CELEX: 62013CJ0382
Zahtjev za prethodnu odluku
Socijalna sigurnost radnika migranata
Uredba (EEZ) br. 1408/71
Članak 13. stavak 2. i članak 17.
Povremeni rad u državi članici različitoj od države boravišta
Primjenjivo zakonodavstvo
Odbijanje države boravišta priznavanja prava na obiteljske doplatke i umanjenje starosne mirovine

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 13. stavka 2. i članka 17. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe, samozaposlene osobe i njihove obitelji koji se kreću unutar Zajednice, u verziji izmijenjenoj i ažuriranoj Uredbom Vijeća (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 1996. (
SL 1997., L 28, str. 1.
) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 7., str. 7.), kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 1992/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2006. (
SL L 392, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 260., u daljnjem tekstu: Uredba br. 1408/71), kao i članaka 20., 21. i 45. UFEU‑a.
Zahtjev je upućen u okviru triju sporova između C. Franzen, H. Giesena te F. van den Berga i Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbank (upravno vijeće ustanove za socijalnu sigurnost, u daljnjem tekstu: SVB) o odlukama kojima je to tijelo odbilo priznati pravo na obiteljsko davanje C. Franzen te je umanjilo naknadu za partnera H. Giesenu i starosnu mirovinu F. van den Bergu.
Pravni okvir
Pravo Unije
Članak 1. Uredbe br. 1408/71 propisuje:
„Za potrebe ove uredbe:
(a)
,zaposlena osoba' odnosno ,samozaposlena osoba' znači:
i.
svaka osoba koja je osigurana, obvezno ili na izbornoj produženoj osnovi, za jedan ili više osiguranih slučajeva obuhvaćenih granama sustava socijalne sigurnosti za zaposlene osobe ili samozaposlene osobe ili posebnim sustavom koji se primjenjuje na dužnosnike;
ii.
svaka osoba koja je obvezno osigurana za jedan ili više osiguranih slučajeva koji su obuhvaćeni granama socijalne sigurnosti kojima se bavi ova Uredba, na temelju sustava socijalne sigurnosti za sve stanovnike ili za cijelo radno stanovništvo, ako:
—
takva osoba može biti određena kao zaposlena osoba na temelju načina na koji se tim sustavom upravlja ili na koji se taj sustav financira, ili
—
je takva osoba, u nedostatku takvih kriterija, osigurana za neki drugi osigurani slučaj naveden u Prilogu I. na temelju sustava za zaposlene osobe ili samozaposlene osobe, ili na temelju sustava iz podtočke iii., bilo obvezno ili na izbornoj produženoj osnovi, ili ako takav sustav u toj državi članici ne postoji, odgovara definiciji iz Priloga I.;
[...]“
Članak 2. stavak 1. navedene uredbe, pod nazivom „Obuhvaćene osobe“, predviđa:
„Ova se Uredba odnosi na zaposlene osobe ili samozaposlene osobe na koje se primjenjuje ili se primjenjivalo zakonodavstvo jedne ili više država članica i koje su državljani jedne od država članica ili koje su osobe bez državljanstva ili izbjeglice koji imaju boravište na državnom području jedne od država članica, kao i na članove njihovih obitelji i njihove nadživjele osobe.“
Članak 13. Uredbe br. 1408/71, koji se nalazi u glavi II. te uredbe, pod nazivom „Određivanje primjenljivog zakonodavstva“, navodi:
„1.   Ovisno o članku 14.c i 14.g na osobe na koje se odnosi ova Uredba primjenjuje se zakonodavstvo samo pojedinačne države članice. To se zakonodavstvo određuje u skladu s odredbama ove glave.
2.   Ovisno o člancima od 14. do 17.:
(a)
na osobu zaposlenu na državnom području jedne države članice primjenjuje se zakonodavstvo te države čak i ako boravi na državnom području druge države članice ili ako se registrirano sjedište ili mjesto poslovanja poduzeća ili pojedinca koji ju zapošljava nalazi na državnom području druge države članice;
[...]
(f)
na osobu na koju se prestaje primjenjivati zakonodavstvo države članice, bez da se na nju počne primjenjivati zakonodavstvo druge države članice u skladu s jednim od pravila navedenim u gore navedenim podstavcima ili u skladu s jednom od iznimaka ili posebnih odredbi navedenih u člancima od 14. do 17., primjenjuje se zakonodavstvo države članice na čijem državnom području boravi u skladu s odredbama samo tog zakonodavstva.“
Temeljem članka 17. te uredbe, pod nazivom „Iznimke od članaka od 13. do 16.“:
„Dvije ili više država članica, nadležna tijela tih država ili tijela koje su ta tijela odredila, mogu međusobnim ugovorom odrediti iznimke od odredbi članaka od 13. do 16. u interesu određenih kategorija zaposlenih ili samozaposlenih osoba, ili određenih osoba.“
Nizozemsko pravo
Zakon o općem sustavu osiguranja za slučaj starosti
Temeljem članka 2. Zakona o općem sustavu osiguranja za slučaj starosti (Algemene Ouderdomswet, u daljnjem tekstu: AOW), „rezident“ u smislu toga zakona jest osoba koja boravi u Nizozemskoj.
Prema članku 3. stavku 1. AOW‑a, mjesto boravišta određene osobe utvrđuje se prema okolnostima slučaja.
Na temelju članka 6. stavka 1. točke (a) AOW‑a osoba koja još nije dostigla dob za mirovinu i koja je rezident osigurana je prema odredbama tog zakona. Stavak 3. članka 6. navodi da se, odstupanjem od stavaka 1. i 2. istog članka, krug ovlaštenika može proširiti ili ograničiti na temelju administrativnog propisa.
Zakonom od 29. travnja 1998. (Stb. 1998, br. 267) dodan je članak 6.a AOW‑u, koji se primjenjuje retroaktivno od 1. siječnja 1989., temeljem kojega:
„Ako je potrebno, odstupajući od članka 6. AOW‑a i od odredaba koje iz njega proizlaze,
a)
osoba čije osiguranje temeljem ovog zakona proizlazi iz primjene odredaba ugovora ili odluke međunarodne organizacije smatra se osiguranom;
b)
osoba na koju se primjenjuje zakonodavstvo druge države na temelju ugovora ili odluke međunarodne organizacije ne smatra se osiguranom.“
Članak 13. stavak 1. točka (a) AOW‑a predviđa da se umanjenje od 2% primjenjuje na iznos mirovine za svaku kalendarsku godinu tijekom koje, nakon što je dostigla dob od 15 godina, a prije dostizanja dobi od 65 godina, osoba koja ima pravo na mirovinu nije bila osigurana.
Stavak 2. točka (a) istog članka predviđa da se bruto naknada umanjuje za 2% za svaku kalendarsku godinu tijekom koje, nakon što je osoba koja ima pravo na mirovinu dostigla dob od 15 godina, a prije nego što dostigne dob od 65 godina, njezin partner nije bio osiguran.
Temeljem članka 45. stavka 1. prve rečenice AOW‑a, u tekstu te odredbe koji se primjenjuje od 1. travnja 1985. osiguranici i bivši osiguranici mogu, u slučajevima, pod uvjetima i sukladno stopi koja će se utvrditi administrativnim propisom, platiti doprinose za razdoblja nakon svojeg petnaestog rođendana, ali prije svojeg šezdesetpetog rođendana za koja nisu osigurani ili nisu bili osigurani.
Temeljem te iste odredbe, u tekstu koji se primjenjuje od 1. siječnja 1990., osiguranici i bivši osiguranici mogu, u slučajevima, pod uvjetima i sukladno stopi koja će se utvrditi putem ili na temelju administrativnog propisa, biti dobrovoljno osigurani za razdoblja nakon svojeg petnaestog rođendana, ali prije svojeg šezdesetpetog rođendana za koja nisu osigurani ili nisu bili osigurani.
Opći zakon o obiteljskim doplacima
Članak 2. i članak 3. stavak 1. Općeg zakona o obiteljskim doplacima (Algemene Kinderbijslagwet, u daljnjem tekstu: AKW) odgovaraju, što se sadržaja tiče, članku 2. i članku 3. stavku 1. AOW‑a.
Temeljem članka 6. stavka 1. točke (a) AKW‑a, osoba koja je rezident osigurana je sukladno odredbama toga zakona.
Članak 6.a točka (b) AKW‑a predviđa da se, ako je potrebno odstupajući od članka 6. AKW‑a i od odredaba koje iz njega proizlaze, ne smatra osiguranom osoba na koju se primjenjuje zakonodavstvo druge države na temelju ugovora ili odluke međunarodne organizacije.
Uredba o proširivanju i ograničavanju kruga osiguranika u sustavu socijalnog osiguranja
Tijekom odnosnog razdoblja u glavnom postupku doneseno je više sukcesivnih uredbi o proširivanju i ograničavanju kruga osiguranika u sustavu socijalnog osiguranja (Besluit uitbreiding en beperking kring verzekerden volksverzekeringen, u daljnjem tekstu: BUB) temeljem članka 6. stavka 3. AOW‑a i AKW‑a. Stoga su na okolnosti u glavnom postupku sukcesivno bile primjenjive uredbe od 19. listopada 1976. (Stb. 557, u daljnjem tekstu: BUB 1976.), od 3. svibnja 1989. (Stb. 164, u daljnjem tekstu: BUB 1989.) i od 24. prosinca 1998. (Stb. 746, u daljnjem tekstu: BUB 1999.).
Na temelju članka 2. stavka 1. točke (a) BUB‑a 1976. ne smatra se „osiguranim“ u smislu, osobito, AOW‑a rezident koji je zaposlen izvan Kraljevine Nizozemske i koji je na toj osnovi osiguran u stranom pravnom sustavu u području davanja za slučaj starosti i smrti kao i u području obiteljskih doplataka na snazi u državi u kojoj je zaposlen.
BUB 1976. zamijenjen je BUB‑om 1989., čiji je članak 10. stavak 1. u verziji koja se primjenjivala od 1. srpnja 1989. do 1. siječnja 1992. predviđao da „rezident koji je zaposlen isključivo izvan Nizozemske nije prijavljen u osiguranje na temelju socijalnog osiguranja“. Za razdoblje od 1. siječnja 1992. do1. siječnja 1997. ista odredba BUB 1989. navodila je da „rezident koji je zaposlen tijekom neprekinutog razdoblja od najmanje tri mjeseca isključivo izvan Nizozemske nije osiguran na temelju socijalnog osiguranja“. Na temelju verzije tog teksta koja se primjenjivala od 1. siječnja 1997. do 1. siječnja 1999. članak 10. stavak 1. BUB‑a 1989. navodio je da „rezident koji je zaposlen tijekom neprekinutog razdoblja od najmanje tri mjeseca isključivo izvan Nizozemske nije osiguran na temelju socijalnog osiguranja, osim ako taj posao obavlja na temelju radnog odnosa s poslodavcem koji ima boravište ili sjedište u Nizozemskoj“.
Dana 1. siječnja 1999. BUB 1989. zamijenjen je BUB‑om 1989. Njegov članak 12. predviđa da „osoba koja boravi u Nizozemskoj i koja je tijekom neprekinutog razdoblja od najmanje tri mjeseca zaposlena isključivo izvan Nizozemske nije osigurana na temelju socijalnog osiguranja, osim ako taj posao obavlja na temelju radnog odnosa s poslodavcem koji ima boravište ili sjedište u Nizozemskoj“.
I BUB 1989. i BUB 1999. sadržavali su klauzulu pravičnosti, u članku 25. odnosno 24., koja je davala ovlast SVB‑u, u okviru BUB‑a 1989., da u određenim slučajevima odstupi od drugih odredbi te uredbe kako bi se otklonile vrlo teške nepravde koje na temelju te uredbe mogu proizaći iz obveze osiguranja ili iz isključenja od te obveze ili, u okviru BUB‑a 1999., da odbije primijeniti odredbe te uredbe ili od njih odstupi, ako bi njihova primjena, uzimajući u obzir značaj proširivanja i ograničavanja kruga ovlaštenika, dovela do teške nepravde koja proizlazi isključivo iz obveze osiguranja ili iz isključenja od te obveze na temelju te druge uredbe.
Glavni postupci i prethodna pitanja
Tužitelji u glavnom postupku su nizozemski državljani i imaju boravište u Nizozemskoj.
Predmet C. Franzen
C. Franzen, rođena 1965., primala je u Nizozemskoj obiteljske doplatke temeljem AKW‑a za svoju kćer rođenu 1995., koju je sama odgajala. U studenome 2002. obavijestila je SVB da u Njemačkoj od 1. siječnja 2001. radi kao frizerka dvadeset radnih sati tjedno. Budući da primanja koja je C. Franzen ostvarivala od tog posla nisu bila značajna, imala je samo obvezno njemačko osiguranje od ozljeda na radu (Unfallversicherung) te nije imala pristup nijednom drugom njemačkom sustavu socijalne sigurnosti. Rješenjem od 25. veljače 2003. SVB joj je opozvao korištenje obiteljskih doplataka počevši od 1. listopada 2002.
SVB navodi u očitovanju koje je dostavio Sudu da je dopisom od 21. rujna 2003. C. Franzen zatražila, primjenom članka 24. BUB‑a 1999., ukidanje svojeg izuzeća od pokrivenosti socijalnim osiguranjem. Rješenjem od 15. ožujka 2004. SVB je odbio taj zahtjev zato što C. Franzen nije bila prijavljena u osiguranje ni na temelju prava Unije ni na temelju odredbi nizozemskog prava. Međutim, u obavijesti o rješenju od 15. ožujka 2004. SVB je predložio C. Franzen da zatraži od nadležne njemačke ustanove da na nju primijeni isključivo nizozemsko zakonodavstvo temeljem članka 17. Uredbe br. 1408/71. C. Franzen nije reagirala na taj prijedlog.
Dana 30. siječnja 2006. C. Franzen je podnijela novi zahtjev za obiteljske doplatke, koji je SVB usvojio rješenjem od 27. ožujka 2006. računajući od prvog tromjesečja 2006.
Dopisom od 5. lipnja 2007. zatraženo je u ime C. Franzen da joj se dodjele obiteljski doplaci računajući od četvrtog tromjesečja 2002. Rješenjem od 5. srpnja 2007. SVB je utvrdio da od prvog tromjesečja 2006. C. Franzen više nema pravo na obiteljske doplatke, ali je odlučio da neće tražiti povrat pogrešno isplaćenih iznosa. Rješenjem od 16. studenoga 2007. prigovor C. Franzen protiv toga rješenja proglašen je neosnovanim te je njezin zahtjev za reviziju od 5. lipnja 2007. također odbijen.
Dana 6. veljače 2008., iako je spor koji je C. Franzen pokrenula protiv tog zadnjeg rješenja još bio u tijeku, SVB je donio novo rješenje kojim je izmijenio obrazloženje svojega rješenja od 16. studenoga 2007. navodeći kako su zahtjevi za obiteljske doplatke bili odbijeni zato što se, temeljem članka 13. stavka 2. Uredbe br. 1408/71, na C. Franzen primjenjivalo samo njemačko zakonodavstvo, isključujući stoga primjenu nizozemskog socijalnog osiguranja.
Presudom od 5. kolovoza 2008. Rechtbank Maastricht utvrdio je da su tužbe protiv rješenja od 16. studenoga 2007. i 6. veljače 2008. neosnovane. Budući da je C. Franzen podnijela žalbu pred Centrale Raad van Beroep, stranke u glavnom postupku pred tim sudom spore se o tome je li počevši od 1. listopada 2002. C. Franzen bila osigurana na temelju AKW‑a zbog svojeg boravišta u Nizozemskoj.
Predmet H. Giesena
Supruga H. Giesena, rođena 1947., bila je zaposlena u Njemačkoj 1970. godine te ponovno, tijekom razdoblja od 19. svibnja 1988. do 12. svibnja 1993., kao „geringfügig Beschäftigte“, odnosno kao privremeno zaposlena osoba. Među ostalim, radila je kao prodavačica u dućanu s odjećom temeljem ugovora o povremenom radu s ograničenim mjesečnim brojem radnih sati koji nije prelazio dva ili tri dana mjesečno.
Dana 22. rujna 2006. H. Giesen podnio je zahtjev za starosnu mirovinu i naknadu za partnera na temelju AOW‑a, koji je SVB prihvatio rješenjem od 3. listopada 2007. Međutim, naknada za partnera bila je umanjena za 16% s obzirom na to da, tijekom razdoblja za vrijeme kojega je supruga H. Giesena radila u Njemačkoj, ona nije bila osigurana temeljem nizozemskog socijalnog osiguranja. H. Giesen je s obzirom na umanjenje te naknade podnio prigovor protiv toga rješenja. Rješenjem od 20. svibnja 2008. taj je prigovor proglašen neosnovanim.
Presudom od 13. listopada 2008. Rechtbank Roermond utvrdio je da je tužba H. Giesena protiv rješenja od 20. svibnja 2008. neosnovana. Navedeni sud zaključio je da njegova supruga nije obuhvaćena nizozemskim zakonodavstvom jer nije utvrđeno da nije bila zaposlena u Njemačkoj dulje od tri mjeseca. Pred sudom koji je uputio zahtjev, temeljem žalbe H. Giesena, stranke se u glavnom postupku spore oko toga je li u razdoblju od 19. svibnja 1988. do 31. prosinca 1992. supruga H. Giesena bila osigurana na temelju AOW‑a zbog toga što je boravila u Nizozemskoj.
Predmet F. van den Berga
F. van den Berg, rođen 1943., bio je zaposlen u Njemačkoj tijekom razdoblja od 25. lipnja do 24. srpnja 1972. i od 1. siječnja 1990. do 31. prosinca 1994. Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da to zaposlenje nije bilo stalno, već samo tijekom kraćih razdoblja. Budući da su njegovi prihodi bili preniski, nije ga se moglo smatrati obveznikom plaćanja doprinosa u Njemačkoj. Dana 17. siječnja 2008. F. van den Berg podnio je zahtjev za starosnu mirovinu na temelju AOW‑a. Rješenjem od 1. kolovoza 2008. SVB mu je priznao pravo na mirovinu, ali uz umanjenje od 14%, uzimajući u obzir da tijekom više od sedam godina F. van den Berg nije bio osiguran u Nizozemskoj. Rješenjem od 25. studenoga 2008. njegov prigovor je djelomično usvojen te je umanjenje određeno na 10%.
Presudom od 19. listopada 2009. Rechtbank Maastricht proglasio je tužbu protiv rješenja od 25. studenoga 2008. neosnovanom. F. van den Berg podnio je žalbu protiv te odluke pred sudom koji je uputio zahtjev, pred kojime se stranke u glavnom postupku spore o tome je li u razdoblju od 1. siječnja 1990. do 31. prosinca 1994. F. van den Berg bio osiguran temeljem AOW‑a zbog činjenice da je boravio u Nizozemskoj.
Zajednička razmatranja za tri predmeta
Centrale Raad van Beroep smatra da se dotične osobe u glavnom postupku može, za sporna razdoblja, smatrati zaposlenim osobama u smislu članka 2. Uredbe br. 1408/71, u vezi s člankom 1. točkom (a) te uredbe, te da su AOW i AKW obuhvaćeni materijalnim područjem primjene navedene uredbe.
Međutim, postavlja se pitanje je li se na dotične osobe tijekom spornih razdoblja na temelju članka 13. stavka 2. točke (a) Uredbe br. 1408/71 primjenjivalo njemačko zakonodavstvo i, ako je potrebno, podrazumijeva li isključivi učinak te odredbe da se nizozemsko zakonodavstvo nije moglo primijeniti. U tom kontekstu, sud koji je uputio zahtjev poziva se na presudu Kits van Heijningen (C‑2/89,
EU:C:1990:183
) koja se odnosi na rad s nepunim radnim vremenom te postavlja pitanje može li se ta praksa primijeniti i na slučaj ugovora o povremenom radu.
Sud koji je uputio zahtjev zaključuje da, u okviru ovih sporova, nije sporno da dotične osobe nisu bile, zbog svojih aktivnosti, prijavljene u osiguranje temeljem njemačkog zakonodavstva, uz izuzetak sustava obveznog njemačkog osiguranja od ozljeda na radu, tako da nisu mogle zahtijevati starosnu mirovinu ili obiteljske doplatke, ovisno o slučaju. Osim toga, on ističe da se, tijekom razdoblja od 1. srpnja 1989. do 31. prosinca 1992., supruga H. Giesena i, tijekom spornih razdoblja koja se na njih odnose, F. van den Berg i C. Franzen moraju smatrati kao da nisu bili prijavljeni u osiguranje temeljem AOW‑a i AKW‑a. Kako bi se moglo ocijeniti protivi li se pravo Unije tom isključenju, potrebno je tumačiti odredbe Unije koje se odnose na slobodu kretanja radnika kao i građana, odnosno, s jedne strane, članak 45. UFEU‑a i, s druge strane, članke 20. i 21. UFEU‑a.
U tim je okolnostima Centrale Raad van Beroep odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
a)
Treba li članak 13. stavak 2. uvodnu rečenicu i točku (a) Uredbe br. 1408/71 tumačiti tako da se na rezidenta jedne države članice koji je obuhvaćen područjem primjene te uredbe i koji na temelju ugovora o povremenom radu obavlja djelatnost kao zaposlena osoba u trajanju od najviše dva ili tri dana mjesečno na području druge države članice na temelju toga primjenjuje zakonodavstvo iz područja socijalne sigurnosti države zaposlenja?
b)
Ako je odgovor na [prvo pitanje pod a)] potvrdan, primjenjuje li se zakonodavstvo iz područja socijalne sigurnosti države zaposlenja i u danima kad se ta djelatnost obavlja i u danima kad se ne obavlja i, ako je odgovor na to potvrdan, koliko dugo nakon posljednjeg stvarnog obavljanja te djelatnosti vrijedi ta primjenjivost?
2.
Protivi li se članak 13. stavak 2. uvodna rečenica i točka (a) u vezi s člankom 13. stavkom 1. Uredbe br. 1408/71 tome da se radnik migrant na kojega se primjenjuje zakonodavstvo iz područja socijalne sigurnosti države zaposlenja na temelju nacionalnog zakonodavstva države boravišta smatra prijavljenim u osiguranje na temelju AOW‑a u toj državi boravišta?
3.
a)
Treba li pravo Unije, a posebno odredbe o slobodnom kretanju radnika i/ili građana Unije, tumačiti tako da se, u okolnostima ovih sporova, protivi primjeni nacionalne odredbe poput članka 6.a AOW‑a i/ili AKW‑a, iz koje proizlazi da je radnik migrant koji boravi u Nizozemskoj isključen iz tamošnjeg osiguranja na temelju AOW‑a i/ili AKW‑a zato što se na njega isključivo primjenjuje njemačko zakonodavstvo iz područja socijalne sigurnosti, čak i ako je taj radnik, kao „geringfügig Beschäftigte“, isključen u Njemačkoj iz osiguranja „Altersrente“ [starosno osiguranje] i tamo nema pravo na „Kindergeld“ [dječji doplatak]?
b)
Je li za odgovor na [treće pitanje pod a)] bitno to što je postojala mogućnost da se ugovori dobrovoljno osiguranje u skladu s AOW‑om ili zatraži od SVB‑a sklapanje ugovora u smislu članka 17. Uredbe br. 1408/71?“
O prethodnim pitanjima
Prvo pitanje
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li tumačiti članak 13. stavak 2. točku (a) Uredbe br. 1408/71 u smislu da se na rezidenta jedne države članice, koji je obuhvaćen područjem primjene te uredbe i koji radi nekoliko dana mjesečno temeljem ugovora o povremenom radu na državnom području druge države članice, primjenjuje zakonodavstvo države zaposlenja i, ako je odgovor potvrdan, jesu li time obuhvaćeni i dani tijekom kojih se ne obavlja nikakva djelatnost kao zaposlena osoba.
Treba podsjetiti da Uredba br. 1408/71 uvodi sustav koordinacije nacionalnih sustava socijalnog osiguranja i ustanovljuje, u glavi II., pravila koja se primjenjuju na utvrđivanje zakonodavstva koje se primjenjuje na radnike koji se kreću unutar Unije (vidjeti osobito u tom smislu presudu Wencel, C‑589/10,
EU:C:2013:303
, t. 45.).
Cilj odredaba iz glave II. jest da dotične osobe budu obuhvaćene sustavom socijalne sigurnosti samo jedne države članice, kako bi se izbjeglo kumuliranje primjenjivih nacionalnih zakonodavstava i komplikacije koje iz toga mogu proizaći (vidjeti presude Ten Holder, 302/84,
EU:C:1986:242
, t. 19.; Luijten, 60/85,
EU:C:1986:307
, t. 12.; Bosmann, C‑352/06,
EU:C:2008:290
, t. 16. kao i Hudzinski i Wawrzyniak, C‑611/10 i C‑612/10,
EU:C:2012:339
, t. 41.).
To načelo primjene zakonodavstva jedne države svoj izričaj nalazi posebno u članku 13. stavku 1. Uredbe br. 1408/71, koji propisuje da se na radnika na kojega se ta uredba odnosi primjenjuje zakonodavstvo samo jedne države članice (vidjeti presude Ten Holder, 302/84,
EU:C:1986:242
, t. 20.; Luijten, 60/85,
EU:C:1986:307
, t. 13. i Bosmann, C‑352/06,
EU:C:2008:290
, t. 16.).
Na temelju članka 13. stavka 2. točke (a) Uredbe br. 1408/71, na osobu koja obavlja djelatnost kao zaposlena osoba na državnom području jedne države članice primjenjuje se zakonodavstvo te države čak i ako ona boravi na državnom području druge države članice. Utvrđivanje zakonodavstva jedne države članice kao zakonodavstva primjenjivog na radnika temeljem te odredbe ima za učinak da je na njega primjenjivo samo zakonodavstvo te države članice (vidjeti presude Ten Holder, 302/84,
EU:C:1986:242
, t. 23. i Bosmann, C‑352/06,
EU:C:2008:290
, t. 17.).
U svojoj presudi Kits van Heijningen (C‑2/89,
EU:C:1990:183
, t. 10.), koja se odnosi na rad s nepunim radnim vremenom koji se obavlja dva dana tjedno, i to svaki put u trajanju od dva sata, Sud je utvrdio da ništa u tekstu članka 1. točke (a) ili članka 2. stavka 1. Uredbe br. 1408/71 ne dopušta isključivanje iz područja primjene te uredbe određenih kategorija osoba zbog vremena koje posvećuju obavljanju svojih djelatnosti. Slijedom toga, treba smatrati da je osoba obuhvaćena područjem primjene navedene uredbe ako zadovoljava uvjete koje zajednički postavljaju odredbe članka 1. točke (a) i članka 2. stavka 1. te uredbe.
Svojim prvim pitanjem, pod a), sud koji je uputio zahtjev želi saznati primjenjuje li se sudska praksa vezana uz presudu Kits van Heijningen (C‑2/89,
EU:C:1990:183
) na situaciju poput one supruge H. Giesena, koja je radila samo dva ili tri dana mjesečno u Njemačkoj. Što se tiče situacija C. Franzen i F. van den Berga, taj sud smatra utvrđenom činjenicu da se njihova aktivnost u Njemačkoj smatra djelatnošću zaposlene osobe i da je Savezna Republika Njemačka bila nadležna država članica tijekom spornog razdoblja koje se odnosi na te dvije osobe.
U tom pogledu, s obzirom na to da iz sudske prakse navedene u točki 44. ove presude proizlazi da vrijeme koje je provedeno u obavljanju djelatnosti kao zaposlene osobe nije važno u pogledu utvrđivanja primjenjivosti Uredbe br. 1408/71 na dotičnu osobu, treba smatrati da je osoba – koja radi dva ili tri dana mjesečno i zadovoljava uvjete iz članka 1. točke (a) i članka 2. stavka 1. Uredbe br. 1408/71, odnosno na koju se primjenjuje, kao zaposlenu osobu, zakonodavstvo jedne ili više država članica i državljanin je jedne države članice – obuhvaćena područjem primjene te uredbe. Temeljem članka 13. stavka 2. točke (a) navedene uredbe, na tu osobu se primjenjuje zakonodavstvo države članice na čijem državnom području obavlja djelatnost kao zaposlena osoba.
Sud koji je uputio zahtjev osim toga pita primjenjuje li se, temeljem članka 13. stavka 2. točke (a), zakonodavstvo države članice zaposlenja, osim na dane kada se obavlja djelatnost kao zaposlena osoba, i na dane kada se ta djelatnost ne obavlja.
Odgovor na to pitanje također proizlazi iz presude Kits van Heijningen (C‑2/89,
EU:C:1990:183
). Naime, u točki 14. te presude Sud je zaključio da članak 13. stavak 2. točka (a) Uredbe br. 1408/71 ne razlikuje obavlja li se djelatnost kao zaposlena osoba s punim ili nepunim radnim vremenom. Osim toga, cilj kojem ta odredba teži bio bi doveden u pitanje ako bi trebalo smatrati da je primjena zakonodavstva navedene države članice ograničena samo na razdoblja tijekom kojih se ta djelatnost obavlja, uz isključenje onih razdoblja tijekom kojih dotična osoba ne obavlja tu djelatnost.
Sud je iz toga zaključio da članak 13. stavak 2. točku (a) Uredbe br. 1408/71 treba tumačiti u smislu da se na osobu koja ulazi u područje primjene te uredbe, koja obavlja djelatnost kao zaposlena osoba s nepunim radnim vremenom na državnom području države članice, primjenjuje zakonodavstvo te države kako tijekom dana kada obavlja tu djelatnost tako i tijekom dana kada ju ne obavlja (presuda Kits van Heijningen, C‑2/89,
EU:C:1990:183
, t. 15.).
Ista razmatranja se primjenjuju na aktivnosti povremeno zaposlenih osoba, poput onih u glavnom postupku. U tom pogledu, treba navesti da zakonodavstvo države članice zaposlenja ostaje primjenjivo tako dugo dok dotična osoba obavlja profesionalnu aktivnost na državnom području te države članice. U tu svrhu, postojanje radnog odnosa i vrsta radnog odnosa, kao što su rad s nepunim radnim vremenom ili povremeni rad, ili broj sati koje je odradio radnik, nisu relevantni.
To tumačenje se ne može pobiti sudskom praksom vezanom uz članak 13. stavak 2. točku (f) Uredbe br. 1408/71, prema kojoj se ta odredba, koja prema uvjetima koji su u njoj navedeni osobu podvrgava zakonodavstvu države članice boravišta, primjenjuje kako na osobe koje su definitivno prestale sa svakom profesionalnom aktivnošću tako i na one koje su samo privremeno prekinule svoje aktivnosti (presude Kuusijärvi, C‑275/96,
EU:C:1998:279
, t. 39. i 40. kao i Adanez‑Vega, C‑372/02,
EU:C:2004:705
, t. 24.).
Naime, kao što opravdano ističe SVB, razdoblje tijekom kojega se aktivnosti u okviru povremenog rada ne obavljaju ne može se smatrati privremenim prestankom aktivnosti. U tom pogledu, iz spisa predmeta koji je dostavljen Sudu proizlazi da je radni odnos između supruge H. Giesena i njezina poslodavca trajao pet godina bez prekida. Stoga se tijekom tog razdoblja, temeljem članka 13. stavka 2. točke (a) Uredbe br. 1408/71, na nju primjenjivalo zakonodavstvo države članice zaposlenja, u ovom slučaju, njemačko zakonodavstvo.
Stoga na prvo pitanje treba odgovoriti tako da članak 13. stavak 2. točku (a) Uredbe br. 1408/71 treba tumačiti u smislu da se na rezidenta jedne države članice, koji je obuhvaćen područjem primjene te uredbe i koji radi nekoliko dana mjesečno na temelju ugovora o povremenom radu na državnom području druge države članice, primjenjuje zakonodavstvo države zaposlenja kako tijekom dana za vrijeme kojih obavlja djelatnost kao zaposlena osoba tako i tijekom dana kada tu djelatnost ne obavlja.
Drugo pitanje
Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 13. stavak 2. točku (a), u vezi sa stavkom 1. istog članka Uredbe br. 1408/71, tumačiti u smislu da se, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, protivi tomu da radnik migrant, na kojega se primjenjuje zakonodavstvo države članice zaposlenja, prima, na temelju nacionalnog zakonodavstva države boravišta, davanja koja se odnose na sustav osiguranja za slučaj starosti ili obiteljske doplatke u toj državi.
To pitanje upućuje na posebne okolnosti predmeta u glavnom postupku u kojem primjena zakonodavstva države članice zaposlenja nije dovela do uključenosti dotičnih osoba u sustav socijalne sigurnosti te države u pogledu obiteljskih doplataka i starosne mirovine.
Iako zakonodavstvo države boravišta u glavnom postupku isključuje, na temelju klauzule o isključenju propisane člankom 6.a točkom (b) AKW‑a i AOW‑a, uključenost radnika migranata kao što su osobe u glavnom postupku u sustav mirovinskog osiguranja, sud koji je uputio zahtjev objašnjava da je, ako je odgovor na drugo pitanje negativan, na njemu da ne primijeni tu klauzulu o isključenju i da primijeni klauzulu pravičnosti koju predviđaju BUB 1989. i BUB 1999. kako bi otklonio vrlo teške nepravde koje mogu proizaći iz obveze osiguranja ili isključenja od nje.
U tom kontekstu se postavlja pitanje protivi li se članak 13. Uredbe br. 1408/71 priznanju prava na navedena davanja od strane države članice boravišta.
U tom pogledu, treba podsjetiti da je Sud već prihvatio u svojim presudama Bosmann (C‑352/06,
EU:C:2008:290
) kao i Hudzinski i Wawrzyniak (C‑611/10 i C‑612/10,
EU:C:2012:339
) izuzeća od načela primjene zakonodavstva jedne države te je priznao mogućnost, za državu članicu koja nije nadležna prema odredbama glave II. Uredbe br. 1408/71, da prizna pravo, pod određenim uvjetima, na obiteljska davanja radniku migrantu primjenom njegovog nacionalnog prava.
Tako je u presudi Bosmann (C‑352/06,
EU:C:2008:290
), u kontekstu u kojem nije bilo kumulacije obiteljskih davanja iste vrste unatoč istodobnoj primjeni zakonodavstava dviju država članica, Sud utvrdio da se, iako pravo Unije ne obvezuje nadležna tijela države boravišta na priznavanje prava B. Bosmann na predmetno obiteljsko davanje, ni mogućnost priznavanja prava na to davanje ne može isključiti ako ta osoba ima pravo na navedene doplatke samo zbog činjenice da ima boravište u toj državi članici (vidjeti u tom smislu presudu Bosmann, C‑352/06,
EU:C:2008:290
, t. 25., 27. i 28.).
Posebno, Sud je u točki 31. navedene presude Bosmann (C‑352/06,
EU:C:2008:290
) smatrao da, u okolnostima poput onih u predmetu koji je doveo do te presude, država članica boravišta ne može biti lišena mogućnosti priznavanja prava na obiteljska davanja osobama koje imaju boravište na njezinom državnom području. Naime, iako se, na temelju članka 13. stavka 2. točke (a) Uredbe br. 1408/71, na osobu koja obavlja djelatnost kao zaposlena osoba na državnom području jedne države članice primjenjuje zakonodavstvo te države, čak i ako ta osoba ima boravište na državnom području druge države članice, ostaje činjenica da cilj te uredbe nije sprečavanje države boravišta da prizna pravo, primjenom svojeg zakonodavstva, na obiteljske doplatke toj osobi.
Slično izuzeće od načela primjene zakonodavstva jedne države predviđenog člankom 13. stavkom 1. Uredbe br. 1408/71 prihvaćeno je u presudi Hudzinski i Wawrzyniak (C‑611/10 i C‑612/10,
EU:C:2012:339
), u kojoj je Sud priznao mogućnost državi članici, koja nije nadležna temeljem odredaba glave II. te uredbe, ali na čijem je državnom području radnik migrant obavljao privremeni rad te bio u potpunosti obvezan plaćati porez na dohodak, da prizna pravo na davanje za dijete komplementarno onome koje isplaćuje država članica boravišta.
Što se tiče, kao prvo, obiteljskih davanja i situacije C. Franzen, treba utvrditi s jedne strane da, kao u njemačkom zakonodavstvu u okolnostima poput onih vezanih uz B. Bosmann, u nizozemskom zakonodavstvu u glavnom postupku obiteljsko davanje ne podliježe uvjetima zapošljavanja ili osiguranja. Stoga, sama činjenica boravišta u Nizozemskoj dovoljna je za primanje obiteljskih davanja, uz izuzetak klauzule isključenja predviđene člankom 6.a točkom (b) AKW‑a i AOW‑a, cilj koje je prenošenje načela primjene zakonodavstva jedne države u nacionalno zakonodavstvo. S druge strane, usprkos formalnoj primjeni zakonodavstva države članice zaposlenja, C. Franzen nije imala pravo na odnosna socijalna davanja zbog ograničenog broja odrađenih sati rada i malog prihoda od djelatnosti kao zaposlene osobe koju je obavljala na državnom području te države. Dakle, kao i u predmetu vezanom uz presudu Bosmann (C‑352/06,
EU:C:2008:290
), okolnosti predmeta C. Franzen ne pokazuju kumuliranje obiteljskih davanja iste naravi koja se odnose na isto razdoblje osiguranja.
Kao drugo, što se tiče odnosnih davanja za slučaj starosti i naknade za partnera u sporovima koji se odnose na F. van der Berga i H. Giesena, proizlazi da su materijalni uvjeti za dodjelu takvih davanja primjenom zakonodavstva države članice boravišta ispunjeni i da dodjela tih davanja ne dovodi do kumulacije davanja iste naravi koja se odnose na isto razdoblje u slučaju istodobne primjene zakonodavstava države boravišta i države zaposlenja.
Naime, tijekom rasprave pred Sudom navedeno je da je uvjet boravišta dovoljan za uključenost u nizozemski zakonski mirovinski sustav, čak i u slučaju neaktivnosti osobe u danom razdoblju. U glavnim postupcima zainteresirane su osobe izgubile svoju vezu s Nizozemskom zato što su obavljale povremeni rad na njemačkom državnom području a da nisu bile uključene u sustav osiguranja za slučaj starosti u Njemačkoj zbog malih prihoda.
Slijedom toga, treba zaključiti, analogno presudi Bosmann (C‑352/06,
EU:C:2008:290
), da se članak 13. stavak 2. točka (a) Uredbe br. 1408/71, u vezi s člankom 13. stavkom 1. te uredbe, ne protivi, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, tomu da radnik migrant na kojeg se primjenjuje sustav socijalne sigurnosti u državi članici zaposlenja, koji ispunjava materijalne uvjete za dodjelu takvih davanja primjenom zakonodavstva svoje države članice boravišta i čija situacija ne dovodi do kumulacije davanja iste naravi koja se odnose na isto razdoblje, prima obiteljska davanja i davanja za slučaj starosti u državi članici boravišta.
Iz prethodnih razmatranja proizlazi da na drugo pitanje treba odgovoriti tako da članak 13. stavak 2. točku (a) Uredbe br. 1408/71, u vezi sa stavkom 1. istog članka, treba tumačiti u smislu da se, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, ne protivi tomu da radnik migrant, na kojega se primjenjuje zakonodavstvo države članice zaposlenja, na temelju nacionalnog zakonodavstva države članice boravišta, prima davanja koja se odnose na sustav osiguranja za slučaj starosti i obiteljske doplatke države članice boravišta.
Treće pitanje
S obzirom na odgovor na drugo pitanje i osobito činjenicu da sud koji je uputio zahtjev predviđa, kao što proizlazi iz točke 56. ove presude, neprimjenu klauzule o isključenju u slučaju kada bi odgovor na drugo pitanje bio negativan, nije potrebno odgovoriti na treće pitanje.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

1.
Članak 13. stavak 2. točku (a) Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe, samozaposlene osobe i njihove obitelji koji se kreću unutar Zajednice, u verziji izmijenjenoj i ažuriranoj Uredbom Vijeća (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 1996., kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 1992/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2006., treba tumačiti u smislu da se na rezidenta jedne države članice, koji je obuhvaćen područjem primjene te uredbe kako je izmijenjena i koji radi nekoliko dana mjesečno na temelju ugovora o povremenom radu na državnom području druge države članice, primjenjuje zakonodavstvo države zaposlenja kako tijekom dana za vrijeme kojih obavlja djelatnost kao zaposlena osoba tako i tijekom dana kada tu djelatnost ne obavlja.

2.
Članak 13. stavak 2. točku (a) Uredbe br. 1408/71, u verziji izmijenjenoj i ažuriranoj Uredbom br. 118/97, kako je izmijenjena Uredbom br. 1992/2006, u vezi sa stavkom 1. istog članka, treba tumačiti u smislu da se, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, ne protivi tomu da radnik migrant, na kojega se primjenjuje zakonodavstvo države članice zaposlenja, prima, na temelju nacionalnog zakonodavstva države članice boravišta, davanja koja se odnose na sustav osiguranja za slučaj starosti i obiteljske doplatke države članice boravišta.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: nizozemski