidanalaisessa päätöksessä määritellyt tällaista etua oikeudellisesti riittävällä tavalla, ja toisaalta tämä etu on sen mukaan erillinen siitä edusta, joka johtuu heinäkuusta 2002 alkaen annetuista ilmoituksista, sellaisena kuin se on määritelty edellä mainitussa päätöksessä. Saman tuomion 297 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin täsmensi, että määritellyn edun ja valtion varojen sitomisen yhteen liittymistä koskeva vaatimus edellyttää, että kyseessä oleva etu vastaa valtion talousarviota rasittavaa vastaavaa kustannusta, ja totesi sen jälkeen, että näin ei ollut käsiteltävässä asiassa siltä osin kuin kyse oli yhtäältä riidanalaisessa päätöksessä tarkoitetun edun, joka aiheutui heinäkuusta 2002 alkaen annetuista ilmoituksista, sekä toisaalta julkisten varojen väitetyn siirron, joka muodostui 9 miljardin euron suuruisen luottolimiitin käyttöön antamisesta, sellaisena kuin se määriteltiin 4.12.2002 annetussa ilmoituksessa, välisestä yhteydestä.
Edellä 58 kohdassa mainitun tuomion 21.5.2010 (
EU:T:2010:216
) 298 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin totesi, ettei komissio ollut osoittanut, että 4.12.2002 annettu ilmoitus sisälsi valtion varojen siirron.
Unionin yleinen tuomioistuin katsoi lisäksi edellä 58 kohdassa mainitun tuomion 21.5.2010 (
EU:T:2010:216
) 299 kohdassa osakaslainatarjouksesta, että siltä osin kuin komissio ei ollut osoittanut riittävällä tavalla siitä koituvaa etua, unionin yleinen tuomioistuin ei sitä suuremmalla syyllä pystynyt toteamaan, että tähän etuun liittyisi varojen siirto.
Unionin yleinen tuomioistuin tutki tämän jälkeen edellä 58 kohdassa mainitun tuomion 21.5.2010 (
EU:T:2010:216
) 302–309 kohdassa, saattoiko komissio kuitenkin päätellä heinäkuusta 2002 alkaen annettujen ilmoitusten ja 4.12.2002 annetun ilmoituksen sekä osakaslainatarjouksen kokonaistarkastelun perusteella, että valtion varojen siirron edellytys täyttyi käsiteltävässä asiassa.
Unionin yleinen tuomioistuin totesi edellä 58 kohdassa mainitun tuomion 21.5.2010 (
EU:T:2010:216
) 303 ja 304 kohdassa tältä osin, etteivät heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset ennakoineet sellaisinaan tiettyä rahoitustukea, kuten joulukuussa 2002 konkretisoitunutta tukea, vaan toisin kuin 4.12.2002 annettu ilmoitus, ne olivat luonteeltaan avoimia, epätäsmällisiä ja ehdollisia siltä osin kuin kyse oli Ranskan valtion mahdollisten tulevien toimenpiteiden luonteesta, ulottuvuudesta ja ehdoista. Näin ollen Ranskan valtion joulukuussa 2002 tekemä päätös ilmoittaa osakaslainatarjouksesta ja tarjota tällaista lainaa katkaisi selvästi sen tapahtumaketjun, joka oli johtanut FT:n jälleenrahoittamiseen. Saman tuomion 305 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi komission väitteen, jonka mukaan osakaslainatarjous konkretisoi Ranskan valtion aiemmat ilmoitukset.
Unionin yleinen tuomioistuin katsoi edellä 58 kohdassa mainitun tuomion 21.5.2010 (
EU:T:2010:216
) 307 kohdassa myös, ettei komissio voinut vapautua velvoitteestaan määritellä täsmällisesti etu, joka sisältää valtion varojen vastaavan siirron. Se lisäsi tämän tuomion 308 kohdassa, että kun otetaan lisäksi huomioon tapahtumaketjun selvä katkeaminen ja selvä muutos Ranskan viranomaisten toiminnassa joulukuussa 2002, komissio ei voinut oikeutetusti yhdistää toisiinsa valtion varojen mahdollista sitomista tässä vaiheessa sekä aiemmilla toimenpiteillä, nimittäin heinäkuusta 2002 alkaen annetuilla ilmoituksilla, myönnettyjä etuja varsinkaan, kun nämä toimenpiteet erosivat merkittävästi joulukuussa 2002 toteutetuista toimenpiteistä. Tällainen yhteys valtiontuen käsitteen tunnusmerkkien välillä, kun nämä ovat eri vaiheissa ilmenneitä erillisiä tosiseikkoja, on nimittäin vastoin edun ja valtion varojen siirron yhteen liittymistä koskevaa vaatimusta.
Unionin yleinen tuomioistuin päätteli tästä edellä 58 kohdassa mainitun tuomion 21.5.2010 (
EU:T:2010:216
) 309 kohdassa, että vaikka komission oli sallittua ottaa edun määrittelyn yhteydessä huomioon kaikki ne tapahtumat, jotka edelsivät Ranskan valtion joulukuussa 2002 tekemää lopullista päätöstä, joka koski FT:n tukemista osakaslainatarjouksen muodossa, ja vaikuttivat siihen, se ei ole onnistunut osoittamaan, että tähän etuun liittyisi valtion varojen siirto. Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan se seikka, että heinäkuusta 2002 alkaen annetuista ilmoituksista ja 4.12.2002 annetusta ilmoituksesta koitui FT:lle etua, joka muodostui rahoitusmarkkinoiden luottamuksen palauttamisesta ja FT:n jälleenrahoituksen ehtojen parantamisesta, ei kuitenkaan ole vastaavasti pienentänyt valtion menoja tai aiheuttanut sen talousarvioon kohdistuvaa riittävän konkreettista taloudellista riskiä. Unionin yleinen tuomioistuin totesi erityisesti, että tämä etu oli erillinen siitä edusta, joka saattoi koitua osakaslainatarjouksesta ja jota ei riittävällä tavalla määritelty riidanalaisessa päätöksessä.
Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin katsoi edellä 58 kohdassa mainitun tuomion 21.5.2010 (
EU:T:2010:216
) 310 kohdassa, että komissio oli soveltanut väärin EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontuen käsitettä katsoessaan, että osakaslainatarjous sisälsi heinäkuusta 2002 alkaen annettujen ilmoitusten asiayhteydessä FT:n hyväksi myönnettyä tukea, joka oli peräisin valtion varojen siirrosta. Näin ollen se yhtäältä hyväksyi Ranskan tasavallan ja FT:n esittämät toisen kanneperusteen toisen osan ja kolmannen kanneperusteen siltä osin kuin niissä moitittiin tuen käsitteen soveltamista ja toisaalta katsoi, että Ranskan tasavallan ja FT:n esittämän toisen kanneperusteen ensimmäistä osaa ja kolmatta kanneperustetta ei ole tarpeen tutkia siltä osin kuin niissä riitautetaan sen lainmukaisuus, miten komissio on soveltanut asiantunteva yksityinen sijoittaja ‑arviointiperustetta (edellä 58 kohdassa mainittu tuomio 21.5.2010,
EU:T:2010:216
, 311 ja 312 kohta). Se katsoi myös, että koska riidanalaisen päätöksen 1 artikla oli näin ollen kumottava oikeudellisen virheen ja EY 87 artiklan 1 kohdan soveltamisessa tapahtuneiden ilmeisten arviointivirheiden vuoksi, ei myöskään ollut tarpeen tutkia Ranskan tasavallan ja FT:n esittämää ensimmäistä kanneperustetta eikä Ranskan tasavallan esittämää neljättä kanneperustetta (edellä 58 kohdassa mainittu tuomio 21.5.2010,
EU:T:2010:216
, 313 kohta).
Unionin yleinen tuomioistuin tutki ja hylkäsi kolmanneksi Bouygues-yhtiöiden asiassa T‑450/04 esittämän toisen kanneperusteen, joka koskee EY 253 artiklan vastaista perustelujen ristiriitaisuutta ja puutteellisuutta (edellä 58 kohdassa mainittu tuomio 21.5.2010,
EU:T:2010:216
, 314–324 kohta).
Edellä esitettyjen seikkojen perusteella unionin yleinen tuomioistuin kumosi riidanalaisen päätöksen 1 artiklan niihin lainvastaisuuteen liittyvien perusteiden vuoksi, joihin Ranskan tasavalta ja FT vetosivat esittämissään toisessa ja kolmannessa kanneperusteessa (edellä 58 kohdassa mainittu tuomio 21.5.2010,
EU:T:2010:216
, 326 kohta).
Unionin yleinen tuomioistuin totesi vielä edellä 58 kohdassa mainitun tuomion 21.5.2010 (
EU:T:2010:216
) 327–330 kohdassa, että koska riidanalaisen päätöksen 1 artikla kumotaan Ranskan tasavallan ja FT:n asioissa T‑425/04 ja T‑444/04 esittämien kanneperusteiden perusteella, ne vaatimukset, joita edellä mainitut kantajat ja Bouygues-yhtiöt esittivät asiassa T-450/04 sekä AFORS asiassa T-456/04 ja joissa vaaditaan kumoamaan tämän päätöksen 2 artikla, olivat menettäneet kohteensa. Näin ollen se katsoi, ettei edellä mainituista kumoamisvaatimuksista enää ollut tarpeen lausua.
2.
Aiempi oikeudenkäynti unionin tuomioistuimessa
Bouygues-yhtiöt (asia C‑399/10 P) ja komissio (asia C‑401/10 P) valittivat unionin tuomioistuimen kirjaamoon 4. ja 3.8.2010 toimittamillaan valituskirjelmillä edellä 58 kohdassa mainitusta tuomiosta 21.5.2010 (
EU:T:2010:216
).
Unionin tuomioistuimen presidentti hyväksyi 28.2.2011 antamillaan määräyksillä Saksan liittotasavallan väliintulijaksi tukemaan Ranskan tasavallan vaatimuksia näissä kahdessa asiassa.
Unionin tuomioistuimen presidentin 8.9.2011 antamalla määräyksellä edellä mainitut asiat yhdistettiin käsittelyn suullista vaihetta ja tuomion antamista varten.
Unionin tuomioistuin kumosi valituksen johdosta annetulla tuomiolla 21.5.2010 annetun tuomion, palautti asiat T‑425/04, T‑444/04 ja T‑450/04 unionin yleisen tuomioistuimen käsiteltäväksi, jotta se lausuisi niistä valitusperusteista ja niistä sille esitetyistä vaatimuksista, joista unionin tuomioistuin ei ollut lausunut, ja päätti, että oikeudenkäyntikuluista päätetään myöhemmin.
Unionin tuomioistuin ratkaisi ensimmäiseksi valitukset.
Tässä yhteydessä unionin tuomioistuin tutki ensinnäkin Bouygues-yhtiöiden esittämän ensimmäisen valitusperusteen, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin on tulkinnut valtiontuen käsitettä liian suppeasti, ottanut Ranskan oikeuden huomioon vääristyneellä tavalla ja tehnyt virheen tosiseikkojen oikeudellisessa luokittelussa, kun se on hylännyt näiden vaatimuksen sen toteamisesta, että komissio oli tehnyt oikeudellisen virheen kieltäytyessään luokittelemasta heinäkuusta 2002 alkaen annettuja ilmoituksia valtiontueksi (valituksen johdosta annetun tuomion 67–79 kohta).
Tästä unionin tuomioistuin totesi valituksen johdosta annetun tuomion 76 kohdassa, ettei riidanalaisessa päätöksessä otettu kantaa Bouygues-yhtiöiden 22.1.2003 tekemään kanteluun siltä osin kuin ne väittivät, että heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset olivat itsessään valtiontukea. Se toi tässä yhteydessä erityisesti esiin, että nämä ilmoitukset oli otettu huomioon vain siltä osin kuin ne olivat objektiivisesti ottaen merkityksellisiä osakaslainatarjouksen arvioimiseksi ja että komissio oli siis tutkinut ilmoitukset vain siltä osin kuin ne muodostivat todetun tuen asiayhteyden (valituksen johdosta annetun tuomion 73–75 kohta).
Unionin tuomioistuin totesi näin ollen valituksen johdosta annetun tuomion 77 kohdassa, että unionin yleinen tuomioistuin oli tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan 21.5.2010 annetun tuomion 128 ja 131 kohdassa, että komissio kieltäytyi riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa luokittelemasta heinäkuusta 2002 alkaen annettuja ilmoituksia valtiontueksi. Sitä, ettei komissio ole ottanut kantaa näiden ilmoitusten luokitteluun sellaisenaan valtiontueksi Bouygues-yhtiöiden kantelun johdosta, ei nimittäin voida sellaisenaan rinnastaa kantelijoiden väitteet hylkäävään päätökseen.
Unionin tuomioistuin totesi valituksen johdosta annetun tuomion 78 kohdassa, että unionin yleinen tuomioistuin oli siis arvioinut kysymyksiä, joista komissio ei ollut vielä lausunut, ja se oli näin sekoittanut hallinnollisen menettelyn ja tuomioistuinkäsittelyn eri vaiheet, mikä oli vastoin komission ja unionin tuomioistuimen toimivallan jakamista koskevaa järjestelmää ja oikeussuojajärjestelmää, joista määrätään EUT-sopimuksessa, sekä vastoin hyvän oikeudenkäytön vaatimuksia. Näin ollen se katsoi valituksen johdosta annetun tuomion 79 kohdassa, että Bouygues-yhtiöiden ensimmäinen valitusperuste oli tehoton.
Unionin tuomioistuin tutki toiseksi yhdessä Bouygues-yhtiöiden toisen valitusperusteen ensimmäisen osan ja komission toisen valitusperusteen ensimmäisen osan; nämä perusteet koskivat oikeudellisia virheitä, jotka liittyivät 4.12.2002 annetun ilmoituksen ja osakaslainatarjouksen luokitteluun yhdessä tarkasteltuina valtiontueksi. Nämä asianosaiset moittivat unionin yleistä tuomioistuinta lähinnä siitä, että se on tehnyt oikeudellisia virheitä vaatiessaan valtiontuen olemassaolon toteamiseksi läheistä yhteyttä yhtäältä sen edun, joka on yksilöitävä erikseen 4.12.2002 annetun ilmoituksen ja osakaslainatarjouksen osalta, ja toisaalta jompaakumpaa näin yksilöityä etua vastaavan valtion varojen sitomisen välillä.
Unionin tuomioistuin totesi valituksen johdosta annetun tuomion 97 kohdassa, että unionin yleinen tuomioistuin oli katsonut yhtäältä, että komissiolla oli velvollisuus tutkia kunkin valtion toimenpiteen osalta erikseen, annettiinko sillä valtion varoista erityinen etu, ja toisaalta, että ainoastaan valtion talousarvion pienentyminen tai talousarvioon riittävän konkreettisesti kohdistuva taloudellinen riski, joka liittyy läheisesti näin yksilöityyn etuun ja vastaa sitä, täyttää EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun valtion varoista tapahtuvan rahoittamisen edellytyksen.
Unionin tuomioistuin tutki aluksi ensimmäisen edellä 89 kohdassa tarkoitetuista unionin yleisen tuomioistuimen arvioinneista (valituksen johdosta annetun tuomion 98–105 kohta). Unionin tuomioistuin totesi tästä muun muassa, että koska valtion toimenpiteet ovat muodoltaan erilaisia ja niitä on analysoitava niiden vaikutusten perusteella, ei voida sulkea pois sitä, että useampia valtion peräkkäisiä toimenpiteitä on pidettävä EY 87 artiklan 1 kohdan soveltamiseksi yhtenä ainoana toimenpiteenä (valituksen johdosta annetun tuomion 103 kohta). Unionin tuomioistuimen mukaan näin voi olla erityisesti silloin, kun peräkkäisillä toimenpiteillä on muun muassa niiden aikajärjestyksen, niiden tavoitteen ja yrityksellä toimenpiteiden toteuttamishetkellä olevan tilanteen suhteen niin läheiset yhteydet keskenään, että on mahdotonta erotella niitä toisistaan (valituksen johdosta annetun tuomion 104 kohta). Unionin tuomioistuin totesi tästä, että kun unionin yleinen tuomioistuin oli katsonut, että oli välttämätöntä yksilöidä valtion talousarvion pienentyminen tai tähän talousarvioon riittävän konkreettisesti kohdistuva taloudellinen riski, joka on läheisessä yhteydessä siihen erityiseen etuun, joka johtuu joko 4.12.2002 annetusta ilmoituksesta tai osakaslainatarjouksesta ja vastaa sitä tai on siitä vastikkeena, se oli tehnyt oikeudellisen virheen soveltaessaan arviointiperustetta, joka on omiaan sulkemaan heti aluksi pois sen mahdollisuuden, että näitä valtion toimenpiteitä voitaisiin pitää yhtenä ainoana toimenpiteenä niiden välisten yhteyksien ja niiden vaikutusten perusteella (valituksen johdosta annetun tuomion 105 kohta).
Unionin tuomioistuin tutki sen jälkeen toisen edellä 89 kohdassa tarkoitetuista unionin yleisen tuomioistuimen arvioinneista (valituksen johdosta annetun tuomion 106–110 kohta). Unionin tuomioistuin totesi tästä lähinnä, että vaikka valtiontuen toteamiseksi komission on todettava riittävän suora yhteys yhtäältä tuensaajalle myönnetyn edun ja toisaalta valtion talousarvion pienentymisen tai talousarvioon riittävän konkreettisesti kohdistuvan taloudellisen riskin välillä, ei sitä vastoin ole välttämätöntä, että tällainen pienentyminen tai riski vastaisi mainittua etua tai olisi sen kanssa samanarvoinen, että edun vastikkeena olisi tällainen pienentyminen tai riski ja että kyseinen etu olisi luonteeltaan samanlainen kuin niiden valtion varojen sitominen, josta se johtuu (valituksen johdosta annetun tuomion 109 ja 110 kohta).
Näin ollen unionin tuomioistuin totesi valituksen johdosta annetun tuomion 111 kohdassa, että unionin yleinen tuomioistuin oli tehnyt oikeudellisia virheitä sekä valvoessaan komission suorittamaa valtion toimenpiteen, jolla myönnetään valtiontukea, yksilöintiä että tutkiessaan yksilöidyn edun ja komission toteaman valtion varojen sitomisen välistä yhteyttä. Näin ollen se kumosi valituksenalaisen tuomion ja huomautti, ettei ollut tarpeen tutkia muita valitusperusteita (valituksen johdosta annetun tuomion 113 ja 114 kohta).
Unionin tuomioistuin katsoi toiseksi, että sillä oli käytettävissään tarpeelliset tiedot, jotta se voi ratkaista lopullisesti yhtäältä riidanalaisen päätöksen 1 artiklan kumoamisvaatimuksen siltä osin kuin komissio oli kieltäytynyt luokittelemasta heinäkuusta 2002 alkaen annettuja ilmoituksia valtiontueksi asiassa T‑450/04, ja toisaalta Ranskan tasavallan ja FT:n asioissa T‑425/04 ja T‑444/04 nostamien kanteiden toisen kanneperusteen toisen osan ja kolmannen kanneperusteen siltä osin kuin kyseinen osa ja kyseinen kanneperuste koskivat riidanalaisessa päätöksessä tehtyä toteamusta Ranskan valtion FT:lle myöntämästä edusta (valituksen johdosta annetun tuomion 116–142 kohta).
Unionin tuomioistuin katsoi valituksen johdosta annetun tuomion 118 kohdassa ensimmäisestä kohdasta, että asiassa T‑450/04 esitetyt kanneperusteet, jotka koskivat riidanalaisen päätöksen 1 artiklan kumoamista siltä osin kuin komissio oli kieltäytynyt luokittelemasta heinäkuusta 2002 alkaen annettuja ilmoituksia valtiontueksi, olivat tehottomat.
Valituksen johdosta annetun tuomion 126 kohdassa unionin tuomioistuin totesi toisesta kohdasta ensinnäkin, että muun muassa riidanalaisen päätöksen 188 ja 189 perustelukappaleesta ilmeni, ettei komission toteamus valtiontuesta perustunut Ranskan valtion sitoumukseen, jonka sen väitetään antaneen 12.7.2002 annetussa ilmoituksessa.
Valituksen johdosta annetun tuomion 129 kohdassa unionin tuomioistuin totesi toiseksi riidanalaisen päätöksen 194 ja 196 perustelukappaleen tietyistä osista, että komissio oli katsonut, että 4.12.2002 annettu ilmoitus ja osakaslainatarjous olivat yhdessä tarkasteluina antaneet edun, joka merkitsee valtion varojen sitomista EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla. Sen jälkeen unionin tuomioistuin viittasi tämän tuomion 130 ja 131 kohdassa saman tuomion 103 ja 104 kohtaan ja totesi, että komissio oli perustellusti tutkinut yhdessä näitä kahta toimenpidettä, koska oli ilmeistä, ettei edellistä voinut erottaa jälkimmäisestä.
Valituksen johdosta annetun tuomion 132–136 kohdassa unionin tuomioistuin katsoi kolmanneksi, että komissio oli perustellusti katsonut, että FT sai 4.12.2002 julkistetusta ja ilmoitetusta osakaslainatarjouksesta EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua etua, koska sen avulla FT saattoi lisätä rahoituskeinojaan ja vakuuttaa markkinat kyvystään maksaa erääntyvät lainat. Unionin tuomioistuin totesi valituksen johdosta annetun tuomion 137 kohdassa valtion varojen sitomisen edellytyksestä, että osakaslainatarjous koski 9 miljardin euron luottolimiitin avaamista ja että vaikka FT ei tosin ollut allekirjoittanut sille lähetettyä lainasopimusta, se olisi voinut allekirjoittaa sen haluamanaan ajankohtana, jolloin sillä olisi ollut oikeus saada tämä summa välittömästi käyttöönsä. Saman tuomion 138 kohdassa unionin tuomioistuin totesi, että komissio oli tuonut riidanalaisessa päätöksessä esiin, että FT oli kuvaillut 5.12.2002 sijoittajille osoitetussa esityksessä, että Ranskan valtion ”luottolimiitti” oli heti käytettävissä, että samana päivänä S & P oli ilmoittanut, että Ranskan valtio myöntäisi välittömästi osakaslainan, että Ranskan kansalliskokouksen talousvaliokunnalle oli ilmoitettu, että osakaslaina oli ”jo asetettu FT:n käyttöön”, ja että Moody’s oli ilmoittanut 9.12.2002, että tieto ”myönnetystä 9 miljardin euron luottolimiitistä” oli vahvistettu. Edellä mainitun tuomion 139 kohdassa unionin tuomioistuin totesi, että kun otetaan huomioon mahdolliset 9 miljardin euron suuruiset lisäkustannukset valtion varoista, komissio oli todennut perustellusti, että edellä tarkoitettu etu oli myönnetty EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla valtion varoista.
Valituksen johdosta annetun tuomion 140 ja 141 kohdassa unionin tuomioistuin totesi, että oikeusriita ei ollut ratkaisukelpoinen Ranskan tasavallan ja FT:n esittämän toisen ja kolmannen kanneperusteen osalta siltä osin kuin nämä perusteet kohdistuivat siihen, miten komissio oli soveltanut asiantunteva yksityinen sijoittaja ‑arviointiperustetta. Se katsoi, että sama päti Ranskan tasavallan ja FT:n esittämään ensimmäiseen kanneperusteeseen, joka koski olennaisten menettelymääräysten rikkomista ja puolustautumisoikeuksien loukkaamista, ja Ranskan tasavallan neljänteen kanneperusteeseen, joka koski perustelujen puuttumista ja näin ollen Bouygues-yhtiöiden vaatimusta riidanalaisen päätöksen 2 artiklan kumoamisesta. Näin ollen unionin tuomioistuin päätti valituksen johdosta annetun tuomion 142 kohdassa palauttaa asiat T‑425/04, T‑444/04 ja T‑450/04 unionin yleiseen tuomioistuimeen, jotta se lausuisi edellä mainituista kanneperusteen osasta ja kanneperusteista sekä sille esitetystä vaatimuksesta, josta unionin tuomioistuin ei ollut lausunut.
Asian käsittelyn vaiheet ja asianosaisten vaatimukset asian palauttamisen jälkeen
Valituksen johdosta annetun tuomion johdosta asiat T‑425/04 RENV, T‑444/04 RENV ja T‑450/04 RENV siirrettiin unionin yleisen tuomioistuimen ensimmäiselle laajennetulle jaostolle.
Ranskan tasavalta esitti 31.5.2013 asiassa T‑425/04 RENV, FT samana päivänä asiassa T‑444/04 RENV ja komissio 17.7.2013 näissä molemmissa asioissa kirjallisia huomautuksia sisältävän kirjelmän 2.5.1991 tehdyn työjärjestyksen 119 artiklan 1 kohdan mukaisesti. Saksan liittotasavalta luopui tällaisen kirjelmän esittämisestä näissä asioissa.
FT ilmoitti 22.7.2013 päivätyllä kirjeellä unionin yleiselle tuomioistuimelle, että se oli muuttanut toiminimensä 1.7.2013 Orangeksi.
Kun unionin yleisen tuomioistuimen jaostojen kokoonpanoa muutettiin, esittelevä tuomari määrättiin unionin yleisen tuomioistuimen neljänteen jaostoon ja asiat T‑425/04 RENV, T‑444/04 RENV ja T‑450/04 RENV siirrettiin unionin yleisen tuomioistuimen laajennetun neljännen jaoston käsiteltäväksi.
Koska esittelevä tuomari oli estynyt, unionin yleisen tuomioistuimen presidentti siirsi asian toiselle esittelevälle tuomarille, ja edellä mainitut asiat siirrettiin unionin yleisen tuomioistuimen laajennetun kuudennen jaoston käsiteltäväksi.
Unionin yleisen tuomioistuimen laajennetun kuudennen jaoston puheenjohtajan 27.6.2014 antamilla määräyksillä yhtäältä Bouygues-yhtiöt poistettiin asian T‑444/04 RENV rekisteristä komission vaatimuksia tukevina väliintulijoina ja toisaalta asia T‑450/04 RENV poistettiin unionin yleisen tuomioistuimen rekisteristä näiden yhtiöiden peruutettua väliintulonsa ja luovuttua kanteistaan.
Unionin yleisen tuomioistuimen laajennetun kuudennen jaoston puheenjohtajan 15.7.2014 antamalla määräyksellä asiat T-425/04 ja T‑444/04 RENV yhdistettiin suullista käsittelyä ja tuomion antamista varten.
Unionin yleinen tuomioistuin (laajennettu kuudes jaosto) päätti esittelevän tuomarin ehdotuksesta aloittaa käsittelyn suullisen vaiheen. Se kehotti 2.5.1991 tehdyn työjärjestyksensä 64 artiklan mukaisena prosessinjohtotoimena Ranskan tasavaltaa ja komissiota vastaamaan kirjallisesti eräisiin kysymyksiin, minkä ne tekivät asetetussa määräajassa.
Saksan liittotasavalta ilmoitti 8.8.2014 päivätyllä kirjeellä unionin yleiselle tuomioistuimelle, ettei se aio saapua istuntoon.
Asianosaisten lausumat ja vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin kuultiin 24.9.2014 pidetyssä istunnossa.
Ranskan tasavalta vaatii Saksan liittotasavallan tukemana asiassa T‑425/04 RENV, että unionin yleinen tuomioistuin
—
kumoaa riidanalaisen päätöksen kokonaisuudessaan ja
—
velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Asiassa T‑425/04 RENV komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
—
hylkää kanteen perusteettomana ja
—
velvoittaa Ranskan tasavallan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Asiassa T‑444/04 RENV FT vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
—
kumoaa riidanalaisen päätöksen ja
—
velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Asiassa T‑444/04 RENV komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
—
hylkää kanteen perusteettomana ja
—
velvoittaa FT:n korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaati istunnossa unionin yleistä tuomioistuinta myös jättämään asiassa T‑444/04 RENV nostetun kanteen tutkimatta.
Oikeudellinen arviointi
1.
Asiassa T‑444/04 RENV nostetun kanteen tutkittavaksi ottaminen
Komissio vetosi istunnossa FT:n asiassa T‑444/04 RENV nostaman kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytysten puuttumiseen oikeussuojan tarpeen puuttumisen vuoksi. Se väitti, että sen jälkeen kun Bouygues-yhtiöt luopuivat kanteestaan ja asia T‑456/04 jätettiin valituksen johdosta annetulla tuomiolla palauttamatta unionin yleiseen tuomioistuimeen, riidanalaisen päätöksen 2 artikla ei ollut enää kumoamisvaatimuksen kohteena ja ettei siis enää ollut konkreettista, syntynyttä ja edelleen olemassa olevaa vaaraa, että FT määrättäisiin maksamaan takaisin kyseessä oleva tuki.
Aluksi on todettava, että – toisin kuin komissio väittää – riidanalaisen päätöksen 2 artikla on edelleen kumoamisvaatimusten kohteena, koska sekä Ranskan tasavalta että FT vaativat riidanalaisen päätöksen kumoamista kokonaisuudessaan. Tätä riidanalaisen päätöksen 2 artiklan kumoamisvaatimusta tarkastellaan lisäksi jäljempänä tämän tuomion 264–270 kohdassa.
FT:n vaatimuksesta, joka koskee riidanalaisen päätöksen 1 artiklan kumoamista, on muistettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan oikeussuojan tarpeen on pysyttävä voimassa tuomioistuimen ratkaisun julistamiseen saakka uhalla, että lausunnon antaminen asiassa raukeaa, ja voimassa pysyminen edellyttää sitä, että kanteen tulos voi tuottaa kantajalle jotakin hyötyä (tuomio 7.6.2007, Wunenburger v. komissio, C‑362/05 P, Kok.,
EU:C:2007:322
, 42 kohta ja määräys 7.12.2011, Fellah v. neuvosto, T‑255/11,
EU:T:2011:718
, 12 kohta).
Käsiteltävässä asiassa on yhtäältä todettava, että riidanalaisen päätöksen 1 artiklalla on tarkoitus olla FT:tä koskevia sitovia oikeusvaikutuksia, koska se on ainoa siinä yhteismarkkinoille soveltumattomaksi todetun tukitoimen edunsaaja.
Toisaalta on katsottava, että riippumatta siitä, onko edelleen olemassa jonkinlainen vaara, että FT joutuu maksamaan kyseessä olevan tuen takaisin, riidanalaisen päätöksen 1 artiklan kumoaminen kyseisen yrityksen esittämien kanneperusteiden nojalla mitätöisi toteamuksen tämän tukitoimenpiteen – joka on sen hyväksi toteutettu yksittäinen toimenpide – lainvastaisuudesta, mikä muodostaisi FT:n oikeusasemaa muuttavan ja sille etua tuottavan oikeudellisen seurauksen.
Oikeuskäytännöstä ilmenee joka tapauksessa, että kantajalla voi säilyä intressi pyytää toimielimen toimen kumoamista yhtäältä, jotta voitaisiin välttää se, että kyseistä tointa rasittavaksi väitetty lainvastaisuus toistuu tulevaisuudessa (ks. tuomio 7.6.2007, Wunenburger v. komissio, C-362/05 P, Kok.,
EU:C:2007:322
, 50 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), ja toisaalta saadakseen unionin tuomioistuimet toteamaan, että sitä kohtaan on menetelty lainvastaisesti, jotta tällainen toteamus voisi toimia perustana mahdolliselle vahingonkorvauskanteelle, jolla pyrittäisiin korjaamaan riittävällä tavalla riidanalaisella toimella aiheutettu vahinko (ks. vastaavasti tuomio 5.3.1980, Könecke Fleischwarenfabrik v. komissio, 76/79, Kok.,
EU:C:1980:68
, 8 ja 9 kohta ja tuomio 31.3.1998, Ranska ym. v. komissio, C-68/94 ja C-30/95, Kok.,
EU:C:1998:148
, 74 kohta).
Edellä esitettyjen seikkojen perusteella FT:llä on jo syntynyt ja edelleen olemassa oleva intressi saada riidanalaisen päätöksen 1 artikla kumottua. Näin ollen on hylättävä tutkimatta jättämistä koskeva valitusperuste, jonka komissio esitti istunnossa tämän yrityksen nostamasta kanteesta.
2.
Riidanalaisen päätöksen 1 artiklaa koskeva kumoamisvaatimus
Alustavat huomautukset
Ranskan tasavalta esitti asiassa T-425/04 neljä kanneperustetta, jotka kaikki koskevat riidanalaisen päätöksen 1 artiklaa ja ovat seuraavat: olennaisten menettelymääräysten ja puolustautumisoikeuksien rikkominen, EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun valtiontuen käsitteen ja etenkin asiantunteva yksityinen sijoittaja ‑arviointiperusteen soveltamisessa tehdyt oikeudelliset virheet, heinäkuusta 2002 alkaen annettujen ilmoitusten sisällön tai väitettyjen vaikutusten arvioinnissa tehdyt ilmeiset arviointivirheet sekä EY 253 artiklassa tarkoitettujen perustelujen puutteellisuus. Ranskan tasavalta totesi 31.5.2013 kirjallisia huomautuksia sisältävässä kirjelmässään, että se pitää voimassa ensimmäisen ja neljännen kanneperusteen kokonaisuudessaan ja toisen ja kolmannen kanneperusteen siltä osin kuin ne koskevat asiantunteva yksityinen sijoittaja ‑arviointiperusteen soveltamista.
FT esitti asiassa T‑444/04 kolme kanneperustetta, ja myös nämä kaikki koskivat riidanalaisen päätöksen 1 artiklaa ja vastasivat lähinnä Ranskan tasavallan asiassa T‑425/04 esittämää kolmea ensimmäistä kanneperustetta. FT totesi 31.5.2013 kirjallisia huomautuksia sisältävässä kirjelmässään, että se pitää voimassa ensimmäisen kanneperusteen kokonaisuudessaan sekä toisen ja kolmannen kanneperusteen siltä osin kuin ne koskevat asiantunteva yksityinen sijoittaja ‑arviointiperusteen soveltamista.
Ranskan tasavalta ja FT viittasivat 31.5.2013 ja komissio 17.6.2013 esittämissään kirjallisia huomautuksia sisältävissä kirjelmissä näin rajattujen kanneperusteiden osalta perusteisiin, joita ne olivat esittäneet kirjelmissään asioissa T‑425/04 ja T‑444/04, ja esittivät tiettyjä täydentäviä perusteita, joissa otettiin huomioon unionin tuomioistuimen valituksen johdosta annetussa tuomiossa esittämät toteamukset.
Unionin yleinen tuomioistuin katsoo aiheelliseksi tutkia aluksi ensimmäisen kanneperusteen ja sen jälkeen yhdessä toisen ja kolmannen kanneperusteen, koska molemmat viimeksi mainitut kanneperusteet koskevat asiantunteva yksityinen sijoittaja ‑arviointiperusteen soveltamista.
Ensimmäinen kanneperuste, joka koskee olennaisten menettelymääräysten rikkomista ja puolustautumisoikeuksien loukkaamista
Ranskan tasavallan ja FT:n esittämä ensimmäinen kanneperuste käsittää kaksi osaa, joista ensimmäinen koskee olennaisten menettelymääräysten rikkomista ja toinen puolustautumisoikeuksien loukkaamista.
Olennaisten menettelymääräysten rikkominen
– Asianosaisten lausumat
Ranskan tasavalta ja FT väittävät, että komissio on rikkonut olennaisia menettelymääräyksiä, kun se ei laajentanut muodollista tutkintamenettelyä sisällyttääkseen siihen 12.7.2002 annetun ilmoituksen. Ne väittävät, että tämä ilmoitus ei kuulunut menettelyn aloittamispäätöksen soveltamisalaan, vaan että – kuten riidanalaisen päätöksen 192–230 perustelukappaleesta ilmenee – se on keskeinen osoitus väitetyn valtiontuen olemassaolosta käsiteltävässä asiassa ja siten asetuksen N:o 659/1999 6 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu asiaan liittyvä oikeudellinen seikka ja tosiseikka.
Ranskan tasavalta lisää, että komissio ei voi vedota siihen, että Ranskan viranomaiset esittivät laajasti näkemyksensä asianomaisten kolmansien huomautuksista ja 28.4.2004 päivätystä raportista, jotka koskivat 12.7.2002 annettua ilmoitusta, koska kyseisen kaltaiset huomautukset tai kyseisen kaltainen ilmoitus eivät voi laajentaa komission aloittaman menettelyn soveltamisalaa ja vapauttaa sitä laajentamasta menettelyä muodollisesti.
Ranskan tasavalta väittää myös, että jos Ranskan viranomaiset olisivat voineet esittää näkökantansa 12.7.2002 annetusta ilmoituksesta, komission olisi pitänyt ottaa huomioon tämä näkökanta riidanalaisessa päätöksessä, joka olisi näin ollen voinut olla erilainen.
Komissio hylkää Ranskan tasavallan ja FT:n perusteet. Se väittää lähinnä noudattaneensa käsiteltävässä asiassa asetuksessa N:o 659/1999 säädettyjä menettelysääntöjä.
– Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
On muistutettava, että komission on aloitettava muodollinen tutkintamenettely ja ilmoitettava niille, joita asia koskee, jos sillä on alustavan tutkinnan päättyessä vakavia epäilyjä kyseessä olevan toimenpiteen soveltuvuudesta yhteismarkkinoille. Tästä seuraa, että tutkintamenettelyn aloittamista koskevassa tiedonannossa komissiolla ei voi olla velvollisuutta esittää täydellistä arviota kyseisestä toimenpiteestä. Sitä vastoin on välttämätöntä, että se määrittää riittävästi tutkintansa puitteet, jotta niiden, joita asia koskee, oikeutta esittää huomautuksiaan ei tehtäisi tyhjäksi (tuomio 31.5.2006, Kuwait Petroleum (Nederland) v. komissio, T‑354/99, Kok.,
EU:T:2006:137
, 85 kohta).
Muodollisen tutkintamenettelyn aloittamispäätöksen on näin ollen mahdollistettava niiden, joita asia koskee, tehokas osallistuminen tähän menettelyyn, jonka aikana niillä on mahdollisuus esittää väitteensä. Tähän riittää se, että ne, joita asia koskee, tuntevat ne syyt, joiden perusteella komissio on päätynyt katsomaan toistaiseksi, että kyseinen toimenpide saattaa olla yhteismarkkinoille soveltumaton uusi tuki (tuomio 30.4.2002, Government of Gibraltar v. komissio, T‑195/01 ja T‑207/01, Kok.,
EU:T:2002:111
, 138 kohta ja tuomio 23.10.2002, Diputación Foral de Guipúzcoa v. komissio, T‑269/99, T‑271/99 ja T‑272/99, Kok.,
EU:T:2002:258
, 105 kohta).
Asetuksen N:o 659/1999 johdanto-osan kahdeksannesta perustelukappaleesta ja saman asetuksen 6 artiklan 1 kohdasta ilmenee, että muodollisen tutkintamenettelyn aloittamispäätöksessä on esitettävä asiaan liittyvät oikeudelliset seikat ja tosiseikat lyhyesti, alustava arvio ehdotetun toimenpiteen tukiluonteesta ja epäilyt toimenpiteen soveltuvuudesta yhteismarkkinoille, jotta asianomainen jäsenvaltio ja muut osapuolet, joita asia koskee, pystyvät esittämään asianmukaisesti huomautuksensa ja näin tehdessään toimittamaan komissiolle kaikki tiedot, joita se tarvitsee arvioidessaan, soveltuuko tuki yhteismarkkinoille.
Näin ollen asetuksen N:o 659/1999 6 artiklan 1 kohtaan sisältyvä ilmaus ”asiaan liittyvät oikeudelliset seikat ja tosiseikat” on ymmärrettävä siten, että sillä tarkoitetaan niitä oleellisia seikkoja, joihin komissio menettelyn tässä vaiheessa perustaa näkemyksensä siitä, että kyseessä oleva toimenpide voi olla yhteismarkkinoille soveltumatonta valtiontukea.
Koska muodollisen tutkintamenettelyn tarkoituksena on antaa komissiolle mahdollisuus tarkastella perusteellisemmin ja selventää tämän menettelyn aloittamispäätöksessä esiin tuotuja kysymyksiä ja erityisesti ottaa vastaan asianomaisen jäsenvaltion ja muiden osapuolten, joita asia koskee, huomautuksia, komissio voi mainitun menettelyn kuluessa saada tietoonsa uusia seikkoja tai sen analyysi voi olla muuttunut. Tältä osin on muistettava, että oikeuskäytännön mukaan komission lopullinen päätös saattaa tietyiltä osin poiketa sen muodollisen tutkintamenettelyn aloittamispäätöksestä, eivätkä nämä poikkeamat merkitse, että lopullinen päätös olisi virheellinen (tuomio 4.3.2009, Italia v. komissio, T‑424/05,
EU:T:2009:49
, 69 kohta). Vaikka valtiontukialan menettelyä koskevissa säädöksissä ei säädetä nimenomaisesti mahdollisuudesta tehdä vireillä olevan menettelyn oikaisemista tai laajentamista koskeva päätös, oikeuskäytännössä on todettu, että kun komissio havaitsee muodollisen tutkintamenettelyn aloittamispäätöksen tekemisen jälkeen, että tämän perustana olevat tosiseikat ovat puutteelliset tai näiden tosiseikkojen oikeudellinen luonnehdinta on virheellinen, sillä on oltava mahdollisuus muuttaa kantaansa niin, että se tekee oikaisupäätöksen (tuomio 20.9.2011, Regione autonoma della Sardegna ym. v. komissio, T‑394/08, T‑408/08, T‑453/08 ja T‑454/08, Kok.,
EU:T:2011:493
, 69–72 kohta). Tällainen päätös ei kuitenkaan olisi perusteltu, jos muodollisen tutkintamenettelyn aloittamispäätöksessä määriteltyjä tutkinnallisia puitteita ei muuteta järkevällä tavalla ja jos komission päättelyn perustana olevat tosiseikat ja oikeudelliset seikat pysyvät olennaisilta osin samoina.
Kun otetaan käsiteltävässä asiassa huomioon erityisesti riidanalaisen päätöksen 1 artikla, tämän päätöksen 185–230 perustelukappale sekä arviot, joita unionin yleinen tuomioistuin esittää jäljempänä tutkiessaan yhdessä toista ja kolmatta kanneperustetta, ei voida kiistää sitä, että heinäkuusta 2002 alkaen annetuilla ilmoituksilla ja erityisesti 12.7.2002 annetulla ilmoituksella – vaikka komissio ottikin ne huomioon vain 4.12.2002 julkistetun ja ilmoitetun osakaslainatarjouksen asiayhteyden muodostavina seikkoina – oli olennainen osuus tämän toimenpiteen luokittelussa lainvastaiseksi tueksi.
Näin ollen on katsottava, että – kuten Ranskan tasavalta ja FT perustellusti väittävät – 12.7.2002 annettu ilmoitus on epäilemättä asetuksen N:o 659/1999 6 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu asiaan liittyvä oikeudellinen seikka ja tosiseikka ja että tällä perusteella se oli mainittava menettelyn aloittamispäätöksessä.
On kuitenkin todettava, ettei kanneperusteen nyt käsiteltävälle osalle löydy tukea tosiseikoista. Menettelyn aloittamispäätöksessä nimittäin viitataan lyhyesti mutta riittävällä tavalla heinäkuusta 2002 alkaen annettuihin ilmoituksiin, mukaan lukien 12.7.2002 annettu ilmoitus, sekä niiden osuuteen komission päättelyssä.
Näin ollen komissio esittää menettelyn aloittamispäätöksen 70 kohdassa yleisen toteamuksen, jonka mukaan ”valtion ilmoitus sitoumuksestaan voi jo olla osoitus valtion varojen sitomisesta edellyttäen, että sitoumus on peruuttamaton ja luo näin odotuksia ja luottamusta markkinoilla, mikä ilmenee FT:n osakkeen arvon kohoamisena ja luokituslaitosten myönteisenä reaktiona”. Samassa kohdassa komissio tarkastelee tätä yleistä toteamusta erityisesti suhteessa Ranskan viranomaisten ilmoituksen sisältämiin tosiseikkoihin, jotka liittyivät ainoastaan joulukuussa 2002 toteutettuihin toimenpiteisiin, ja toteaa, että ”ilmoitus [Ranskan] valtion sitoutumisesta ja osakaslainan ilmeinen käyttöön asettaminen johtivat siihen, että komissio arvioi, että kyseessä saattoi olla valtiontuki jo ennen luottolimiitin käyttöön asettamista koskevan mahdollisen sopimuksen allekirjoittamista FT:n ja ERAP:n välillä”.
Tosin kuten Ranskan tasavalta ja FT perustellusti toteavat, tämä viimeinen ilmoitus on 4.12.2002 annettu ilmoitus. Menettelyn aloittamispäätöksen alaviitteestä 40, johon viitataan tämän päätöksen 70 kohdassa, kuitenkin ilmenee, että komissio saattoi sisällyttää arvioonsa heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset ja erityisesti 12.7.2002 annetun ilmoituksen. Siinä korostetaan nimittäin, että ”heinäkuusta 2002 ja erityisesti syyskuusta 2002 lähtien markkinat olivat vakuuttuneita [Ranskan] valtion FT:n hyväksi myöntämästä tuesta”. Vastaavasti on todettava, että menettelyn aloittamispäätöksen alaviitteessä 39 komissio kuvaa edellä 138 kohdassa mainittuja odotuksia ja luottamusta markkinoilla lainaamalla muun muassa erästä S & P:n ilmoitusta, jonka mukaan ”[viimeksi mainittu] ilmoitti heinäkuusta 2002 lähtien, että Ranskan valtion, joka omistaa 56 % FT:n osakkeista, lupaama tuki [oli] tekijä, joka todennäköisesti tukee konsernin säilymistä investointitasolla”.
Arvioidessaan menettelyn aloittamispäätöksen 83–85 kohdassa sellaisen edun olemassaoloa, jota FT ei tavanomaisissa markkinaolosuhteissa olisi saanut, komissio viittaa paitsi osakaslainatarjouksen käyttöön asettamiseen myös sitä edeltäneeseen ilmoitukseen ja toteaa sen jälkeen tämän päätöksen alaviitteessä 48, että ”jo aikaisemmin Ranskan viranomaisten ilmoituksilla, joissa annettiin ymmärtää, että ne osallistuisivat pääomarakenteen vahvistamiseen, oli ollut myönteinen vaikutus markkinoihin, koska ne paransivat FT:n luokitusnäkymiä”.
Näistä erilaisista toteamuksista on pääteltävä, että menettelyn aloittamispäätöksessä viitataan riittävällä tavalla heinäkuusta 2002 alkaen annettuihin ilmoituksiin, mukaan lukien 12.7.2002 annettu ilmoitus, ja että se sisältää olennaiset seikat sen ymmärtämiseksi, että komissio ei arvioisi vain sille 4.12.2002 ilmoitettuja toimenpiteitä vaan voisi arvioida ne yhdessä niitä edeltäneiden tapahtumien kanssa. Menettelyn aloittamispäätöksessä viitataan tämän viimeisen kohdan osalta riittävän selvästi ja täsmällisesti Ranskan valtion heinäkuusta 2002 alkaen noudattamaan strategiaan, jossa se ilmoitti julkisesti tukevansa FT:tä ja jonka tarkoituksena oli palauttaa markkinoiden luottamus ja varmistaa yrityksen luokituksen säilyminen. Menettelyn aloittamispäätöksestä ilmenee näin ollen, että komissio aikoi tutkia lisää Ranskan hallituksen aiemmin antamien ilmoitusten tarkkaa osuutta ja vaikutusta.
Näin ollen on syytä katsoa, että menettelyn aloittamispäätöksen ansiosta Ranskan tasavallalla ja FT:llä oli riittävästi tietoa asian tutkimusta koskevista relevanteista puitteista sekä päätelmistä, joiden vuoksi komissio katsoi, että asianomaiset toimenpiteet saattoivat olla yhteismarkkinoille soveltumatonta valtiontukea, ja ne saattoivat esittää asianmukaisesti huomautuksensa muodollisessa tutkintamenettelyssä.
Kuten jäljempänä esitetään yksityiskohtaisemmin nyt käsiteltävän kanneperusteen toisen osan tarkastelun yhteydessä, kysymystä heinäkuusta 2002 alkaen annettujen ilmoitusten oikeudellisista ja taloudellisista vaikutuksista käsiteltiin joka tapauksessa laajalti muodollisessa tutkintamenettelyssä, ja sekä Ranskan tasavalta että FT saattoivat konkreettisesti ja laajasti esittää näkökantansa tästä kysymyksestä. Vaikka siis katsottaisiin, että menettelyn aloittamispäätöksessä ei viitata riittävällä tavalla12.7.2002 annettuun ilmoitukseen ja että komissio on lainvastaisesti jättänyt antamatta muodollisen tutkintamenettelyn oikaisemista ja laajentamista koskevan päätöksen, on syytä katsoa, että näiden osapuolten oikeutta tulla kuulluiksi ja osallistua menettelyyn on kunnioitettu.
Näin ollen Ranskan tasavallan ja FT:n esittämän ensimmäisen kanneperusteen ensimmäinen osa on hylättävä perusteettomana.
Puolustautumisoikeuksien loukkaaminen
– Asianosaisten lausumat
Ranskan tasavalta ja FT väittävät, että komissio on loukannut niiden puolustautumisoikeuksia, kun se ei ole hallinnollisen menettelyn missään vaiheessa antanut niille mahdollisuutta esittää asianmukaisesti kantaansa uudistuksellisesta lähestymistavasta, jonka perusteella se totesi, että käsiteltävässä asiassa on kyse valtiontuesta, ja jonka mukaisesti joulukuussa 2002 ilmoitetut toimenpiteet luokiteltiin valtiontueksi 12.7.2002 annetun ilmoituksen perusteella. Niiden mukaan komissio toi tämän lähestymistavan ensimmäisen kerran esiin vasta riidanalaisessa päätöksessä. Ne eivät siis voineet esittää huomautuksia osakaslainatarjouksen luokittelusta valtiontukisääntöjen kannalta heinäkuussa 2002 annetun ilmoituksen oikeudellisista ja taloudellisista vaikutuksista ennen tämän päätöksen antamista.
Ranskan tasavalta katsoo, ettei komissio voi vedota siihen, että Ranskan viranomaiset saattoivat ottaa kantaa asianomaisten kolmansien osapuolten huomautuksiin sekä 22.3.2004 ja 28.4.2004 päivättyihin raportteihin, jotka koskivat suureksi osaksi 12.7.2002 annetun ilmoituksen oikeudellista luonnetta ja sen vaikutusta markkinoihin, päätelläkseen sen perusteella, että sen puolustautumisoikeudet on otettu täysimääräisesti huomioon, koska asianomaisten kolmansien osapuolten ja asiantuntijoiden väitteet sitovat vain niitä itseään. Vastaavasti Ranskan tasavalta ja FT korostavat, että huomautuksilla, joita ne esittivät hallinnollisessa menettelyssä asianomaisten kolmansien osapuolten huomautuksista ja mainituista kahdesta raportista, pyrittiin ainoastaan kiistämään väite, jonka mukaan edellä mainittu ilmoitus oli itsessään valtiontukea.
Ranskan tasavalta vakuuttaa, että komission olisi pitänyt laajentaa muodollista tutkintamenettelyä sisällyttääkseen siihen 12.7.2002 annetun ilmoituksen. Komission olisi ainakin pitänyt tiedottaa Ranskan viranomaisille kirjeellä kyseessä olevasta uudistuksellisesta lähestymistavasta ja kehottaa niitä esittämään huomautuksensa siitä.
Ranskan tasavalta ja FT väittävät vielä, että jos niille olisi annettu mahdollisuus esittää asianmukaisesti kantansa 12.7.2002 annetusta ilmoituksesta ja komission uudistuksellisesta lähestymistavasta, komission olisi pitänyt ottaa se huomioon riidanalaisessa päätöksessä, joka olisi varmasti ollut erilainen. Niiden mukaan riidanalaisen päätöksen 263 perustelukappaleesta nimittäin ilmenee, että komissio olisi päätellyt, ettei kyseessä ole valtiontuki, jos se ei olisi voinut ottaa huomioon edellä mainittua ilmoitusta ilmoitettujen toimenpiteiden arvioinnissa.
Komissio hylkää Ranskan tasavallan ja FT:n perusteet.
– Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen missä tahansa menettelyssä, jota käydään tiettyä henkilöä vastaan ja joka saattaa päättyä tälle vastaiseen toimeen, on unionin oikeuden perustavanlaatuinen periaate, jota on noudatettava nimenomaisen säännöstön puuttumisesta huolimatta (tuomio 10.7.1986, Belgia v. komissio, 234/84, Kok.,
EU:C:1986:302
, 27 kohta ja tuomio 30.3.2000, Kish Glass v. komissio, T‑65/96, Kok.,
EU:T:2000:93
, 32 kohta).
On ensiksi tutkittava, onko Ranskan tasavallan puolustautumisoikeuksia loukattu.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen edellyttää EY 88 artiklan 2 kohtaan perustuvassa muodollisessa tutkintamenettelyssä, että asianomaiselle jäsenvaltiolle varataan tilaisuus esittää asianmukaisesti näkemyksensä esiin tuotujen tosiseikkojen ja olosuhteiden paikkansapitävyydestä ja merkityksestä ja niistä asiakirjoista, jotka komissio on saanut unionin oikeuden rikkomista koskevan väitteensä tueksi, sekä asianosaisten kolmansien osapuolten EY 88 artiklan 2 kohdan mukaisesti esittämistä huomautuksista. Jos jäsenvaltiolle ei ole varattu tilaisuutta esittää näkemystään näistä huomautuksista, komissio ei voi käyttää niitä päätöksessään kyseistä valtiota vastaan (ks. tuomio 15.11.2011, komissio ja Espanja v. Government of Gibraltar ja Yhdistynyt kuningaskunta, C‑106/09 P ja C‑107/09 P, Kok.,
EU:C:2011:732
, 165 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
On todettava, että asiakirja-aineiston mukaan Ranskan tasavalta on esittänyt laajasti kantansa esiin tuotujen tosiseikkojen ja olosuhteiden paikkansapitävyydestä ja merkityksestä sekä asianomaisten kolmansien osapuolten esittämistä huomautuksista, joten edellä 152 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä johtuvia velvollisuuksia on noudatettu täysimääräisesti.
Erityisesti 12.7.2002 annetun ilmoituksen osalta on todettava, että sen lisäksi, että menettelyn aloittamispäätöksessä viitattiin siihen riittävällä tavalla (ks. edellä 130–142 kohta), Ranskan tasavallalle toimitettiin 22.3. ja 28.4.2004 päivätyt komission ulkopuolisten asiantuntijoiden raportit, joita se kommentoi laajasti 10.6.2004 päivätyssä kirjelmässä; raportit koskivat komission toimeksiannon mukaisesti nimenomaisesti heinäkuusta 2002 alkaen annettujen ilmoitusten ja erityisesti 12.7.2002 annetun ilmoituksen oikeudellista luonnetta ja vaikutuksia markkinoilla.
Ranskan tasavalta oli jo kommentoinut aikaisemmin 29.7.2003 päivätyssä kirjelmässä muun muassa Bouygues-yhtiöiden 11.4.2003 esittämiä huomautuksia, joissa käsiteltiin pitkällisesti heinäkuusta 2002 alkaen annettujen ilmoitusten – 12.7.2002 annettu ilmoitus mukaan lukien – oikeudellisia ja taloudellisia vaikutuksia.
Lisäksi Ranskan tasavalta, kuten se vahvisti vastauksessaan unionin yleisen tuomioistuimen 24.9.2014 pidetyssä istunnossa esittämään kysymykseen, otti vielä kantaa heinäkuusta 2002 alkaen annettujen ilmoitusten seurauksiin kahdessa komission yksiköiden kanssa pidetyssä kokouksessa 16. ja 23.6.2004.
Ranskan tasavalta ei myöskään voi tehokkaasti vedota siihen, että 28.4.2004 päivätyssä raportissa ja tiettyjen asianomaisten osapuolten huomautuksissa esitetty keskeinen väite oli, että 12.7.2002 annettu ilmoitus oli itsessään valtiontukea, sillä tosiasiassa tämä seikka ainoastaan osoittaa sen, että kysymystä tämän ilmoituksen oikeudellisista ja taloudellisista vaikutuksista käsiteltiin ja että komissio aikoi selvittää sitä.
Ranskan tasavalta ei voi myöskään vedota siihen tosiseikkaan, etteivät asianomaisten osapuolten huomautukset eivätkä sen omien asiantuntijaraporttien päätelmät sido komissiota. Vaikka nämä seikat eivät nimittäin tosiasiallisesti sido komissiota, sillä on kuitenkin perussopimukseen sisältyviin valtiontukimääräyksiin perustuvan hallinnollisen menettelyn asianmukaisen kulun turvaamiseksi velvollisuus tutkia ne (ks. vastaavasti tuomio 2.4.1998, komissio v. Sytraval ja Brink’s France, C‑367/95 P, Kok.,
EU:C:1998:154
, 62 kohta). Merkitystä on sillä, että heinäkuusta 2002 alkaen annettujen ilmoitusten oikeudellisia ja taloudellisia vaikutuksia on käsitelty hallinnollisessa menettelyssä, kuten nyt käsiteltävässä asiassa on tehty.
Myöskään Ranskan tasavallan väitettä, joka koskee komission käsiteltävässä asiassa valitseman lähestymistavan väitettyä uudistuksellista luonnetta, ei voida hyväksyä perusteeksi lainvastaisen valtiontuen olemassaolon toteamiselle. Komissiota ei nimittäin voida velvoittaa ennen lopullisen päätöksen antamista esittämään kyseessä olevalle jäsenvaltiolle tai muille asianomaisille osapuolille sitä oikeudellista arviota, jonka se aikoo tehdä kyseisessä päätöksessä, olipa tämä arvio kuinka uudistuksellinen tahansa. Tästä on huomautettava, että oikeuskäytännön mukaan mistään valtiontukia koskevasta säännöksestä tai määräyksestä tai oikeuskäytännöstä ei ilmene, että komission velvollisuutena olisi kuulla tuensaajaa siitä oikeudellisesta arvioinnista, jonka se tekee kyseessä olevasta toimenpiteestä, tai että sen velvollisuutena olisi tiedottaa asianomaiselle jäsenvaltiolle tai varsinkaan tuensaajalle kannastaan ennen päätöksensä tekemistä, kun niille, joita asia koskee, sekä jäsenvaltiolle on annettu mahdollisuus esittää huomautuksensa (ks. tuomio 8.7.2004, Technische Glaswerke Ilmenau v. komissio, T‑198/01, Kok.,
EU:T:2004:222
, 198 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tästä seuraa, ettei Ranskan tasavalta voi perustellusti väittää, ettei sen puolustautumisoikeuksia ole kunnioitettu.
FT:n osalta on toiseksi muistettava, että valtiontukia koskeva hallinnollinen menettely aloitetaan ainoastaan kyseessä olevaa jäsenvaltiota vastaan. Ainoastaan mainittu jäsenvaltio, jolle riitautettu päätös on osoitettu, voi siis vedota varsinaisiin puolustautumisoikeuksiin (ks. tuomio 1.7.2009, Operator ARP v. komissio, T‑291/06, Kok.,
EU:T:2009:235
, 35 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Tukia saavia yrityksiä pidetään tässä menettelyssä ainoastaan EY 88 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuna henkilönä, jota asia koskee (tuomio 16.12.1999, Acciaierie di Bolzano v. komissio, T‑158/96, Kok.,
EU:T:1999:335
, 42 kohta). Oikeuskäytännön mukaan niiden, joita asia koskee, tehtävänä on pääasiallisesti toimia komission tiedonlähteenä tämän säännöksen nojalla aloitetussa hallinnollisessa menettelyssä. Näin ollen niillä, joita asia koskee, on ainoastaan oikeus osallistua hallinnolliseen menettelyyn siinä määrin kuin yksittäistapaukseen liittyvissä olosuhteissa on tarkoituksenmukaista, eivätkä ne suinkaan voi vaatia sellaisia puolustautumisoikeuksia, jotka on myönnetty niille henkilöille, joita vastaan menettelyä käydään (tuomio 25.6.1998, British Airways ym. v. komissio, T‑371/94 ja T‑394/94, Kok.,
EU:T:1998:140
, 59 ja 60 kohta ja tuomio 6.3.2003, Westdeutsche Landesbank Girozentrale ja Land Nordrhein-Westfalen v. komissio, T‑228/99 ja T‑233/99, Kok.,
EU:T:2003:57
, 125 kohta).
Oikeuskäytännössä todetaan lisäksi, että niiden, joita asia koskee, oikeus tiedonsaantiin käsittää kuitenkin ainoastaan oikeuden tulla komission kuulemaksi. Sitä ei etenkään voi ulottaa koskemaan yleistä oikeutta esittää kanta kaikista muodollisen tutkintamenettelyn aikana esille tulleista seikoista, jotka mahdollisesti ovat tärkeitä (ks. tuomio 30.11.2009, Ranska v. komissio, T‑427/04 ja T‑17/05, Kok.,
EU:T:2009:474
, 149 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Käsiteltävässä asiassa on todettava, että FT:n menettelyllisiä oikeuksia asianomaisena osapuolena on kunnioitettu täysimääräisesti. Komissio ilmoitti siis kaikille asianomaisille osapuolille, joihin FT kuului, kyseessä oleviin tukitoimenpiteisiin liittyvän menettelyn aloittamisesta julkaisemalla Euroopan unionin virallisessa lehdessä 12.3.2003 kehotuksen huomautusten esittämiseen EY 88 artiklan 2 kohdan mukaisesti, menettelyn aloittamispäätöksen sekä sen tiivistelmän. Tässä päätöksessä komissio esitti selkeästi syyt, joiden perusteella se on toistaiseksi päätellyt, että kyseessä olevat toimenpiteet olivat valtiontukia (menettelyn aloittamispäätöksen johdanto-osan 68–71, 81–106 ja 109–115 perustelukappale), ja arvioi näiden tukien mahdollista soveltuvuutta yhteismarkkinoille (menettelyn aloittamispäätöksen johdanto-osan 121–132 perustelukappale). Kuten FT sitä paitsi kirjelmissään nimenomaisesti toteaa, se on voinut esittää asianmukaisesti näkemyksensä komission mainitussa päätöksessä esittämistä erilaisista tosiseikoista ja väitteistä.
Edellä 130–142 kohdassa esitetyistä toteamuksista ilmenee lisäksi, että menettelyn aloittamispäätöksessä viitattiin riittävällä tavalla 12.7.2002 annettuun ilmoitukseen ja ettei komissio ollut asianomaisten osapuolten menettelyllisten oikeuksien perusteella velvollinen antamaan päätöstä menettelyn laajentamisesta eikä esittämään muodollisessa tutkintamenettelyssä yksityiskohtaisempaa oikeudellista arviota tästä ilmoituksesta.
Vaikka FT:n tämän osan tueksi esittämiä perusteita tutkittaisiin lisäksi varsinaisten puolustautumisoikeuksien näkökulmasta, on joka tapauksessa todettava, ettei mainittuja oikeuksia ole loukattu käsiteltävässä asiassa.
Asiakirja-aineistosta nimittäin ilmenee, että vaikka komissiolla ei ollut mitään velvollisuutta siihen, se toimitti 22.3. ja 28.4.2004 päivätyt raportit FT:lle, joka kommentoi niitä laajasti useissa muodollisessa tutkintamenettelyssä esitetyissä oikeudellisissa ja taloudellisissa tutkimuksissa, joilla pyrittiin osoittamaan, ettei heinäkuusta 2002 alkaen annettuja ilmoituksia voitu pitää valtiontukena. Asiakirja-aineistosta ilmenee myös, että FT toimitti komissiolle 12.1.2004 päivätyn raportin, jonka yksi sen oikeusalan asiantuntijoista oli laatinut muun muassa asianomaisten osapuolten esittämien huomautusten perusteella. On lisäksi viitattava edellä 157–159 kohdassa esitettyihin toteamuksiin, jotka pätevät myös FT:hen.
Edellä esitetyn perusteella ensimmäisen kanneperusteen toinen osa on hylättävä perusteettomana. Ensimmäinen kanneperuste on näin ollen hylättävä kokonaisuudessaan.
Toinen ja kolmas kanneperuste, jotka koskevat asiantunteva yksityinen sijoittaja ‑arviointiperusteen soveltamisessa tehtyjä oikeudellisia virheitä ja ilmeisiä arviointivirheitä
Asianosaisten lausumat
Toisessa kanneperusteessa Ranskan tasavalta ja FT väittävät muun muassa, että komissio on soveltanut virheellisesti asiantunteva yksityinen sijoittaja ‑arviointiperustetta.
Ranskan tasavalta ja FT väittävät tästä ensinnäkin, että komissio on soveltanut tätä perustetta heinäkuusta 2002 alkaen annettuihin ilmoituksiin – ja etenkin 12.7.2002 annettuun ilmoitukseen –, vaikka mainittuja ilmoituksia ei voitu luokitella valtiontuiksi, koska niihin ei sisältynyt peruuttamaton valtion varojen sitominen. Ne kiistävät komission väitteen, jonka mukaan nämä ilmoitukset ja joulukuussa 2002 toteutetut toimenpiteet olivat osa FT:n jatkuvaa pelastamisprosessia, ja toteavat, ettei mitään tähän menettelyyn kuuluvaa yksittäistä tapahtumaa voida luokitella valtiontueksi ja ettei mainitun menettelyn lähtökohtana ole minkäänlainen valtion antama oikeudellinen sitoumus. Ne lisäävät, että tällä väitteellä, paradoksaalista kyllä, evätään jäsenvaltiolta mahdollisuus täyttää huolellisesti ja harkiten asiantuntevan sijoittajan velvollisuus varmistaa, että kaikki asiaan liittyvät edellytykset täyttyvät ennen minkäänlaista sitoumuksen antamista. Toteamukset, joita esitettiin 12.7.2002 annetussa ilmoituksessa, eivät siis eroa niistä, joita yksityinen sijoittaja olisi voinut esittää samankaltaisissa olosuhteissa.
Ranskan tasavalta ja FT väittävät toiseksi, ettei komissio voinut soveltaa asiantunteva yksityinen sijoittaja ‑arviointiperustetta kahteen erilliseen tapahtumaan, kuten heinäkuusta 2002 alkaen annettuihin ilmoituksiin ja joulukuussa 2002 toteutettuihin toimenpiteisiin, jotka eivät muodosta yhtä ainoaa toimenpidettä. Ne valtion toimenpiteet, joiden osalta unionin tuomioistuin totesi valituksen johdosta annetussa tuomiossa, ettei voida heti aluksi sulkea pois sitä, että niitä voidaan pitää yhtenä ainoana toimenpiteenä, ovat 4.12.2002 annettu ilmoitus ja osakaslainatarjous. Näiden asianosaisten mukaan unionin tuomioistuin ei siis pitänyt heinäkuusta 2002 alkaen annettuja ilmoituksia ja joulukuussa 2002 toteutettuja toimenpiteitä yhtenä ainoana toimenpiteenä. Unionin tuomioistuimen valituksen johdosta annetun tuomion 103 ja 104 kohdassa asettamat edellytykset niiden tapausten määrittämiseksi, joissa peräkkäisillä toimenpiteillä on niin läheiset yhteydet keskenään, että on mahdotonta erotella niitä toisistaan, eivät selvästikään täyty käsiteltävässä asiassa.
Ranskan tasavalta ja FT väittävät kolmanneksi, että komissio on soveltanut virheellisesti asiantunteva yksityinen sijoittaja ‑arviointiperustetta katsoessaan, että joulukuussa 2002 toteutettuja toimenpiteitä oli arvioitava niiden toteuttamispäivän sijasta heinäkuuta 2002 edeltäneen tilanteen pohjalta ja lisäksi ottamatta huomioon näiden kahden ajankohdan väliin ajoittuneita tapahtumia. Ne kiistävät komission väitteen, jonka mukaan 12.7.2002 annettu ilmoitus ”vääristi” joulukuussa 2002 vallinnutta tilannetta, joka ei siis enää vastannut tavanomaisia markkinaolosuhteita. Ne lisäävät, että komission käsiteltävässä asiassa noudattaman kaltainen lähestymistapa loukkaa selvästi oikeusvarmuuden periaatetta, koska se altistaa jäsenvaltiot ja kyseessä olevat yritykset valtiontuen käsitteen subjektiiviselle, epävarmalle ja mielivaltaiselle tulkinnalle.
Kolmannessa kanneperusteessaan Ranskan tasavalta ja FT väittävät, että komissio on tehnyt ilmeisiä arviointivirheitä soveltaessaan asiantunteva yksityinen sijoittaja ‑arviointiperustetta.
Tältä osin Ranskan tasavalta moittii komissiota lähinnä siitä, että se katsoi, että heinäkuusta 2002 alkaen annettuja ilmoituksia voitiin pitää markkinoilla Ranskan valtion antamana sitoumuksena. Se väittää, että 12.7.2002 päivätyn ilmoituksen antohetkellä ei vielä ollut tehty päätöstä Ranskan tasavallan suunnittelemien FT:tä koskevien toimenpiteiden luonteesta eikä etenkään mitään sijoituspäätöstä, jota olisi voitu pitää Ranskan valtion järkkymättömänä sitoumuksena. Sen mukaan komission väite on lisäksi ristiriidassa tässä ilmoituksessa esitettyjen talousministerin toteamusten kanssa, jotka ovat erittäin yleisluonteisia ja epätarkkoja ja joista ilmenee, että mahdolliset valtion toimenpiteet toteutetaan markkinaehtoisesti ja vain mikäli yrityksellä ilmenee rahoitusongelmia, mitä ei toistaiseksi ole tapahtunut. Ranskan hallituksen yhteydenpito luokituslaitoksiin heinäkuussa 2002 ei ollut mitenkään epätavallista tai poikkeuksellista, vaan kuului enemmistöosakkaan vastuulle ja sen järkevään toimintaan, joka edellytti erityisesti sen yritysten luokituksen säännöllistä ja tarkkaa seuraamista.
FT puolestaan väittää ensinnäkin, että komissio on tehnyt ilmeisen arviointivirheen katsoessaan, ettei Ranskan valtion kanssa samassa tilanteessa oleva vertailukohteena käytetty sijoittaja olisi voinut antaa heinäkuusta 2002 alkaen annettuja ilmoituksia. Se vakuuttaa, että 12.7.2002 annetulla ilmoituksella kyseinen valtio on ainoastaan yrittänyt vaikuttaa markkinoiden reaktioon vetoamalla maineeseensa maksukykyisenä ja luotettavana velkojana ja velallisena. FT:n mukaan se sovelsi rahoitusmarkkinoiden toimintaa koskevia erityisiä sääntöjä vakauttaakseen FT:n taloudellisen tilanteen, kuten vastaavassa tilanteessa oleva yksityinen osakas olisi voinut tehdä. Tästä ilmoituksesta ilmenee selvästi, ettei Ranskan valtio ollut vielä päättänyt toimia järkkymättömästi ja peruuttamattomasti. Myös 13.9. ja 2.10.2002 annetut ilmoitukset ovat FT:n mukaan aivan yhtä yleisluonteisia ja epätäsmällisiä. FT lisää muun muassa, että Ranskan valtio toteutti tarvittavat toimenpiteet jo FT:n julkaistua 12.9.2002 puolivuotiskatsauksensa, josta kävi ilmi sen hyvä operatiivinen tulos mutta epävakaa rahoitusrakenne.
FT väittää toiseksi, ettei komissio ole osoittanut, että 12.7.2002 annetulla ilmoituksella olisi ollut markkinatilanteen vääristävä vaikutus, joka olisi jatkunut joulukuuhun 2002 saakka.
Toisen kanneperusteen osalta komissio moittii Ranskan tasavaltaa ja FT:tä ensinnäkin siitä, että ne tulkitsivat kyseessä olevaa toimea staattisesti ja kirjaimellisesti ja tulkitsivat riidanalaista päätöstä suppeasti, vain osittain ja virheellisesti. Osakaslainatarjousta edeltäneitä tapahtumia ei kuitenkaan voida analysoida erillään toisistaan. Komissio toteaa lisäksi ilmoittaneensa riidanalaisen päätöksen 187 ja 222 perustelukappaleessa ja sitä seuraavissa perustelukappaleissa syyt, joiden takia sen oli analysoitava heinäkuusta 2002 alkaen annettuja ilmoituksia ja osakaslainatarjousta yhtenä kokonaisuutena. Se väittää, että kun otetaan huomioon 12.7.2002 annetun ilmoituksen ja osakaslainatarjouksen välinen konkreettinen ja taloudellinen yhteys, oli välttämätöntä tutkia Ranskan valtion toimintaa kokonaisuutena heinäkuusta 2002 alkaen. Se lisää, että Ranskan viranomaisten strategia oli osa FT:n jatkuvaa pelastamisprosessia, joka ei rajoittunut ainoastaan joulukuun 2002 tapahtumiin.
Käsiteltävässä asiassa merkityksellisten tapahtumien ketjusta, sellaisena kuin se on kuvattu riidanalaisen päätöksen 36–56 perustelukappaleessa, käy komission mukaan selvästi ilmi Ranskan tasavallan ilmeinen aikomus tukea FT:tä sen luokituksen heikentymisen estämiseksi. Rahoitusmarkkinoilla ei tämän suhteen pohdittu, olivatko heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset sitovia ja ilmensivätkö ne peruuttamatonta sitoumusta. Ranskan valtio oli pikemminkin luonut vaikutelman siitä, että sitoumus tukea FT:tä oli järkkymätön ja sitova, millä oli ratkaiseva vaikutus niin luokituslaitosten kuin markkinoidenkin käsitykseen, kun otetaan huomioon, että FT:n osakekurssi oli nousussa 12.7.2002 annetun ilmoituksen jälkeen. Sen selvittämisellä, olivatko heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset tukea, ei näin ollen enää ole merkitystä, sillä niiden konkretisoituessa joulukuussa 2002 osakaslainatarjouksen muodossa oli kiistatonta yhtäältä, että sitoumuksesta oli tuolloin tullut peruuttamaton, ja toisaalta, ettei sitoumus ollut yksityistä sijoittajaa koskevan arviointiperusteen mukainen siksi, ettei sitä enää tehty normaaleissa markkinaolosuhteissa.
Komission mukaan yksityinen sijoittaja ei olisi antanut senkaltaisia ilmoituksia, joita Ranskan viranomaiset antoivat heinäkuusta 2002 alkaen. Kun otetaan huomioon, että FT:n rahoitustilanne oli vuonna 2002 erittäin epätasapainoinen, että johtajien maaliskuussa 2002 ilmoittamaa velanvähennyssuunnitelmaa ei pidetty toteuttamiskelpoisena, että FT oli menettänyt markkinoiden luottamuksen, että mitään toimenpiteitä yrityksen johtamisen ja tuloksen parantamiseksi ei ollut tuolloin toteutettu eikä myöskään ollut tilattu perusteellista tarkastusta ja että Ranskan hallituksella ei omien sanojensa mukaan ollut selvää käsitystä FT:n kriisin ratkaisemisesta, asiantunteva yksityinen sijoittaja olisi ollut varovaisempi antaessaan ilmoituksia, joiden tarkoituksena oli rauhoittaa markkinoita. Komissio muistuttaa, että käsiteltävässä asiassa se on todennut, ettei sillä ole riittävästi tietoja, jotta se voisi todistaa kiistattomasti, että heinäkuusta 2002 alkaen annettuihin ilmoituksiin sisältyi peruuttamaton valtion varojen sitominen ja että ne näin ollen olivat EY 87 artiklassa tarkoitettua tukea. Sillä oli kuitenkin ollut oikeus selvittää, olisiko asiantunteva yksityinen sijoittaja ottanut heinäkuussa 2002 vallinneen kaltaisessa tilanteessa saman riskin, joka muodostui yhtäältä näiden ilmoitusten uskottavuuteen markkinoilla liittyvästä taloudellisesta riskistä ja toisaalta oikeudellisesta riskistä, sillä useissa kansallisissa oikeusjärjestyksissä nämä ilmoitukset olisi voitu tulkita sitoviksi. Komissio päätteli tästä, että heinäkuusta 2002 alkaen oli ollut mahdotonta verrata julkisen sijoittajan toimintaa yksityisen sijoittajan toimintaan normaalissa markkinatilanteessa, sillä yksikään yksityinen sijoittaja ei olisi pystynyt saamaan aikaan samanlaista vaikutusta markkinoilla kuin Ranskan viranomaiset heinäkuusta 2002 alkaen antamillaan ilmoituksilla. Tästä syystä komissio päätteli, että olisi väärin soveltaa asiantunteva yksityinen sijoittaja ‑arviointiperustetta ainoastaan joulukuun 2002 tilanteeseen, sillä tuolloin ei enää ollut mahdollista arvioida FT:n tilannetta tavanomaisissa markkinaolosuhteissa.
Komissio hylkää väitteen, jonka mukaan sen kanta estäisi jäsenvaltioita toimimasta asiantuntevien sijoittajien tavoin. Se on ainoastaan verrannut Ranskan valtion toimintaa yksityisen toimijan toimintaan koko sen prosessin ajan, jonka päätteeksi tämä valtio konkretisoi tukensa osakaslainatarjouksen muodossa, sillä tarjouksessa toteutui ainoastaan sen periaatepäätös FT:n tukemisesta tarvittavin toimenpitein, joista oli ilmoitettu heinäkuusta 2002 alkaen annetuissa ilmoituksissa. Markkinoille annettu julkinen ilmoitus tästä selvästä ja ehdottomasta sitoumuksesta sisälsi kuitenkin taloudellisia riskejä, joita yksityinen sijoittaja ei olisi ottanut yhtä varomattomasti ainakaan ennen kuin se olisi hankkinut perusteelliset tiedot FT:n taloudellisesta tilanteesta. Ranskan viranomaiset myönsivät itsekin hallinnollisessa menettelyssä, etteivät ne olleet 12.7.2002 tietoisia FT:n tarkasta tilanteesta eivätkä tehokkaista keinoista sen korjaamiseksi. Kuka tahansa asiantunteva osakkeenomistaja olisi tällaisessa tilanteessa välttänyt antamasta ilmoituksia, jotka voisivat edes tulevaisuudessa merkitä sitä koskevaa sitoumusta, joka vaarantaisi sen oman taloudellisen tilanteen markkinoilla.
Komissio väittää toiseksi, ettei se ole tehnyt mitään virhettä katsoessaan, että heinäkuusta 2002 alkaen annettuja ilmoituksia ja 4.12.2002 julkistettua ja ilmoitettua osakaslainatarjousta oli arvioitava yhdessä EY 87 artiklan 1 kohdan valossa. Se väittää, että unionin tuomioistuimen valituksen johdosta annetun tuomion 103 ja 104 kohdassa asettamat edellytykset täyttyvät käsiteltävässä asiassa ja että tämän tuomion 3–19 kohtaan sisältyvästä tosiseikkojen esityksestä käy selvästi ilmi, että näiden ilmoitusten ja tämän tarjouksen välillä on läheiset ja erottamattomat yhteydet. Se väittää tästä ensinnäkin, että kyseessä olevat valtion toimenpiteet olivat ajallisesti lähellä toisiaan ja että ne kaikki olivat osa yleistä strategiaa FT:n pelastamiseksi, toiseksi, että näiden erilaisten toimenpiteiden ainoana tarkoituksena oli välttää FT:n joutuminen syvään vakavaraisuuskriisiin vuonna 2003, ja kolmanneksi, ettei FT:n tilanne ollut muuttunut merkittävästi heinä- ja joulukuun 2002 välisenä aikana.
Komissio kiistää kolmanneksi Ranskan tasavallan ja FT:n väitteen siitä, ettei se voinut soveltaa asiantunteva yksityinen sijoittaja ‑arviointiperustetta joulukuussa 2002 toteutettuihin toimenpiteisiin heinäkuussa 2002 vallinneen tilanteen perusteella. Se hylkää niiden väitteen, jonka mukaan se otti huomioon vain heinäkuussa 2002 vallinneen tilanteen ja jätti siis huomiotta tämän ajankohdan ja joulukuun 2002 välisenä aikana toteutetut toimenpiteet. Sen mukaan kaikkien Ranskan viranomaisten heinäkuun 2002 jälkeen toteuttamien toimenpiteiden taustalla ollut asiayhteys oli ”vääristynyt”12.7.2002 annetun ilmoituksen takia. Rahoituskonsortio voitiin siis muodostaa syyskuussa 2002 vain, koska FT:n luokitus oli voitu säilyttää ennallaan tämän ilmoituksen ansiosta. Komissio toistaa, että osakaslainatarjouksessa toteutui ainoastaan heinäkuussa 2002 julkistettu periaatepäätös FT:n tukemisesta. Koska asiantunteva yksityinen sijoittaja ‑arviointiperustetta oli sovellettu tähän toteutumisajankohtaan, komissiota ei voida moittia siitä, että se on jättänyt noudattamatta oikeusvarmuuden periaatetta.
Komissio väittää kolmannesta kanneperusteesta ensinnäkin, että Ranskan valtion päätös tukea FT:tä oli ”lähtökohtaisesti selvä”12.7.2002 alkaen, vaikka sen sitoumusjärjestelyjä ei vielä tuolloin ollut täsmennetty. Tämä 12.7.2002 annettu ilmoitus oli osa ”valtion uskottavaa sitoumusta tukea FT:tä”, kuten se markkinoillakin tulkittiin. Ilmoituksen sanatarkasta analyysistä ja sen asiayhteydestä ilmenee, että sitoumus oli selkeä ja että se lisäksi toistettiin. Tätä tukee se, että Ranskan viranomaiset ottivat suoraan yhteyttä tärkeimpiin markkinatoimijoihin, jotta nämä toimisivat yhdyssiteenä sijoittajiin päin. Komissio lisää, että se osoitti, että näiden reaktiot ja rahoitusanalyytikkojen kommentit vahvistivat tämän markkinoilla vallitsevan käsityksen.
Komission mielestä se, että Ranskan valtio luonnehti toimintaansa asiantuntevaksi, ei kyseenalaista sen sitoumuksen ehdotonta luonnetta. Mainintaa FT:n mahdollisesta joutumisesta rahoitusvaikeuksiin ei myöskään voida tulkita siten, että se olisi ollut sitoumukseen liittyvä lykkäävä tai purkava ehto. Minkään seikan perusteella ei nimittäin voitu osoittaa, että markkinoilla olisi katsottu sitoumukseen liittyvän jonkinlaisia ehtoja. Jos talousministeri olisi halunnut asettaa sitoumuksensa edellytykseksi unionin oikeuden noudattamisen, hänen olisi pitänyt esittää nimenomainen varaus, jonka mukaan kaikki tulevat toimenpiteet ilmoitetaan ennakolta komissiolle ja toteutetaan vasta sen hyväksyttyä ne.
Vastauksena FT:n väitteisiin komissio korostaa toiseksi erityisesti, että valituksen johdosta annetun tuomion 4, 6, 10, 15 ja 133 kohdassa unionin tuomioistuin on vahvistanut analyysinsä, jonka mukaan 12.7.2002 annetulla ilmoituksella oli tietty vaikutus markkinatilanteeseen, sillä FT:n luokitus säilyi varmalla investointitasolla vain ”Ranskan valtion ilmoitusten vuoksi”. Se väittää, että jos tällä ilmoituksella oli ollut tällainen vaikutus, se johtui väistämättä siitä, että markkinoilla katsottiin sen ilmentävän valtion uskottavaa sitoumusta. Se lisää, että itse FT:n perusteluista ilmenee, että Ranskan valtio varautui siihen, että heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset vaikuttaisivat markkinoihin, ja että nämä vaikutukset olivat ratkaisevia osakaslainatarjouksen esittämisen kannalta.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
– Merkityksellisen oikeuskäytännön mieleen palauttaminen
On muistettava, että EY 87 artiklan 1 kohdan sanamuodon mukaan on niin, että jollei perustamissopimuksissa toisin määrätä, jäsenvaltion myöntämä taikka valtion varoista muodossa tai toisessa myönnetty tuki, joka vääristää tai uhkaa vääristää kilpailua suosimalla jotakin yritystä tai tuotannonalaa, ei sovellu yhteysmarkkinoille, siltä osin kuin se vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan toimenpiteen luokitteleminen EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi tueksi edellyttää, että kaikki kyseisessä määräyksessä tarkoitetut edellytykset täyttyvät (ks. tuomio 2.9.2010, komissio v. Deutsche Post, C‑399/08 P, Kok.,
EU:C:2010:481
, 38 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Jotta toimenpide voidaan luokitella EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi valtiontueksi, kyse on ensinnäkin oltava valtion toimenpiteestä tai valtion varoilla toteutetusta toimenpiteestä, toiseksi kyseisen toimenpiteen on oltava omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, kolmanneksi toimenpiteellä on annettava etua sille, joka on toimenpiteen kohteena, ja neljänneksi toimenpiteen on vääristettävä tai uhattava vääristää kilpailua (ks. edellä 186 kohdassa mainittu tuomio komissio v. Deutsche Post,
EU:C:2010:481
, 39 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Ensimmäisen edellytyksen osalta oikeuskäytännöstä ilmenee, että EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna valtiontukena on pidettävä ainoastaan suoraan tai välillisesti valtion varoista myönnettyjä etuja tai sellaisia etuja, joista aiheutuu lisäkustannuksia valtiolle. Tämän saman määräyksen ja EY 88 artiklassa käyttöön otettujen menettelysääntöjen sanamuodosta nimittäin johtuu, että muulla tavoin kuin valtion varoista myönnetyt edut eivät kuulu kyseisen määräyksen soveltamisalaan (ks. vastaavasti tuomio 17.3.1993, Sloman Neptun, C‑72/91 ja C‑73/91, Kok.,
EU:C:1993:97
, 19 kohta; tuomio 1.12.1998, Ecotrade, C‑200/97, Kok.,
EU:C:1998:579
, 35 kohta ja tuomio 13.3.2001, PreussenElektra, C‑379/98, Kok.,
EU:C:2001:160
, 58 kohta).
Oikeuskäytännöstä ilmenee myös, että valtion varojen siirtoa ei tarvitse osoittaa kaikissa tapauksissa, jotta yhdelle tai useammalle yritykselle myönnetty etu voitaisiin katsoa EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi valtiontueksi (ks. vastaavasti tuomio 15.3.1994, Banco Exterior de España, C‑387/92, Kok.,
EU:C:1994:100
, 14 kohta; tuomio 19.5.1999, Italia v. komissio, C‑6/97, Kok.,
EU:C:1999:251
, 16 kohta ja tuomio 16.5.2002, Ranska v. komissio, C‑482/99, Kok.,
EU:C:2002:294
, 36 kohta).
Edellytyksestä, jonka mukaan kyseessä olevaa toimenpidettä on voitava pitää edun antamisena sille, joka on sen kohteena, on muistettava, että vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että valtiontukina pidetään sellaisia toimenpiteitä, jotka muodossa tai toisessa ovat omiaan suosimaan yrityksiä suoraan tai välillisesti tai joita on pidettävä sellaisena taloudellisena etuna, jota edunsaajayritys ei olisi saanut tavanomaisissa markkinaolosuhteissa (ks. edellä 186 kohdassa mainittu tuomio komissio v. Deutsche Post,
EU:C:2010:481
, 40 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tukena pidetään näin ollen muun muassa toimenpiteitä, jotka eivät ole avustuksia sanan suppeassa merkityksessä mutta jotka eri tavoin alentavat yrityksen vastattavaksi tavallisesti kuuluvia kustannuksia ja ovat siten sekä luonteeltaan että vaikutuksiltaan avustusten kaltaisia (ks. edellä 189 kohdassa mainittu tuomio Banco Exterior de España,
EU:C:1994:100
, 13 kohta ja tuomio 19.9.2000, Saksa v. komissio, C‑156/98, Kok.,
EU:C:2000:467
, 25 kohta).
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee lisäksi, että julkisen vallan osallistuminen yritysten pääomarakenteeseen millä tavalla tahansa voi olla EY 87 artiklassa tarkoitettua valtiontukea, jos tämän artiklan edellytykset täyttyvät (ks. tuomio 14.9.1994, Espanja v. komissio, C‑278/92–C‑280/92, Kok.,
EU:C:1994:325
, 20 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 8.5.2003, Italia ja SIM 2 Multimedia v. komissio, C‑399/00 ja C‑328/99, Kok.,
EU:C:2003:252
, 36 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee kuitenkin myös, että julkisten ja yksityisten yritysten yhdenvertaisen kohtelun periaatteesta seuraa, että pääomia, jotka valtio antaa suoraan tai välillisesti jonkin yrityksen käyttöön olosuhteissa, jotka vastaavat tavanomaisia markkinaolosuhteita, ei voida pitää valtiontukina (ks. edellä 192 kohdassa mainittu tuomio Italia ja SIM 2 Multimedia v. komissio,
EU:C:2003:252
, 37 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Näin ollen edellytykset, jotka toimenpiteen on täytettävä, jotta se kuuluisi EY 87 artiklassa tarkoitetun tuen käsitteen piiriin, eivät täyty, jos tukea saanut julkinen yritys saattoi saada saman edun kuin etu, joka sille annettiin valtion varoista, olosuhteissa, jotka vastaavat tavanomaisia markkinaolosuhteita, ja julkisten yritysten osalta tämä arviointi tehdään lähtökohtaisesti soveltamalla asiantunteva yksityinen sijoittaja ‑arviointiperustetta (ks. vastaavasti tuomio 5.6.2012, komissio v. EDF ym., C‑124/10 P, Kok.,
EU:C:2012:318
, 78 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Oikeuskäytännön mukaan on erotettava toisistaan jäsenvaltiolla yhtäältä yrityksen osakkeenomistajana ja toisaalta julkisen vallan käyttäjänä olevat roolit. Asiantunteva yksityinen sijoittaja ‑arviointiperusteen sovellettavuus riippuu lopulta siitä, että kyseinen jäsenvaltio myöntää taloudellisen edun yritykselle osakkeenomistajan – ei julkisen vallan käyttäjän – ominaisuudessa (ks. edellä 193 kohdassa mainittu tuomio komissio v. EDF ym.,
EU:C:2012:318
, 80 ja 81 kohta).
Näin ollen on arvioitava, olisiko kooltaan julkista sektoria hoitaviin organisaatioihin rinnastettavissa oleva yksityinen sijoittaja saattanut tehdä samanlaisissa olosuhteissa yhtä suuren pääomasijoituksen, kun otetaan huomioon muun muassa kyseisten sijoitusten tekohetkellä käytettävissä olevat tiedot ja ennakoitavissa oleva kehityssuuntaus (ks. edellä 192 kohdassa mainittu tuomio Italia ja SIM 2 Multimedia v. komissio,
EU:C:2003:252
, 38 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tämän analysoimiseksi on arvioitava, olisiko yksityinen sijoittaja, jonka tilanne vastasi mahdollisimman tarkasti kyseessä olevan jäsenvaltion tilannetta, toteuttanut saman toimenpiteen tavanomaisissa markkinaolosuhteissa, ja tällöin on otettava huomioon ainoastaan edut ja velvollisuudet, jotka liittyvät valtion tilanteeseen osakkeenomistajana, ja valtioon julkisen vallan käyttäjänä liittyvät edut ja velvollisuudet jätetään huomiotta (edellä 193 kohdassa mainittu tuomio komissio v. EDF ym.,
EU:C:2012:318
, 79 kohta).
– Komission riidanalaisessa päätöksessä noudattaman päättelyn mieleen palauttaminen
Kun nämä periaatteet on palautettu mieliin, on kuvailtava lyhyesti komission riidanalaisessa päätöksessä noudattamaa päättelyä, jonka perusteella se totesi päätöksen 230 perustelukappaleessa, ettei asiantunteva yksityinen sijoittaja ‑arviointiperustetta ole noudatettu käsiteltävässä asiassa.
Komissio lähtee premissistä, että 12.7.2002 annetulla ilmoituksella, jonka sisältö vahvistettiin ja täsmennettiin 13.9. ja 2.10.2002 annetuilla ilmoituksilla, Ranskan viranomaiset tekivät jo heinäkuussa 2002 periaatepäätöksen FT:n tukemisesta. Tämä periaatepäätös ainoastaan toteutetaan (tai konkretisoidaan) osakaslainatarjouksella, joka julkistettiin ja ilmoitettiin 4.12.2002. Näin ollen komissio katsoo, ettei se voinut analysoida tätä tarjousta ottamatta huomioon heinäkuusta 2002 alkaen annettuja ilmoituksia, vaan sen oli noudatettava tältä osin yleistä menettelytapaa (ks. mm. riidanalaisen päätöksen 185–187, 202–207, 213, 222–224 ja 226 perustelukappale).
Tämän jälkeen komissio väittää, että kun otetaan huomioon erityisesti FT:n vaikea taloudellinen tilanne heinäkuussa 2002, markkinoilla tuolloin vallinnut luottamuspula, se, ettei yrityksessä ollut tehty tarkastusta lokakuuhun 2002 mennessä eikä realistista velanvähennyssuunnitelmaa joulukuuhun 2002 mennessä, asiantunteva yksityinen sijoittaja ei olisi julkisesti ”heinäkuusta 2002 alkaen” (tai ”heinäkuussa 2002”) antanut Ranskan valtion muotoilemien kaltaisia ilmoituksia, jotka olisivat taloudellisesta näkökulmasta katsoen voineet vaarantaa sen uskottavuuden ja maineen ja oikeudellisesta näkökulmasta katsoen velvoittaa sen viimeksi mainitusta ajankohdasta lähtien tukemaan yritystä taloudellisesti (ks. erityisesti riidanalaisen päätöksen 206, 210, 217, 221, 228 ja 229 perustelukappale).
Komission mukaan heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset olivat nimittäin riittävän selkeitä, täsmällisiä ja järkkymättömiä osoittaakseen heinäkuusta 2002 alkaen uskottavalla tavalla, että Ranskan valtio oli järkkymättömästi sitoutunut tukemaan FT:tä. Tästä ovat osoituksena erityisesti se, että 12.7.2002 annettu ilmoitus aiheutti FT:n osakkeiden ja joukkovelkakirjojen arvon ”epänormaalin ja kiistämättömän” kasvun, ja tämän ilmoituksen jälkeen esitetyt tiettyjen rahoitusanalyytikkojen kommentit, jotka tässä tapauksessa sisältyivät Deutsche Bankin 22.7.2002 päivättyyn raporttiin ja S & P:n 12.7.2002 antamaan lehdistötiedotteeseen (ks. edellä 5 kohta). Komissio vetoaa myös siihen, että Ranskan valtion heinäkuusta 2002 ilmaisemalla tuella oli ollut ratkaiseva osuus FT:n luokituksen säilyttämisessä investointitasolla, kun on selvää, että tämän luokituksen lasku ”olisi vaikuttanut hyvin kielteisesti yrityksen taloudelliseen tilanteeseen” (ks. erityisesti riidanalaisen päätöksen 186, 190, 191, 207–212, 219–222, 225 ja 227 perustelukappale).
Komissio katsoo, että heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset ovat näin ollen ”vääristäneet” markkinoiden käsitystä ja ”vaikuttaneet” taloudellisten toimijoiden toimintaan heinäkuussa 2002. Se päättelee tästä, ettei joulukuussa 2002 ilmoitetun osakaslainatarjouksen tekoajankohtana vallinneita markkinaolosuhteita voitu pitää tavanomaisina, ja katsoo, että tämän toimenpiteen taloudellisen järkiperäisyyden arvioinnin oli näin ollen perustuttava markkinoilla vallitsevaan tilanteeseen, jota heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset eivät ole ”vääristäneet”, toisin sanoen ennen viimeksi mainittua ajankohtaa vallinneeseen tilanteeseen (ks. erityisesti riidanalaisen päätöksen 186, 190, 191, 207–212, 219–222, 225, 227 ja 228 perustelukappale). Tällaisessa asiayhteydessä on kuitenkin epätodennäköistä, että asiantunteva yksityinen sijoittaja ”olisi myöntänyt osakaslainan ja ottanut näin yksin erittäin suuren taloudellisen riskin” (riidanalaisen päätöksen 229 perustelukappale). Komissio toteaa vastaavasti, että ”FT:n luokituksen lasku olisi aiheuttanut sen, että osakaslainaa ei todennäköisesti olisi myönnetty tai että lainakustannukset olisivat olleet korkeammat” (riidanalaisen päätöksen 222 ja 225 perustelukappale).
– Toimenpide, johon komission oli sovellettava asiantunteva yksityinen sijoittaja ‑arviointiperustetta
On korostettava, että asiantunteva yksityinen sijoittaja ‑arviointiperusteen soveltaminen edellyttää välttämättä, että yritys saa valtion sen hyväksi toteuttamista toimenpiteistä etua, joka on peräisin valtion varoista (ks. vastaavasti edellä 193 kohdassa mainittu tuomio komissio v. EDF ym.,
EU:C:2012:318
, 89 kohta ja edellä 161 kohdassa mainittu tuomio Westdeutsche Landesbank Girozentrale ja Land Nordrhein-Westfalen v. komissio,
EU:T:2003:57
, 180 ja 181 kohta).
Unionin yleisessä tuomioistuimessa käydyssä aiemmassa oikeudenkäynnissä 21.4.2009 pidetyssä istunnossa kaikki osapuolet myönsivät sitä paitsi nimenomaisesti vastauksena edellä mainitun tuomioistuimen kysymykseen, että valtion varoista peräisin olevan edun olemassaolo oli asiantunteva yksityinen sijoittaja ‑arviointiperusteen soveltamisen edellytys. Nyt käsiteltävissä asioissa 24.9.2014 pidetyssä istunnossa Ranskan tasavalta ja FT, joille unionin yleinen tuomioistuin esitti uudestaan tätä seikkaa koskevia kysymyksiä, toistivat kantansa, kun taas komissio pyrki muuttamaan omaansa ja puolsi siten edellä 202 kohdassa mainitun oikeuskäytännön vastaista väitettä.
On lisättävä, että riidanalaisessa päätöksessä komissio on noudattanut edellä 202 ja 203 kohdassa esitetyn mukaista lähestymistapaa, kun se aluksi 194–196 perustelukappaleessa pyrki osoittamaan valtion varoista myönnettävän edun olemassaolon ja totesi sen jälkeen 197 perustelukappaleessa, että sen on tutkittava, oliko etu ”järkevästi toimivan yksityisen sijoittajan periaatteen mukainen”.
Käsiteltävässä asiassa unionin tuomioistuimen valituksen johdosta annetun tuomion 127–139 kohdassa esittämistä arvioinneista sekä jäljempänä 256–261 kohdassa esitetyistä näkemyksistä ilmenee, että 4.12.2002 annettua ilmoitusta ja osakaslainatarjousta yhdessä tarkasteltuina pidettiin riidanalaisessa päätöksessä valtion toteuttamina toimenpiteinä, joilla myönnettiin FT:lle valtion varoista peräisin olevaa taloudellista etua ja jotka luokiteltiin valtiontueksi.
Kuten Ranskan tasavalta ja FT siis perustellusti väittävät, komission olisi sovellettava asiantunteva yksityinen sijoittaja ‑arviointiperustetta juuri näihin kahteen toimenpiteeseen yhdessä tarkasteltuina.
On kuitenkin todettava, että – kuten erityisesti edellä 198–201 kohdasta ilmenee – komissio on riidanalaisessa päätöksessä soveltanut tätä perustetta ennen muuta heinäkuusta 2002 alkaen annettuihin ilmoituksiin ja päätellyt sen perusteella, että osakaslainatarjous, sellaisena kuin se julkistettiin ja ilmoitettiin 4.12.2002, oli valtiontukea.
Vain tästä syystä se on siis ensin todettuaan, että heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset eivät olleet mainitun perusteen mukaisia, voinut toiseksi ja liitännäisesti väittää, ettei tätä tarjousta tehty tavanomaisia markkinaolosuhteita vastaavissa olosuhteissa ja että sitä oli siis arvioitava suhteessa heinäkuuta 2002 edeltävään tilanteeseen, jossa se olisi ollut erittäin epätodennäköinen.
Vaikka riidanalainen päätös onkin tältä osin hieman sekava, siitä – kuten komission kirjelmissään ja 24.9.2014 pidetyssä istunnossa antamista selvityksistäkin – ilmenee (ks. jäljempänä 225 kohta), että komission näkemys on, että koska heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset eivät muka olleet asiantunteva yksityinen sijoittaja ‑arviointiperusteen mukaisia, niillä oli vääristävä vaikutus markkinatilanteeseen.
Kuten Ranskan tasavalta ja FT lisäksi perustellusti korostavat, vaikka komissio olisi väittänyt ottaneensa huomioon ”[Ranskan] hallituksen vuoden 2002 heinäkuun ja joulukuun välisenä aikana antamia ilmoituksia” (riidanalaisen päätöksen 203 perustelukappale) tai ”kaikki ilmoitukset yhdessä” (riidanalaisen päätöksen 213 perustelukappale) arvioidessaan asiantunteva yksityinen sijoittaja ‑arviointiperustetta, on todettava, että tosiasiassa se tukeutui tältä osin lähes yksinomaan vain 12.7.2002 annettuun ilmoitukseen (ks. erityisesti riidanalaisen päätöksen 221 ja 229 perustelukappale).
Toteamus tämän 12.7.2002 annetun ilmoituksen keskeisestä merkityksestä asiantunteva yksityinen sijoittaja ‑arviointiperustetta sovellettaessa saa tukea useista väitteistä, joita komissio on esittänyt unionin yleiselle tuomioistuimelle toimittamissaan kirjelmissä. Se toteaa niissä nimittäin, että tämä ilmoitus sisälsi riskejä, joita ”yksityinen sijoittaja ei olisi tuolloin ottanut”, ja että ”heinäkuusta 2002 alkaen oli ollut mahdotonta verrata julkisen sijoittajan käyttäytymistä yksityisen sijoittajan käyttäytymiseen normaalissa markkinatilanteessa” ja että ”kaikki heinäkuun [2002] jälkeiset tapahtumat sijoittuvat markkinaoloihin, joita [mainittu] ilmoitus oli ’vääristänyt’” (asiassa T‑425/04 annetun vastineen 96–98 ja 138 kohta, asiassa T‑425/04 annetun vastauskirjelmän 69–74 ja 82 kohta, komission asiassa T‑425/04 RENV 17.7.2013 esittämien kirjallisten huomautusten 106–109 kohta, asiassa T‑444/04 esitetyn vastineen 85–87 ja 164 kohta, asiassa T‑444/04 esitetyn vastauskirjelmän 59–64 ja 73 kohta, komission asiassa T‑444/04 RENV 17.7.2013 esittämien kirjallisten huomautusten 78–81 kohta).
Asiantunteva yksityinen sijoittaja ‑arviointiperusteen soveltaminen olennaisilta osin vain heinäkuusta 2002 alkaen annettuihin ilmoituksiin ja erityisesti 12.7.2002 annettuun ilmoitukseen on sitä suuremmalla syyllä virheellistä, koska kuten komissio on riidanalaisen päätöksen 188, 189, 218 ja 219 perustelukappaleessa todennut, sillä ei ollut riittävästi tietoja ottaakseen kantaa siihen, voitiinko näitä ilmoituksia itsessään pitää valtiontukena.
Ei tosin voida kiistää sitä, että FT sai taloudellista hyötyä heinäkuusta 2002 alkaen annetuista ilmoituksista.
Tästä on todettava, että komissio on riidanalaisessa päätöksessä osoittanut oikeudellisesti riittävällä tavalla, että näiden ilmoitusten ansiosta muun muassa FT:n luokitus pysyi investointitasolla ja rahoitusmarkkinoiden luottamus palautui, ja ne mahdollistivat sen, että sillä oli mahdollisuus saada helpommin ja huokeammin uutta lainaa 15 miljardin euron arvoisen lyhytaikaisen velkansa rahoittamiseksi ja että sen erittäin heikko rahoitustilanne, joka oli vaarassa heiketä vakavasti kesä- ja heinäkuussa 2002, saatiin lopullisesti vakautettua (ks. erityisesti riidanalaisen päätöksen 212, 221, 222 ja 225 perustelukappale).
On lisättävä, että – toisin kuin FT väittää – komissio saattoi perustellusti katsoa, että heinäkuusta 2002 alkaen toistettujen tuenilmausten myönteiset vaikutukset olivat havaittavissa joulukuuhun 2002 saakka. Tämän osoittavat muun muassa lausuma, jonka S & P antoi 17.12.2002 vastauksena 4.12.2002 annettuun ilmoitukseen (ks. edellä 33 kohta) sekä Moody’sin helmikuussa 2003 antama lausuma (ks. edellä 34 kohta).
Sitä vastoin ei ole osoitettu, että edellä 214 kohdassa määritelty etu on peräisin valtion varoista. Oikeuskäytännön mukaan valtiontuen olemassaolon toteamiseksi komission on todettava riittävän suora yhteys yhtäältä edunsaajalle myönnetyn edun ja toisaalta valtion talousarvion pienentymisen tai talousarviota rasittavien kustannusten riittävän konkreettisen taloudellisen riskin välillä (ks. vastaavasti tuomio 8.9.2011, komissio v. Alankomaat, C‑279/08 P, Kok.,
EU:C:2011:551
, 111 kohta).
Tältä osin on riittävää todeta, että riidanalaisen päätöksen 188, 189, 218 ja 219 perustelukappaleesta ilmenee, että komissio on itse katsonut, ettei sillä ollut riittävästi tietoja todetakseen kiistattomasti, että heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset olivat sellaisia, että ne sitoivat valtion varoja. Vastauksessaan unionin yleisen tuomioistuimen sille käsiteltävässä asiassa esittämään kirjalliseen kysymykseen komissio täsmensi viitatessaan edellä mainittuihin perustelukappaleisiin, että ”ei [ollut] mitään epäilystä siitä, [ettei se ollut] ratkaissut kysymystä siitä, miltä osin näitä ilmoituksia olisi asiaankuuluvan kansallisen oikeuden näkökulmasta pidettävä oikeudellisesti ja taloudellisesti sitovina ja ne voitaisiin näin ollen luokitella sellaisenaan tukitoimenpiteiksi, joihin liittyi valtion varojen sitominen”. Komissio lisäsi, että se pyrki näin korostamaan, että on olemassa ”todellisia riskejä”, että mainittuja ilmoituksia voidaan yhtäältä pitää oikeudellisesti sitovina ja toisaalta niillä voi olla taloudellisia seurauksia, mutta se ei varovaisuussyistä ollut halunnut päätellä pelkästään näiden riskien perusteella, että kyse on valtion varojen sitomisesta.
Edellä esitetyn perusteella on todettava, että komissio on tehnyt oikeudellisen virheen soveltaessaan asiantunteva yksityinen sijoittaja ‑arviointiperustetta ensisijaisesti ja olennaisilta osin heinäkuusta 2002 alkaen annettuihin ilmoituksiin ja erityisesti 12.7.2002 annettuun ilmoitukseen.
– Ajankohta, joka komission oli otettava huomioon soveltaessaan asiantunteva yksityinen sijoittaja ‑arviointiperustetta
Oikeuskäytännön mukaan on niin, että arvioitaessa toimenpidettä EY 87 artiklan kannalta on otettava huomioon kaikki merkitykselliset seikat ja niiden asiayhteys (tuomio 15.12.2009, EDF v. komissio, T‑156/04, Kok.,
EU:T:2009:505
, 221 kohta). Vastaavasti oikeuskäytännössä on täsmennetty, että sen tutkimiseksi, vastasiko valtion toiminta asiantuntevan markkinataloussijoittajan toimintaa, valtion toiminnan taloudellista järkevyyttä arvioitaessa on otettava huomioon rahoitustukitoimenpiteiden toteuttamishetken asiayhteys (edellä 189 kohdassa mainittu tuomio Ranska v. komissio,
EU:C:2002:294
, 71 kohta).
On lisäksi muistettava, että oikeuskäytännön mukaan sen määrittämiseksi, onko julkisen vallan osallistuminen yritysten pääomarakenteeseen valtiontukea, on arvioitava, olisiko vastaavankokoinen yksityinen sijoittaja samankaltaisissa olosuhteissa voinut tehdä samansuuruisia pääomansijoituksia, kun otetaan huomioon muun muassa mainittujen sijoitusten tekohetkellä käytettävissä olleet tiedot ja ennakoitavissa olleet kehityssuuntaukset (ks. edellä 195 kohta).
Edellä 219 ja 220 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaan komission on siis sovellettava asiantunteva yksityinen sijoittaja ‑arviointiperustetta siten, että se ottaa huomioon sen ajankohdan, jolloin valtiontueksi luonnehdittava valtion rahoitustukitoimenpide toteutettiin.
Tästä seuraa, että käsiteltävässä asiassa komission oli paitsi sovellettava asiantunteva yksityinen sijoittaja ‑arviointiperustetta ennen kaikkea 4.12.2002 annettuun ilmoitukseen yhdessä osakaslainatarjouksen kanssa (ks. edellä 202–218 kohta) myös tätä tarkoitusta varten otettava huomioon sen ajankohdan asiayhteys, jona Ranskan valtio toteutti tämän toimenpiteen, mikä tässä tapauksessa tapahtui joulukuussa 2002.
Sen lisäksi, että komissio vasta myöhemmässä vaiheessa ja toissijaisesti sovelsi asiantunteva yksityinen sijoittaja ‑arviointiperustetta mainittuun toimenpiteeseen, se otti tätä tarkoitusta varten huomioon ennen heinäkuuta 2002 vallinneen tilanteen asiayhteyden (ks. erityisesti riidanalaisen päätöksen 228 perustelukappale).
Komissio ei voi perustella kantaansa sillä, että heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset ja erityisesti 12.7.2002 annettu ilmoitus olisivat ”vääristäneet” tai väärentäneet epätavallisen paljon joulukuussa 2002 vallinneita markkinaolosuhteita.
Tästä on todettava, että unionin yleisen tuomioistuimen esitettyä komissiolle 24.9.2014 pidetyssä istunnossa tähän liittyviä kysymyksiä komissio totesi, että EY 87 artikla – ja erityisesti asiantunteva yksityinen sijoittaja ‑arviointiperuste – oli ainoa oikeusperusta sen väitteelle, joka koski näiden ilmoitusten ”vääristävää” vaikutusta.
Kuten edellä 212–217 kohdassa kuitenkin jo todettiin, komissio ei ole ottanut kantaa riidanalaisessa päätöksessä siihen, saattoivatko heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset, joiden se ei ollut osoittanut sisältävän valtion varojen sitomista, olla itsessään valtiontukea.
Edellä 220 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaan on tosin niin, että verrattaessa valtion toimintaa yksityisen sijoittajan toimintaan on otettava huomioon kyseisten sijoitusten tekohetkellä käytettävissä olleet tiedot ja ennakoitavissa ollut kehityssuuntaus. Tämä tarkoittaa, ettei tuen myöntämisen jälkeisiä tapahtumia ja tietoja voida ottaa huomioon, mutta ei mitenkään estä komissiota ottamasta huomioon aikaisempia tapahtumia, jotka kuuluvat kyseessä olevan tuen asiayhteyteen, ja niiden vaikutuksia. Näin ollen komissio saattoi Ranskan valtion toiminnan taloudellista järkiperäisyyttä arvioidessaan ottaa huomioon kaikki seikat, jotka luonnehtivat tätä asiayhteyttä, joka ei käsiteltävässä asiassa rajoittunut joulukuun 2002 tapahtumiin.
Toisin sanoen komissiolla oli valtuudet sisällyttää analyysiinsä heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset objektiivisesti ottaen olennaisina aiempina tapahtumina (riidanalaisen päätöksen 185 perustelukappale), joiden ”ansiosta on helpompi ymmärtää joulukuussa [2002] toteutettujen toimenpiteiden syitä ja laajuutta” (riidanalaisen päätöksen 186 perustelukappale).
Vaikka ”käytettävissä olleet tiedot” voivat liittyä menneisyyteen liittyviin tapahtumiin ja objektiivisiin seikkoihin, kuten heinäkuusta 2002 alkaen annettuihin ilmoituksiin, ei kuitenkaan voida katsoa, että nämä aikaisemmat tapahtumat ja seikat muodostavat yksinään ratkaisevalla tavalla merkityksellisen viitekehyksen asiantunteva yksityinen sijoittaja ‑arviointiperusteen soveltamiselle. Päinvastoin, kun otetaan huomioon käytettävissä oleviin tietoihin perustuvan tulevaisuutta koskevan arvioinnin tarve, menneisyyteen liittyvien tapahtumien ja seikkojen huomioon ottamisen perusteella ei voida sulkea pois myöhempien tapahtumien ja objektiivisten seikkojen huomioon ottamista siltä osin kuin viimeksi mainittuja tapahtumia ja seikkoja voidaan pitää ratkaisevina tämän tulevaisuutta koskevan arvioinnin kannalta joko siksi, että ne kumoavat aikaisemmat tosiseikat, tai siksi, että ne vaikuttavat edunsaajan taloustilanteen tulevaan kehitykseen ja sen asemaan markkinoilla. Vaikka aikaisemmat tapahtumat siis ovatkin objektiivisia tosiseikkoja, jotka ovat ainakin osittain vaikuttaneet myöhempien tapahtumien syntytapaan, ne eivät kuitenkaan voi tehdä tyhjäksi mainittujen myöhempien tapahtumien merkitystä, jos ilmenee, että nämä myöhemmät tapahtumat, kuten rakenneuudistustoimenpiteet, ovat tosiasiallisesti vaikuttaneet tähän kehitykseen.
Käsiteltävässä asiassa komissio on selvästi laiminlyönyt tämän premissin noudattamisen, kun se on jättänyt ottamatta huomioon useita merkityksellisiä seikkoja, jotka tosiasiallisesti vaikuttivat Ranskan valtion joulukuussa 2002 tekemään päätökseen, eli rahoitusmarkkinoiden luottamuksen palautumisen ja FT:n luokituksen ennallaan säilymisen ohella ensisijaisesti yrityksessä toteutetut rakenneuudistus- ja tasapainotustoimenpiteet, joihin kuului sen uuden johdon loka- ja joulukuun 2002 välisenä aikana laatima Ambition 2005 ‑suunnitelma, johon sisältyi TOP-suunnitelmaksi kutsuttu yrityksen operatiivisen tuloksen parantamissuunnitelma. Se on myös jättänyt ottamatta huomioon muita olennaisia seikkoja, kuten rahoituskonsortion syyskuussa 2002 antaman sitoumuksen taata yksityisille sijoittajille kohdistettavan FT:n pääoman korotuksen onnistuminen, FT:n heinä- ja joulukuun 2002 välisenä aikana toteuttaman noin 2,5 miljardin euron suuruisen muun kuin strategisen omaisuuden luovuttamisen, yrityksen johtoryhmän vaihtamisen lokakuussa 2002 sekä FT:n ja saksalaisoperaattori Mobilcomin välisen oikeusriidan ratkaisemisen marraskuussa 2002. Lisäksi kaikki nämä seikat yhdessä johtivat FT:n toimintanäkymien ja suorituskyvyn selvään paranemiseen vuoden 2002 toisella puoliskolla, kuten Ranskan tasavalta osoitti erittäin vakuuttavasti vastauksessaan unionin yleisen tuomioistuimen tässä oikeudenkäyntimenettelyssä esittämään kirjalliseen kysymykseen. On lisättävä, että riidanalaisen päätöksen 260 perustelukappaleessa komissio totesi, ettei ollut aiheellista määrittää kyseessä olevan tuen määrää pelkästään heinäkuusta 2002 alkaen annettujen ilmoitusten perusteella, sillä jos ”perusteena käytettäisiin markkinatilannetta, joka vallitsi ennen [näitä ilmoituksia], jolloin voitaisiin ottaa huomioon Ranskan viranomaisten aiemmin antamien ilmoitusten vaikutus, muiden mahdollisten tapahtumien, kuten FT:n johdon vaihtamisen tai Ambition 2005 ‑suunnitelman, vaikutusta ei voitaisi erotella”.
Riidanalaisen päätöksen 228 perustelukappaleesta ja komission kirjelmistä ilmenee, että soveltaessaan asiantunteva yksityinen sijoittaja ‑arviointiperustetta se ei tosiasiallisesti arvioinut näitä erilaisia ratkaisevia seikkoja. Se jopa tarkoituksellisesti kieltäytyi ottamasta niitä huomioon tässä asiayhteydessä, koska se katsoi, että sen on asetettava etusijalle takautuvasti ja ”vääristymistä” koskevan väitteensä perusteella erityisesti kesä- ja heinäkuun 2002 väliseen aikaan liittyvät aiemmat tosiseikat.
Näissä olosuhteissa on siis pidettävä keinotekoisena ja ilmeisen virheellisenä komission lähestymistapaa, jonka mukaan heinäkuusta 2002 alkaen annettujen ilmoitusten väitetyn ”vääristävän” vaikutuksen huomioon ottamiseksi oli tarpeen rinnastaa tosiasiallinen tilanne, jossa Ranskan valtio lopulta toteutti joulukuussa 2002 konkreettisia tukitoimenpiteitä, 12.7.2002 annettua ilmoitusta edeltäneeseen FT:n taloudellisen tilanteeseen ja rahoitustilanteeseen. Näin ollen komissio ei voinut perustellusti väittää, ettei ollut aiheellista käyttää perusteena joulukuun 2002 markkinatilannetta vaan että mainittujen ilmoitusten osalta oli tukeuduttava markkinatilanteeseen, jota mainitut ilmoitukset eivät olleet ”vääristäneet”.
Komission väite, jonka mukaan asiantunteva yksityinen sijoittaja ei olisi antanut Ranskan viranomaisten heinäkuusta 2002 alkaen antamien kaltaisia ilmoituksia, perustuu siis ilmeiseen arviointivirheeseen ja on lisäperuste hylätä ”vääristymistä” koskeva väite, johon se vetoaa.
On muistettava, että tämä väite perustuu premissiin, jonka mukaan heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset ja ensisijaisesti 12.7.2002 annettu ilmoitus olivat ”taloudellisesta näkökulmasta katsoen vaarantaneet [Ranskan valtion] uskottavuuden ja maineen ja oikeudellisesta näkökulmasta katsoen merkinneet [sen] sitoutumista kyseisestä ajankohdasta lähtien tukemaan [FT:tä] taloudellisesti kaikissa olosuhteissa” (riidanalaisen päätöksen 229 perustelukappale). Komission mukaan nimittäin nämä ilmoitukset olivat ”niin selkeitä, tarkkoja ja järkkymättömiä, että niistä käy ilmi [Ranskan] valtion uskottava sitoutuminen” FT:n tukemiseen (riidanalaisen päätöksen 208 perustelukappale). Ainakin markkinatoimijat olisivat panneet merkille tällaisen järkkymättömän sitoutumisen (riidanalaisen päätöksen 206, 213, 220 ja 221 perustelukappale). Komission mukaan on kuitenkin niin, että kun otetaan huomioon kriisitilanne, jossa FT oli heinäkuussa 2002, asiantunteva yksityinen sijoittaja ei olisi esittänyt tämän kaltaisia julkisia tuenilmauksia, joihin saattoi sisältyä näin suuria taloudellisia riskejä, ainakaan ennen kuin se olisi hankkinut perusteelliset tiedot tämän yrityksen taloudellisesta tilanteesta (riidanalaisen päätöksen 229 perustelukappale).
Tästä on aluksi todettava, ettei pelkästään sen perusteella, että viranomaisten antamien ilmoitusten voidaan markkinoilla käsittää merkitsevän näiden järkkymätöntä sitoutumista, voida päätellä, että näillä ilmoituksilla voi olla sen kaltaisia haitallisia taloudellisia tai oikeudellisia seurauksia, joihin komissio vetoaa. Tällaisen päätelmän tekeminen edellyttää, että asianomaiset ilmoitukset ovat niin selkeitä, tarkkoja ja järkkymättömiä, että niihin voi konkreettisesti sisältyä tällainen sitoumus. Tuen olemassaolon toteamisen on nimittäin perustuttava objektiivisiin toteamuksiin pelkän markkinatoimijoilla olevan käsityksen sijasta (ks. vastaavasti tuomio 26.6.2008, SIC v. komissio, T‑442/03, Kok.,
EU:T:2008:228
, 126 kohta). Näin ollen se sitä paitsi toteen näytetty seikka (ks. edellä 214 kohta), että heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset vaikuttivat myönteisesti markkinatoimijoiden käsityksiin, koska näiden ilmoitusten ansiosta FT:n luokitus pysyi investointitasolla ja rahoitusmarkkinoiden luottamus palautui, ei voi olla ratkaiseva.
Heinäkuusta 2002 alkaen annettujen ilmoitusten luonteen tarkastelusta ilmenee, ettei niihin sisältynyt Ranskan valtion järkkymätöntä sitoumusta, jolla voisi olla komission väittämiä haitallisia seurauksia.
Ensinnäkin 12.7.2002 annetusta ilmoituksesta on todettava, että sen antoi talousministeri ennen kaikkea FT:n enemmistöosakkaana olevan Ranskan valtion edustajan tehtävässään (”olemme FT:n enemmistöosakas”). Tässä tehtävässään hän vakuutti nimenomaisesti, että toimenpiteidensä muodosta riippumatta Ranskan valtio aikoi toimia asiantuntevan sijoittajan tavoin (”valtio-osakkeenomistaja toimii järkevästi toimivan sijoittajan tavoin – –”). Komissio ei ole esittänyt seikkoja, joilla voitaisiin osoittaa, että aikomus asettaa Ranskan valtion tulevien toimenpiteiden toteuttamisen edellytykseksi asiantunteva yksityinen sijoittaja ‑arviointiperusteen noudattaminen oli ainoastaan tuotu julki mutta se ei ollut ilmoituksen antohetkellä todellinen ja vakavasti otettava aikomus.
Lisäksi 12.7.2002 annettu ilmoitus oli epäselvä ja epätäsmällinen niiden mahdollisten tukitoimenpiteiden osalta, joita Ranskan valtio saattaisi toteuttaa myöhemmässä vaiheessa, jota ei ollut vielä määritelty (”toimii järkevän sijoittajan tavoin ja – – ryhtyisimme tarvittaviin toimenpiteisiin”). Kun otetaan huomioon tämän toteamuksen avoin luonne ja epämääräisyys, komissio ei voinut perustellusti päätellä, että Ranskan valtion antamaksi väitetty sitoumus oli selkeä ja että enää tarvitsisi ainoastaan yksilöidä ”toimenpiteitä, eli – – täytäntöönpanokeinoja” (riidanalaisen päätöksen 209 perustelukappale), sillä tällainen selkeä sitoumus edellyttää väistämättä, että mahdollisten tulevien toimenpiteiden luonne ja ulottuvuus määritellään. Kuten 22.7.2002 päivätyssä Deutsche Bankin raportissa, johon komissiokin tukeutui riidanalaisen päätöksen 221 perustelukappaleessa ja alaviitteessä 146, vahvistetaan 12.7.2002 annetusta ilmoituksesta, markkinoilla ei vielä voitu määritellä Ranskan valtion tulevien toimenpiteiden luonnetta ja ulottuvuutta (”[FT] hyötyi markkinoiden kasvavasta luottamuksesta, joka perustui siihen, että [Ranskan] hallitus tukee luottoa tavalla tai toisella”; tämän ”[Ranskan] valtion epäsuoran tuen tapauksessa kyseeseen voisivat tulla joko pankkien tai [Ranskan] hallituksen myöntämät markkinaehtoiset lainat”). Lisäksi 12.7.2002 annetussa ilmoituksessa vahvistetaan tällaisten tulevien toimenpiteiden ehdollinen ja epätäsmällinen luonne, kun siinä nimenomaisesti kiistetään FT:n pääoman korottamisen mahdollisuus, vaikka Ranskan valtio valitsi juuri tämän vaihtoehdon joulukuussa 2002 (”Se ei ole missään tapauksessa tarkoitus! Vahvistan vain yksinkertaisesti sen, että ryhdymme tarvittaviin toimenpiteisiin riittävän ajoissa. Jos se on tarpeellista – – ”).
Tämä tulkinta saa vahvistusta 12.7.2002 annetun ilmoituksen taustalla olleista tosiseikoista. Kuten komissiokin näyttää myöntävän (ks. edellä 179 kohta), tässä vaiheessa ei ollut käytettävissä luotettavia tietoja FT:n taloudellisten ongelmien tosiasiallisesta laajuudesta, rahoitusmarkkinoiden tulevasta reaktiosta edellä mainittuun ilmoitukseen tai FT:n suunnitellun rakenneuudistuksen jälkeisestä kehityksestä, joten Ranskan valtio ei vielä voinut riittävän täsmällisesti tietää ja määritellä yrityksen hyväksi mahdollisesti toteutettavan tukitoimenpiteen luonnetta, ulottuvuutta ja ehtoja. Kaikista Ranskan viranomaisten 12.7.2002 toteuttamista toimista, joihin luetaan se, että ne ottivat suoraan yhteyttä luokituslaitoksiin, käy pikemminkin ilmi, että nämä viranomaiset pyrkivät vakuuttamaan rahoitusmarkkinat pikaisesti siitä, että Ranskan valtio myöntää tulevaisuudessa mahdollisesti tukea FT:lle, ainoastaan estääkseen FT:n luokituksen heikkenemisen edelleen sekä sen, että se menettäisi mahdollisuuden saada uutta lainaa joukkovelkakirjamarkkinoilta, mutta ne eivät juuri tuolla hetkellä määritelleet tarkemmin mahdollista tukea. Mahdollisten tukitoimenpiteiden liian aikainen konkretisointi olisi voinut nimittäin johtaa siihen, että FT:n velan tulevia jälleenrahoittamisvaihtoehtoja olisi tarpeettomasti rajattu ja että niistä olisi pitänyt ilmoittaa komissiolle EY 88 artiklan 3 kohdan nojalla. Tällainen hätiköity toimintatapa olisi lisäksi voinut heikentää velkojien ja investoijien luottamusta Ranskan valtion toimiin. Toisin kuin riidanalaisen päätöksen 212 perustelukappaleessa todetaan, yhteyden ottamista luokituslaitoksiin ei tässä tilanteessa voitu tulkita siten, että se olisi lujittanut Ranskan valtion antamaksi väitetyn sitoumuksen järkkymättömyyttä, vaan ainoastaan siten, että se oli ensimmäinen vaihe FT:n tilanteeseen rahoitusmarkkinoilla heinäkuussa 2002 kohdistuneiden paineiden purkamisessa.
Toisin kuin komissio väittää riidanalaisen päätöksen 210 perustelukappaleessa, pelkästään se seikka, että FT oli jo 12.7.2002 annetun ilmoituksen tekohetkellä vakavissa jälleenrahoitusvaikeuksissa, ei vaikuta millään tavalla ilmoituksen avoimeen ja epämääräiseen luonteeseen kokonaisuudessaan eikä myöskään ilmoituksen merkitykseen sen antamisen taustalla olleiden tosiseikkojen näkökulmasta. Vaikka oletettaisiin, että yritys oli tuossa vaiheessa mainitun kaltaisissa vaikeuksissa, ratkaisevaa ei siis ole se, ettei ilmoituksesta käynyt asianmukaisesti ilmi, kuinka vakavia vaikeuksia FT:llä tuolloin oli lyhytaikaisen velkansa takaisinmaksussa (”jos FT joutuu vaikeuksiin”, ”jos [FT:llä] olisi rahoitusvaikeuksia, kuten ei tänä päivänä ole asian laita, [Ranskan] valtio tekisi tarvittavat päätökset näiden vaikeuksien voittamiseksi”).
Kun komissio tulkitsee kirjaimellisesti 12.7.2002 annettua ilmoitusta, se ei myöskään voi perustellusti väittää, että ”mistään ei käy ilmi, että markkinoilla olisi pantu merkille minkäänlaisia ehtoja” (riidanalaisen päätöksen 210 perustelukappale), sillä joidenkin markkinatoimijoiden subjektiiviset mielikuvat eivät ole ratkaisevia tällaisen ilmoituksen luonteen määrittelyn kannalta (ks. edellä 235 kohta). Tässä toteamuksessa ei myöskään oteta huomioon sitä, että Deutsche Bank ei päinvastoin tuolloin pystynyt ennakoimaan Ranskan valtion FT:n hyväksi tulevaisuudessa mahdollisesti toteuttamien toimenpiteiden luonnetta ja ulottuvuutta (ks. edellä 238 kohta).
Toiseksi 13.9.2002 annetusta ilmoituksesta on todettava, että sekin ennakoi tulevaa, oli ehdollinen ja epätäsmällinen Ranskan valtion pitkällä aikavälillä suunnittelemien mahdollisten toimenpiteiden osalta (”[Ranskan] valtio tukee [FT:tä] [tervehdyttämissuunnitelman] täytäntöönpanossa ja osallistuu omalta osaltaan [FT:n] pääoman voimakkaaseen korottamiseen markkinaolosuhteiden mukaan määritettävän aikataulun ja edellytysten mukaisesti”), sillä varmaa oli ainoastaan se, että siinä vahvistettiin tuleva osallistuminen FT:n ”pääoman voimakkaaseen korottamiseen” ja että tämä tapahtuisi ”markkinaolosuhteiden mukaan”. Kuten 12.7.2002 annetussa ilmoituksessa, myöskään 13.9.2002 annetussa ilmoituksessa ei tarkemmin täsmennetä Ranskan valtion FT:n hyväksi tulevaisuudessa toteuttamien toimenpiteiden luonnetta, ulottuvuutta ja ehtoja vaan todetaan, että mahdollisesti toteutettaviin välivaiheen tukitoimenpiteisiin sovelletaan tarpeellisuuden kriteeriä (”tästä eteenpäin [Ranskan] valtio ryhtyy tarvittaessa toimenpiteisiin, joiden avulla [FT:n] rahoitusvaikeudet voidaan välttää”).
On todettava kolmanneksi 2.10.2002 annetusta ilmoituksesta, että se on yhtä epäselvä kuin 13.9.2002 annettu ilmoitus eikä täsmennä merkittävästi aiemman ilmoituksen sisältöä (”[Ranskan] valtio osallistuu tervehdyttämistoimenpiteiden täytäntöönpanoon ja [FT:n] pääoman korotukseen niiden ehtojen mukaisesti, joista päätetään – –. [Ranskan] valtio ryhtyy tänä aikana tarvittaessa toimenpiteisiin, joiden avulla [FT:n] rahoitusvaikeudet voidaan välttää”). Tällä ilmoituksella Ranskan valtio nimittäin tyytyy ainoastaan epämääräisesti ennakoimaan mahdollista tulevaa osallistumistaan FT:n oman pääoman korottamiseen, mutta osallistumisen luonnetta, ulottuvuutta tai ehtoja ei vielä määritellä. Aiempien ilmoitusten tavoin tässäkin ilmoituksessa todetaan, että Ranskan valtio voi myöntää välivaiheen tukea, jonka ominaisuuksia ei ole enempää täsmennetty, jos se on tarpeen FT:n mahdollisten rahoitusvaikeuksien ratkaisemiseksi.
Edellä esitetystä seuraa, että heinäkuusta 2002 alkaen annetuissa ilmoituksissa – toisin kuin komissio väittää – erityisesti valtion FT:n hyväksi mahdollisesti toteuttamien toimenpiteiden luonne, ulottuvuus ja ehdot on jätetty avoimiksi, epätäsmällisiksi ja ehdollisiksi, joten ilmoituksia ei voida myöskään niiden taustalla olleiden tosiseikkojen perusteella tulkita siten, että niihin sisältyisi Ranskan valtion konkreettinen ja järkkymätön sitoumus myöntää FT:n hyväksi tarkasti rajattua tukea.
Näin ollen heinäkuusta 2002 alkaen annetuista ilmoituksista ei ole voinut syntyä Ranskan valtiolle minkäänlaista oikeudellista velvoitetta, varsinkaan velvoitetta tukea FT:tä taloudellisesti 12.7.2002 alkaen.
Samoista syistä ei voida katsoa, että nämä ilmoitukset olisivat oikeudellisista velvoitteista riippumatta luoneet todellisia odotuksia markkinoilla ja että jos Ranskan valtio ei olisi pitänyt lupaustaan, se olisi johtanut siihen, että sille olisi omistajana ja yrityksen johtajana sekä rahoitusmarkkinoiden merkittävänä talouden toimijana ja lainanottajana aiheutunut tiettyjä kustannuksia uskottavuutensa ja maineensa menettämisestä näillä markkinoilla (riidanalaisen päätöksen 217 ja 221 perustelukappale). Pelkkä markkinoilla aikaan saatu odotus ei ensinnäkään voi sellaisenaan johtaa minkäänlaiseen velvoitteeseen toimia halutulla tavalla (ks. edellä 235 kohta). Komissio ei myöskään ole osoittanut, että jos Ranskan valtio jättää pitämättä tietyn yrityksen hyväksi mahdollisesti antamansa lupauksen tuesta, sen uskottavuus ja maine rahoitusmarkkinoilla saattaisi vaarantua. Kuten edellä 238 kohdassa ja jäljempänä 247 kohdassa esitetyistä toteamuksista lisäksi ilmenee, Ranskan viranomaisten toiminnan tarkoituksena oli heinäkuusta 2002 alkaen nimenomaan välttää komission väittämiä haitallisia seuraamuksia siten, että sen tulevien mahdollisten toimenpiteiden tarkka luonne, ulottuvuus ja ehdot jätettiin täsmentämättä. Lopuksi on joka tapauksessa niin, että – kuten julkisasiamies Mengozzi on ratkaisuehdotuksessaan Bouygues ym. v. komissio ym. (C‑399/10 P ja C‑401/10 P, Kok.,
EU:C:2012:392
, 64 kohta) todennut – on muistettava, että komissio luopui lopulta ottamasta lopullista kantaa siihen, olivatko heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset omiaan viemään valtiolta uskottavuuden rahoitusmarkkinoilla, mikä aiheuttaisi valtiolle taloudellisen riskin siinä muodossa, että sen tulevien toimenpiteiden kustannukset kasvaisivat.
Heinäkuusta 2002 alkaen annetuilla ilmoituksilla ja hyödyntämällä siten mainettaan rahoitusmarkkinoilla toimivana maksukykyisenä ja luotettavana velkojana ja velallisena Ranskan valtion aikomuksena oli tosin tarkoituksellisesti vaikuttaa näiden markkinoiden reaktioihin, palauttaa niiden luottamus ja ennen kaikkea pyrkiä säilyttämään FT:n luokitus ennallaan, minkä tarkoituksena oli valmistella FT:n myöhempää vahvaa jälleenrahoitusta pienemmillä kustannuksilla. Kuten FT 31.5.2013 esittämissään kirjallisissa huomautuksissa perustellusti huomautti, Ranskan valtio ainoastaan sovelsi rahoitusmarkkinoiden toimintaa koskevia erityisiä sääntöjä vakauttaakseen FT:n taloudellisen tilanteen lyhyellä aikavälillä, ja tämän tarkoituksena oli nimenomaan täyttää ne yrittäjyyteen ja rahoitukseen liittyvät edellytykset, joiden täyttyminen oli välttämätöntä myöhemmässä vaiheessa toteutettaville konkreettisimmille tukitoimenpiteille. Näin tehdessään Ranskan valtio on nimenomaisesti toiminut kuten varovainen ja huolellinen yksityinen sijoittaja, joka huolehtii siitä, että kaikki vaadittavat edellytykset täyttyvät ennen kuin se sitoutuu peruuttamattomasti tukeen tai investointeihin. Tässä yhteydessä ei voida hyväksyä komission väitettä, jonka tueksi on esitetty hyvin vähän tosiseikkoja ja jonka mukaan kukaan yksityinen sijoittaja ei olisi pystynyt vaikuttamaan markkinoihin siten kuin Ranskan valtio vaikutti niihin heinäkuusta 2002 alkaen antamillaan ilmoituksilla. Ei voida nimittäin edeltä käsin sulkea pois sitä, että mahdollisesti kansainvälinen ja taloudellisesti merkittävä yksityinen sijoittaja noudattaisi samaa strategiaa ja saavuttaisi saman tuloksen rahoitusmarkkinoilla.
Edellä esitetystä seuraa, että komissio on sekä oikeudellisten seikkojen että tosiseikkojen osalta tukeutunut ilmeisen virheellisesti heinäkuun 2002 jälkeiseen tilanteeseen soveltaessaan asiantunteva yksityinen sijoittaja ‑arviointiperustetta.
– Konkretisoituivatko heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset 4.12.2002 julkistetussa ja ilmoitetussa osakaslainatarjouksessa?
Komissio ei voi perustella sitä, että se on näin soveltanut ilmeisen virheellisesti asiantunteva yksityinen sijoittaja ‑arviointiperustetta, lähinnä riidanalaisen päätöksen 185, 187 ja 226 perustelukappaleessa esittämässään väitteessä, jonka mukaan 4.12.2002 julkistetussa ja ilmoitetussa osakaslainatarjouksessa ainoastaan konkretisoituivat Ranskan valtion aiemmat ilmoitukset, tarkemmin sanoen FT:n taloudellista tukemista koskeva periaatepäätös, joka tehtiin 12.7.2002.
Tällä väitteellään komissio katsoo lähinnä, että sen oli perusteltua arvioida yhdessä heinäkuusta 2002 alkaen annettuja ilmoituksia, 4.12.2002 annettua ilmoitusta ja osakaslainatarjousta sen toteamiseksi, että Ranskan valtio ei toiminnassaan noudattanut asiantunteva yksityinen sijoittaja ‑arviointiperustetta.
Tosin 4.12.2002 julkistettu ja ilmoitettu osakaslainatarjous vastaa Ranskan valtion heinäkuusta 2002 alkaen noudattamaa logiikkaa ja strategiaa, joiden tarkoituksena oli palauttaa rahoitusmarkkinoiden luottamus, jotta FT:n lyhytaikainen velka saataisiin jälleenrahoitettua edullisimmilla ehdoilla, ja joilla oli tällainen seuraus (ks. edellä 247 kohta).
Tästä ei kuitenkaan seuraa, että heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset ennakoivat jo sellaisinaan tiettyä rahoitustukea, kuten vihdoin joulukuussa 2002 konkretisoitunutta tukea.
Edellä 233–244 kohdassa esitetyistä toteamuksista seuraa, että – toisin kuin 4.12.2002 annettu ilmoitus, jossa ilmoitettiin julkisesti tarjouksesta avata FT:n hyväksi 9 miljardin euron luottolimiitti – heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset olivat luonteeltaan avoimia, epätäsmällisiä ja ehdollisia siltä osin kuin kyse oli Ranskan valtion mahdollisten tulevien toimenpiteiden luonteesta, ulottuvuudesta ja ehdoista. Ei siis voida katsoa, että Ranskan valtio oli jo heinäkuusta 2002 alkaen suunnitellut myöntävänsä tällaisen konkreettisen rahoitustuen. Kun otetaan huomioon heinäkuusta 2002 alkaen annettujen ilmoitusten huomattavan erilainen luonne, Ranskan valtion joulukuussa 2002 tekemä päätös ilmoittaa osakaslainaa koskevasta suunnitelmasta ja tarjota tällaista lainaa katkaisi selvästi sen tapahtumaketjun, joka oli johtanut FT:n jälleenrahoittamiseen.
Komission väite vaikuttaa sitäkin epäuskottavammalta siksi, että Ranskan valtion oli ensiksi odotettava ja tutkittava, täyttyivätkö tällaisille valtion toimenpiteille asetetut taloudelliset edellytykset todellakin heinäkuusta 2002 alkaen annettujen ilmoitusten ja niiltä odotettujen vaikutusten eli rahoitusmarkkinoiden luottamuksen palautumisen ja FT:n luokituksen ennallaan säilymisen sekä sen jälkeen, kun FT:ssä oli toteutettu rakenneuudistus- ja tasapainotustoimenpiteitä. Kuten edellä 239 kohdassa todettiin, Ranskan valtiolla ei nimittäin ollut näiden ilmoitusten antohetkellä käytettävissään relevantteja tietoja muun muassa markkinoiden reaktiosta ja toteutettujen toimenpiteiden onnistumisesta, joten se ei vielä voinut tuntea ja määritellä riittävällä tavalla FT:n hyväksi mahdollisesti toteutettavan tukitoimenpiteen – myöskään talousministerin nimenomaisesti vielä heinäkuussa 2002 torjuman mahdollisen pääoman korottamistoimenpiteen – luonnetta, ulottuvuutta ja ehtoja. On siis selvää, että Ranskan valtio katsoi vasta joulukuussa 2002, että tällaisen rahoitustuen taloudelliset edellytykset täyttyivät, mikä osoittaa, että tapahtumaketju katkesi selvästi tässä vaiheessa.
– Olivatko heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset ja 4.12.2002 annettu ilmoitus yhdistettynä osakaslainatarjoukseen yksi ainoa toimenpide?
Komissio toteaa 17.7.2013 esittämissään kirjallisissa huomautuksissa, ettei unionin tuomioistuin ole valituksen johdosta annetussa tuomiossa lausunut siitä, voitiinko heinäkuusta 2002 alkaen annettuja ilmoituksia ja 4.12.2002 annettua ilmoitusta yhdistettynä osakaslainatarjoukseen pitää yhdessä mainitun tuomion 103–105 kohdassa tarkoitettuna yhtenä ainoana toimenpiteenä. Se väittää, että valituksen johdosta annetun tuomion 103 ja 104 kohdassa mainitut perusteet ovat kuitenkin täysin sovellettavissa käsiteltävään asiaan, joten näiden peräkkäisten toimenpiteiden on katsottava liittyvän erottamattomasti toisiinsa.
Valituksen johdosta annetun tuomion 127–131 kohdassa unionin tuomioistuin katsoi saman tuomion 103 ja 104 kohdassa esitettyjä perusteita soveltaen, että komissio saattoi perustellusti katsoa 4.12.2002 annetun ilmoituksen ja osakaslainatarjouksen olevan yhdessä yksi ainoa valtion toimenpide, koska näillä kahdella toimenpiteellä oli niin läheiset yhteydet keskenään, että oli mahdotonta erotella niitä toisistaan. Tästä ilmenee myös, että komissio oli riidanalaisessa päätöksessä määritellyt nimenomaan tämän yhden ainoan toimenpiteen kyseessä olevaksi lainvastaiseksi tukitoimenpiteeksi.
On todettava, että – kuten Ranskan tasavalta ja FT ovat 24.9.2014 pidetyssä istunnossa korostaneet – riidanalainen päätös ei perustu premissiin, jonka mukaan myös heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset sisältyvät mainittuun yhteen ainoaan toimenpiteeseen kyseessä olevan tukitoimenpiteen osana.
Riidanalaisessa päätöksessä heinäkuusta 2002 alkaen annettuja ilmoituksia on tosin tarkasteltu yhdessä valtiontueksi luokitellun yhden ainoan valtiollisen toimenpiteen – tässä tapauksessa 4.12.2002 annettuun ilmoitukseen yhdistetyn osakaslainatarjouksen – kanssa, mutta vain mainitun toimenpiteen asiayhteyteen kuuluvina seikkoina. Unionin tuomioistuin vahvistaa tämän valituksen johdosta annetussa tuomiossa todetessaan, että ”riidanalaisen päätöksen 185 perustelukappaleesta ilmenee, että sen kohteena on komissiolle ilmoitettu osakaslaina ja että heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset on otettu huomioon vain siltä osin kuin ne ovat objektiivisesti ottaen olennaisia mainitun lainan arvioimiseksi” (valituksen johdosta annetun tuomion 73 kohta), että ”komissio on siten tutkinut mainitut ilmoitukset vain siltä osin kuin ne kuuluvat viimeksi mainitun toimenpiteen asiayhteyteen” ja että ”riidanalaisen päätöksen 1 artiklasta ilmenee, että siinä luokitellaan ainoastaan osakaslaina yhteismarkkinoille soveltumattomaksi valtiontueksi ja – – mainitaan heinäkuusta 2002 alkaen annettujen ilmoitusten muodostavan vain todetun tuen asiayhteyden” (valituksen johdosta annetun tuomion 75 kohta).
Komission riidanalaisessa päätöksessä esittämä muutoin virheellinen väite (ks. edellä 249–254 kohta), jonka mukaan osakaslainatarjous konkretisoi 12.7.2002 tehdyn periaatepäätöksen tukea FT:tä, ei mene yhtä pitkälle kuin väite, jonka mukaan heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset olisivat 4.12.2002 annetun ilmoituksen ja osakaslainatarjouksen tavoin osa valtiontueksi luokiteltua yhtä ainoaa toimenpidettä.
Vaikka komissio väittää 17.7.2013 esittämissään kirjallisissa huomautuksissa ja vastauksissa, jotka se antoi unionin yleisen tuomioistuimen käsiteltävässä asiassa sille esittämiin kirjallisiin kysymyksiin, että valituksen johdosta annetun tuomion 103 ja 104 kohdassa asetetut edellytykset täyttyvät myös heinäkuusta 2002 alkaen annettujen ilmoitusten osalta, se ei kuitenkaan päättele tästä, että mainittuja ilmoituksia on pidettävä riidanalaisessa päätöksessä valtiontueksi luokitellun toimenpiteen osana. Komissio päättelee siitä, että nämä ilmoitukset ja osakaslainatarjous liittyvät sen mukaan erottamattomasti toisiinsa, että se saattoi perustellusti katsoa, että kaikki nämä toimenpiteet olivat osa Ranskan valtion jatkuvaa tukiprosessia FT:n hyväksi, valita käsiteltävässä asiassa ”yleisen menettelytavan” (ks. edellä 176 kohta) ja siten tarkastella yhdessä näitä erilaisia toimenpiteitä EY 87 artiklan 1 kohdan kannalta. Komissio painottaa sitä, että muilta osin se on ottanut huomioon heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset vain todetun tuen asiayhteyteen kuuluvina seikkoina. Samoin komissio totesi 24.9.2004 pidetyssä istunnossa, että unionin tuomioistuin oli valituksen johdosta annetun tuomion 102–104 kohdassa vahvistanut menettelyssä sovelletun yleisen menettelytavan, jota se oli puoltanut alusta lähtien. Se totesi myös, ettei se pystynyt täsmentämään, oliko heinäkuusta 2002 alkaen annettujen ilmoitusten ja 4.12.2002 annetun ilmoituksen yhdistettynä osakaslainatarjoukseen katsottava yhdessä muodostavan valituksen johdosta annetussa tuomiossa tarkoitetun ”yhden ainoan toimenpiteen” ja tarkoittiko tämän kaltainen toteamus, että kaikki nämä peräkkäiset toimenpiteet muodostavat yhden ainoan ja saman valtiontuen, ja jätti näiden kysymysten ratkaisemisen unionin yleisen tuomioistuimen tehtäväksi.
Toisin sanoen komissio ei esitä näiden valituksen johdosta annetun tuomion 103 ja 104 kohtaan perustuvien toteamusten perusteella muita väitteitä kuin ne, jotka se on esittänyt unionin yleisessä tuomioistuimessa ja unionin tuomioistuimessa käydyissä aiemmissa oikeudenkäynneissä ja jotka on jo hylätty edellä 202–254 kohdassa virheellisinä tai siksi, että niissä on ilmeinen arviointivirhe.
Edellä esitetystä seuraa, että Ranskan tasavallan ja FT:n esittämät toinen ja kolmas kanneperuste on hyväksyttävä siltä osin kuin niissä vaaditaan toteamaan oikeudellisia virheitä ja ilmeisiä arviointivirheitä sovellettaessa asiantunteva yksityinen sijoittaja ‑arviointiperustetta ja näin ollen EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun valtiontuen käsitteen virheellinen soveltaminen. Näin ollen riidanalaisen päätöksen 1 artikla on kumottava.
Näin ollen ei ole enää aiheellista tutkia Ranskan tasavallan neljättä kanneperustetta, joka koskee perustelujen puuttumista.
3.
Riidanalaisen päätöksen 2 artiklaa koskeva kumoamisvaatimus
On muistettava, että Ranskan tasavalta ja FT vaativat riidanalaisen päätöksen kumoamista kokonaisuudessaan, toisin sanoen sen 2 artikla mukaan luettuna, vaikka ne eivät esitä mitään erityistä väitettä tämän kanteidensa viimeisen osan tueksi.
Valituksen johdosta annetun tuomion 141 ja 142 kohdassa unionin tuomioistuin viittaa mainitun 2 artiklan osalta kuitenkin vain Bouygues-yhtiöiden esittämään kumoamisvaatimukseen ja suunnittelee siis vain tämän vaatimuksen palauttamista unionin yleiseen tuomioistuimeen.
Kun otetaan huomioon edellä 264 kohdassa mainittu Ranskan tasavallan ja FT:n kanteiden kohteen laajuus sekä valituksen johdosta annetun tuomion tuomiolauselman 2 kohta, jossa sana ”vaatimuksista” on monikossa, unionin yleinen tuomioistuin katsoo, että sen käsiteltävänä on edelleen myös näiden asianosaisten esittämä riidanalaisen päätöksen 2 artiklan kumoamisvaatimus.
Tästä on katsottava, että kun otetaan huomioon riidanalaisen päätöksen 1 artiklan kumoaminen Ranskan tasavallan ja FT:n esittämien toisen ja kolmannen kanneperusteen perusteella, niiden vaatimukset mainitun päätöksen 2 artiklan, jossa todetaan, ettei 1 artiklassa tarkoitettua tukea ole tarpeen periä takaisin, kumoamisesta ovat menettäneet kohteensa.
Riidanalaisen päätöksen 1 artiklan kumoamisella on nimittäin erga omnes ‑oikeusvaikutus, joka antaa sille ehdottoman oikeusvoiman (tuomio 1.6.2006, P & O European Ferries (Vizcaya) ja Diputación Foral de Vizcaya v. komissio, C‑442/03 P ja C‑471/03 P, Kok.,
EU:C:2006:356
, 43 kohta ja tuomio 4.3.2009, Tirrenia di Navigazione ym. v. komissio, T‑265/04, T‑292/04 ja T‑504/04,
EU:T:2009:48
, 159 kohta).
Tästä kumoamisesta seuraa, että riidanalaisen päätöksen 1 artiklaan sisältyvä toteamus yhteismarkkinoille soveltumattoman tuen olemassaolosta poistuu taannehtivasti. Näin ollen saman päätöksen 2 artiklaan sisältyvä ilmoitus tuen takaisin perimättä jättämisestä menettää sekin kohteensa taannehtivasti.
Tässä tilanteessa ei ole enää tarpeen lausua Ranskan tasavallan ja FT:n esittämistä riidanalaisen päätöksen 2 artiklan kumoamisvaatimuksista.
Oikeudenkäyntikulut
Valituksen johdosta antamassaan tuomiossa unionin tuomioistuin on määrännyt, että oikeudenkäyntikuluista päätetään myöhemmin. Unionin yleisen tuomioistuimen on näin ollen määrättävä tässä tuomiossa kaikista eri menettelyihin liittyvistä oikeudenkäyntikuluista työjärjestyksensä 219 artiklan mukaisesti.
Työjärjestyksen 134 artiklan 3 kohdassa määrätään, että jos asiassa osa vaatimuksista ratkaistaan toisen asianosaisen ja osa toisen asianosaisen hyväksi, kukin asianosainen vastaa omista kuluistaan. Unionin yleinen tuomioistuin voi kuitenkin päättää, että asianosainen vastaa omista kuluistaan ja että se velvoitetaan korvaamaan suhteellinen osuus vastapuolen kuluista, jos tämä on perusteltua asiassa ilmenneiden seikkojen vuoksi.
Käsiteltävässä asiassa on todettava, että Ranskan tasavallan ja FT:n vaatimukset on hyväksytty siltä osin kuin ne koskevat riidanalaisen päätöksen 1 artiklan kumoamista niiden esittämien toisen ja kolmannen kanneperusteen perusteella. Sitä vastoin niiden ensimmäistä kanneperustetta ei hyväksytty. On lisäksi todettu, ettei ollut enää tarpeen lausua niiden esittämistä riidanalaisen päätöksen 2 artiklan kumoamisvaatimuksista. Asian olosuhteita arvioidaan asianmukaisesti, kun määrätään, että komissio vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan ja että se velvoitetaan korvaamaan kahdeksan kymmenesosaa Ranskan tasavallan ja FT:n oikeudenkäyntikuluja. Ranskan tasavalta ja FT vastaavat kumpikin kahdesta kymmenesosasta omia oikeudenkäyntikulujaan.
Saksan liittotasavalta, joka on asiassa väliintulijana, vastaa työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaisesti omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (laajennettu kuudes jaosto),
on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Valtiontuesta, jonka Ranska on myöntänyt France Télécomille, 2.8.2004 tehdyn komission päätöksen 2006/621/EY 1 artikla kumotaan.

2)
Päätöksen 2006/621 2 artiklan kumoamisvaatimuksista ei ole enää tarpeen lausua.

3)
Euroopan komissio vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan kahdeksan kymmenesosaa Ranskan tasavallan ja Orangen, aiemmin France Télécom, oikeudenkäyntikuluja.

4)
Ranskan tasavalta ja Orange, aiemmin France Telecom, vastaavat kumpikin kahdesta kymmenesosasta omia oikeudenkäyntikulujaan.

5)
Saksan liittotasavalta vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Frimodt Nielsen
Dehousse
Wiszniewska-Białecka
Collins
Ulloa Rubio
Julistettiin Luxemburgissa 2 päivänä heinäkuuta 2015.
Allekirjoitukset
Sisällys

Asian tausta

1. Yleinen asiayhteys

2. Hallinnollinen menettely

3. Riidanalainen päätös

Aiemmat oikeudenkäynnit unionin yleisessä tuomioistuimessa ja unionin tuomioistuimessa

1. Aiempi oikeudenkäynti unionin yleisessä tuomioistuimessa

2. Aiempi oikeudenkäynti unionin tuomioistuimessa

Asian käsittelyn vaiheet ja asianosaisten vaatimukset asian palauttamisen jälkeen

Oikeudellinen arviointi

1. Asiassa T‑444/04 RENV nostetun kanteen tutkittavaksi ottaminen

2. Riidanalaisen päätöksen 1 artiklaa koskeva kumoamisvaatimus

Alustavat huomautukset

Ensimmäinen kanneperuste, joka koskee olennaisten menettelymääräysten rikkomista ja puolustautumisoikeuksien loukkaamista

Olennaisten menettelymääräysten rikkominen

– Asianosaisten lausumat

– Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta

Puolustautumisoikeuksien loukkaaminen

– Asianosaisten lausumat

– Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta

Toinen ja kolmas kanneperuste, jotka koskevat asiantunteva yksityinen sijoittaja ‑arviointiperusteen soveltamisessa tehtyjä oikeudellisia virheitä ja ilmeisiä arviointivirheitä

Asianosaisten lausumat

Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta

– Merkityksellisen oikeuskäytännön mieleen palauttaminen

– Komission riidanalaisessa päätöksessä noudattaman päättelyn mieleen palauttaminen

– Toimenpide, johon komission oli sovellettava asiantunteva yksityinen sijoittaja ‑arviointiperustetta

– Ajankohta, joka komission oli otettava huomioon soveltaessaan asiantunteva yksityinen sijoittaja ‑arviointiperustetta

– Konkretisoituivatko heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset 4.12.2002 julkistetussa ja ilmoitetussa osakaslainatarjouksessa?

– Olivatko heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset ja 4.12.2002 annettu ilmoitus yhdistettynä osakaslainatarjoukseen yksi ainoa toimenpide?

3. Riidanalaisen päätöksen 2 artiklaa koskeva kumoamisvaatimus

Oikeudenkäyntikulut
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: ranska.