CELEX: 62014FJ0036
Javna služba
Dužnosnici
Automatsko umirovljenje
Članak 23. stavak 1. Priloga XIII. Pravilniku o osoblju
Dobna granica za odlazak u mirovinu
Odbijanje produljenja razdoblja zaposlenja
Članak 52. drugi stavak Pravilnika o osoblju
Interes službe

Tužbom koju je tajništvo Službeničkog suda zaprimilo 18. travnja 2014. H. Bischoff zahtijeva poništenje odluke tijela za imenovanje Europske komisije (u daljnjem tekstu: TZI) od 28. ožujka 2014. kojom se odbija njegov zahtjev za produljenje službe i, posljedično, kojom se potvrđuje njegovo automatsko umirovljenje počevši od 1. lipnja 2014. H. Bischoff također zahtijeva naknadu štete koja je nastala ili može nastati zbog te odluke.
Pravni okvir
Članak 52. Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije, kako je zadnje izmijenjen Uredbom (EU, Euratom) br. 1023/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2013. o izmjeni Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije i Uvjeta zaposlenja ostalih službenika Europske unije (u daljnjem tekstu: Pravilnik o osoblju), propisuje:
„Ne dovodeći u pitanje odredbe članka 50. [Pravilnika o osoblju], dužnosnik se umirovljuje:
a)
automatski zadnjeg dana u mjesecu u kojem navršava 66 godina života,
[…]
Međutim, dužnosnik može na vlastiti zahtjev i ako [TZI] to smatra opravdanim u interesu službe, nastaviti raditi do 67. godine života ili, iznimno, do 70. godine života; u tom slučaju dužnosnik se umirovljuje automatski zadnjeg dana u mjesecu u kojemu navrši tu godinu života.
[…]“
Međutim, u članku 23. stavku 1. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju propisano je:
„Kad se primjenjuje članak 52. [prvi stavak točka] (a) Pravilnika o osoblju i ne dovodeći u pitanje odredbe članka 50. [Pravilnika o osoblju], dužnosnik koji je stupio u službu prije 1. siječnja 2014. umirovljuje se automatski zadnjeg dana u mjesecu u kojemu navrši 65 godina života. […]“
Činjenice iz kojih proizlazi spor
Tužitelj je stupio u službu Glavne uprave (GU) Komisije za poduzetništvo i industriju 1. lipnja 1994. U trenutku podnošenja svoje tužbe bio je dužnosnik u razredu AD 12 i radio je u odjelu „Politika i svemirsko istraživanje“ uprave G za zrakoplovnu i svemirsku industriju, pomorsku, sigurnosnu i obrambenu industriju.
Nakon što je u svibnju 2014. navršio 65 godina života, tužitelj je u obavijesti naslovljenoj na glavnog direktora GU‑a za poduzetništvo i industriju 8. siječnja 2014. zatražio produljenje zaposlenja do svibnja 2016. (u daljnjem tekstu: zahtjev za zadržavanje u službi).
Glavni direktor GU‑a za poduzetništvo i industriju u obavijesti od 6. veljače 2014. (u daljnjem tekstu: obavijest od 6. veljače 2014.) obavijestio je tužitelja da, prema njegovu mišljenju, interes službe ne opravdava odgovor koji bi išao u prilog njegovu zahtjevu te mu naveo da će ga proslijediti, zajedno sa svojim mišljenjem, GU‑u za ljudske potencijale i sigurnost (u daljnjem tekstu: GU za ljudske potencijale), relevantnom TZI‑ju na tom području.
Tužitelj je u obavijesti od 10. veljače 2014. naslovljenoj na glavnog direktora GU‑a za ljudske potencijale osporio mišljenje glavnog direktora GU‑a za poduzetništvo i industriju.
Glavni direktor GU‑a za ljudske potencijale u obavijesti od 28. ožujka 2014. upoznao je tužitelja s činjenicom da je, prema njegovu mišljenju, glavni direktor GU‑a za poduzetništvo i industriju po zahtjevu za zadržavanje u službi postupio u skladu s pravilima.
Glavni direktor GU‑a za ljudske potencijale u obavijesti od istoga dana obavijestio je glavnog direktora GU‑a za poduzetništvo i industriju o svojoj odluci da dâ negativan odgovor na tužiteljev zahtjev za zadržavanje u službi, potvrđujući tako njegovo umirovljenje od 1. lipnja 2014. (u daljnjem tekstu: odluka od 28. ožujka 2014. ili sporna odluka). Ta je odluka bila obrazložena time da se upravljanje programima sve više prebacuje na izvršne agencije i da se smanjuje broj zaposlenih, što utječe na GU za poduzetništvo i industriju, uključujući područje svemirskog istraživanja.
Tužitelj je bio upoznat s odlukom od 28. ožujka 2014. tako što je dobio obavijest vršitelja dužnosti direktora GU‑a za poduzetništvo i industriju od 7. travnja 2014. (u daljnjem tekstu: obavijest od 7. travnja 2014.).
Dana 18. travnja 2014. tužitelj je podnio žalbu protiv „odluke […] od 28. ožujka 2014. […], zajedno s [obavijesti] od 7. travnja 2014. […]“ te je istog dana podnio zahtjev za suspenziju primjene tih dvaju akata. Taj je zahtjev odbijen rješenjem predsjednika Službeničkog suda Bischoff/Komisija (F‑36/14 R,
EU:F:2014:112
).
(Sukladno rješenju o ispravku od 30. listopada 2015.)Tužitelj je u obavijesti od 21. svibnja 2014. obaviješten o odluci glavnog direktora GU‑a za ljudske potencijale o tome da će biti zadržan u službi do 30. lipnja 2014. TZI je 27. lipnja 2014. odlučio zadržati tužitelja u službi još mjesec dana, sve do 31. srpnja 2014. Naposljetku je trećom odlukom od 29. srpnja 2014., koja je poništena i zamijenjena odlukom od 31. srpnja 2014., to zadržavanje u službi produljeno do 30. rujna 2014. Te su odluke obrazložene činjenicom da je tužitelj podnio prijavu za radno mjesto u „Grupi za potporu Ukrajini“ koju je Komisija u to vrijeme uspostavljala.
TZI je odlukom od 25. srpnja 2014. odbio žalbu (u daljnjem tekstu: odluka o odbijanju žalbe). Službenički sud o toj je odluci obaviješten 31. srpnja 2014.
Tužitelj je porukom elektroničke pošte od 26. rujna 2014. obaviješten da njegova prijava za radno mjesto u „Grupi za potporu Ukrajini“ nije bila prihvaćena.
Tužitelj je u obavijesti od 30. rujna 2014. obaviješten da će od 1. listopada 2014. primati svoju mirovinu.
Tužitelj je u dopisu, koji je tajništvo Službeničkog suda zaprimilo 31. listopada 2014., zatražio mogućnost da prilagodi svoj prvotni zahtjev tako da se njegovom tužbom zahtijeva poništenje svih akata koje je Komisija donijela nakon njezina podnošenja.
Stranke su dopisom tajništva od 14. studenoga 2014. bile obaviještene o tome da je Službenički sud zadržao odluku o tužiteljevu zahtjevu od 31. listopada 2014. Službenički sud u istom je dopisu od tužitelja zatražio određena pojašnjenja o tužbenom zahtjevu sadržanom u navedenom zahtjevu.
Zahtjevi stranaka i postupak
Tužitelj od Službeničkog suda u svojoj tužbi zahtijeva da:
—
poništi odluku od 28. ožujka 2014., zajedno s obavijesti od 7. travnja 2014.;
—
naknadi štetu koja je nastala ili može nastati zbog odluke od 28. ožujka 2014. i obavijesti od 7. travnja 2014.;
—
naloži Komisiji snošenje troškova.
Tužitelj u dopisu od 31. listopada 2014. navodi zahtjev za poništenje:
—
odluke o odbijanju žalbe;
—
odluke od 21. svibnja 2014. o odobrenju njegova zadržavanja u službi do 30. lipnja 2014.;
—
odluke od 27. lipnja 2014. o odobrenju njegova zadržavanja u službi do 31. srpnja 2014.;
—
odluke od 31. srpnja 2014. o odobrenju njegova zadržavanja u službi do 30. rujna 2014.;
—
obavijesti od 30. rujna 2014. kojim ga se obavještava o isplati njegove mirovine počevši od 1. listopada 2014.
Komisija od Službeničkog suda zahtijeva da:
—
odbije tužbu;
—
naloži tužitelju snošenje troškova.
Tužitelj je na raspravi odustao od zahtjeva usmjerenog protiv obavijesti od 7. travnja 2014.
Pravo
Zahtjev naveden u dopisu od 31. listopada 2014.
Sukladno članku 35. Poslovnika Službeničkog suda, koji je nakon izmjena postao članak 50. Poslovnika, jedino se zahtjev iz tužbe kojom se pokreće postupak može uzeti u obzir. Slijedom toga, stranka u načelu ne može tijekom postupka iznijeti novi zahtjev ili proširiti predmet postojećeg zahtjeva a da se pritom ne izmijeni predmet spora. Tužitelju se može dopustiti da prilagodi svoj zahtjev samo ako postoji novi element koji može imati utjecaj na predmet tužbe, kao što je to osobito donošenje akta koji ukida ili zamjenjuje osporavani akt tijekom postupka (presuda Glantenay i dr./Komisija, F‑23/12 i F‑30/12,
EU:F:2013:127
, t. 34.).
Najprije, što se tiče zahtjeva usmjerenog protiv odluke o odbijanju žalbe, u ovom slučaju treba zaključiti da je u toj odluci, koja je donesena nakon podnošenja tužbe, potvrđena odluka kojom se ne prihvaća zahtjev za zadržavanje u službi, a ta je odluka u njoj obrazložena. U takvoj situaciji zakonitost prvotnog akta kojim se nanosi šteta mora biti ispitana uzimajući u obzir obrazloženje iz odluke o odbijanju žalbe jer bi se ono trebalo podudarati s navedenim aktom (vidjeti u tom smislu Komisija/Birkhoff, T‑377/08 P,
EU:T:2009:485
, t. 57. do 59. i navedenu sudsku praksu).
U tim okolnostima, zahtjev podnesen protiv odluke o odbijanju žalbe nema samostalan sadržaj, pa tužbu treba promatrati kao da je usmjerena protiv sporne odluke čije je obrazloženje precizirano odlukom o odbijanju žalbe (vidjeti u tom smislu presude Eveillard/Komisija, T‑258/01,
EU:T:2004:177
, t. 31. i 32. i Buxton/Parlament, F‑50/11,
EU:F:2012:51
, t. 21.).
Nadalje, što se tiče zahtjeva usmjerenog protiv odluka od 21. svibnja, 27. lipnja i 31. lipnja 2014. – koje tužitelju odobravaju zadržavanje u službi do 30. lipnja odnosno 31. srpnja i 30. rujna 2014. – nameće se zaključak da je tim odlukama tužitelju bilo odobreno zadržavanje u službi u ukupnom razdoblju od četiri mjeseca nakon datuma kada bi, da nije bilo tih odluka, bio umirovljen, odnosno 1. lipnja 2014., a da te odluke ne utječu na odluku o odbijanju zahtjeva za zadržavanje u službi. Te odluke, koje tužitelju ne nanose štetu, ni na koji način ne utječu na predmet ovog postupka, tako da tužiteljev zahtjev o prilagodbi njegova tužbenog zahtjeva u dijelu koji se odnosi na njih treba odbiti.
Naposljetku, jednako vrijedi za zahtjev iz obavijesti od 30. rujna 2014. Naime, tužitelj je njome bio obaviješten da će mu se, nakon prestanka učinka odluke o zadržavanju u službi do 30. rujna 2014., isplaćivati mirovina počevši od 1. listopada 2014. Ta obavijest ne stvara obvezne pravne učinke takve naravi da izravno i trenutačno utječu na tužiteljeve interese na način da znatno mijenjaju njegov pravni položaj i stoga ne može predstavljati akt kojim se nanosi šteta (vidjeti u tom smislu presudu Pimlott/Europol, F‑52/06,
EU:F:2007:210
, t. 48. i navedenu sudsku praksu).
Zahtjev za poništenje sporne odluke
Argumenti stranaka
Tužitelj ističe jedan tužbeni razlog podijeljen u četiri dijela, koji se temelje na povredi članka 52. Pravilnika o osoblju, odnosno očitoj pogrešci u ocjeni, povredi načela dobre uprave i dužnosti brižnog postupanja te povredi članka 5. Pravilnika o osoblju.
Tužitelj priznaje da uprava, u kontekstu zahtjeva podnesenog na temelju članka 52. drugog stavka Pravilnika o osoblju, raspolaže širokom diskrecijskom ovlašću pri utvrđivanju interesa službe; međutim, smatra da tumačenje tog pojma mora biti usklađeno s „višim pravnim pravilima“, uključujući prije svega članak 52. Pravilnika o osoblju. Osim toga, ispitivanje interesa službe trebalo bi provesti pažljivo i nepristrano te u skladu s načelom jednakog postupanja prema dužnosnicima. Nadalje, uprava bi također trebala uzeti u obzir interes dotičnog dužnosnika i ostati u razumnim granicama.
U ovom slučaju, prema tužiteljevu mišljenju, TZI, koji je nadležan za odlučivanje o njegovu zahtjevu za zadržavanje u službi, nije proveo takvo ispitivanje interesa.
Što se posebno tiče interesa službe, tužitelj osporava, kao prvo, obrazloženje sporne odluke prema kojem se odbijanje njegova zahtjeva za zadržavanje u službi opravdava politikom vanjskog upravljanja programa o svemirskom istraživanju. U tom pogledu, ističe činjenicu da ta politika postoji od 2009. Osim toga, u veljači 2014. tri su nova člana osoblja zaposlena u njegovu bivšem odjelu. Prema tužiteljevu mišljenju, članovi osoblja koji nakon njegova odlaska u mirovinu ostaju u tom odjelu teško će sami moći obavljati posao koji je povjeren odjelu, a odjel će, kako bi mogao obavljati svoje zadatke u okviru radnog programa za godine 2014.‑2015., imati potrebe za osobljem koje, poput njega, mora biti visoko kvalificirano i imati više radnog iskustva.
Kao drugo, tužitelj prigovara Komisiji da nije uzela u obzir činjenicu da su njegov zahtjev za zadržavanje u službi podržali njegov načelnik odjela i direktor, premda je potonji uvjetovao da njegovo zadržavanje u službi bude „neutralno“ u pogledu ljudskih potencijala.
Kao treće, tužitelj smatra da Komisija nije uzela u obzir činjenicu da njegovo zadržavanje u službi do 2016. ne bi utjecalo na ostvarenje cilja smanjenja broja zaposlenih za 5% u 2017.
Što se tiče njegova osobnog interesa, tužitelj prigovara Komisiji da nije uzela u obzir to što bi mu zadržavanje u službi omogućilo znatno povećanje mirovinskih prava, koja bi se s 40% od njegovih zadnjih primitaka od rada povećala na približno 50%, omogućavajući mu pritom nastavak profesionalne djelatnosti, kao što je on to htio.
Naposljetku, tužitelj tvrdi da se zbog činjenice da glavni direktor GU‑a za poduzetništvo i industriju nikada nije prihvatio zahtjev za zadržavanje na radnom mjestu nakon navršene dobne granice, iako su takvi zahtjevi u drugim glavnim upravama znatno lakše prihvaćani, postavlja pitanje poštovanja načela jednakog postupanja prema dužnosnicima.
Komisija zahtijeva da se tužbeni razlog odbije u cijelosti.
Ocjena Službeničkog suda
– Uvodne napomene
Kada tijelo za imenovanje uzima u obzir interes službe pri donošenju odluke o dužnosnikovu zahtjevu da ostane u službi nakon navršene dobi za automatsko umirovljenje propisane u članku 52. prvom stavku točki (a) Pravilnika o osoblju, ono ima široku diskrecijsku ovlast i Službenički sud ne može ocjenu navedenog tijela proglasiti nezakonitom, osim u slučaju očite pogreške u ocjeni ili zlouporabe ovlasti (vidjeti u tom smislu i prema analogiji, što se tiče odluke o produljenju ugovora članu ugovornog osoblja, presudu Komisija/Macchia, T‑368/12 P,
EU:T:2014:266
, t. 49.).
U tom pogledu treba podsjetiti da pogreška može biti kvalificirana kao očita samo onda kada se može lako uočiti s obzirom na mjerila kojima je zakonodavac želio odrediti izvršavanje široke diskrecijske ovlasti uprave. Slijedom toga, kako bi se dokazalo da je počinjena očita pogreška u ocjeni činjenica koja bi mogla opravdati poništenje odluke, dokazi koje tužitelj mora podnijeti moraju biti dostatni da se ocjena činjenica koju je uprava iznijela u svojoj odluci ne čini vjerodostojnom. Drugim riječima, tužbeni razlog koji se temelji na očitoj pogrešci valja odbiti ako se, unatoč dokazima koje je naveo tužitelj, osporavana ocjena uvijek može smatrati istinitom ili valjanom (presude BB/Komisija, F‑17/11,
EU:F:2013:14
, t. 60. i DG/ENISA, F‑109/13,
EU:F:2014:259
, t. 44. i navedena sudska praksa).
– Navodno neuzimanje u obzir interesa službe
U ovom slučaju iz spisa je razvidno da je glavni direktor Glavne uprave u kojoj je tužitelj bio zaposlen podrobno ispitao njegov zahtjev za zadržavanje u službi te ga u obavijesti od 6. veljače 2014. upoznao s razlozima zbog kojih smatra da interes službe ne opravdava davanje odgovora koji bi išao u korist tom zahtjevu, kao što je to detaljno navedeno u točki 6. ove presude. Osim toga, glavni direktor GU‑a za ljudske potencijale uzeo je u obzir tužiteljev zahtjev, pri čemu je istaknuo razloge koje je naveo glavni direktor GU‑a za poduzetništvo i industriju. Na kraju, u odluci o odbijanju žalbe potvrđena je i pojašnjena analiza interesa službe koji određuje uprava.
Iz navedenoga proizlazi da tužiteljeve tvrdnje kako TZI u ovom slučaju nije proveo „ispitivanje predmetnih interesa“ u skladu s postupkom propisanim u članku 52. drugom stavku Pravilnika o osoblju nemaju činjeničnu osnovu te ih treba odbiti.
– Očita pogreška u ocjeni
Kako bi dokazao da sporna odluka sadržava očitu pogrešku u ocjeni, tužitelj tvrdi, kao prvo, da politika vanjskog upravljanja programima svemirskog istraživanja ne opravdava odbijanje njegova zahtjeva za zadržavanje u službi.
U ovom slučaju iz obavijesti od 6. veljače 2014. proizlazi da će uloga Komisijinih službi biti ograničena na nadzor i razvoj svemirske politike, dok je svakodnevno upravljanje tom politikom povjereno Izvršnoj agenciji Europskog istraživačkog vijeća i Europskoj svemirskoj agenciji. Nadalje, u istoj je obavijesti navedeno da treba smanjiti broj osoblja u GU‑u za poduzetništvo i industriju te preraspodijeliti radna mjesta.
Tužitelj tvrdi, prvo, da je primjena navedene politike vanjskog upravljanja započela još 2009. Međutim, ta okolnost ni na koji način nije dokaz da navedena politika ne može opravdati odluku donesenu u 2014. godini.
Drugo, tužitelj tvrdi da je u veljači 2014. u njegovu bivšem odjelu zaposleno još troje novih članova osoblja. Međutim, činjenica da ti članovi osoblja nemaju iskustva u području svemirskog istraživanja i da su bili zaposleni na upravnom, pravnom i političkom području, kao što je to naglasio sam tužitelj, potpuno je u skladu s navodom glavnog direktora GU‑a za poduzetništvo i industriju da će potonji više biti uključen u nadzor i razvoj svemirske politike nego u njezine znanstvene aspekte. Prema tome, ne može se smatrati da bi se tim elementom moglo dokazati postojanje očite pogreške u ocjeni.
Treće, tužitelj ističe važnost radnog opterećenja u svojem bivšem odjelu i smatra da GU za poduzetništvo i industriju treba njegovo iskustvo i radne sposobnosti kako bi mogao obaviti radne zadatke koji su mu povjereni.
Međutim, čak i da su tužiteljeve tvrdnje o zaposlenicima njegova bivšeg odjela i važnosti radnog opterećenja točne, ocjena potreba za osobljem koje je potrebno radi dobrog funkcioniranja odjela potpada u isključivu nadležnost TZI‑ja. Sama tužiteljeva tvrdnja prema kojoj će osoblje koje je zaposleno „teško moći […] dobro obavljati“ posao koji je odjelu povjeren ni na koji način ne dokazuje postojanje očite pogreške u ocjeni interesa službe.
Isto vrijedi za tužiteljeva razmatranja koja se odnose na opseg njegova iskustva, što Komisija nije osporila.
Naime, te tvrdnje ne mogu same po sebi dokazati da je TZI počinio očitu pogrešku u ocjeni interesa službe. Kao što je to Komisija naglasila u odgovoru na tužbu i na raspravi, uzimanje u obzir interesa službe u kontekstu ispitivanja zahtjeva za zadržavanje u službi nakon navršene dobi koja je određena za automatsko umirovljenje ne svodi se samo na pitanje jesu li sposobnosti zainteresirane osobe prikladne dužnostima koje se obavljaju, a ta se prikladnost u ovom slučaju uopće ne osporava. Naime, na TZI‑ju je da uzme u obzir druge elemente, kao što je provedba opće kadrovske politike, nužnost smanjenja broja zaposlenih ili mogućnost da se dužnosnici koji su navršili dob za automatsko umirovljenje zamijene dužnosnicima u nižem razredu ili čak članovima privremenog ili ugovornog osoblja.
Stoga treba zaključiti da tužitelj nije dokazao da je TZI počinio očitu pogrešku u ocjeni interesa službe jer je uzeo u obzir politiku vanjskog vođenja koja je implementirana od 2009.
Kao drugo, tužitelj tvrdi da u spornoj odluci nije bila uzeta u obzir razina potpore koju je dobio od svojih neposredno nadređenih. Međutim, iz spisa proizlazi da je potpora glavnog direktora Glavne uprave u kojoj je tužitelj bio zaposlen bila uvjetovana poštovanjem kadrovskog planiranja navedene uprave i da je glavni direktor GU‑a za poduzetništvo i industriju dao negativno mišljenje. Osim toga, TZI, koji je nadležan za ispitivanje zahtjeva za zadržavanje u službi na temelju članka 52. drugog stavka Pravilnika o osoblju, nije glavni direktor GU‑a za poduzetništvo i industriju, nego glavni direktor GU‑a za ljudske potencijale. Iz toga proizlazi da navedena potpora u svakom slučaju nije bila relevantna za ocjenu osnovanosti sporne odluke, s obzirom na to da je nadležni TZI lako mogao ocijeniti interes službe potpuno različito od GU‑a za poduzetništvo i industriju, u kojem je tužitelj bio zaposlen.
Kao treće, tužitelj prigovara TZI‑ju da nije uzeo u obzir činjenicu da prihvaćanje njegova zahtjeva za zadržavanje u službi ne bi spriječilo Komisiju da dosegne svoj cilj smanjenja broja zaposlenih za 5% u 2017. jer bi, čak i da je njegov zahtjev prihvaćen, u svakom slučaju prestao obavljati svoje dužnosti prije 2017. Taj argument ni na koji način ne dokazuje postojanje očite pogreške u ocjeni interesa službe. Naime, kao što je to Komisija navela u odgovoru na tužbu, jednako je, ako ne i više, kompatibilno s interesom službe to da se broj zaposlenih u službi smanjuje postupno nego da se za provedbu takvog smanjenja čeka do isteka roka.
Stoga treba odbiti tužbeni prigovor koji se temelji na očitoj pogrešci u ocjeni interesa službe jer tužitelj nije dokazao postojanje takve pogreške.
– Navodna povreda dužnosti brižnog postupanja TZI‑ja
Tužitelj navodi da je TZI, primjenjujući članak 58. drugi stavak Pravilnika o osoblju, na temelju dužnosti brižnog postupanja prema dotičnom dužnosniku obvezan uzeti u obzir njegov interes.
Iz sudske prakse koju navodi sam tužitelj proizlazi da dužnost brižnog postupanja uprave prema njezinim članovima osoblja odražava ravnotežu između recipročnih prava i obveza koje su u Pravilniku o osoblju stvorene između uprave i članova osoblja javne službe. Ta ravnoteža, među ostalim, znači da uprava prilikom odlučivanja o položaju dužnosnika ili članova osoblja uzima u obzir sve elemente koji bi mogli utjecati na njezinu odluku i da pritom ne uzima u obzir samo interes službe već i interes dotičnog dužnosnika. Međutim, zaštita prava i obveza dužnosnika uvijek podliježe poštovanju pravila koja su na snazi (presuda Angelidis/Parlament, T‑416/03,
EU:T:2006:375
, t. 117. i navedena sudska praksa).
Interes službe i interes dužnosnika, dakle, dva su različita pojma. U posebnom slučaju članka 52. drugog stavka Pravilnika o osoblju interes dotičnog dužnosnika već je uzet u obzir činjenicom da potonji mora podnijeti zahtjev kako bi mogao nastaviti raditi nakon navršene dobi za automatsko umirovljenje koja je propisana u Pravilniku o osoblju. Prema istim uvjetima u toj odredbi, odluka koju mora donijeti TZI, koji je nadležan za odlučivanje o tom zahtjevu, isključivo ovisi o interesu službe i to tijelo pritom ne smije uzeti u obzir interese dužnosnika koji je podnio zahtjev. Stoga dužnosnik ne treba TZI‑ju dokazati da je nastavak rada u njegovu osobnom interesu jer taj interes nije relevantan u okviru njegova zahtjeva.
Stoga se tužiteljev prigovor koji se temelji na potencijalnoj povredi dužnosti brižnog postupanja TZI‑ja ne može prihvatiti.
– Navodna povreda načela jednakog postupanja i dobre uprave te članka 5. Pravilnika o osoblju
Tužitelj tvrdi da glavni direktor GU‑a za poduzetništvo i industriju, nasuprot praksi drugih općih uprava, nikada nije prihvatio nijedan zahtjev za zadržavanje u službi nakon navršene dobne granice te se zbog te okolnosti „postavlja pitanje poštovanja […] načela jednakog postupanja prema dužnosnicima, kako je određeno posebno u članku 5. Pravilnika o osoblju“.
Službenički sud zaključuje da tužitelj, usto što su njegove tvrdnje vrlo općenite naravi, nije naveo nijedan pravni argument u prilog svojoj tvrdnji da TZI pri donošenju sporne odluke nije poštovao načelo jednakog postupanja. Prije svega, tužitelj nije pokušao dokazati da je bio u nepovoljnijem položaju od drugog dužnosnika u sličnom pravnom položaju. Taj se prigovor može samo proglasiti nedopuštenim u skladu s člankom 35. stavkom 1. točkom (e) Poslovnika koji se primjenjuje u trenutku podnošenja tužbe, a koji je nakon izmjena postao članak 50. stavak 1. točka (e) Poslovnika.
Jednako vrijedi za argumente koje tužitelj temelji na navodnoj povredi načela dobre uprave, na koju se poziva u točki 21. svoje tužbe a da uopće ne navodi razloge ili pravne argumente kojima bi mogao poduprijeti svoje stajalište.
Stoga treba odbiti jedini tužiteljev tužbeni razlog kao očito pravno neosnovan.
Zahtjev za naknadu štete
Službenički sud zaključuje da, dok tužitelj zahtijeva naknadu „štete koja je [nastala] ili može nastati zbog [odluke od 28. ožujka 2014. i obavijesti od 7. travnja 2014.]“, tužba ne sadržava nijedan argument u vezi s tim zahtjevom i čak ne određuje narav, materijalnu ili nematerijalnu, štete za koju tužitelj zahtijeva naknadu, stoga zahtjev za naknadu štete treba odbiti kao nedopušten.
U svakom slučaju, s obzirom na to da je odbijen zahtjev za poništenje odluka koje je tužitelj osporavao, također valja odbiti zahtjev za naknadu štete kojim se traži naknada štete koja je navodno nastala zbog navedenih odluka (vidjeti presudu CT/EACEA, F‑36/13,
EU:F:2013:190
, t. 79. i 80. i navedenu sudsku praksu).
Iz toga slijedi da tužbu valja u cijelosti odbiti.
Troškovi
Sukladno članku 101. Poslovnika, ne dovodeći u pitanje ostale odredbe Poglavlja 8. Odjeljka 2. navedenog Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku snosi vlastite troškove i dužna je na zahtjev druge stranke snositi troškove koje joj je prouzročila. Sukladno članku 102. stavku 1. istog Poslovnika, Službenički sud može odlučiti da, ako to zahtijeva pravičnost, stranka koja ne uspije u postupku snosi vlastite troškove, ali da je dužna samo djelomično snositi troškove druge stranke odnosno da uopće nije dužna snositi troškove po toj osnovi.
Iz razloga navedenih u predmetnoj presudi proizlazi da tužitelj nije uspio u svojoj tužbi. Osim toga, Komisija je u svojim zahtjevima izričito zatražila da tužitelj snosi troškove. S obzirom na to da okolnosti slučaja ne opravdavaju primjenu odredaba članka 102. stavka 1. Poslovnika, tužitelj snosi vlastite troškove i nalaže mu se snošenje Komisijinih troškova, uključujući troškove postupka privremene pravne zaštite u predmetu F‑36/14 R.

Slijedom navedenoga,
SLUŽBENIČKI SUD (drugo vijeće)
proglašava i presuđuje:

1.
Tužba se odbija.

2.
H. Bischoff snosi sve svoje troškove i nalaže mu se snošenje svih troškova Europske komisije.

Bradley
Kreppel
Rofes i Pujol
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 18. svibnja 2015.
Tajnik
W. Hakenberg
Predsjednik
K. Bradley
(
*1
)	Jezik postupka: francuski