CELEX: 62013CJ0655
Præjudiciel forelæggelse
social sikring
forordning (EØF) nr. 1408/71
artikel 71
begrebet »delvis arbejdsløs grænsearbejder«
afslag fra bopælsmedlemsstaten og fra den kompetente medlemsstat på tildeling af arbejdsløshedsydelser

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 71 i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som ændret og ajourført ved Rådets forordning (EF) nr. 118/97 af 2. december 1996 (
EFT 1997 L 28, s. 1
), som ændret ved Rådets forordning (EF) nr. 1606/98 af 29. juni 1998 (herefter »forordning nr. 1408/71«).
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem H.J. Mertens og Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen (bestyrelsen for instituttet til forvaltning af arbejdstagernes sociale forsikringer, herefter »Uwv«) vedrørende sidstnævntes afslag på at tildele den berørte arbejdsløshedsydelser.
Retsforskrifter
Artikel 1 i forordning nr. 1408/71 med overskriften »Definitioner« fastsætter:
»I denne forordning
[…]
o)
betyder udtrykket »den kompetente institution«:
i)
den institution, som den pågældende er tilsluttet på tidspunktet for indgivelse af begæringen om ydelser
eller
ii)
den institution, hvorfra den pågældende er berettiget til at modtage ydelser eller ville være berettiget til at modtage ydelser fra, såfremt han eller et eller flere af hans familiemedlemmer var bosat i den medlemsstat, på hvis område denne institution befinder sig
eller
iii)
den institution, der er udpeget af den kompetente myndighed i den pågældende medlemsstat
eller
iv)
såfremt det drejer sig om en ordning om arbejdsgiverens forpligtelser vedrørende de i artikel 4, stk. 1, nævnte ydelser, enten arbejdsgiveren eller det forsikringsorgan, der træder i hans sted, eller, såfremt et sådant ikke findes, det organ eller den myndighed, der er udpeget af den kompetente myndighed i den pågældende medlemsstat
[…]
q)
betyder udtrykket »den kompetente stat« den medlemsstat, på hvis område den kompetente institution befinder sig
[…]«
Denne forordnings artikel 13 bestemmer:
»1.   Med forbehold af artikel 14c og 14f er de […] personer, der er omfattet af denne forordning, alene undergivet lovgivningen i én medlemsstat. Spørgsmålet om, hvilken lovgivning der skal anvendes, afgøres efter bestemmelserne i dette afsnit.
2.   Med forbehold af artikel 14-17:
a)
er en person, der har lønnet beskæftigelse på en medlemsstats område, omfattet af denne stats lovgivning, selv om han er bosat på en anden medlemsstats område, eller den virksomhed eller arbejdsgiver, der beskæftiger ham, har sit hjemsted eller sin bopæl på en anden medlemsstats område
[…]«
Nævnte forordnings artikel 71, stk. 1, har følgende ordlyd:
»Arbejdsløse arbejdstagere, som under deres seneste beskæftigelse var bosat i en anden medlemsstat end den kompetente stat, modtager ydelser efter følgende regler:
a)
i)
grænsearbejdere, der er delvis eller periodisk arbejdsløse i den virksomhed, hvor de er beskæftiget, modtager ydelser efter lovgivningen i den kompetente stat, som om de var bosat på denne stats område; disse ydelser udbetales af den kompetente institution
ii)
grænsearbejdere, der er helt arbejdsløse, modtager ydelser efter lovgivningen i den medlemsstat, på hvis område de er bosat, som om de under deres seneste beskæftigelse havde været omfattet af denne lovgivning; disse ydelser udbetales af bopælsstedets institution for denne institutions regning
[…]«
Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
Fra den 1. januar 2003 til den 28. februar 2009 var H.J. Mertens ansat på fuld tid hos Saueressig GmbH (herefter »Saueressig«) i Vreden (Tyskland).
Fra den 1. marts 2009 var H.J. Mertens ansat på deltid, dvs. ti timer om ugen, hos ATG Service GmbH (herefter »ATG«) i Ahaus (Tyskland).
I perioden mellem 2003 og 2009 havde H.J. Mertens bopæl i Enchede (Nederlandene).
H.J. Mertens ansøgte Uwv om tildeling af ydelser i henhold til Werklosheidswet (den nederlandske arbejdsløshedslov). Uwv afslog denne ansøgning, idet instituttet fandt, at H.J. Mertens skulle anses for grænsearbejder i henhold til forordning nr. 1408/71, og at hun, i det omfang hun var delvis arbejdsløs, skulle indgive en ansøgning om arbejdsløshedsydelser i den medlemsstat, hvor hun var beskæftiget, dvs. i Tyskland. Den nederlandske ret i første instans fandt ligeledes, at H.J. Mertens var omfattet af tysk lovgivning.
Ved en afgørelse af 29. april 2009 afslog Bundesagentur für Arbeit (det tyske forbundsagentur for arbejde) H.J. Mertens’ ansøgning om arbejdsløshedsydelser i Tyskland. I henhold til Sozialgesetzbuch (den tyske sociallov) fandt dette agentur, at H.J. Mertens måtte betegnes som helt arbejdsløs grænsearbejder, eftersom hendes fortsatte ansættelsesforhold på deltid foregik hos en anden arbejdsgiver. H.J. Mertens indbragte denne afgørelse for Sozialgericht Münster (socialret i Münster, Tyskland).
Ved en afgørelse af 18. oktober 2013, som er blevet endelig, frifandt Sozialgericht Münster Bundesagentur für Arbeit i det søgsmål, som H.J. Mertens havde indbragt til prøvelse af den af agenturet trufne afgørelse.
Centrale Raad van Beroep (central forvaltningsdomstol, Nederlandene), som skal træffe afgørelse i det søgsmål, som H.J. Mertens har indbragt til prøvelse af afgørelsen truffet af den nederlandske førsteinstansret, er af den opfattelse, at H.J. Mertens på tidpunktet for hendes ansættelse ved Saueressig og derefter ved ATG var omfattet af tysk lovgivning. Denne ret har anført, at artikel 71, stk. 1, litra a), nr. i), i forordning nr. 1408/71 omhandler grænsearbejdere, »der er delvis eller periodisk arbejdsløse i den virksomhed, hvor de er beskæftigede«, og at denne forordnings artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), er rettet mod »grænsearbejdere, der er helt arbejdsløse«. Ordlyden af disse bestemmelser giver efter nævnte rets opfattelse ikke noget svar på spørgsmålet om, hvilken medlemsstat det påhviler at bevilge arbejdsløshedsydelser i en situation, hvor en delvis arbejdsløs grænsearbejder er direkte ansat ved en anden arbejdsgiver i samme medlemsstat.
Ifølge den forelæggende ret fastslog Domstolen i dom de Laat (C-444/98,
EU:C:2001:165
) for så vidt angår en grænsearbejder, der ikke længere har nogen forbindelse med den medlemsstat, hvor vedkommende har været beskæftiget, og som således er helt arbejdsløs som omhandlet i artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), i forordning nr. 1408/71, at det er bopælsmedlemsstaten, der er kompetent for så vidt angår arbejdsløshedsydelser. Centrale Raad van Beroep har ligeledes henvist til afgørelse nr. 205 af 17. oktober 2005, truffet af den administrative kommission for vandrende arbejdstageres sociale sikring, om rækkevidden af udtrykket »delvis arbejdsløshed« i forbindelse med grænsearbejdere (
EUT 2006 L 130, s. 37
, og berigtigelse
EUT L 330, s. 36
), hvori denne administrative kommission fandt, at delvis arbejdsløshed er forbundet med spørgsmålet om, hvorvidt der eksisterer et arbejdsforhold mellem arbejdstageren og arbejdsgiveren.
Af denne grund er den forelæggende ret af den opfattelse, at det fremgår af dom de Laat (
EU:C:2001:165
) og af nævnte afgørelse, at forudsætningen for, at H.J. Mertens kan betragtes som en delvis arbejdsløs grænsearbejder, er, at der skal foreligge et fortsat eller nyt ansættelsesforhold, herunder på deltid, som skal være sammenhængende med det arbejdsforhold, der knyttede hende til Sauressig, ved denne samme arbejdsgiver. Kun når arbejdstageren ikke længere har nogen tilknytning til den kompetente medlemsstat, hvor vedkommende har været beskæftiget, og er helt arbejdsløs, skal han ifølge denne ret henvende sig til institutionen på sit bopælssted for at få bistand til at søge en beskæftigelse. Nævnte ret konkluderer heraf, at det påhviler den medlemsstat, der kan tilbyde den omhandlede person flest muligheder for at finde en supplerende beskæftigelse, at betale arbejdsløshedsydelser. I dette tilfælde forekommer det indlysende for denne ret, at en sådan pligt påhviler Forbundsrepublikken Tyskland.
Den forelæggende ret er imidlertid i tvivl om dette, navnlig henset til, at Bundesagentur für Arbeit i sin afgørelse gav udtryk for den modsatte opfattelse. Denne ret udelukker således ikke muligheden for, at H.J. Mertens kan anses for helt arbejdsløs.
Centrale Raad van Beroep har på den baggrund besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Skal artikel 71, stk. 1, litra a), nr. i), i forordning nr. 1408/71 fortolkes således, at den er til hinder for, at en grænsearbejder, som i direkte tilslutning til et arbejdsforhold på fuld tid bliver ansat med et mindre timeantal hos en anden arbejdsgiver i samme medlemsstat, betragtes som en delvis arbejdsløs grænsearbejder?«
Om det præjudicielle spørgsmål
Med spørgsmålet ønsker den forelæggende ret oplyst, om artikel 71, stk. 1, litra a), nr. i), i forordning nr. 1408/71 skal fortolkes således, at en grænsearbejder, som umiddelbart efter ophøret af et arbejdsforhold på fuld tid hos en arbejdsgiver i en medlemsstat, der ikke er vedkommendes bopælsstat, bliver ansat på deltid hos en anden arbejdsgiver i samme medlemsstat, skal betragtes som en delvis arbejdsløs grænsearbejder i denne bestemmelses forstand.
Artikel 71 i forordning nr. 1408/71 indeholder særlige bestemmelser gældende for arbejdsløse, som under deres seneste beskæftigelsesperiode var bosat i en anden medlemsstat end den kompetente medlemsstat. Domstolen har allerede tidligere fastslået, at bestemmelserne i denne artikel har til formål at sikre, at vandrende arbejdstagere kan opnå arbejdsløshedsydelser på sådanne betingelser, at de bedst muligt sættes i stand til at søge nyt arbejde (jf. dom Miethe, 1/85,
EU:C:1986:243
, præmis 16 og den deri nævnte retspraksis).
Disse bestemmelser adskiller sig fra den generelle regel i denne forordnings artikel 13, stk. 2, hvorefter den person, der udøver lønnet beskæftigelse på en medlemsstats område, er omfattet af denne stats lovgivning (jf. dom Jeltes m.fl., C-443/11,
EU:C:2013:224
, præmis 20).
I henhold til nævnte forordnings artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), er grænsearbejdere, der er helt arbejdsløse, således omfattet af lovgivningen i den medlemsstat, hvor de har bopæl. Domstolen fandt, at denne bestemmelse indeholder en uudtalt formodning om, at en sådan arbejdstager i denne stat har størst mulighed for at finde beskæftigelse (jf. i denne retning domme Miethe,
EU:C:1986:243
, præmis 17, og Jeltes m.fl.,
EU:C:2013:224
, præmis 21).
Heraf følger, at artikel 71, stk. 1, litra a), nr. i), i forordning nr. 1408/71, der bestemmer, at grænsearbejdere, der er delvis eller periodisk arbejdsløse i den virksomhed, hvor de er beskæftiget, er omfattet af den kompetente medlemsstats lovgivning, skal opfattes således, at den ligeledes implicit forudsætter, at det er i denne medlemsstat, at en sådan arbejdstager har størst mulighed for at finde beskæftigelse.
I denne henseende skal kriterierne for afgørelsen af, om en arbejdstager, der er grænsearbejder, skal betragtes som delvis arbejdsløs eller helt arbejdsløs som omhandlet i artikel 71, stk. 1, litra a), i forordning nr. 1408/71, være ensartede og fastsat i EU-retten. Domstolen har dermed fastslået, at afgørelsen ikke kan træffes på grundlag af kriterier i national ret (jf. dom de Laat,
EU:C:2001:165
, præmis 18).
På samme måde har Domstolen ligeledes fastslået, at det beskyttelsesformål til fordel for arbejdstageren, som tilsigtes med artikel 71 i forordning nr. 1408/71, ikke ville blive realiseret, hvis den omhandlede arbejdstager – i tilfælde hvor han fortsat er beskæftiget i samme virksomhed, men på deltid, i en anden medlemsstat end den, på hvis område han har bopæl, og hvor han fortsat søger arbejde på fuld tid – skulle henvende sig til en institution i sin bopælsmedlemsstat for at få bistand til at søge en beskæftigelse med henblik på at supplere den beskæftigelse, han allerede har. Den omstændighed, at en fuldtidsbeskæftigelse er blevet til en deltidsbeskæftigelse ved indgåelse af en ny arbejdsaftale, har ingen betydning i denne henseende (jf. i denne retning dom de Laat,
EU:C:2001:165
, præmis 34).
Denne konklusion følger af den omstændighed, at institutionen i den omhandlede arbejdstagers bopælsmedlemsstat i langt mindre omfang end institutionen i den kompetente medlemsstat vil være i stand til at bistå vedkommende med at finde en supplerende beskæftigelse, som kan udøves under omstændigheder, der kan forenes med den allerede udøvede deltidsbeskæftigelse, dvs. sandsynligvis en supplerende beskæftigelse, som skal udøves på den kompetente medlemsstats område (jf. i denne retning dom de Laat,
EU:C:2001:165
, præmis 35).
Det er af denne grund kun, når arbejdstageren ikke længere har nogen tilknytning til den kompetente medlemsstat og er helt arbejdsløs, at han skal henvende sig til institutionen på sit bopælssted for at få bistand til at søge en beskæftigelse (jf. i denne retning dom de Laat,
EU:C:2001:165
, præmis 36).
I modsætning til det af den tyske regering anførte følger det heraf, at en situation, hvor en arbejdstager er helt arbejdsløs, nødvendigvis indebærer, at den omhandlede arbejdstager er fuldstændig ophørt med at arbejde.
I tvisten i hovedsagen er det således uden betydning, at virksomheden, der beskæftigede H.J. Mertens i henhold til en ansættelseskontrakt på fuld tid, ikke er den samme som den, hun efterfølgende var beskæftiget ved i henhold til en ansættelseskontrakt på deltid. En fortolkning af artikel 71, stk. 1, litra a), nr. i), i forordning nr. 1408/71, der gør anvendelsen af denne bestemmelse betinget af, at den virksomhed, hvor grænsearbejderen har en deltidsbeskæftigelse, skal være den samme, som den virksomhed, hvor arbejdstageren tidligere havde en fuldtidsbeskæftigelse, ville nemlig indskrænke nævnte bestemmelses anvendelsesområde på en måde, der ville svække bestemmelsens effektive virkning.
Tilsvarende er det uden betydning, at den i hovedsagen omhandlede ansættelseskontrakt fastsætter en ugentlig arbejdstid på ti timer, eftersom Domstolen allerede har fastslået, at ordlyden af artikel 1, litra a), eller artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 1408/71 ikke gør det muligt at udelukke bestemte kategorier af personer fra forordningens anvendelsesområde på grund af længden af den tid, hvorunder de udøver beskæftigelse (jf. analogt dom Kits van Heijningen, C-2/89,
EU:C:1990:183
, præmis 10).
Denne fortolkning af artikel 71, stk. 1, litra a), nr. i), i forordning nr. 1408/71 er således den eneste, der kan sikre, at grænsearbejdere betragtes som delvis arbejdsløse i den medlemsstat, hvor de har størst mulighed for at finde fuldtidsbeskæftigelse.
Artikel 71, stk. 1, litra a), nr. i), i forordning nr. 1408/71 kan følgelig ikke fortolkes således, at den udelukker grænsearbejdere, der har opretholdt et arbejdsforhold i den kompetente medlemsstat, omend på deltid, fra sit anvendelsesområde.
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 71, stk. 1, litra a), nr. i), i forordning nr. 1408/71 skal fortolkes således, at en grænsearbejder, som, umiddelbart efter ophøret af et arbejdsforhold på fuld tid hos en arbejdsgiver i en medlemsstat, bliver ansat på deltid hos en anden arbejdsgiver i samme medlemsstat, skal betragtes som en delvis arbejdsløs grænsearbejder i denne bestemmelses forstand.
Sagens omkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Ottende Afdeling) for ret:

Artikel 71, stk. 1, litra a), nr. i), i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som ændret og ajourført ved Rådets forordning (EF) nr. 118/97 af 2. december 1996, som ændret ved Rådets forordning (EF) nr. 1606/98 af 29. juni 1998, skal fortolkes således, at en grænsearbejder, som, umiddelbart efter ophøret af et arbejdsforhold på fuld tid hos en arbejdsgiver i en medlemsstat, bliver ansat på deltid hos en anden arbejdsgiver i samme medlemsstat, skal betragtes som en delvis arbejdsløs grænsearbejder i denne bestemmelses forstand.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: nederlandsk.