CELEX: 62009CJ0477
Előzetes döntéshozatal iránti kérelem
80/987/EGK irányelv és 2002/74/EK irányelv
A munkáltató fizetésképtelensége
A munkavállalók védelme
A munkavállalók fennálló követeléseinek kifizetése
Az illetékes garanciaintézet meghatározása
A nemzeti jog szerinti kedvezőbb garancia
Az erre történő hivatkozás lehetősége

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a munkáltató fizetésképtelensége esetén a munkavállalók védelmére vonatkozó tagállami
jogszabályok közelítéséről szóló, 1980. október 20‑i 80/987/EGK tanácsi irányelv (HL L 283., 23. o.; magyar nyelvű különkiadás
5. fejezet, 4. kötet, 261. o.) 2002. szeptember 23‑i 2002/74/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (HL L 270., 10. o.;
magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 261. o.) módosított változata 8a. és 9. cikkének értelmezésére vonatkozik.
A jelen kérelmet a Ch. Defossez és jogellenes elbocsátásáig a Ch. Defossez‑t alkalmazó társaság, a Sotimon SARL (a továbbiakban:
Sotimon) felszámolójakénti minőségében Ch. Wiart, valamint az Office national de l’emploi – fonds de fermeture d’entreprises
(a továbbiakban: FFE belge) és a Centre de gestion et d’études de l’Association pour la gestion du régime de garantie des
créances des salariés de Lille (CGEA) (a továbbiakban: CGEA de Lille) között folyamatban lévő, munkáltatójának fizetésképtelensége
miatt Ch. Defossez számára ki nem fizetett bérrel kapcsolatos követelésekre irányuló jogvita keretében terjesztették elő.

Jogi háttér
A 80/987 irányelv 1. cikkének (1) bekezdése értelmében az irányelvet „a munkaszerződésből vagy munkaviszonyból származó, a
2. cikk (1) bekezdésének értelmében fizetésképtelen munkáltatókkal szembeni munkavállalói követelések esetén kell alkalmazni”.
Ezen irányelv 2. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Ezen irányelv alkalmazásában fizetésképtelen a munkáltató:
a)      [ha] az érintett tagállam törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezései szerint a hitelezők követeléseinek együttes kielégítése
céljából kérelmezték a munkáltató vagyonára folytatott eljárás megkezdését, és ez lehetővé teszi az 1. cikk (1) bekezdésében
említett követelések figyelembevételét,
továbbá
b)      ha az említett törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések szerinti illetékes hatóság:
–        vagy elhatározta az eljárás megkezdését,
–        vagy megállapította, hogy a munkáltató vállalkozása vagy üzeme végleg megszűnt, és a rendelkezésre álló vagyontömeg nem elegendő
az eljárás megkezdésének biztosítására.”
A 80/987 irányelv 3. cikke kötelezi a tagállamokat, hogy meghozzák a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy a
garanciaintézetek biztosítják a munkavállalók munkaszerződésből vagy munkaviszonyokból származó olyan fennálló követeléseinek
a kielégítését, amelyek egy meghatározott időpont előtti időszak díjazását érintik.
Ezen irányelv 5. cikkének szövege a következő:
„A tagállamok meghatározzák a garanciaintézetek felépítésének, finanszírozásának és működésének részletes szabályait, különös
tekintettel a következő alapelvekre:
a)      a garanciaintézetek vagyona a munkáltató vállalati vagyonától elkülönül, és úgy kell kezelni, hogy a fizetésképtelenség miatt
folytatott eljárásban ne legyen hozzáférhető;
b)      a munkáltatók hozzájárulnak a finanszírozásához, kivéve ha azt teljes mértékben az állami hatóságok biztosítják;
c)      a garanciaintézetek fizetési kötelezettségei függetlenek a finanszírozáshoz történő hozzájárulás kötelezettségének teljesítésétől.”
A 80/987 irányelv 9. cikke értelmében az irányelv nem érinti a tagállamok azon lehetőségét, hogy a munkavállalókra nézve kedvezőbb
törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezéseket alkalmazzanak vagy vezessenek be.
A 2002/74 irányelv (7) preambulumbekezdése szerint a több tagállamban tevékenykedő vállalkozások fizetésképtelensége esetében
és a munkavállalók jogainak az Európai Bíróság ítélkezési gyakorlatával összhangban való megerősítése érdekében a munkavállalók
jogbiztonságának szavatolására olyan rendelkezéseket kell hozni, amelyek egyértelműen meghatározzák, hogy melyik intézet felelős
ilyen esetekben a fennálló követelések kifizetéséért, továbbá a tagállamok illetékes közigazgatási hatóságai közötti együttműködés
céljaként a munkavállalók fennálló követeléseinek mielőbbi rendezését határozza meg. Biztosítani kell továbbá a vonatkozó
intézkedések megfelelő végrehajtását a tagállamok illetékes közigazgatási hatóságai közötti együttműködésről szóló rendelkezés
meghozatalával.
A 2002/74 irányelv 1. cikkének 4. pontja a transznacionális esetekre vonatkozó rendelkezésekkel és – többek között – a 8a. cikkel
egészítette ki a 80/987 irányelvet. E cikk (1) bekezdése értelmében ha egy, legalább két tagállam területén tevékenykedő vállalkozás
fizetésképtelenné válik, akkor a munkavállalók fennálló követeléseinek teljesítéséért annak a tagállamnak az intézete felelős,
amelynek területén az érintett munkavállalók rendszerint dolgoztak vagy dolgoznak.
A 2002/74 irányelv 2. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy a tagállamok hatályba léptetik azokat a törvényi, rendeleti és
közigazgatási rendelkezéseket, amelyek szükségesek ahhoz, hogy ennek az irányelvnek 2005. október 8. előtt megfeleljenek,
valamint hogy az említett rendelkezéseket a munkáltatók minden, az e rendelkezések hatálybalépését követően bekövetkező fizetésképtelensége
esetében alkalmazzák.

Az alapügy tényállása és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
Ch. Defossez a VPK társaság belgiumi telephelyén művezetői, majd csoportvezetői munkakörben, előbb 1997 márciusától az EBM
francia társaság, majd 2000 szeptemberétől a szintén francia Sotimon társaság alkalmazásában állt. E két társaság székhelye
Franciaországban van.
2003 decemberében Ch. Defossez‑t elbocsátották. 2004. január 15‑én a Conseil de prud’hommes de Dunkerque‑hez (dunkerque‑i
munkaügyi bíróság) fordult.
A tribunal de commerce de Dunkerque (dunkerque‑i kereskedelmi bíróság) 2004. június 1‑jei ítélete alapján felszámolási eljárás
indult a Sotimon ellen. Ch. Defossez – bérköveteléseinek kifizetése érdekében − elsődlegesen a CGEA de Lille, másodlagosan
pedig az FFE belge perbehívását kérte.
A conseil de prud’hommes de Dunkerque 2006. június 30‑i határozatában megállapította, hogy Ch. Defossez‑t valós és komoly
ok nélkül bocsátották el. A conseil de prud’hommes de Dunkerque következésképpen meghatározta Ch. Defossez követeléseit, és
kimondta az ítélet CGEA de Lille‑lel szembeni végrehajthatóságát.
A Cour d’appel de Douai (douai fellebbviteli bíróság) 2008. január 31‑i ítéletében felvette Ch. Defossez követeléseit a Sotimon
elleni felszámolási eljárás keretében kielégítendő követelések közé, és az ítéletet a FFE belge‑zsel szemben végrehajthatóvá
nyilvánította, kizárva az eljárásból a CGEA de Lille‑t.
Ch. Defossez felülvizsgálati kérelmet nyújtott be ezen ítélet ellen, és azt rótta fel a cour d’appel de Douai‑nak, hogy – a
módosított 80/987 irányelv 8a. cikke alapján – elutasította a CGEA de Lille‑lel szemben benyújtott, garancia iránti kérelmét,
a FFE belge garanciáját pedig fenntartotta.
E körülmények között a Cour de cassation felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést
terjesztette a Bíróság elé:
„A […] 2002/74 irányelvvel módosított [...] 80/987 irányelv 8a. cikke, amelynek (1) bekezdése szerint, ha a legalább két tagállam
területén tevékenykedő vállalkozás fizetésképtelenné válik, akkor a munkavállalók fennálló követeléseinek teljesítéséért annak
a tagállamnak az intézete felelős, amelynek területén az érintett munkavállalók rendszerint dolgoztak vagy dolgoznak, (2) bekezdése
szerint pedig a munkavállalók jogainak mértékét az illetékes garanciaintézetre vonatkozó jog határozza meg, akként kell‑e
értelmezni, mint amely az összes többi intézet kizárásával kijelöli az illetékes intézetet, vagy − tekintettel az irányelv
célkitűzésére, amely a szabad mozgáshoz való jogukkal élő munkavállalók jogainak megerősítése, és tekintettel ugyanezen irányelv
9. cikkének első bekezdésére, amely szerint az irányelv nem érinti a tagállamok azon lehetőségét, hogy a munkavállalókra nézve
kedvezőbb törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezéseket alkalmazzanak vagy vezessenek be − akként kell‑e értelmezni,
hogy az nem fosztja meg a munkavállalót attól a jogától, hogy az ezen intézmény által nyújtott garancia helyett továbbra is
igénybe vegye az azon intézmény által nyújtott kedvezőbb garanciát, amelynél munkáltatója a nemzeti jog szerint biztosítva
van és hozzájárulást fizet?”

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
Először is emlékeztetni kell arra, hogy a 2002/74 irányelv 2. cikkének (1) bekezdése értelmében a tagállamok hatályba léptetik
azokat a törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket, amelyek szükségesek ahhoz, hogy ennek az irányelvnek 2005.
október 8. előtt megfeleljenek, az említett nemzeti rendelkezéseket pedig alkalmazzák a munkáltatók minden, e rendelkezések
hatálybalépését követően bekövetkező fizetésképtelensége esetén.
A Bíróság e tekintetben kimondta, hogy a 2002/74 irányelv – átültetésének elmaradása esetén – csak a 2005. október 8. után
bekövetkező fizetésképtelenségeket illetően rendelkezhet közvetlen hatállyal (a C‑246/06. sz. Velasco Navarro‑ügyben 2008.
január 17‑én hozott ítélet [EBHT 2008., I‑105. o.] 27–29. pontja).
Márpedig a Bíróság megállapította, hogy a Francia Köztársaság – mivel a meghatározott határidőn belül nem fogadta el a 2002/74
irányelv rendelkezései francia jogba való átültetésének biztosítására irányuló intézkedéseket – nem teljesítette az ebből
az irányelvből eredő kötelezettségeit (a C‑9/07. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 2007. szeptember 27‑én hozott
ítélet 12. pontja).
Ennélfogva – mivel a Sotimon ellen a tribunal de commerce de Dunkerque 2004. június 1‑jei ítélete alapján indult felszámolási
eljárás – az alapeljárásban szereplő fizetésképtelenség nem tartozhat a 2002/74 irányelv rendelkezéseinek hatálya alá.
Az alapeljárásbelihez hasonló körülmények között alkalmazandó rendelkezések pontos meghatározása még inkább fontos, lévén
hogy a Bíróság a C‑310/07. sz. Holmqvist‑ügyben 2008. október 16‑án hozott ítélete (EBHT 2008., I‑7871. o.) 20. és 25–28. pontjában
megállapította, hogy a 80/987 irányelvbe a 2002/74 irányelvvel beillesztett 8a. cikk új szempontot állapít meg az illetékes
garanciaintézet meghatározása tekintetében. Következésképpen ez a cikk a 80/987 irányelv rendelkezéseinek alapvető módosítását
jelenti. Ebből adódóan az alapeljárásbelihez hasonló helyzet jogi értékelése nem szükségképpen vezet ugyanarra az eredményre
akkor, ha az említett értékelésre a 80/987 irányelv eredeti változata rendelkezéseire tekintettel, vagy akkor, ha a 2002/74
irányelvvel módosított rendelkezéseinek figyelembevételével kerül sor.
E körülmények között a kérdést előterjesztő bíróság kérdését – az alapeljárásbeli jogvita elbírálása céljából – a 80/987 irányelvnek
a 2002/74 irányelvvel elvégzett módosításokat megelőző változata rendelkezéseinek értelmezésével kell megválaszolni.
E tekintetben a Bíróság már kifejtette, hogy jóllehet a 80/987 irányelv nem tartalmaz kifejezetten a munkáltatójuk székhelye
szerinti tagállamtól eltérő tagállamban munkát végző munkavállalók követeléseire vonatkozó rendelkezéseket, azt ennek ellenére
alkalmazni kell az ilyen követelésekre, továbbá hogy ennélfogva az e követelések kifizetésére illetékes garanciaintézetet
ezen irányelv rendelkezéseinek megfelelően kell meghatározni (lásd ebben az értelemben a C‑117/96. sz. Mosbæk‑ügyben 1997.
szeptember 17‑én hozott ítélet [EBHT 1997., I‑5017. o.] 16. és 19. pontját).
A fenti helyzet kapcsán a Bíróság kimondta, hogy a 80/987 irányelv 3. cikke alapján az illetékes garanciaintézet azon tagállam
garanciaintézete, amelynek területén − az irányelv 2. cikkének (1) bekezdése értelmében − a hitelezők követeléseinek együttes
kielégítése iránti eljárás megindításáról határoztak, vagy megállapították a munkáltató vállalkozásának megszűnését (lásd
a fent hivatkozott Mosbæk‑ügyben hozott ítélet 20. és 27. pontját).
A Bíróság egyebekben úgy vélte, hogy megfelel a 80/987 irányelv szerkezetének, hogy az illetékes garanciaintézet – a teljes
egészében állami szervek általi finanszírozás esetének kivételével – az a garanciaintézet, amely a fizetésképtelenné vált
munkáltatótól járulékot szedett be, vagy amelynek legalábbis járulékot kellett volna beszednie (lásd ebben az értelemben a
fent hivatkozott Mosbæk‑ügyben hozott ítélet 24. és 25. pontját).
Ezen túlmenően a kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdésben hivatkozott, a C‑198/98. sz., Everson és Barrass ügyben
1999. december 16‑án hozott ítélet (EBHT 1999., I‑8903. o.) alapjául szolgáló ügyben, amelyben – a fent hivatkozott Mosbæk‑ügyben
hozott ítélet alapjául szolgáló helyzettől eltérően – a fizetésképtelenné vált munkáltató rendelkezett létesítménnyel – azaz
fiókteleppel – abban a tagállamban, amelynek területén a munkavállalók munkát végeztek, a Bíróság kimondta, hogy a fennálló
követeléseket a fióktelep helye szerinti tagállam intézetének kell kifizetnie (a fent hivatkozott Everson és Barrass ügyben
hozott ítélet 23. pontja). Ez az illetékes garanciaintézet egyébként azon tagállam garanciaintézete volt, ahol – mind a munkáltatói,
mind pedig a munkavállalói – társadalombiztosítási járulékokat megfizették.
Ezeket a tényezőket illetően a kérdést előterjesztő bíróság pontosítja egyrészről, hogy a Ch. Defossez‑t foglalkoztató vállalkozás
székhelye Franciaországban volt. Másrészről az ügy irataiból kitűnik, hogy az esetleges bérkövetelés fedezetére szolgáló járulékokat
ugyanebben a tagállamban fizették meg, valamint hogy a munkáltató Belgiumban egyáltalán nem rendelkezett állandó telephellyel.
E körülmények között meg kell jegyezni, hogy az alapeljárásban releváns tényezők nem azonosak a fent hivatkozott Everson és
Barrass ügyben hozott ítélet alapjául szolgáló ügybeli tényezőkkel. Éppen ellenkezőleg, ilyen egyezés az alapeljárás, valamint
a fent hivatkozott Mosbæk‑ügyben hozott ítélet alapjául szolgáló ügy releváns tényezői között állapítható meg.
Következésképpen amennyiben a munkavállalót foglalkoztató vállalkozás nem rendelkezik semmilyen telephellyel abban a tagállamban,
amelyben a munkavállaló munkát végez, továbbá munkáltatóként a társadalombiztosítási járulékokat a székhelye szerinti tagállamban
fizeti meg, a 80/987 irányelv 3. cikke alapján a munkavállaló munkáltatójának fizetésképtelenségéből eredő követelései kifizetése
tekintetében illetékes garanciaintézet annak a tagállamnak az intézete, amelynek területén a munkáltató felszámolását elrendelték.
Ehhez hozzá kell tenni, hogy bár a 80/987 irányelv nem teszi lehetővé a munkavállaló számára, hogy válasszon a különböző intézetek
közül, ugyanakkor ez az irányelv nem is zárja ki, hogy a munkavállaló – amennyiben számára kedvező és az alkalmazandó nemzeti
jog ezt előírja – a rendelkezés alkalmazásával meghatározott garanciaintézettől eltérő intézetet válasszon.
A 80/987 irányelv célja ugyanis, hogy uniós szintű minimumvédelmet biztosítson a munkavállalóknak munkáltatójuk fizetésképtelensége
esetén (lásd többek között a C‑6/90. és a C‑9/90. sz., Francovich és társai egyesített ügyekben 1991. november 19‑én hozott
ítélet [EBHT 1991., I‑5357. o.] 3. pontját, valamint a C‑69/08. sz. Visciano‑ügyben 2009. július 16‑án hozott ítélet [EBHT 2009.,
I‑6741. o.] 27. pontját), a 9. cikkének megfelelően azon kedvezőbb rendelkezések sérelme nélkül, amelyeket a tagállamok alkalmazhatnak
vagy bevezethetnek (lásd ebben az értelemben a C‑160/01. sz. Mau‑ügyben 2003. május 15‑én hozott ítélet [EBHT 2003., I‑4791. o.]
32. pontját, valamint a C‑278/05. sz., Robins és társai ügyben 2007. január 25‑én hozott ítélet [EBHT 2007., I‑1053. o.] 40. pontját).
Ily módon a 80/987 irányelvvel nem ellentétes, hogy valamely tagállami jogszabály előírja, hogy a munkavállaló e tagállam
joga alapján – kiegészítő vagy helyettesítő jelleggel – a nemzeti garanciaintézet bérgaranciáját válassza, szemben az irányelv
alapján illetékesnek minősülő intézet által kínált garanciával, feltéve azonban, hogy az említett garancia a munkavállaló
magasabb szintű védelmét biztosítja.
A fentiekre figyelemmel az előterjesztett kérdésre a következő választ kell adni:
–        a 80/987 irányelv 2002/74 irányelv általi módosítását megelőző változatának 3. cikkét úgy kell értelmezni, hogy a 2005. október
8. előtt fizetésképtelennek nyilvánított munkáltatójának székhelye szerinti tagállamtól eltérő tagállamban rendszerint munkát
végző munkavállaló követeléseinek kifizetése tekintetében – amennyiben az említett munkáltató a másik tagállamban nem rendelkezik
telephellyel, és a székhelye szerinti tagállambeli garanciaintézet finanszírozásához való hozzájárulásra irányuló kötelezettségét
teljesíti – ez az intézet felelős az említett cikkben meghatározott kötelezettségekért.
–        A 80/987 irányelvvel nem ellentétes, ha valamely tagállami jogszabály úgy rendelkezik, hogy a munkavállaló e tagállam joga
alapján – kiegészítő vagy helyettesítő jelleggel – a nemzeti garanciaintézet bérgaranciáját választhatja, szemben az irányelv
alapján illetékesnek minősülő intézet által kínált garanciával, feltéve azonban, hogy az említett garancia a munkavállaló
magasabb szintű védelmét biztosítja.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
A munkáltató fizetésképtelensége esetén a munkavállalók védelmére vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1980.
október 20‑i 80/987/EGK tanácsi irányelv 2002/74/EK irányelv általi módosítását megelőző változatának 3. cikkét úgy kell értelmezni,
hogy a 2005. október 8. előtt fizetésképtelennek nyilvánított munkáltatójának székhelye szerinti tagállamtól eltérő tagállamban
rendszerint munkát végző munkavállaló követeléseinek kifizetése tekintetében – amennyiben az említett munkáltató a másik tagállamban
nem rendelkezik telephellyel, és a székhelye szerinti tagállambeli garanciaintézet finanszírozásához való hozzájárulásra irányuló
kötelezettségét teljesíti – ez az intézet felelős az említett cikkben meghatározott kötelezettségekért.
A 80/987 irányelvvel nem ellentétes, ha valamely tagállami jogszabály úgy rendelkezik, hogy a munkavállaló e tagállam joga
alapján – kiegészítő vagy helyettesítő jelleggel – a nemzeti garanciaintézet bérgaranciáját választhatja, szemben az irányelv
alapján illetékesnek minősülő intézet által kínált garanciával, feltéve azonban, hogy az említett garancia a munkavállaló
magasabb szintű védelmét biztosítja.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: francia.