CELEX: 62009CJ0194
Apelācija
Valsts atbalsts
Preferenciāls elektroenerģijas tarifs
Konstatācija par atbalsta neesamību
Pasākuma grozīšana un pagarināšana
Lēmums sākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru
Pastāvošs atbalsts vai jauns atbalsts
Regula (EK) Nr. 659/1999
1. panta b) punkta v) apakšpunkts
Pienākums norādīt pamatojumu
Tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principi

Ar savu apelācijas sūdzību
Alcoa Trasformazioni Srl
(turpmāk tekstā – “
Alcoa
”) lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas [tagad – Vispārējā tiesa]2009. gada 25. marta spriedumu lietā T‑332/06
Alcoa Trasformazioni
/Komisija (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru tā noraidīja
Alcoa
prasību atcelt Itālijas Republikai ar 2006. gada 19. jūlija vēstuli paziņoto Komisijas Lēmumu 2006/C 214/03, ar ko uzsākta
EKL 88. panta 2. punktā paredzētā procedūra saistībā ar valsts atbalstu C 36/06 (ex NN 38/06) – Elektroenerģijas preferenciālais
tarifs, kas noteikts konkrētām energoietilpīgām rūpniecības nozarēm Itālijā (OV C 214, 5. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais
lēmums”), daļā, kurā šis lēmums attiecas uz elektroenerģijas tarifiem, kas piemērojami alumīnija rūpnīcām, kuras pieder
Alcoa
.

Atbilstošās tiesību normas
Padomes 1999. gada 22. marta Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma [88]. panta piemērošanai
(OV L 83, 1. lpp.) 1. pantā ar virsrakstu “Definīcijas” ir noteikts:
“Šajā regulā:
a)     “atbalsts” ir visi pasākumi, kas atbilst kritērijiem, kuri noteikti [EKL 87]. panta 1. punktā;
b)     “pastāvošais atbalsts” ir:
i)     [..] jebkāds atbalsts, kas pastāvēja pirms Līguma stāšanās spēkā attiecīgajās dalībvalstīs, t.i., atbalsta shēmas un individuāls
atbalsts, kurš ieviests pirms [un] joprojām ir piemērojams pēc Līguma stāšanās spēkā;
ii)   atļauts atbalsts, t.i., atbalsta shēmas un individuāls atbalsts, ko atļāvusi Komisija vai Padome;
[..]
v)     atbalsts, ko uzskata par pastāvošu atbalstu, jo ir iespējams konstatēt, ka tā ieviešanas laikā tas nav bijis atbalsts, bet
pēc tam kopējā tirgus attīstības dēļ – dalībvalstij neieviešot izmaiņas – tas kļuvis par atbalstu. Ja daži pasākumi kļūst
par atbalstu tādēļ, ka Kopienas tiesību akti nosaka kādas darbības liberalizāciju, tad pēc datuma, kas noteikts liberalizācijai,
šādus pasākumus neuzskata par pastāvošu atbalstu;
c)     “jauns atbalsts” ir atbalsts, t.i., atbalsta shēmas un individuāls atbalsts, kas nav pastāvošs atbalsts, tostarp pastāvoša
atbalsta grozījumi;
[..]
f)     “nelikumīgs atbalsts” ir jauns atbalsts, kas ieviests, pārkāpjot [EKL 88]. panta 3. punktu;
[..].”
Atbilstoši Regulas Nr. 659/1999 2. panta 1. punktam “par visiem projektiem piešķirt jaunu atbalstu attiecīgā dalībvalsts laikus
paziņo Komisijai”. Šīs regulas 3. pantā ir noteikts, ka jauno atbalstu “neievieš, kamēr Komisija nav pieņēmusi lēmumu, kas
atļauj šādu atbalstu, vai kamēr nav uzskatāms, ka šāds lēmums pieņemts”.
Minētās regulas 4. panta 1.–4. punktā ir paredzēts:
“1.   Komisija izskata paziņojumu, tiklīdz tas ir saņemts. Neskarot 8. pantu, Komisija pieņem lēmumu saskaņā ar šā panta 2., 3. vai
4. punktu.
2.     Ja Komisija pēc iepriekšējas izskatīšanas konstatē, ka paziņotais pasākums nav atbalsts, tā nostiprina minēto konstatējumu
ar lēmumu.
3.     Ja Komisija pēc iepriekšējas izskatīšanas konstatē, ka nav šaubu par to, ka paziņotais pasākums, ciktāl uz to attiecas [EKL
87]. panta 1. punkts, ir saderīgs ar kopējo tirgu, tā nolemj, ka pasākums ir saderīgs ar kopējo tirgu [..]. Lēmumā norāda,
kuru no Līgumā paredzētajiem izņēmumiem piemēro.
4.     Ja Komisija pēc iepriekšējas izskatīšanas konstatē, ka ir neskaidrības par to, vai paziņotais pasākums ir saderīgs ar kopējo
tirgu, tā nolemj sākt procedūras saskaņā ar [EKL 88]. panta 2. punktu (turpmāk – “lēmums sākt formālu [oficiālu] izmeklēšanas
procedūru”).”
Tās pašas regulas 6. panta 1. punktā ir noteikts:
“Lēmumā sākt formālu [oficiālu] izmeklēšanas procedūru rezumē attiecīgus faktiskus un tiesiskus jautājumus, tajā ir Komisijas
sākotnējais izvērtējums par to, vai ierosinātajam pasākumam ir atbalsta iezīmes [raksturs], kā arī izklāstīti iemesli, kas
liek šaubīties par tā saderību ar kopējo tirgu. Lēmums aicina attiecīgo dalībvalsti un citas ieinteresētās personas iesniegt
piezīmes noteiktā termiņā, kas parasti nepārsniedz vienu mēnesi. Pienācīgi pamatotos gadījumos Komisija var pagarināt noteikto
termiņu.”
Atbilstoši Regulas Nr. 659/1999 7. panta 1. punktam “formālo [oficiālo] izmeklēšanas procedūru izbeidz ar lēmumu, kas paredzēts
šā panta 2. līdz 5. punktā”. Šajos punktos ir paredzēts, ka Komisija var nolemt, ka paziņotais pasākums nav atbalsts, ka paziņotais
atbalsts ir saderīgs ar kopējo tirgu, ka paziņotais atbalsts ir saderīgs ar kopējo tirgu, ja ir ievēroti zināmi nosacījumi,
vai ka paziņotais atbalsts ir nesaderīgs ar kopējo tirgu.
Attiecībā uz nepaziņotiem pasākumiem Regulas Nr. 659/1999 10. panta 1. punktā ir noteikts, ka, “ja – neatkarīgi no informācijas
avota – Komisijas rīcībā ir ziņas par varbūtēji nelikumīgu atbalstu, tā tūlīt izskata minēto informāciju”. Šīs regulas 13. panta
1. punktā ir paredzēts, ka vajadzības gadījumā šāda izskatīšana beidzas ar lēmumu sākt oficiālu izmeklēšanas procedūru.
Procedūra attiecībā uz pastāvošajām atbalsta shēmām ir paredzēta Regulas Nr.°659/1999 17.–19. pantā. Saskaņā ar šīs regulas
18. pantu, ja Komisija “secina, ka pastāvošā atbalsta shēma nav vai vairs nav saderīga ar kopējo tirgu, tā pieņem ieteikumu,
ar ko attiecīgai dalībvalstij ierosina atbilstīgus pasākumus”. Ja attiecīgā dalībvalsts neakceptē ierosinātos pasākumus, Komisija
atbilstoši minētās regulas 19. panta 2. punktam var sākt oficiālu izmeklēšanas procedūru.

Tiesvedības priekšvēsture
Tiesvedības pamatā esošos faktus, kādi tie izriet no pārsūdzētā sprieduma un lietas dalībnieku Tiesai sniegtajiem apsvērumiem,
šī sprieduma nolūkā var rezumēt šādi.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja
Alcoa
ir saskaņā ar Itālijas tiesībām dibināta sabiedrība, kurai pieder divas alumīnija pirmapstrādes rūpnīcas, kas atrodas Portovesmē
[
Portovesme
] Sardīnijā un Fuzīnā [
Fusina
] Veneto. Šīs rūpnīcas prasītājai nodeva
Alumix SpA
šīs pēdējās minētās sabiedrības privatizācijas ietvaros.
Ar Lēmumu 96/C 288/04, kurš Itālijas Republikai tika paziņots un publicēts 1996. gada 1. oktobrī (OV C 288, 4. lpp.; turpmāk
tekstā – “lēmums par
Alumix
”), Komisija slēdza procedūru, ko tā bija sākusi 1992. gada 23. decembrī un pagarinājusi 1994. gada 16. novembrī, par elektroenerģijas
piegādes tarifu, ko
ENEL
– tradicionālais elektroenerģijas piegādātājs Itālijā – piemēroja šīm divām rūpnīcām. Šis preferenciālais tarifs bija ticis
noteikts 1992. gadā ar
Comitato interministeriale dei prezzi
(Starpministriju cenu komiteja) 1992. gada 24. jūlija Lēmumu Nr. 13 (turpmāk tekstā – “
CIP
Lēmums Nr. 13/92”). Komisija atzina, ka šis tarifs, kurš saskaņā ar 1995. gada 19. decembra likumdošanas dekrēta (1996. gada
16. februāra
GURI
Nr. 39, 8. lpp.; turpmāk tekstā – “1995. gada likumdošanas dekrēts”) 2. pantu bija piemērojams līdz 2006. gada 31. decembrim,
nav valsts atbalsts EKL 87. panta 1. punkta izpratnē.
Šis elektroenerģijas tarifs bija balstīts uz ražošanas robežizmaksām un daļu no
ENEL
fiksētajām izmaksām.
Komisija atzina, ka, piemērojot Portovesmē un Fuzīnā esošajām rūpnīcām šādu tarifu alumīnija ražošanai,
ENEL
rīkojās tā, kā saimnieciskās darbības subjekts parasti rīkojas, jo šis tarifs ļāva piegādāt elektroenerģiju uzņēmumiem, kas
ir tā lielākie klienti, reģionos, kur pastāv ievērojama elektroenerģijas pārprodukcija.
Ar
Autorità per l’energia elettrica e il gas
(Elektroenerģijas un gāzes pārvalde) 1999. gada 29. decembra lēmumu Nr. 204/99 elektroenerģijas tarifu apsaimniekošana tika
nodota vietējiem izplatītājiem. Par
Alcoa
piegādāto enerģiju rēķinus vairs nevis atbilstoši ar 1995. gada likumdošanas dekrētu noteiktajam tarifam, bet atbilstoši
standarta tarifam tādējādi izrakstīja
ENEL
–
Alcoa
vietējais elektroenerģijas izplatītājs.
ENEL
ar nodoklim pielīdzināma maksājuma palīdzību, kas tika uzlikts visiem elektroenerģijas patērētājiem Itālijā, atmaksāja
Alcoa
summu, kas atbilda starpībai starp piemēroto tarifu un 1995. gada likumdošanas dekrētā paredzēto tarifu.
Ar Elektroenerģijas un gāzes pārvaldes 2004. gada 9. augusta lēmumu Nr. 148/04 publisko tiesību iestādei
Cassa Conguaglio per il settore elettrico
(Elektrības sektora izlīdzināšanas fonds, turpmāk tekstā – “Izlīdzināšanas fonds”) tika uzdots apsaimniekot elektroenerģijas
tarifu. Šajā sakarā Izlīdzināšanas fonds, izmantojot nodoklim pielīdzināmu maksājumu, tieši atmaksāja
Alcoa
starpību starp tarifu, ko tai bija piemērojis
ENEL
, un 1995. gada likumdošanas dekrētā paredzēto tarifu.
2005. gada 14. martā Itālijas iestādes pieņēma likumdošanas dekrētu Nr. 35 (2005. gada 14. maija
GURI
Nr. 111, 4. lpp.), kas pēc grozījumiem tika pārveidots par 2005. gada 14. maija likumu Nr. 80 (
GURI
2005. gada 14. maija kārtējais pielikums Nr. 91, turpmāk tekstā – “2005. gada likumdošanas dekrēts”). Saskaņā ar tā 11. panta
11. punktu abām
Alcoa
rūpnīcām piemērotais preferenciālais tarifs tika pagarināts līdz 2010. gada 31. decembrim. Šī tiesību norma Komisijai netika
paziņota.
2005. gada likumdošanas dekrētā bija paredzēts arī, ka Elektroenerģijas un gāzes pārvalde katru gadu pārskata preferenciālo
tarifu. Atbilstoši šīs pārvaldes 2005. gada 13. oktobra lēmumam Nr. 217/05 šim tarifam katru gadu, sākot ar 2006. gada 1. janvāri,
jāpieaug un – gadījumā, ja pieaugtu cenas Frankfurtes pie Mainas (Vācija) un Amsterdamas (Nīderlande) Eiropas biržās, – tam
jāpieaug augstākais par 4 % gadā.
Apstrīdētajā lēmumā Komisija šaubījās, vai
Alcoa
piešķirtais tarifs nav valsts atbalsts un vai tas ir saderīgs ar kopējo tirgu atbilstoši EKL 87. panta 1. punktam. Tā norādīja,
ka ir iepazinusies ar 2005. gada likumdošanas dekrēta 11. panta 11. punktu citas procedūras laikā, proti, procedūras laikā,
kuras rezultātā tika pieņemts Itālijas Republikai ar 2004. gada 16. novembra vēstuli paziņotais Lēmums 2005/C 30/06, ar kuru
tiek sākta EKL 88. panta 2. punktā paredzētā procedūra par valsts atbalstu C 38/2004 (ex NN 58/04) – Atbalsts uzņēmumam
Portovesme Srl
(OV 2005, C 30, 7. lpp.; turpmāk tekstā – “lēmums par
Portovesme
”).
Apstrīdētā lēmuma 40.–46. punktā Komisija norādīja, ka tai ir jāpārbauda, vai attiecīgais tarifs ir valsts atbalsts. Pēc Komisijas
domām, elektroenerģijas cenas samazinājums sniedza ievērojamas ekonomiskas priekšrocības alumīnija ražošanas uzņēmumam. Šis
samazinājums tika finansēts no valsts līdzekļiem, proti, ar nodoklim pielīdzināma maksājuma palīdzību, kuru Izlīdzināšanas
fondam maksā visi elektroenerģijas patērētāji Itālijā. Šis samazinājums draudēja izkropļot konkurenci un varēja ietekmēt tirdzniecību
Kopienā. No tā Komisija secināja, ka uz to attiecas EKL 87. panta 1. punkts.
Komisija apstrīdētā lēmuma 47. punktā norādīja, ka, tā kā 2005. gada likumdošanas dekrēta 11. panta 11. punkts tai nav ticis
paziņots, attiecīgais pasākums ir jāuzskata par nelikumīgu Regulas Nr. 659/1999 1. panta f) punkta izpratnē un ka tās agrākie
secinājumi lēmumā par
Alumix
, saskaņā ar kuriem
Alcoa
piešķirtais preferenciālais tarifs nav pastāvošs atbalsts, tai neļauj uzskatīt šo pasākumu par pastāvošu atbalstu.
Turpinājumā Komisija apstrīdētā lēmuma 49. un 78. punktā attiecībā uz Fuzīnas rūpnīcai un Portovesmes rūpnīcai piešķirto atbalstu
izteica šaubas par attiecīgā pasākuma saderību ar kopējo tirgu.
Visbeidzot, apstrīdētā lēmuma 80. un 81. punktā Komisija aicināja Itālijas Republiku viena mēneša laikā pēc apstrīdētā lēmuma
saņemšanas sniegt tai savus iespējamos apsvērumus un jebkuru informāciju, kas varētu būt noderīga attiecīgā atbalsta izvērtēšanai.
Komisija atgādināja, ka EKL 88. panta 3. punktam ir apturoša iedarbība un ka saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 14. pantu tā
var uzdot dalībvalstij no saņēmēja atgūt nelikumīgi saņemto atbalstu.

Prasība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
2006. gada 29. novembrī
Alcoa
Vispārējā tiesā cēla prasību atcelt apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz elektroenerģijas piegādes tarifu tās
rūpnīcām Fuzīnā un Portovesmē, vai, pakārtoti, atcelt to tiktāl, ciktāl ar to šis tarifs ir atzīts par jaunu nelikumīgu atbalstu.
Savas prasības pamatojumam
Alcoa
izvirzīja trīs pamatus. Pirmkārt, tā apgalvoja, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija
Alcoa
rūpnīcām piemērojamo elektroenerģijas tarifu kļūdaini ir atzinusi par valsts atbalstu, lai gan šis tarifs, kurš atbilstot
tirgus tarifam, tām nepiešķīra nekādas priekšrocības. Otrkārt, tā pārmeta Komisijai, ka tā ir pārkāpusi tiesiskās paļāvības
un tiesiskās drošības principus, jo šis lēmums esot pretrunā lēmumam par
Alumix
. Treškārt, tā pakārtoti apgalvoja, ka Komisija attiecīgo pasākumu kļūdaini ir izskatījusi jaunam atbalstam piemērojamajā
procedūrā, nevis procedūrā, kas piemērojama pastāvošam atbalstam.
Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā prasību noraidīja.
Attiecībā uz pirmo pamatu tā vispirms konstatēja, ka lēmumā par oficiālās izmeklēšanas procedūras sākšanu pasākuma atzīšanai
par valsts atbalstu nav galīga rakstura un ka Vispārējās tiesas īstenotā šāda lēmuma tiesiskuma pārbaude ir ierobežota ar
pārbaudi par to, vai Komisija nav pieļāvusi acīmredzamas kļūdas vērtējumā, uzskatīdama, ka tā nevar pārvarēt grūtības šajā
jautājumā attiecīgā pasākuma sākotnējās izskatīšanas laikā.
Vispārējā tiesa, norādījusi, ka
Alcoa
neapstrīd Komisijas vērtējumu, ka līdzekļi, kas ļāva finansēt attiecīgo tarifu, ir valsts līdzekļi, precizēja, ka Komisija
nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, provizoriski uzskatīdama, ka preferenciālais tarifs
Alcoa
rūpnīcām piešķir priekšrocības. Šajā ziņā tā secināja arī, ka
Alcoa
argumenti, ka Komisijai bija jānosaka, vai attiecīgais tarifs atbilst tirgus tarifam un vai pamatkritēriji, uz kuriem Komisija
balstījās, lai lēmumā par
Alumix
secinātu, ka atbalsts nepastāv, joprojām ir spēkā, ir jānoraida kā neefektīvi. Vispārējā tiesa noraidīja
Alcoa
argumentu, ka Komisija neesot izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu, tostarp nepārbaudot šos kritērijus, un atgādināja,
ka jautājums par to, vai attiecīgajām rūpnīcām piešķirtais tarifs ir vai nav tirgus tarifs, prasa sarežģītu ekonomisku vērtējumu,
kas jāveic Komisijai oficiālās izmeklēšanas procedūras ietvaros.
Attiecībā uz otro pamatu Vispārējā tiesa pārbaudīja, vai Komisija, preferenciālo tarifu atzīstot par jaunu atbalstu, nav pārkāpusi
tiesiskās paļāvības un tiesiskās drošības principus, uz ko
Alcoa
varētu atsaukties pēc lēmuma par
Alumix
.
Vispārējā tiesa konstatēja, ka gan no prasības pieteikuma, gan no lēmuma par
Alumix
izriet, ka šis lēmums attiecas vienīgi uz 1995. gada likumdošanas dekrētu, kuram bija ierobežots spēkā esamības termiņš, proti,
desmit gadi. Tā piebilda, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija ir minējusi, ka piešķirtā tarifa pagarināšana līdz 2010. gadam –
par ko tai netika paziņots – var būt valsts atbalsts. Vispārējā tiesa norādīja, ka Komisija nav apšaubījusi savu lēmumā par
Alumix
izskatītā pasākuma vērtējumu, un secināja, ka
Alcoa
nevarēja būt nekādas pārliecības par to, ka Komisija varētu nolemt, ka tai piešķirtais tarifs nav valsts atbalsts.
Attiecībā uz trešo pamatu Vispārējā tiesa atgādināja, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja tiek mainīta pastāvoša atbalsta
būtība vai tas tiek pagarināts, tas ir jāuzskata par jaunu atbalstu. Tā no tā secināja, ka, ja pasākums, kuru Komisija nav
uzskatījusi par valsts atbalstu, tiek pagarināts vai tiek mainīta tā būtība, Komisija to var izskatīt vienīgi saskaņā ar jaunam
atbalstam piemērojamajiem procesuālajiem noteikumiem.
Vispārējā tiesa nosprieda, ka šajā lietā attiecīgo pasākumu nevar uzskatīt par pastāvošu atbalstu ne tikai tāpēc, ka tas attiecas
uz laika posmu, kurš ir atšķirīgs no lēmumā par
Alumix
izskatītā, bet arī tāpēc, ka šī pasākuma finansēšanas kārtība ir tikusi mainīta salīdzinājumā ar minētajā lēmumā izskatītā
pasākuma finansēšanas kārtību.

Lietas dalībnieku prasījumi
Ar savu apelācijas sūdzību
Alcoa
lūdz Tiesu:
–        atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–        atcelt strīdīgo lēmumu tiktāl, ciktāl tas skar
Alcoa
piederošajām rūpnīcām piemērojamos elektroenerģijas tarifus;
pakārtoti –
–        nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai, lai tā pieņemtu lēmumu atbilstoši Tiesas spriedumam,
un kā vienā, tā otrā gadījumā –
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisija lūdz noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest
Alcoa
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Par apelācijas sūdzību
Savas apelācijas sūdzības pamatošanai
Alcoa
izvirza divus pamatus. Pirmais pamats ir vērsts uz to, lai tiktu nospriests, ka Vispārējā tiesa, uzskatīdama, ka Komisija
varēja uzsākt oficiālu izmeklēšanas procedūru, nepārbaudot, vai lēmumā par
Alumix
ietvertie secinājumi nav zaudējuši spēku, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Otrais pamats ir par kļūdainu jaunam atbalstam
piemērojamās procedūras piemērošanu.
Šie divi pamati ir cieši saistīti ar lēmuma par
Alumix
piemērojamību laikā un materiālo piemērojamību, ko Vispārējā tiesa neesot ievērojusi.
Alcoa
šī lēmuma piemērojamību laikā aplūko pirmā pamata ceturtajā daļā, kā arī otrā pamata otrajā daļā, bet tā materiālo piemērojamību
– argumentā par elektroenerģijas tarifa būtisku izmaiņu neesamību, kas izvirzīts pirmā pamata ceturtajā daļā un otrā pamata
trešajā daļā.
Apelācijas sūdzība ir jāizskata, sākot ar šo daļu un šī argumenta izvērtēšanu.

Par pirmā pamata ceturto daļu un otrā pamata otro daļu – lēmuma par “Alumix” piemērojamību laikā
Lietas dalībnieku argumenti

Alcoa
ar pirmā pamata ceturto daļu, kā arī otrā pamata otro daļu pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 105.–107. punktā
ir uzskatījusi, ka lēmums par
Alumix
bija ierobežots laikā. Šādi rīkodamās, Vispārējā tiesa esot nepareizi interpretējusi šo lēmumu un pieļāvusi kļūdu tiesību
piemērošanā.
Alcoa
apgalvo, pirmkārt, ka lēmumā par
Alumix
nav iekļauta
expressis verbis
atsauce uz 1995. gada likumdošanas dekrētu, ar kuru šajā likumdošanas dekrētā paredzētajam elektroenerģijas tarifam noteikts
desmit gadu termiņš, un [šajā lēmumā] nav nekāda tieša vai netieša tā spēkā esamības termiņa ierobežojuma. Otrkārt,
Alcoa
piebilst, ka, pat pieņemot, ka lēmums par
Alumix
būtu bijis ierobežots laikā, tajā ietvertajam atzinumam par atbalsta neesamību esot vispārēja spēkā esamība, kurai nav ierobežojumu
laikā.
Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pareizi pārbaudījusi lēmumu par
Alumix
, ņemot vērā 1995. gada likumdošanas dekrētu, kurš attiecīgo tarifu ir
expressis verbis
ierobežojis ar desmit gadiem.
Tiesas vērtējums
Jāatgādina, ka apelācijas ietvaros atbilstoši EKL 225. pantam un Tiesas Statūtu 58. pantam Tiesa nav kompetenta konstatēt
un novērtēt būtiskus faktus, izņemot to sagrozīšanas gadījumus (šajā ziņā skat. 1994. gada 1. jūnija spriedumu lietā C‑136/92 P
Komisija/
Brazzelli Lualdi
u.c.,
Recueil
, I‑1981. lpp., 49. un 66. punkts, kā arī 2002. gada 7. novembra spriedumu apvienotajās lietās C‑24/01 P un C‑25/01 P
Glencore
un
Compagnie Continentale
/Komisija,
Recueil
, I‑10119. lpp., 65. punkts).
Šajā ziņā Vispārējās tiesas vērtējums pārsūdzētā sprieduma 107. punktā par lēmuma par
Alumix
laikā ierobežoto raksturu ir balstīts uz noteiktiem secinājumiem. Vispirms minētā sprieduma 105. punktā Vispārējā tiesa ir
atzinusi, ka lēmumā par
Alumix
Komisija ir lēmusi par elektroenerģijas piegādes tarifu, kuru
ENEL
aprēķināja
Alcoa
rūpnīcām no 1996. līdz 2005. gadam. Turpinājumā šai pašā punktā Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka, lai gan lēmumā par
Alumix
nav pieminēts 1995. gada likumdošanas dekrēts, kura 2. pantā ir noteikts
CIP
lēmumā Nr. 13/92 paredzētā tarifa termiņš,
Alcoa
uz šo likumdošanas dekrētu tomēr bija
expressis verbis
atsaukusies savā prasības pieteikumā, un uzskatījusi par piemērotu citēt rindkopu, kura atklāj
Alcoa
apsvērumus. Saskaņā ar šo rindkopu
Alumix SpA
privatizācijai bija vajadzīgs Itālijas valdības atbalsts, lai ar
ENEL
vienotos par elektroenerģijas tarifu abām attiecīgajām rūpnīcām, iespējams, vienojoties par ilgtermiņa līgumu (uz desmit gadiem)
par cenām, kuras būtu konkurētspējīgas Eiropas līmenī. Vispārējā tiesa ir papildinājusi šo citātu, piebilstot, ka
CIP
lēmumā Nr. 13/92 paredzēto piemaksu apstrāde tika atcelta, sākot ar 2005. gada 31. decembri, un ka pēc šī datuma šī apstrāde
tika pielīdzināta visiem lietotājiem paredzētajai apstrādei. Visbeidzot, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 14. un 65. punktā
ir norādījusi, ka abām
Alcoa
rūpnīcām piemērojamais tarifs ar 2005. gada likumdošanas dekrētu ir ticis pagarināts līdz 2010. gada 31. decembrim.

Alcoa
neapstrīd šos secinājumus un neapgalvo, ka Vispārējā tiesa būtu sagrozījusi faktus.
Jāuzsver, ka, ja vien Vispārējā tiesa nav sagrozījusi faktus, tā ir kompetenta tos novērtēt suverēni. Tādējādi tā, nepieļaujot
kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 106. punktā varēja atzīt, ka Komisijas vērtējums par attiecīgo elektroenerģijas
tarifu laikā no 1996. līdz 2005. gadam ir ticis formulēts, ņemot vērā tirgus apstākļus, kādus Komisija tos šim laikposmam
varēja paredzēt. Tāpat, nepieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā, Vispārējā tiesa minētā sprieduma 107. punktā varēja atbalstīt
Komisijas viedokli, atkārtojot tās apstrīdētajā lēmumā izmantotos izteikumus, proti, ka tās sniegtais minētā tarifa akcepts
lēmumā par
Alumix
bija ierobežots laikā tieši tāpēc, ka tas bija noteiktā brīdī pastāvošo apstākļu ekonomisks vērtējums un ka tādējādi uz to
nevar atsaukties attiecībā uz 2005. gada likumdošanas dekrētā paredzētā pasākuma pagarināšanu.
Tādējādi ir jānoraida pirmā pamata ceturtā daļa, kā arī otrā pamata otrā daļa.

Par pirmā pamata ceturtajā daļā un otrā pamata trešajā daļā iztirzāto argumentu – būtisku izmaiņu neesamību lēmumā par “Alumix”
izskatītajā elektroenerģijas tarifā
Lietas dalībnieku argumenti

Alcoa
apgalvo, ka Vispārējā tiesa kļūdaini kā nepamatotu esot noraidījusi tās argumentu, ka izmaiņas elektroenerģijas tarifu apsaimniekošanā
1999. un 2004. gadā nebija būtiskas, bet tīri tehniskas. Tā uzskata, ka
ENEL
īstenotā atmaksāšana un apsaimniekošanas nodošana Izlīdzināšanas fondam nemaina lēmumā par
Alumix
veikto analīzi, saskaņā ar kuru attiecīgais tarifs nav atbalsts. Šīs izmaiņas attiecoties vienīgi uz veidu, kādā tarifs tiek
piešķirts, un to, kurš to piešķir, bet tarifa līmenis, kas ir izšķirošais jautājums, nekad neesot mainīts.
Komisija atbild, ka pāreja no situācijas, kurā
Alcoa
savam piegādātājam maksāja atbilstoši lēmumā par
Alumix
apstiprinātajam preferenciālajam tarifam, uz situāciju, kurā
Alcoa
maksā tās piegādātāja brīvi noteiktu cenu, pirms notiek Izlīdzināšanas fonda veiktā atlīdzināšana, lai tās neto izmaksas samazinātu
līdz minētā preferenciālā tarifa līmenim, nevar tikt kvalificēta par vienkārši tehniskām izmaiņām.
Tiesas vērtējums
Pārsūdzētā sprieduma 64. un 65. punktā Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka, lai provizoriski secinātu par priekšrocību
Alcoa
esamību, Komisija pamatojās, pirmkārt, uz 1995. gada likumdošanas dekrētā paredzētā tarifa pagarināšanu līdz 2010. gadam
ar maksimālo iespējamo pieaugumu līdz 4 % un, otrkārt, uz šī tarifa apsaimniekošanas nodošanu Izlīdzināšanas fondam, kurš
Alcoa
tieši atmaksāja starpību starp tās rūpnīcām piemēroto tarifu un šajā likumdošanas dekrētā paredzēto tarifu. Šos divi faktoloģiskos
secinājumus par izmaiņām, kuras tika izdarītas ar 2005. gada likumdošanas dekrēta 11. panta 11. punktu, kā arī ar Elektroenerģijas
un gāzes pārvaldes 2004. gada 9. augusta lēmumu Nr. 148/04 un 2005. gada 13. oktobra lēmumu Nr. 217/05,
Alcoa
nav apstrīdējusi.
Pārsūdzētā sprieduma 68. punktā Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka šis atmaksāšanas mehānisms skāra pašu
Alcoa
saņemtā preferenciālā tarifa būtību un ka tādējādi Komisijai bija pamats neizslēgt, ka tas paredz priekšrocības piešķiršanu,
kas ir viens no nosacījumiem, kurš ļauj definēt atbalstu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē.
Šis Vispārējās tiesas vērtējums atspoguļo Tiesas pieeju, saskaņā ar kuru atbalsta finansēšanas veids var visu atbalsta shēmu
padarīt par nesaderīgu ar kopējo tirgu, šādā gadījumā radot nepieciešamību pārbaudīt atbalstu, ņemot vērā tā finansēšanas
ietekmi (skat. 2003. gada 21. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C‑261/01 un C‑262/01
van Calster
u.c.,
Recueil
, I‑12249. lpp., 49. punkts).
Šajā lietā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 107. un 131. punktā ir atzinusi, ka no apstrīdētā lēmuma izriet, ka 2005. gada
likumdošanas dekrētā paredzētā tarifa finansēšanas mehānisms salīdzinājumā ar 1995. gada likumdošanas dekrētā paredzēto tarifu
nozīmēja pāreju no tirgus tarifa uz tarifu, kuram tiek piemērots no valsts līdzekļiem finansēts samazinājums.
Ņemot vērā finansēšanas mehānisma izmaiņu iespējamās sekas, uz kurām norādīts apstrīdētajā lēmumā, ievērojot noteikumus par
valsts atbalstu, jāatzīst, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 130. punktā uzskatot,
ka apstrīdētajā lēmumā pārbaudītais pasākums atšķiras no lēmumā par
Alumix
pārbaudītā, un minētā sprieduma 134. punktā kā nepamatotu noraidīdama
Alcoa
argumentu, ka šīs izmaiņas bija nebūtiskas.
Tādējādi pirmā pamata ceturtajā daļā un otrā pamata trešajā daļā iztirzātais
Alcoa
arguments par attiecīgo izmaiņu nebūtisko raksturu ir jānoraida kā nepamatots.
Pirmais un otrais pamats ir jāpārbauda, ņemot vērā šos secinājumus.

Par pirmo pamatu – lēmuma par “Alumix” nepietiekamu ņemšanu vērā
Ar savu pirmo pamatu
Alcoa
vēlas panākt, lai tiktu nospriests, ka Vispārējā tiesa, uzskatīdama, ka Komisija varēja sākt oficiālu izmeklēšanas procedūru,
nepārbaudot, vai lēmumā par
Alumix
ietvertie secinājumi nav zaudējuši spēku, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Šis pamats ir iedalīts sešās daļās. Ar pirmo
daļu
Alcoa
Vispārējai tiesai pārmet, ka tā savu pārbaudi ir ierobežojusi ar acīmredzamu kļūdu attiecībā uz attiecīgā pasākuma kvalificēšanu
par valsts atbalstu. Otrā daļa ir par judikatūras un tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principu neievērošanu.
Trešā daļa ir vērsta uz to, lai tiktu nospriests, ka abi galvenie faktori, uz kuriem Vispārējā tiesa balstījās, lai secinātu,
ka Komisijai bija tiesības sākt oficiālu izmeklēšanas procedūru, ir nepietiekami. Ceturtais pamats ar lēmuma par
Alumix
piemērojamību laikā šā sprieduma 43. punktā tika noraidīts kā nepamatots. Piektais pamats ir par labas pārvaldības un tiesību
tikt uzklausītam principu pārkāpumu. Visbeidzot, sestais pamats ir par pienākuma norādīt pamatojumu apjoma neievērošanu.
Par pirmā pamata pirmo daļu – kļūdainu Vispārējās tiesas pārbaudes ierobežošanu ar acīmredzamu kļūdu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Pirmās daļas ietvaros
Alcoa
apgalvo, ka Vispārējā tiesa, it īpaši pārsūdzētā sprieduma 61. punktā, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, savu apstrīdētā
lēmuma pārbaudi ierobežojot ar acīmredzamu kļūdu attiecībā uz attiecīgā pasākuma kvalificēšanu par valsts atbalstu. Vispārējā
tiesa tādējādi situācijā, kad tiesību aizsardzība tiesā ir izšķiroša, lai uzņēmumus aizsargātu pret ļaunprātīgām oficiālām
pārbaudes procedūrām, esot atteikusies īstenot pārbaudi tiesā.

Alcoa
uzsver atšķirību starp oficiālas izmeklēšanas procedūras sākšanu attiecībā uz pasākumiem, par kuriem ir ticis konkrēti secināts,
ka tie nav atbalsts, un [šādas procedūras sākšanu] attiecībā uz pasākumiem, par kuriem šāds secinājums nav ticis izdarīts.
Alcoa
apgalvo, ka pirmajā gadījumā Komisijai ir pastiprināti pienākumi attiecībā uz iepriekšēju izskatīšanu un pamatojuma norādīšanu,
lai pamatotu oficiālas izmeklēšanas procedūras sākšanu.
Komisija atbild, ka, pēc tās domām, Vispārējā tiesa ir piemērojusi atbilstošu pārbaudes līmeni, proti, tādu, kāds piemērojams
provizoriskam lēmumam.
–       Tiesas vērtējums
Jāatgādina, ka ar EKL 88. panta 3. punktu ieviestās valsts atbalsta iepriekšējās izskatīšanas stadijas, kurš reglamentēts
Regulas Nr. 659/1999 4. un 5. pantā, mērķis ir ļaut Komisijai formulēt savu pirmo nostāju par attiecīgā atbalsta daļēju vai
pilnīgu saderību ar kopējo tirgu. Šī stadija atšķiras no EKL 88. panta 2. punktā paredzētās pārbaudes stadijas, kura reglamentēta
minētās regulas 6. un 7. pantā un kuras mērķis ir ļaut Komisijai iegūt pilnīgu informāciju par visiem lietas apstākļiem (skat.
2008. gada 15. aprīļa spriedumu lietā C‑390/06
Nuova Agricast
, Krājums, I‑2577. lpp., 57. punkts).
Kā izriet no Regulas Nr. 659/1999 6. panta, lēmums sākt oficiālu izmeklēšanas procedūru ietver Komisijas sākotnējo izvērtējumu
par to, vai ierosinātajam pasākumam ir atbalsta iezīmes, un iemeslu, kas liek šaubīties par tā saderību ar kopējo tirgu, izklāstu.
Šajā ziņā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 58.–60. punktā pareizi ir atgādinājusi iepriekšējās izskatīšanas stadijas lomu,
uzsverot, ka tā atšķiras no oficiālās izmeklēšanas procedūras.
Vispārējā tiesa tostarp pārsūdzētā sprieduma 58. punktā pamatoti ir atgādinājusi, ka Komisijai ir pienākums sākt oficiālu
izmeklēšanas procedūru, ja sākotnējās izskatīšanas laikā tā nespēj gūt pārliecību, ka attiecīgais pasākums ir saderīgs ar
kopējo tirgu.
Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 61. punktā no tā pareizi ir secinājusi, ka Vispārējās tiesas īstenotajai pārbaudei par
lēmuma sākt oficiālu izmeklēšanas procedūru tiesiskumu katrā ziņā jābūt ierobežotai, un minētā sprieduma 62. punktā pamatoti
atzinusi, ka pret šādu lēmumu celtas prasības ietvaros, ja prasītājas apstrīd Komisijas vērtējumu attiecībā uz strīdīgā pasākuma
atzīšanu par valsts atbalstu, Savienības tiesas pārbaude ir ierobežota ar pārliecināšanos par to, vai Komisija nav pieļāvusi
acīmredzamas kļūdas vērtējumā.

Alcoa
arguments, ka šajā lietā Vispārējai tiesai bija jāveic padziļinātāka analīze un sava pārbaude nebija jāierobežo ar acīmredzamu
kļūdu vērtējumā sakarā ar to, ka pastāv agrāks Komisijas lēmums, kas attiecas uz
Alcoa
, proti, lēmums par
Alumix
, nevar tikt atbalstīts, jo, kā norādīts šā sprieduma 50. punktā, Vispārējā tiesa ir pareizi nospriedusi, ka pasākums, par
kuru ir runa apstrīdētajā lēmumā, ir no lēmumā par
Alumix
izskatītā pasākuma atšķirīgs pasākums.
No tā izriet, ka pirmā pamata pirmā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
Par pirmā pamata otro daļu – judikatūras un tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principu neievērošanu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Neatkarīgi no piemērojamā kontroles standarta
Alcoa
ar pirmā pamata otro daļu apgalvo, ka Vispārējā tiesa, neņemot vērā judikatūru un tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības
aizsardzības principus, kuri uzliek pienākumu ņemt vērā agrākos Komisijas lēmumus tai pašā lietā, ir pieļāvusi kļūdu tiesību
piemērošanā.

Alcoa
uzskata, ka no 1994. gada 5. oktobra sprieduma lietā C‑47/91 Itālija/Komisija (
Recueil
, I‑4635. lpp.) izriet, ka Komisijai bija pienākums ņemt vērā lēmumu par
Alumix
un pārbaudīt, vai faktori, uz kuriem šis lēmums ir balstīts, ir vai nav mainījušies. Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu
tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 70. punktā uzskatot, ka Komisijai nebija pienākuma noteikt, vai “kritēriji, uz kuriem
tā pamatojās, lai lēmumā par
Alumix
secinātu par priekšrocību neesamību, joprojām ir spēkā”.
Alcoa
, pamatodamās uz 2006. gada 22. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C‑182/03 un C‑217/03 Beļģija un
Forum 187
/Komisija (Krājums, I‑5479. lpp.), piebilst, ka tai bija tiesības uzticēties prezumpcijai, saskaņā ar kuru Komisijas secinājumi
lēmumā par
Alumix
nemainītos, kamēr vien paliks spēkā fakti, uz kuriem tas ir balstīts.
Komisija apgalvo, ka nepastāv pienākums ņemt vērā lēmumu par
Alumix
.
–       Tiesas vērtējums
Tiesa iepriekš minētā sprieduma Itālija/Komisija 24. punktā ir nospriedusi, ka, ja Komisija sastopas ar individuālu atbalstu,
kas, kā tiek apgalvots, ir piešķirts iepriekš apstiprinātas shēmas ietvaros, tā nevar uzreiz tieši izvērtēt tā atbilstību
EK līgumam. Pirms jebkādas procedūras uzsākšanas tai vispirms jāpārbauda, vai atbalsts atbilst vispārējai shēmai un nosacījumiem,
kas izvirzīti lēmumā par tā apstiprināšanu. Ja Komisija šādi nerīkotos, tā, pārbaudīdama katru individuālo atbalstu, varētu
atgriezties pie sava lēmuma, ar ko tā ir apstiprinājusi atbalsta programmu, un pārkāpt tiesiskās paļāvības aizsardzības un
tiesiskās drošības principus.
Tomēr jāatzīst, ka šajā lietā – pretēji iepriekš minētajā spriedumā lietā Itālija/Komisija izskatītajam pasākumam – attiecīgais
pasākums nav individuāls atbalsts, kas ietilpst vispārējā atbalsta shēmā. Kā norādīts šā sprieduma 50. punktā, attiecīgais
pasākums atšķiras no agrākā Komisijas lēmumā, proti, lēmumā par
Alumix
, izskatītā.
No tā izriet, ka iepriekš minētajā spriedumā lietā Itālija/Komisija ietvertie secinājumi par vispārējas atbalsta shēmas ietvaros
veiktiem individuāliem pasākumiem nav atbilstoši.
Turpinājumā
Alcoa
, lai apgalvotu, ka, piemērojot tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principus, tā varēja sagaidīt, ka Komisija
pieturēsies pie saviem lēmumā par
Alumix
ietvertajiem secinājumiem, pamatojas uz iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Beļģija un
Forum 187
/Komisija.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesiskās drošības princips paredz, ka Savienības tiesību aktiem ir jābūt noteiktiem un to
piemērošanai ir jābūt attiecīgajām personām paredzamai (it īpaši skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Beļģija
un
Forum 187
/Komisija, 69. punkts, kā arī 2010. gada 14. oktobra spriedumu lietā C‑67/09 P
Nuova Agricast
un
Cofra
/Komisija, Krājums, I‑9811. lpp., 77. punkts). Kas attiecas uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu, tad tiesības uz
to pamatoties ir ikvienam, kam kāda Savienības iestāde ir devusi pamatotas cerības ar konkrētiem tam dotiem solījumiem. Tomēr
gadījumā, ja rūpīgs un pieredzējis saimnieciskās darbība subjekts var paredzēt tāda Kopienu pasākuma veikšanu, kas var skart
tā intereses, tas uz šo principu nevar atsaukties, ja šis pasākums ir veikts (skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās
lietās Beļģija un
Forum 187
/Komisija, 147. punkts; 2009. gada 17. septembra spriedumu lietā C‑519/07 P Komisija/
Koninklijke FrieslandCampina
, Krājums, I‑8495. lpp., 84. punkts, kā arī 2010. gada 16. decembra spriedumu lietā C‑537/08 P
Kahla Thüringen Porzellan
/Komisija, Krājums, I‑12017. lpp., 63. punkts).
No iepriekš minētā sprieduma apvienotajās lietās Beļģija un
Forum 187
/Komisija 71. punkta izriet, ka Komisija savu vērtējumu attiecībā uz pasākumu, par kuru ir runa šajā minētajā spriedumā, bija
mainījusi, pamatojoties vienīgi uz Līguma noteikumu par valsts atbalstu stingrāku piemērošanu. Minētā sprieduma 161. un 167. punktā
Tiesa nosprieda, ka prasītājas varēja sagaidīt, ka Komisijas lēmumā, ar kuru tiek mainīts tās agrākais vērtējums, tiem tiks
dots laiks, kas nepieciešams, lai faktiski ņemtu vērā šī vērtējuma izmaiņas, un secināja, ka pamats, kas balstīts uz tiesiskās
paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu, ir pamatots.
Šī judikatūra šai lietai tomēr nav piemērojama, jo, kā Vispārējā tiesa pareizi ir nospriedusi pārsūdzētā sprieduma 107. punktā,
Komisija apstrīdētajā lēmumā nav apšaubījusi savu lēmumā par
Alumix
pārbaudītā pasākuma vērtējumu. Vispārējā tiesa šai pašā punktā pamatoti ir norādījusi, ka Komisijai bija šaubas par 2005. gada
likumdošanas dekrētā paredzēto elektroenerģijas tarifu sakarā ar, pirmkārt, tās secinājumu lēmumā par
Alumix
ierobežojumu laikā, jo tie bija saistīti ar konkrētā brīdī pastāvošiem apstākļiem, un, otrkārt, šajā lēmumā paredzētajā tarifā
izdarītajām izmaiņām.
Tādējādi lēmums par
Alumix
nevarēja radīt tiesisku paļāvību, ka šajā lēmumā ietvertie Komisijas secinājumi tiks attiecināti uz 2005. gada likumdošanas
dekrētā paredzēto tarifu.
No tā izriet, ka Vispārējā tiesa nav pārkāpusi
Alcoa
tiesisko paļāvību, pārsūdzētā sprieduma 70. punktā uzskatīdama, ka Komisijai nebija jāpārbauda, vai kritēriji, uz kuriem tā
bija pamatojusies, lai lēmumā par
Alumix
secinātu par atbalsta neesamību, joprojām ir spēkā.
Attiecībā uz apgalvojumu par tiesiskās drošības principa pārkāpumu jāatzīst, ka
Alcoa
ir vienīgi izvirzījusi šo principu, nenorādīdama pārsūdzētā sprieduma motīvus vai Vispārējās tiesas analīzi, ar kuriem tas
tiekot pārkāpts. Tādējādi šis apgalvojums ir jānoraida.
Līdz ar to pirmā pamata otrā daļa ir jānoraida.
Par pirmā pamata trešo daļu – faktoru, kas ņemti vērā, lai pamatotu oficiālas izmeklēšanas procedūras sākšanu, nepietiekamību
–       Lietas dalībnieku argumenti
Ar pirmā pamata trešo daļu
Alcoa
apgalvo, ka Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 67. un 68. punktā būtībā pamatodamās uz diviem faktoriem, lai secinātu,
ka Komisijai bija tiesības sākt oficiālu izmeklēšanas procedūru par
Alcoa
piešķirtajiem elektroenerģijas piegādes tarifiem, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Šie divi faktori ir, pirmkārt,
šo tarifu finansēšana no valsts līdzekļiem un, otrkārt, atmaksāšana
Alcoa
ar Izlīdzināšanas fonda piemērota mehānisma palīdzību, kā rezultātā tiek samazināts galīgais elektroenerģijas piegādes tarifs,
kas
Alcoa
būtu jāmaksā, ja netiktu piemērots šis mehānisms.
Alcoa
apgalvo, ka šie divi faktori ir nepietiekami, jo tie pastāvēja jau lēmuma par
Alumix
laikā un nekavēja Komisiju izlemt, ka atbalsts nepastāv. Šajā ziņā
Alcoa
uzsver, ka, pirmkārt, preferenciālos tarifus, kas tai tolaik tika piemēroti,
ENEL
bija noteikusi valsts, kurai piederēja 100 % no
ENEL
kapitāla un kas tādējādi tos finansēja, un, otrkārt, ka šie tarifi tīri formāli radīja vispārpiemērojamo tarifu “samazinājumu”.
Komisija uzskata, ka ar trešo daļu
Alcoa
vienīgi atkārto citus argumentus.
–       Tiesas vērtējums
Jānorāda, ka, aprakstot aspektus, kurus
Alcoa
uzskata par kopīgiem kā uz 1995. gada likumdošanas dekrētu balstītajiem tarifiem, tā uz 2005. gada likumdošanas dekrētu balstītajiem
tarifiem,
Alcoa
nepiemin izmaiņas, kuras pirmajos tarifos tika izdarītas 1999. un 2004. gadā un kas netiek apstrīdētas.
Tādējādi tā nenorāda, ka tarifs, kas tai tika piemērots atbilstoši 1995. gada likumdošanas dekrētam, kā izriet no pārsūdzētā
sprieduma 15., 65. un 66. punkta, tika aizstāts ar tarifu, kura lielums tika samazināts ar Izlīdzināšanas fonda apsaimniekota
nodoklim pielīdzināma maksājuma palīdzību.
Ņemot vērā šo īpašību nozīmīgumu kvalificēšanai par valsts atbalstu, kā atgādināts šī sprieduma 50. punktā, Vispārējā tiesa
nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, tās uzsvērdama.
Vispārējā tiesa tādējādi pārsūdzētā sprieduma 68. punktā ir pareizi nospriedusi, ka konstatācija par attiecīgo atmaksāšanas
mehānismu pati par sevi pamato, ka Komisija iepriekšējas izskatīšanas stadijā nevar izslēgt, ka
Alcoa
bija priekšrocības EKL 87. panta 1. punkta izpratnē.
Turklāt Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 58. punktā pamatoti ir norādījusi, ka, ja sākotnējā izskatīšana neļauj Komisijai
pārvarēt grūtības, ko rada jautājums par to, vai izskatītais pasākums ir atbalsts EKL 87. panta 1. punkta izpratnē, tai ir
pienākums sākt oficiālu izmeklēšanas procedūru, vismaz tad, ja šīs sākotnējās izskatīšanas laikā tā nav spējusi gūt pārliecību,
ka attiecīgais pasākums – pieņemot, ka tas ir atbalsts, – katrā ziņā ir saderīgs ar kopējo tirgu (pēc analoģijas skat. arī
1998. gada 2. aprīļa spriedumu lietā C‑367/95 P Komisija/
Sytraval
un
Brink’s France
,
Recueil
, I‑1719. lpp., 39. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2009. gada 2. aprīļa spriedumu lietā C‑431/07 P
Bouygues
un
Bouygues Télécom
/Komisija, Krājums, I‑2665. lpp., 61. punkts). Šādos apstākļos Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 70. punktā varēja pamatoti
būtībā secināt, atsaucoties tostarp uz minēto 58. punktu, ka jautājums par to, vai rūpnīcām piešķirtais tarifs ir vai nav
tirgus tarifs, prasa sarežģītu ekonomisku vērtējumu, kas izraisa šaubas, kuras noderīgāk var aplūkot oficiālas izmeklēšanas
procedūras ietvaros.
Līdz ar to pirmā pamata trešā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
Par pirmā pamata piekto daļu – labas pārvaldības un tiesību tikt uzklausītam principu pārkāpumu
–       Lietas dalībnieku argumenti

Alcoa
apgalvo, ka Itālijas Republikai iepriekšējās izskatīšanas stadijā nav bijusi iespēja sniegt savus apsvērumus par attiecīgā
pasākuma kvalificēšanu par jaunu atbalstu un ka Vispārējā tiesa, neatzīstot, ka Komisija tādējādi ir pārkāpusi labas pārvaldības
un tiesību tikt uzklausītam principus, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
Komisija apgalvo, ka
Alcoa
šādi izvirza jaunu pamatu, ko tā nav izvirzījusi Vispārējā tiesā un kas līdz ar to ir nepieņemams. Tā turklāt apgalvo, ka
Itālijas Republika katrā ziņā, kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 40. punkta, ir tikusi uzklausīta par attiecīgā pasākuma kvalificēšanu
par jaunu atbalstu.
–       Tiesas vērtējums
Jāatgādina, ka apelācijas tiesvedībā Tiesas kompetencē principā ir tikai novērtēt tiesisko risinājumu, kas sniegts atbilstoši
pamatiem, kuri tikuši apspriesti, izskatot lietu pēc būtības (it īpaši skat. 2007. gada 1. februāra spriedumu lietā C‑266/05 P
Sison
/Padome, Krājums, I‑1233. lpp., 95. punkts un tajā minētā judikatūra). Lietas dalībnieks tādējādi principā nevar Tiesā pirmoreiz
izvirzīt pamatu, ko tas nav izvirzījis Vispārējā tiesā, jo tas ļautu Tiesai kontrolēt Vispārējās tiesas izraudzītā risinājuma
tiesiskumu, ņemot vērā pamatus, kas tai nebija jāizskata.
Šajā ziņā no pārsūdzētā sprieduma izriet, ka jautājumu, ko
Alcoa
izvirzījusi pirmā pamata piektajā daļā, Vispārējā tiesa nav izskatījusi pēc argumenta, ko
Alcoa
tajā būtu izvirzījusi.
Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 39. un 40. punktā, protams, ir pārbaudījusi, vai Itālijas Republika ir paudusi nostāju
par attiecīgā pasākuma kvalificēšanu par jaunu atbalstu, bet tā šo pārbaudi ir veikusi, pārbaudot Komisijas argumentu, kurš
vērsts uz to, lai atzītu prasības pieteikuma pirmajā instancē nepieņemamību, tādēļ ka Itālijas Republika pietiekami skaidri
nebija iebildusi pret šo kvalifikāciju.
Tādējādi jāatzīst, ka pirmā pamata piektā daļa ir nepieņemama.
Par pirmā pamata sesto daļu – pienākuma norādīt pamatojumu apjoma neievērošanu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Ar pirmā pamata sesto daļu
Alcoa
apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav ievērojusi Komisijai uzliktā pienākuma norādīt pamatojumu apjomu. Ņemot vērā oficiālās izmeklēšanas
procedūras sākšanas neatgriezeniskās sekas un to, ka šajā gadījumā pastāvēja agrāks Komisijas lēmums, proti, lēmums par
Alumix
, Vispārējā tiesa esot kļūdaini apgalvojusi, ka šī lēmuma un apstrīdētā lēmuma nošķiršana nav jāpamato. Šis nepietiekamais
pamatojums esot apgrūtinājis apstrīdētā lēmuma juridisko analīzi un pārbaudi.
Alcoa
apgalvo, ka apstrīdētajam lēmumam bija jāietver detalizēts iepriekšējs vērtējums par iespējamajām ekonomiskajām izmaiņām salīdzinājumā
ar lēmumu par
Alumix
.
Komisija uzskata, ka šī daļa ir jānoraida kā nepamatota.
–       Tiesas vērtējums
Pretēji
Alcoa
apgalvotajam Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā nav apgalvojusi, ka lēmuma par
Alumix
un apstrīdētā lēmuma nošķiršana nav jāpamato.
Attiecībā uz pārmetumu par pienākuma norādīt pamatojumu apjoma neievērošanu šķiet, ka ar šo pārmetumu
Alcoa
ir domājusi pārsūdzētā sprieduma 78.–89. punktu. No tiem, šķiet, kā ģenerāladvokāts norādījis savu secinājumu 127. punktā,
Alcoa
it īpaši ir domājusi minētā sprieduma 88. punktu, kurā Vispārējā tiesa ir noraidījusi tās argumentu, ka Komisija, ņemot vērā
lēmumā par
Alumix
piemērotos kritērijus, neesot izpildījusi savu pienākumu pamatot strīdīgo lēmumu.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 253. pantā prasītajam pamatojumam ir jābūt pielāgotam attiecīgā akta būtībai un tam skaidri
un nepārprotami jāatspoguļo iestādes – akta autores – argumentācija, lai ļautu ieinteresētajām personām noskaidrot pieņemtā
akta pamatojumu un kompetentajai tiesai veikt pārbaudi. Prasība norādīt pamatojumu ir jāizvērtē, ņemot vērā konkrētā gadījuma
apstākļus, tostarp akta saturu, izvirzīto pamatu būtību un akta adresātu vai citu personu, kuras šis akts skar tieši un individuāli,
iespējamās intereses saņemt paskaidrojumus (it īpaši skat. 2009. gada 2. decembra spriedumu lietā C‑89/08 P Komisija/Īrija u.c.,
Krājums, I‑11245. lpp., 77. punkts un tajā minētā judikatūra).
Jānorāda, ka pārsūdzētā sprieduma 78. punktā Vispārējā tiesa, kā atzīst arī pati
Alcoa
, ir pareizi atsaukusies uz EKL 253. pantā paredzēto pienākumu norādīt pamatojumu un uz prasībām, ko tas ietver.

Alcoa
Vispārējai tiesai tomēr pārmet, ka tā nav atzinusi apstrīdētā lēmuma pamatojuma nepietiekamību, ņemot vērā lēmumu par
Alumix
. Pēc
Alcoa
domām, Komisijai bija jāpaskaidro, kādā ziņā apstrīdētais lēmums atšķiras no lēmuma par
Alumix
.
Jāatzīst, ka šī pārmetuma pamatā ir pieņēmums, ka apstrīdētā lēmuma priekšmets bija tas pats tarifs, kurš bija ticis pārbaudīts
lēmumā par
Alumix
, tādējādi radot nepieciešamību detalizēti pārbaudīt faktorus, kuri noveda pie atšķirīga secinājuma.
Taču, kā tika atzīts šī sprieduma 50. punktā, Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 130. punktā uzskatot,
ka apstrīdētajā lēmumā pārbaudītais pasākums atšķiras no lēmumā par
Alumix
pārbaudītā.
No tā, kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 88. punkta, ir secināms, ka Komisijas ekonomiskā vērtējuma lēmumā par
Alumix
un iemeslu, kuru dēļ šis lēmums vairs nebija piemērojams, detalizēta pārbaude nebija nepieciešama.
Attiecībā uz pasākuma, kurš nav ticis iepriekš pārbaudīts, iepriekšējās izskatīšanas stadiju Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma
79. punktā ir pareizi nospriedusi, ka Komisija varēja aprobežoties ar to, ka tā apkopo nozīmīgos faktiskos un tiesiskos jautājumus,
ietver provizorisku attiecīgā valsts pasākuma novērtējumu, kura mērķis ir noteikt, vai tam ir atbalsta raksturs, un izklāsta
iemeslus, kas liek šaubīties par šī pasākuma saderīgumu ar kopējo tirgu.
Tādējādi Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 81. un 82. punktā nospriežot, ka Komisija
bija pietiekami pamatojusi apstrīdēto lēmumu, skaidri norādot iemeslus, kuru dēļ tā provizoriski secināja, ka attiecīgais
pasākums ir atbalsts un ka tai ir nopietnas šaubas par tā saderību ar kopējo tirgu.
Līdz ar to pirmā pamata sestā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
Tā kā neviens no
Alcoa
izvirzītajiem argumentiem pirmā pamata ietvaros nav pieņemts, viss šis pamats ir jānoraida.

Par otro pamatu – jaunam atbalstam piemērojamās procedūras kļūdainu piemērošanu
Otrajam pamatam ir četras daļas. Pirmā daļa ir par judikatūras par atbalsta, kurš ir saderīgs ar kopējo tirgu, pagarināšanu
laikā kļūdainu piemērošanu. Ar otro daļu, kas ir izskatīta šī sprieduma 37.–43. punktā,
Alcoa
pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir nepareizi interpretējusi lēmuma par
Alumix
piemērojamību laikā. Trešā daļa ir vērsta uz to, lai tiktu nospriests, ka Vispārējā tiesa, pamatodamās uz 1999. un 2004. gadā
notikušajām tehniska rakstura izmaiņām, lai apstiprinātu jaunam atbalstam piemērojamās procedūras piemērošanu, ir pieļāvusi
kļūdu tiesību piemērošanā. Ceturtā daļa ir par tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principu pārkāpumu.
Par otrā pamata pirmo daļu – judikatūras par atbalsta, kurš ir saderīgs ar kopējo tirgu, pagarināšanu laikā kļūdainu piemērošanu
–       Lietas dalībnieku argumenti

Alcoa
apgalvo, ka Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 128. punktā uzskatot, ka tās 2002. gada 6. marta spriedums apvienotajās
lietās T‑127/99, T‑129/99 un T‑148/99
Diputación Foral de Álava
u.c./Komisija (
Recueil
, II‑1275. lpp.) ir piemērojams un ļauj uzskatīt, ka pagarināšana laikā pati par sevi var pasākumu pārveidot par jaunu atbalstu,
ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
Alcoa
uzsver, ka šis spriedums attiecās uz tāda atbalsta pagarināšanu, kurš bija ticis atzīts par saderīgu ar kopējo tirgu. Taču
pastāvot fundamentāla atšķirība starp pasākumu, kurš atzīts par saderīgu ar kopējo tirgu, un pasākumu, kurš netiek uzskatīts
par atbalstu. Ar kopējo tirgu saderīga atbalsta gadījumā ierobežojums laikā esot viens no iemesliem, kuru dēļ var secināt
par šī atbalsta saderīgumu. Tādējādi tā pagarināšana attiecīgo pasākumu nevarot pārveidot par jaunu atbalstu. Savukārt tad,
ja tiek atzīts, ka atbalsts nepastāv, tirgus apstākļu izmaiņas varot pasākumu pārveidot par atbalstu, bet pasākuma pagarināšanai
pašai par sevi nevarot būt šādas sekas. Šādos apstākļos Regulas Nr. 659/1999 1. panta b) punkta v) apakšpunkts liekot pasākumu
uzskatīt par pastāvošu atbalstu, nevis par jaunu atbalstu.
Komisija atbild, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu, atzīdama, ka 1995. gada likumdošanas dekrētā paredzētā tarifa pagarināšana
pamato attiecīgā pasākuma uzskatīšanu par jaunu atbalstu.
–       Tiesas vērtējums
Jāatzīst, ka iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās
Diputación Foral de Álava
u.c./Komisija attiecās uz atbalstu, kurš bija izveidots, pirms attiecīgā dalībvalsts pievienojās kopējam tirgum, un kurš
tādējādi bija pastāvošs atbalsts. Vispārējā tiesa šajā spriedumā nosprieda, ka sakarā ar šī atbalsta, kurš bija ticis pagarināts,
ilguma izmaiņām tas ir jāuzskata par jaunu atbalstu.
No šīs Vispārējās tiesas judikatūras par pasākuma, kurš ir pastāvošs atbalsts, pagarināšanu tomēr neizriet, ka tas varētu
tikt attiecināts uz pasākumu, kurš savukārt nav ticis uzskatīts par atbalstu. Tas apstāklis vien, ka šādu pasākumu, iespējams,
turpina īstenot pēc tiesību akta, ar kuru tas ir ticis noteikts, pagarināšanas, to nevarētu pārveidot par valsts atbalstu.
Tomēr Vispārējā tiesa nav apgalvojusi, ka pasākuma, ko Komisija nav uzskatījusi par atbalstu, pagarināšana pati par sevi to
pārveido par jaunu atbalstu. Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 129. punktā vienīgi ir norādījusi, ka Komisijas veiktā pagarinātā
pasākuma pārbaude var notikt vienīgi atbilstoši jaunam atbalstam piemērojamajai procedūrai.
Jāatzīst, ka šajā lietā, lai uzskatītu, ka Komisija nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, Vispārējā tiesa, pārbaudīdama
attiecīgo pasākumu no jaunam atbalstam piemērojamo noteikumu viedokļa, pārsūdzētā sprieduma 133. punktā nav balstījusies vienīgi
uz
Alcoa
piešķirtā preferenciālā tarifa pagarināšanu ar 2005. gada likumdošanas dekrētu, bet minētā sprieduma 131. un 132. punktā
ir uzsvērusi arī Itālijas Republikas izdarītās pašas šī pasākuma būtības izmaiņas.
No tā izriet, ka Regulas Nr. 659/1999 1. panta b) punkta v) apakšpunkts, saskaņā ar kuru pastāvošs atbalsts ir atbalsts, ko
uzskata par pastāvošu atbalstu, jo ir iespējams konstatēt, ka tā ieviešanas laikā tas nav bijis atbalsts, bet pēc tam kopējā
tirgus attīstības dēļ – dalībvalstij neieviešot izmaiņas – tas kļuvis par atbalstu, nav piemērojams.
Šādos apstākļos un atbilstoši Regulas Nr. 659/1999 1. panta c) punktam, tā kā Komisijai bija aizdomas, ka 2005. gada likumdošanas
dekrētā paredzētais tarifs ir atbalsts, tai tas bija jāpārbauda saskaņā ar jaunam atbalstam piemērojamo procedūru.
Tādējādi ir jāuzskata, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 133. punktā ir pareizi nospriedusi, ka Komisija nav pieļāvusi
acīmredzamu kļūdu vērtējumā, attiecīgo pasākumu pārbaudot saskaņā ar jaunam atbalstam piemērojamo procedūru, nevis saskaņā
ar pastāvošam atbalstam piemērojamo procedūru.
Tādējādi otrā pamata pirmā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
Par otrā pamata trešo daļu, kas vērsta uz to, lai tiktu nospriests, ka Vispārējā tiesa, pamatodamās uz 1999. un 2004. gadā
notikušajām tehniska rakstura izmaiņām, lai apstiprinātu jaunam atbalstam piemērojamās procedūras piemērošanu, ir pieļāvusi
kļūdu tiesību piemērošanā
–       Lietas dalībnieku argumenti

Alcoa
apgalvo, ka Vispārējā tiesa kļūdaini ir apstiprinājusi, ka Komisija pamatoti piemērojusi jaunam atbalstam piemērojamo procedūru
tā iemesla dēļ, ka
Alcoa
piešķirto tarifu vairs neveidoja
ENEL
veiktā 1995. gada likumdošanas dekrētā paredzētā tarifa piemērošana, bet gan Izlīdzināšanas fonda veiktā atmaksāšana. Šādi
rīkodamās, Vispārējā tiesa esot paplašinājusi apstrīdētā lēmuma – kurš bija vērsts vienīgi pret
Alcoa
piešķirto tarifu termiņa pagarināšanu atbilstoši 2005. gada likumdošanas dekrētam, nevis pret 1999. un 2004. gadā notikušajām
tīri tehniska rakstura izmaiņām – apjomu.

Alcoa
piebilst, ka Komisija bija informēta par šīm izmaiņām un pret tām neiebilda. Tādējādi Komisija esot atturējusies apstrīdētajā
lēmumā pieminēt, ka 1999. un 2004. gadā notikušās tehniska rakstura izmaiņas pamato jaunu pārbaudi. Tā to neesot minējusi
arī citā lēmumā par
Alcoa
piešķirto preferenciālo tarifu, proti, lēmumā par
Portovesme
. Turklāt 2004. gada 1. decembra lēmumā par valsts atbalstu N/490/2000 – Itālija, neatgūstamās izmaksas elektroenerģijas nozarē
(OV 2005, C 250, 9. lpp.; turpmāk tekstā – “lēmums par neatgūstamajām izmaksām”) – Komisija esot uzskatījusi, ka tādi tarifi
kā tie, kas tiek piemēroti
Alcoa
, ir vispārēji maksājumi, uz kuriem jau attiecas pastāvošā atbalsta shēma.
Alcoa
tādējādi pārmet Vispārējai tiesai, ka tā lēmumu par neatgūstamajām izmaksām ir noraidījusi kā neatbilstošu un, lai pamatotu,
ka Komisija ir piemērojusi jaunam atbalstam piemērojamo procedūru, balstījusies uz minētajām tehniska rakstura izmaiņām.
Komisija apgalvo, ka
Alcoa
noliedz apstrīdētā lēmuma saturu, uzskatīdama, ka tas attiecas vienīgi uz 1995. gada likumdošanas dekrētā paredzētā tarifa
pagarināšanu. Vispārējā tiesa neesot paplašinājusi apstrīdētā lēmuma apjomu, nospriežot, ka pāreja no reāla tarifa, kurš ir
pamatā lēmumam par
Alumix
, uz teorētisku tarifu, kurš ir izskatīts apstrīdētajā lēmumā, ietver būtiskas izmaiņas. Turklāt – un pretēji
Alcoa
apalvotajam – Komisija uzsver, ka tā 1999. un 2004. gada tehniskā rakstura izmaiņas jau bija apstrīdējusi lēmumā par
Portovesme
, uzsākot oficiālu izmeklēšanas procedūru lietā, kas bija šī lēmuma pamatā. Attiecībā uz lēmumu par neatgūstamajām izmaksām
Komisija apgalvo, ka tas attiecas uz
ENEL
neatgūstamajām izmaksām un nav atbilstošs attiecībā uz
Alcoa
piešķirtajām priekšrocībām saistībā ar elektroenerģijas tarifu.
–       Tiesas vērtējums
Apelācijas sūdzības ietvaros
Alcoa
neapstrīd lietas faktus un apstrīdētā lēmuma aprakstu pārsūdzētajā spriedumā. Tā ir vienkārši precizējusi, ko Komisija neapstrīd
un kas ir atgādināts šī sprieduma 14. punktā, ka izmaiņas 1995. gada likumdošanas dekrētā paredzētajos tarifos tika izdarītas
1999. gadā, proti, pirms 2005. gada likumdošanas dekrēta pieņemšanas.
No apstrīdētā lēmuma apraksta pārsūdzētajā spriedumā izriet, ka tajā ir minēta ne vien 1995. gada likumdošanas dekrētā paredzētā
tarifa pagarināšana, bet arī šī tarifa apsaimniekošanā notikušās izmaiņas, proti, daļēja piemērotā tarifa atmaksāšana ar nodoklim
pielīdzināma maksājuma palīdzību un Izlīdzināšanas fonda veiktā šī tarifa apsaimniekošana.
Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 17. punktā ir norādījusi, ka šīs izmaiņas Komisijai lika apstrīdētā lēmuma 40.–46. punktā
uzskatīt, ka tai ir jāpārbauda, vai
Alcoa
piešķirtais preferenciālais tarifs, ņemot vērā tā paredzēto tarifa samazinājumu, ekonomiskās priekšrocības, ko tas deva
Alcoa
, šī samazinājuma finansēšanu no valsts līdzekļiem, kā arī šī tarifa ietekmi uz konkurenci un tirdzniecību starp dalībvalstīm,
nav valsts atbalsts.
No tā izriet, ka, pārsūdzētā sprieduma 68. punktā novērtēdama secinājumus, ko Komisija attiecībā uz priekšrocības jēdzienu
bija izdarījusi no starpības starp
ENEL
piemēroto tarifu un ar 2005. gada likumdošanas dekrētu pagarināto tarifu atmaksāšanas, Vispārējā tiesa nav paplašinājusi
apstrīdētā lēmuma apjomu.
Tā nav arī paplašinājusi šī lēmuma apjomu, pārsūdzētā sprieduma 132. punktā atzīstot, ka attiecīgo pasākumu vairs neveido
ENEL
veiktā 1995. gada likumdošanas dekrētā paredzētā tarifa, kurš atbilda tirgus tarifam, piemērošana, bet gan Izlīdzināšanas
fonda piešķirtā atmaksa no valsts līdzekļiem, lai kompensētu starpību starp
ENEL
piemēroto tarifu un 1995. gada likumdošanas dekrētā paredzēto tarifu, kura termiņš tika pagarināts ar 2005. gada likumdošanas
dekrētu.

Alcoa
argumenti, ka, pirmkārt, šīs izmaiņas notika pirms 2005. gada likumdošanas dekrēta pieņemšanas un, otrkārt, ka Komisijai par
tām bija zināms un tā pret tām neiebilda, nav šķērslis, lai šī iestāde tās izskatītu kā jaunu atbalstu, kā tas definēts Regulas
Nr. 659/1999 1. panta c) punktā. Faktiski Tiesa iepriekš ir nospriedusi, ka valsts atbalsta, pastāvoša vai jauna, jēdziens
atbilst objektīvajai situācijai un nav atkarīgs no iestāžu rīcības vai paziņojumiem (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Komisija/Īrija u.c., 72. punkts).
Attiecībā uz lēmuma par neatgūstamajām izmaksām atbilstību jāatzīst, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 113. punktā pamatoti
ir norādījusi, ka tas attiecas nevis uz atmaksu
Alcoa
rūpnīcām, bet gan uz shēmu, ar kuru
ENEL
tika atmaksātas tās neatgūstamās izmaksas, kuras radās elektroenerģijas tirgus liberalizācijas rezultātā.
Turklāt Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 114. punktā arī pamatoti būtībā ir piebildusi, ka, pat pieņemot, ka Komisija
procedūras saistībā ar lēmumu par neatgūstamajām izmaksām ietvaros bija informēta par
Alcoa
rūpnīcām piemēroto shēmu,
Alcoa
– nepastāvot konkrētiem tai dotiem Komisijas solījumiem – nevarēja no tā rasties nekāda pārliecība, ka preferenciālā tarifa
pagarināšana neietvers jaunu atbalstu.
No tā izriet, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu pārsūdzētā sprieduma 112.–114. punktā ietvertajā vērtējumā par lēmuma
par neatgūstamajām izmaksām ietekmi uz apstrīdēto lēmumu, kā arī, minētā sprieduma 112. punktā nospriezdama, ka
Alcoa
arguments ir neefektīvs.
Tādējādi otrā pamata trešā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
Par otrā pamata ceturto daļu – tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principu pārkāpumu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Ar otrā pamata ceturto daļu
Alcoa
apgalvo, ka, akceptējot Komisijas veikto jaunam atbalstam piemērojamās procedūras piemērošanu, Vispārējā tiesa ir pārkāpusi
tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principus. Ņemot vērā agrāko Komisijas secinājumu, ka
Alcoa
piešķirtais tarifs nav atbalsts, Komisijai esot bijis jāpiemēro vismaz pastāvošam atbalstam piemērojamā procedūra.
Alcoa
šajā ziņā atsaucas uz vairākiem Komisijas lēmumiem un pamatojas uz judikatūru, kas izriet no iepriekš minētā sprieduma apvienotajās
lietās Beļģija un
Forum 187
/Komisija.
Komisija atbild, ka Vispārējā tiesa nav pārkāpusi vispārējos tiesību principus un ka
Alcoa
atkal balstās uz kļūdainu pieņēmumu, ka 2005. gada likumdošanas dekrēta 11. panta 11. punkts ir vienīgi lēmumā par
Alumix
izskatītā pasākuma termiņa pagarinājums. Komisijas lēmumi, uz kuriem atsaucas
Alcoa
, neesot atbilstoši, jo tie attiecoties vai nu uz iespējas atgūt atbalstu neesamību – kas ir jautājums, kurš šīs lietas ietvaros
nav izvirzīts, vai arī uz shēmas turpināšanu atbilstoši tādai pašai kārtībai kā to apstiprinājumā noteiktā – kas šajā lietā
tā neesot.
–       Tiesas vērtējums
Jākonstatē, ka ar otrā pamata ceturto daļu
Alcoa
būtībā atkārto argumentus, ko tā ir iztirzājusi pirmā pamata otrās daļas ietvaros, tos piemērodama procedūrai par jaunu atbalstu.
Jānorāda, pirmkārt, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 102. un 103. punktā pareizi ir minējusi šī sprieduma 71. punktā
atgādināto judikatūru.
Otrkārt, šī sprieduma 71.–75. punktā iztirzāto iemeslu dēļ lēmumā par
Alumix
ietvertie Komisijas secinājumi nevarēja likt
Alcoa
leģitīmi domāt, ka šī lēmuma secinājumi attieksies uz apstrīdētajā lēmumā izskatīto tarifu.
Tādējādi Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 108. punktā pamatoti ir nospriedusi, ka lēmums par
Alumix
nevarēja
Alcoa
radīt tiesisko paļāvību par šajā lēmumā ietverto secinājumu spēka turpināšanos. Vispārējā tiesa tā paša sprieduma 109. punktā
no tā pamatoti ir secinājusi, ka Komisija, pieņemdama apstrīdēto lēmumu, kura pamatā ir jaunam atbalstam piemērojamā procedūra,
nav pārkāpusi tiesiskās paļāvības aizsardzības principu.
Kas attiecas uz apgalvojumu par tiesiskās drošības principa pārkāpumu, tad tas ir jānoraida tā paša iemesla dēļ kā šī sprieduma
76. punktā minētais.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ir jānoraida otrā pamata ceturtā daļa, kā arī viss otrais pamats.
Tā kā nav apmierināms neviens no apelācijas sūdzības pamatiem, tā ir jānoraida.

Par tiesāšanās izdevumiem
Saskaņā ar Reglamenta 122. panta pirmo daļu, ja apelācijas sūdzība nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem. Atbilstoši
Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas apelācijas tiesvedībā piemērojams saskaņā ar šī paša reglamenta 118. punktu, lietas dalībniekam,
kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums
ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest
Alcoa
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā
Alcoa
spriedums ir nelabvēlīgs, jāpiespriež tai atlīdzināt šajā instancē radušos tiesāšanās izdevumus.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
1)
apelācijas sūdzību noraidīt;
2)
Alcoa Trasformazioni Srl
atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – angļu.