CELEX: 62013CJ0065
Ieškinys dėl panaikinimo
Reglamentas (ES) Nr. 492/2011
Įgyvendinimo sprendimas 2012/733/ES
EURES tinklas
Europos Komisijos įgyvendinimo įgaliojimai
Apimtis
SESV 291 straipsnio 2 dalis

Savo ieškiniu Europos Parlamentas prašo panaikinti 2012 m. lapkričio 26 d. Komisijos įgyvendinimo sprendimą 2012/733/ES, kuriuo įgyvendinamos Europos Parlamento ir Tarybos įgyvendinimo reglamento (ES) Nr. 492/2011 nuostatos dėl laisvų darbo vietų ir darbo ieškančių asmenų nustatymo ir EURES pertvarkymo (
OL L 328, p. 21
, toliau – ginčijamas sprendimas).
Teisinis pagrindas
Reglamentas Nr. 492/2011
Reglamento Nr. 492/2011 8 ir 9 konstatuojamosiose dalyse nustatyta:
„(8)
Laisvų darbo vietų nustatymo ir užpildymo mechanizmas ir ypač tiesioginis bendradarbiavimas tarp centrinių įdarbinimo tarnybų bei tarp regioninių tarnybų, taip pat keitimosi informacija koordinavimas užtikrina didesnį darbo rinkos skaidrumą. Norintys persikelti darbuotojai taip pat turėtų būti reguliariai informuojami apie gyvenimo ir darbo sąlygas.
(9)
Tarp darbuotojų judėjimo laisvės, įdarbinimo ir profesinio mokymo yra glaudus ryšys, nes ypač pastaruoju atveju siekiama, kad darbuotojai pasinaudotų konkrečiais pasiūlymais dėl laisvų darbo vietų kituose Sąjungos regionuose. Dėl tokio ryšio problemos negali būti sprendžiamos atskirai ir reikia ieškoti jų sąryšio, atsižvelgiant į užimtumo problemas regiono mastu. Todėl būtina nukreipti valstybių narių pastangas į jų užimtumo politikos koordinavimą.“
Pagal minėto reglamento 11 straipsnį:
„1.   <...>
Centrinės valstybių narių įdarbinimo tarnybos glaudžiai bendradarbiauja tarpusavyje ir su Komisija ir bendrais veiksmais siekia nustatyti Sąjungoje esančias laisvas darbo vietas ir nagrinėti darbo prašymus, o vėliau suteikti darbuotojams darbą.
2.   Siekdamos šio tikslo valstybės narės paskiria specializuotas tarnybas, kurios organizuoja darbą 1 dalies antroje pastraipoje nurodytose srityse ir bendradarbiauja tarpusavyje bei su Komisijos tarnybomis.
<...>“
To paties reglamento 12 straipsnyje numatyta:
„1.   Valstybės narės pateikia Komisijai informaciją apie problemas ir duomenis, susijusius su judėjimo laisve ir darbuotojų įdarbinimu, taip pat informaciją apie esamą užimtumo padėtį ir pokyčius.
2.   Komisija, ypač atsižvelgdama į Techninio komiteto, nurodyto 29 straipsnyje (toliau – Techninis komitetas), nuomonę, nustato, kokia tvarka turi būti pateikiama šio straipsnio 1 dalyje nurodyta informacija.
3.   Pagal procedūrą, kurią, ypač atsižvelgdama į Techninio komiteto nuomonę, nustato Komisija, valstybių narių specializuotos tarnybos siunčia kitų valstybių narių specializuotoms tarnyboms ir Europos [laisvų darbo vietų užpildymo ir darbo prašymų] koordinavimo centrui [toliau – koordinavimo centras], nurodytam 18 straipsnyje, informaciją apie gyvenimo ir darbo sąlygas bei padėtį darbo rinkoje, kuri galėtų būti naudinga kitų valstybių narių darbuotojams. Ši informacija turi būti reguliariai atnaujinama.
<...>“
Reglamento Nr. 492/2011 13 straipsnyje nustatyta:
„1.   Kiekvienos valstybės narės specializuota tarnyba kitų valstybių narių specializuotoms tarnyboms ir Europos koordinavimo centrui, nurodytam 18 straipsnyje, nuolat praneša apie:
a)
laisvas darbo vietas, kurias gali užimti kitų valstybių narių piliečiai;
b)
laisvas darbo vietas, skirtas trečiosioms šalims;
c)
asmenų, kurie oficialiai pareiškė norą dirbti kitoje valstybėje narėje, darbo prašymus;
d)
pareiškėjus, kurie pareiškė norą įsidarbinti kitoje šalyje, pagal regionus ir veiklos sritį.
Visų valstybių narių specializuotos tarnybos kuo skubiau šią informaciją siunčia atitinkamoms įdarbinimo įstaigoms ir agentūroms.
2.   1 dalyje nurodytos laisvos darbo vietos ir darbo prašymai platinami pagal vieningą sistemą, kurią kartu su Techniniu komitetu turi nustatyti Europos koordinavimo centras.
Prireikus, ši sistema gali būti pakeista.“
Reglamento Nr. 492/2011 17 straipsnyje „Priemonės darbo rinkos pusiausvyrai reguliuoti“, kuris yra vienintelis šio reglamento 3 skirsnio straipsnis, numatyta:
„1.   Ne rečiau kaip kartą per metus, remdamosi Komisijos ataskaita, parengta pagal valstybių narių pateiktą informaciją, pastarosios kartu su Komisija išanalizuoja Sąjungos priemonių dėl laisvų darbo vietų ir darbo prašymų rezultatus.
2.   Valstybės narės kartu su Komisija analizuoja visas galimybes užpildyti laisvas darbo vietas pirmumo teisę teikiant valstybių narių piliečiams, siekiant Sąjungoje išlaikyti pusiausvyrą tarp laisvų darbo vietų ir darbo prašymų. Šiuo tikslu jos imasi visų būtinų priemonių.
<...>“
Reglamento Nr. 492/2011 18 straipsnyje nustatyta:
„Europos <...> koordinavimo centro <...>, kuris yra įsteigtas prie Komisijos, pagrindinis uždavinys – gerinti laisvų darbo vietų užpildymą Sąjungoje. Visų pirma jis yra atsakingas už šios užduoties techninę pusę, kuria pagal šio reglamento nuostatas rūpinasi Komisija, ypač už pagalbą nacionalinėms įdarbinimo įstaigoms.
Jis apibendrina 12 ir 13 straipsnyje nurodytą informaciją ir tyrimų, numatytų 11 straipsnyje, duomenis ir tokiu būdu išsiaiškina naudingus faktus apie prognozuojamus Sąjungos rinkos pokyčius; <...>“
Pagal minėto reglamento 19 straipsnio 1 dalį:
„Europos koordinavimo centras visų pirma yra atsakingas už:
a)
praktinių priemonių, būtinų laisvų darbo vietų užpildymui Sąjungos lygiu, koordinavimą ir dėl to kylančio darbuotojų judėjimo analizę;
<...>“
To paties reglamento 20 straipsnyje nustatyta:
„Komisija, susitarusi su kompetentinga kiekvienos valstybės narės institucija ir laikydamasi sąlygų ir tvarkos, kurias ji nustato, atsižvelgusi į Techninio komiteto nuomonę, gali rengti vizitus ir tarnybinius susitikimus kitų valstybių narių pareigūnams bei rengti tobulinimosi programas specialistams.“
Pagal Reglamento Nr. 492/2011 21 straipsnį įsteigtas Patariamasis komitetas, kuris yra atsakingas už pagalbą Komisijai nagrinėjant visus klausimus, kylančius dėl ESV sutarties taikymo ir tam tikslui skirtų priemonių darbuotojų judėjimo laisvės ir įdarbinimo srityje.
Pagal minėto reglamento 29 straipsnį įsteigtas Techninis komitetas, kurio pareiga yra padėti Komisijai parengti, skatinti ir prižiūrėti techninį darbą ir priemones šiam reglamentui bei visoms papildomoms nuostatoms įgyvendinti.
To paties reglamento 38 straipsnyje numatyta:
„Komisija imasi priemonių šiam reglamentui įgyvendinti. Šiuo tikslu ji glaudžiai bendradarbiauja su valstybių narių centrinės valdžios institucijomis.“
Ginčijamas sprendimas
Ginčijamo sprendimo 4 ir 7 konstatuojamosiose dalyse nustatyta:
„(4)
EURES tinklas turėtų gerinti darbo rinkų veikimą ir ekonominių poreikių tenkinimą, palengvindamas tarptautinį ir tarpvalstybinį geografinį darbuotojų judumą ir užtikrindamas, kad judumas vyktų sąžiningomis sąlygomis ir laikantis galiojančių darbo normų. Jis turėtų prisidėti prie didesnio darbo rinkų skaidrumo, užtikrinant, kad informacija apie laisvas darbo vietas ir darbo ieškančius asmenis būtų dalijamasi ir ji būtų tinkamai tvarkoma (t. y. būtų nustatomos laisvos darbo vietos ir ieškoma konkrečiam asmeniui tinkamo darbo, kaip nustatyta Reglamente) ir remiant darbuotojų paieškos, profesinio orientavimo ir konsultavimo paslaugas nacionaliniu bei tarpvalstybiniu lygmenimis. Taip būtų prisidedama prie strategijos „Europa 2020“ įgyvendinimo;
(7)
monopolijos panaikinimas ir kiti darbo rinkos pokyčiai lėmė pačių įvairiausių užimtumo tarnybų atsiradimą. Kad būtų išnaudojamas visas EURES potencialas, reikia užtikrinti, kad šiuo tinklu naudotųsi visos užimtumo tarnybos, taip pat kad būtų visapusiškai laikomasi taikomų darbo standartų ir teisinių reikalavimų bei kitų EURES kokybės standartų.“
Ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje įtvirtinta:
„Siekdama įgyvendinti Reglamento (ES) Nr. 492/2011 II skyriuje nustatytas prievoles [pareigas], Komisija drauge su valstybėmis narėmis sukuria ir valdo Europos užimtumo tarnybų tinklą EURES.“
Ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje numatyta:
„Siekiant padėti darbo ieškantiems asmenims, darbuotojams ir darbdaviams, EURES drauge su atitinkamomis Europos tarnybomis ar tinklais skatina:
<...>
b)
laisvų darbo vietų nustatymą ir įdarbinimą tarptautiniu, tarpregioniniu ir tarpvalstybiniu lygmenimis dalijantis informacija apie laisvas darbo vietas ir darbo ieškančius asmenis ir dalyvavimą tikslinėje ES lygmens judumo veikloje;
<...>
d)
priemonių, kuriomis būtų skatinamas ir remiamas jaunų darbuotojų judumas, plėtotę;
<...>“
Pagal ginčijamo sprendimo 3 straipsnį, be Europos koordinavimo centro ir EURES narių (valstybių narių paskirtų specializuotų tarnybų, t. y. nacionalinių koordinavimo centrų), EURES taip pat sudaro:
„<...>
c)
EURES partneriai pagal Reglamento (ES) Nr. 492/2011 15 straipsnio 1 dalį. EURES partneriai, kuriuos skiria atitinkamas EURES narys, gali būti įdarbinimo ir užimtumo srities viešųjų arba privačių paslaugų teikėjai, profesinės sąjungos ir darbdavių organizacijos. Kad atitiktų reikalavimus, EURES partneris turi įsipareigoti vykdyti funkcijas ir prisiimti atsakomybę, nustatytas 7 straipsnyje;
d)
asocijuotieji EURES partneriai, kurie pagal 6 straipsnį teikia tik tam tikras paslaugas, kurių teikimą prižiūri ir už kurias atsako EURES partneris arba Europos koordinavimo centras.“
Pagal ginčijamo sprendimo 4 straipsnio 3 dalį Europos koordinavimo centras:
„Visų pirma:
<...>
b)
analizuoja geografinį ir profesinį judumą, atsižvelgdamas į siekį užtikrinti pasiūlos ir paklausos pusiausvyrą, ir plėtoja bendrą požiūrį į judumą, vadovaujantis Europos užimtumo strategija;
<...>“.
Ginčijamo sprendimo 7 straipsnyje nustatyta:
„1.   EURES paslaugas sudaro darbuotojų paieška, tinkamo darbo paieška ir įdarbinimas, apimantys visus įdarbinimo proceso etapus pradedant pasirengimu įsidarbinti ir baigiant pagalba įsidarbinus, bei atitinkamos informacijos ir konsultacijų teikimas.
2.   Jos išsamiau išdėstomos EURES paslaugų sąraše, kuris yra EURES chartijos dalis, kaip nustatyta 10 straipsnyje, ir kuriame išvardijamos visų EURES partnerių teikiamos universaliosios paslaugos ir papildomos paslaugos.
3   Universalios paslaugos tai paslaugos, nustatytos Reglamento (ES) Nr. 492/2011 II skyriuje, visų pirma 12 straipsnio 3 dalyje ir 13 straipsnyje. Papildomos paslaugos nėra privalomos pagal Reglamento (ES) Nr. 492/2011 II skyrių, tačiau padeda tenkinti svarbias darbo rinkos reikmes.
<...>“
Ginčijamo sprendimo 8 straipsnyje numatyta:
„1.   EURES valdyba padeda Komisijai, Europos koordinavimo centrui, nacionaliniams koordinavimo centrams skatinti ir prižiūrėti EURES plėtrą.
<...>
7.   Komisija konsultuojasi su aukšto lygio strategine grupe šiame sprendime nurodytų paslaugų ir veiklos strateginio planavimo, plėtros, įgyvendinimo, stebėjimo ir vertinimo klausimais, įskaitant:
a)
EURES chartiją, remiantis 10 straipsniu;
b)
EURES tinklo strategijas, veiklos tikslus ir darbo programas;
c)
Komisijos ataskaitas, kurių reikalaujama pagal Reglamento (ES) Nr. 492/2011 17 straipsnį.“
Ginčijamo sprendimo 10 straipsnyje nustatyta:
„1.   Komisija, pasikonsultavusi su šio sprendimo 8 straipsnyje nustatyta EURES valdyba, priima EURES chartiją vadovaudamasi Reglamento (ES) Nr. 492/2011 12 straipsnio 2 dalyje, 13 straipsnio 2 dalyje, 19 straipsnio 1 dalyje ir 20 straipsnyje nustatyta tvarka.
2.   Remiantis principu, kad visos laisvos darbo vietos ir darbo prašymai, kuriuos paskelbia bet kuris EURES narys ar partneris, turi būti prieinami visoje Sąjungoje, EURES chartijoje visų pirma nustatoma:
a)
EURES paslaugų sąrašas, kuriame aprašomos universaliosios ir papildomos paslaugos, kurias teikia EURES nariai ir partneriai, įskaitant tinkamo darbo paieškos paslaugas, pavyzdžiui, darbo ieškančių asmenų, darbuotojų ar darbdavių asmeninį orientavimą ir konsultavimą;
<...>
d)
EURES tinklo veiklos tikslai ir taikytini kokybės standartai bei EURES narių ir partnerių įsipareigojimai, be kita ko:
<...>
ii)
informacija, pavyzdžiui, informacija apie darbo rinką, gyvenimo ir darbo sąlygas, darbo pasiūlymus ir prašymus, taip pat informacija apie stažuotes ir darbo praktiką, jaunimo judumo ir gebėjimų įgijimo skatinimo priemones bei judumo kliūtis, kurią tinklo nariai turi pateikti klientams ir kitiems tinklo dalyviams, kaupiama bendradarbiaujant su kitomis atitinkamomis Europos tarnybomis ar tinklais;
iii)
nacionalinių koordinatorių, EURES patarėjų ir kitų svarbių nacionalinio lygmens darbuotojų pareigybių aprašai ir skyrimo kriterijai;
iv)
EURES darbuotojų išsilavinimo ir kvalifikacijos reikalavimai bei pareigūnų ir specialistų vizitų ir tarnybos sąlygos ir tvarka;
<...>“
Šalių reikalavimai
Parlamentas Teisingumo Teismo prašo:
—
panaikinti ginčijamą sprendimą ir
—
priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Teisingumo Teismo prašo:
—
atmesti ieškinį ir
—
priteisti iš Parlamento bylinėjimosi išlaidas.
Tuo atveju, jei Teisingumo Teismas patenkintų visą ieškinį ar jo dalį, Komisija subsidiariai prašo palikti galioti ginčijamo sprendimo padarinius, kol per protingą laikotarpį įsigalios naujas sprendimas, skirtas pakeisti ginčijamą sprendimą.
Dėl ieškinio
Šalių argumentai
Grįsdamas savo ieškinį Parlamentas nurodo vienintelį pagrindą, siejamą su Reglamento Nr. 492/2011 38 straipsnio pažeidimu ir piktnaudžiavimu įgyvendinimo įgaliojimais, kuriuos teisės aktų leidėjas suteikė Komisijai pagal šį straipsnį.
Visų pirma Parlamentas primena, kad Reglamento Nr. 492/2011 38 straipsnyje Komisijai suteikiami įgaliojimai priimti priemones „šiam reglamentui įgyvendinti“. Taip Sąjungos teisės aktų leidėjas norėjo apriboti įgyvendinimo įgaliojimus ir juos nustatyti tik minimalius. Todėl Komisija neturėtų mėginti įgyvendinimo aktais tobulinti minėtame reglamente įtvirtintos sistemos. Sutartyje nustatytoje teisės aktų sistemoje įgyvendinimo aktas, kurį apima SESV 291 straipsnis, skirtas ne jam papildyti, o tik tam, kad pagrindiniame akte įtvirtintos normos būtų veiksmingos.
Parlamentas taip pat nurodo ginčijamo sprendimo šešis straipsnius, kurie, anot jo, papildo tam tikras Reglamento Nr. 492/2011 nuostatas ir dėl to juose viršijami pagal Reglamento Nr. 492/2011 38 straipsnį Komisijai suteikti įgyvendinimo įgaliojimai.
Pirma, Parlamentas tvirtina, kad ginčijamo sprendimo 2 straipsnio b ir d punktuose nurodyti tikslai atspindi politinį pasirinkimą, kiek pagal juos suteikiama galimybė sutelkti EURES veiklą ir teikti pirmenybę tam tikroms darbuotojų kategorijoms užimti laisvas darbo vietas pagal Reglamente Nr. 492/2011 įtvirtintą mechanizmą. Tikslinės judumo veiklos skatinimas ir priemonių, kuriomis būtų skatinamas ir remiamas jaunų darbuotojų judumas, plėtotė nėra numatyti minėtame reglamente; jame neteikiama pirmenybė jokiai specifinei grupei.
Antra, Parlamentas ginčija Komisijos įgaliojimus atverti EURES tinklą privatiems subjektams, kaip numatyta ginčijamo sprendimo 3 straipsnio c punkte. Toks įtraukimas iš tiesų pakeistų Reglamente Nr. 492/2011 nustatytą sistemą. Anot Parlamento, šiame reglamente nurodyti tik viešojo sektoriaus dalyviai, susiję su jame įtvirtintu laisvų darbo vietų užėmimo mechanizmu.
Trečia, Parlamentas tvirtina, kad ginčijamo sprendimo 4 straipsnio 3 dalies b punkte numatytas Europos koordinavimo centro uždavinys plėtoti „bendrą požiūrį į judumą“ gerokai viršija įgyvendinimo įgaliojimus, suteiktus Komisijai pagal Reglamentą Nr. 492/2011. Pagal Reglamento Nr. 492/2011 18 ir 19 straipsnius, kuriuose daromas skirtumas tarp Komisijos ir Europos koordinavimo centro prie Komisijos, šiam centrui tenkantys uždaviniai yra vien techninio ir administracinio pobūdžio. Minėtame Reglamente Nr. 492/2011 nenumatyta Europos koordinavimo centro atliekamų konkrečių programinių veiksmų.
Ketvirta, Parlamentas tvirtina, kad Komisija ėmėsi Sąjungos teisės aktų leidėjo įgaliojimų, kai ginčijamo sprendimo 7 straipsnio 2 ir 3 dalyse įtvirtino sąvoką „papildomos paslaugos“. Viena vertus, iš „universaliųjų paslaugų“ apibrėžties, įtvirtintos ginčijamo sprendimo 7 straipsnio 3 dalies pirmame sakinyje,
a contrario
matyti, kad papildomos paslaugos nėra nurodytos Reglamente Nr. 492/2011. Kita vertus, tuo atveju, jei šis reglamentas jas apimtų, reikėtų konstatuoti, kad jame nenumatyta skirti įvairias paslaugas pagal tai, ar jos privalomos, ar ne. Parlamentas taip pat pažymi, kad papildomos paslaugos, nors nėra privalomos, turi teisinių pasekmių. Šiuo klausimu jis nurodo ginčijamo sprendimo 6 straipsnio 5 dalį.
Penkta, Parlamentas tvirtina, kad ginčijamo sprendimo 8 straipsnio 7 dalyje, kur numatytas Komisijos konsultavimasis su EURES valdyba daugeliu klausimų, Komisija sukūrė kvazikomiteto struktūrą Reglamentui Nr. 492/2011 įgyvendinti, o šio reglamento 38 straipsnyje numatyta, kad Komisija glaudžiai bendradarbiauja su valstybių narių centrinės valdžios institucijomis.
Parlamentas kelia klausimą, ar apskritai pats įgyvendinimo aktas yra savaime tinkamas kurti institucinę sistemą, nuo kurios priklauso kitų aktų, net jeigu jie yra „įgyvendinimo aktai“ pačia siauriausia prasme, t. y. specifiniai ir visiškai techniniai, priėmimo procedūra.
Bet kuriuo atveju dalis klausimų, kuriais reikia konsultuotis su EURES valdyba, kaip antai strateginis planavimas ar EURES chartijos priėmimas, yra susijusi su dalykais, kurie nėra nei specifiniai, nei visiškai techniniai, bet papildantys Reglamentą Nr. 492/2011.
Net darant prielaidą, kad EURES chartijoje yra numatytos priemonės, priskiriamos prie įgyvendinimo aktų, kuriuos gali priimti Komisija pagal Reglamento Nr. 492/2011 38 straipsnį,
quod non
ginčijamo sprendimo 10 straipsnio 1 dalyje, kurioje numatytos konsultacijos su EURES valdyba, būtų įvesta nauja procedūrinė sąlyga tokioms priemonėms priimti, nekylanti iš minėto reglamento 38 straipsnio.
Be to, anot Parlamento, teisės aktų leidėjas jau yra įkūręs institucijas, kurios padėtų Komisijai įgyvendinti su Reglamentu Nr. 492/2011 susijusią politiką. Tokią funkciją atlieka patariamasis komitetas ir Techninis komitetas, nurodyti atitinkamai šio reglamento 21 ir 29 straipsniuose. Todėl gali nutikti taip, kad, viena vertus, būtų dubliuojama minėtų Patariamojo komiteto ir Techninio komiteto kompetencija ir, kita vertus, EURES valdybos kompetencija, įtvirtinta ginčijamame sprendime. Komisija neturi įgaliojimų papildyti pačiame Reglamente Nr. 492/2011 nustatytos institucinės sistemos be Sąjungos teisės aktų leidėjo įsikišimo.
Šešta, dėl EURES chartijos, kurią priimti numatyta ginčijamo sprendimo 10 straipsnyje, Parlamentas tvirtina, jog šio straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad ją turi priimti Komisija vadovaudamasi Reglamento Nr. 492/2011 12, 13, 19 ir 20 straipsniuose nustatyta tvarka. Komisija taip sau priskyrė įgyvendinimo įgaliojimus ir nustatė minėtos chartijos priėmimo procedūrą, nors įgyvendinimo įgaliojimų suteikimas ir tokios procedūros nustatymas yra Sąjungos teisės aktų leidėjo kompetencija. Iš tiesų įsiterpdamas tarp Reglamento Nr. 492/2011 ir būsimos EURES chartijos, ginčijamo sprendimo 10 straipsnis prarastų vykdomąjį pobūdį pagal SESV 291 straipsnį. Anot Parlamento, EURES chartija bus priimta kaip atskiras aktas, kurio pagrindas taip pat bus minėto reglamento 38 straipsnis.
Antra, kiek tai susiję su ginčijamo sprendimo 10 straipsnio turiniu, jame yra nuostatų, patikslinančių Reglamento Nr. 492/2011 12, 13, 19 ir 20 straipsnių taikymo sritį. Iš minėto 10 straipsnio 2 dalies d punkto matyti, kad EURES chartijoje bus nustatytos EURES narių ir partnerių teisinės pareigos. Pagal Reglamento Nr. 492/2011 12 straipsnio 3 dalį „informaciją apie gyvenimo ir darbo sąlygas bei padėtį darbo rinkoje, kuri galėtų būti naudinga kitų valstybių narių darbuotojams“ reikia pateikti„pagal procedūrą, kurią <...> nustato Komisija“, o ginčijamo sprendimo 10 straipsnio 2 dalies d punkto ii papunktyje tiksliau apibrėžtas tokios informacijos turinys; Reglamente Nr. 492/2011 pateikta tik bendra formuluotė. Be to, šį reglamentą panašiai papildo ir ginčijamo sprendimo 10 straipsnio 2 dalies d punkto iii ir iv papunkčiai dėl EURES darbuotojų skyrimo kriterijų ar išsilavinimo ir kvalifikacijos reikalavimų.
Komisija atsako, kad ginčijamas sprendimas visiškai atitinka SESV 291 straipsnį ir neviršija įgyvendinimo įgaliojimų, nustatytų ir apibrėžtų Reglamento Nr. 492/2011.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pirminės pastabos
Pagal SESV 291 straipsnio 2 dalį, kai teisiškai privalomi Sąjungos aktai turi būti įgyvendinti vienodomis sąlygomis, tie aktai suteikia įgyvendinimo įgaliojimus Komisijai arba tinkamai pagrįstais konkrečiais ir ESS 24 bei 26 straipsniuose numatytais atvejais – Tarybai.
Reglamento Nr. 492/2011 38 straipsnyje Komisijai suteikiami įgyvendinimo įgaliojimai, kaip jie suprantami pagal SESV 291 straipsnio 2 dalį. Tame 38 straipsnyje nustatyta, kad Komisija imasi priemonių šiam reglamentui įgyvendinti.
Ginčijamas sprendimas grindžiamas Reglamento Nr. 492/2011 38 straipsniu ir, remiantis SESV 291 straipsnio 4 dalimi, jo pavadinime yra žodis „įgyvendinimo“.
Priešingai nei ieškinys, dėl kurio priimtas Sprendimas
Komisija / Parlamentas ir Taryba
(C‑427/12,
EU:C:2014:170
), šis ieškinys nesusijęs su Sąjungos teisės aktų leidėjo padaryto pasirinkimo suteikti Komisijai įgyvendinimo įgaliojimus, kaip jie suprantami pagal SESV 291 straipsnio 2 dalį, o ne deleguotuosius įgaliojimus, kaip tai suprantama pagal SESV 290 straipsnio 1 dalį, teisėtumu. Šis ieškinys pareikštas ginčijant įgyvendinimo akto, t. y. ginčijamo sprendimo, priimto remiantis Reglamento Nr. 492/2011 38 straipsniu, teisėtumą, kiek Komisija viršijo įgyvendinimo įgaliojimus, jai suteiktus pastarojoje nuostatoje ir SESV 291 straipsnyje.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad Komisijai suteikti įgyvendinimo įgaliojimai apibrėžti SESV 291 straipsnio 2 dalyje ir Reglamento Nr. 492/2011 nuostatose. Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad kai Komisijai suteikiami įgyvendinimo įgaliojimai pagal SESV 291 straipsnio 2 dalį, ji turi nustatyti pagal teisėkūros procedūrą priimto akto turinį siekdama užtikrinti vienodas jo įgyvendinimo sąlygas visose valstybėse narėse (Sprendimo
Komisija / Parlamentas ir Taryba
,
EU:C:2014:170
, 39 punktas).
Be to, pagal nusistovėjusią teismo praktiką įgyvendinimo įgaliojimai, kurių ribos nustatytinos visų pirma pagal bendruosius pagrindinius nagrinėjamo teisės akto tikslus, suteikia Komisijai teisę imtis visų pagrindiniam teisės aktui įgyvendinti būtinų arba naudingų taikymo priemonių, jeigu jos neprieštarauja šiam teisės aktui (sprendimų
Nyderlandai / Komisija
, C‑478/93,
EU:C:1995:324
, 30 ir 31 punktai;
Portugalija / Komisija
, C‑159/96,
EU:C:1998:550
, 40 ir 41 punktai;
Parlamentas / Komisija
, C‑403/05,
EU:C:2007:624
, 51 punktas ir
Parlamentas ir Danija / Komisija
, C‑14/06 ir C‑295/06,
EU:C:2008:176
, 52 punktas).
Susiejus SESV 290 straipsnio 1 dalį ir 291 straipsnio 2 dalį taip pat matyti, kad Komisija, naudodamasi įgyvendinimo įgaliojimais, negali pakeisti ar papildyti netgi neesminių pagal teisėkūros procedūrą priimto akto nuostatų.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, manytina, kad Komisija patikslina pagal teisėkūros procedūrą priimtą aktą, kaip tai suprantama pagal šio sprendimo 43 punkte nurodytą teismo praktiką, jei jos priimto įgyvendinimo akto nuostatos, pirma, atitinka pagal teisėkūros procedūrą priimto akto bendruosius pagrindinius tikslus ir, antra, yra būtinos arba naudingos tam aktui įgyvendinti, tačiau jo nepapildo ir nepakeičia.
Būtent atsižvelgiant į šiuos principus reikia nagrinėti vienintelį Parlamento pateiktą pagrindą, kuriuo jis grindžia savo ieškinį.
Dėl klausimo, ar ginčijamos nuostatos atitinka bendruosius pagrindinius tikslus, kurių siekiama Reglamente Nr. 492/2011
Pagal ginčijamo sprendimo 1 straipsnį siekdama įgyvendinti Reglamento Nr. 492/2011 II skyriuje nustatytas pareigas Komisija drauge su valstybėmis narėmis sukuria ir valdo Europos užimtumo tarnybų tinklą EURES.
Taigi reikia išnagrinėti, ar ginčijamas sprendimas atitinka bendruosius pagrindinius minėto reglamento II skyriaus „Laisvų darbo vietų nustatymas ir užpildymas ir darbo prašymų nustatymas“ tikslus.
Kaip matyti iš Reglamento Nr. 492/2011 8 ir 9 konstatuojamųjų dalių, šio reglamento II skyriaus bendrasis pagrindinis tikslas yra pasiekti, „kad darbuotojai pasinaudotų [galėtų pasinaudoti] konkrečiais pasiūlymais dėl laisvų darbo vietų kituose Sąjungos regionuose“ ir „užtikrin[ti] didesnį darbo rinkos skaidrumą“. Remiantis minėta 8 konstatuojamąja dalimi, tokio skaidrumo siekiama taikant „laisvų darbo vietų nustatymo ir užpildymo mechanizm[ą] ir ypač tiesiogin[į] bendradarbiavim[ą] tarp centrinių įdarbinimo tarnybų bei tarp regioninių tarnybų, taip pat keitimosi informacija koordinavim[ą]“.
Reglamento Nr. 492/2011 11 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje apibrėžtas toks bendradarbiavimas ir numatyta, kad „centrinės valstybių narių įdarbinimo tarnybos glaudžiai bendradarbiauja tarpusavyje ir su Komisija ir bendrais veiksmais siekia nustatyti Sąjungoje esančias laisvas darbo vietas ir nagrinėti darbo prašymus, o vėliau suteikti darbuotojams darbą“.
Iš ginčijamo sprendimo 4 konstatuojamosios dalies ir 2 straipsnio matyti, kad, kaip ir Reglamente Nr. 492/2011, jame siekiama palengvinti tarptautinį ir tarpvalstybinį geografinį darbuotojų judumą ir bendrais veiksmais, t. y. EURES, skatinti skaidrumą ir dalijimąsi informacija apie Europos darbo rinkas. Taigi ginčijamo sprendimo tikslas sutampa su Reglamento Nr. 492/2011 bendruoju pagrindiniu tikslu, nurodytu šio sprendimo 50 punkte.
Tiesa, ginčijamo sprendimo 2 straipsnio b ir d punktuose tarp EURES skatintinų veiksmų atitinkamai minimas „dalyvavimas tikslinėje judumo veikloje“ ir „priemonių, kuriomis būtų skatinamas ir remiamas jaunų darbuotojų judumas, plėtotė“, nors šie veiksmai nėra aiškiai numatyti Reglamente Nr. 492/2011. Tačiau jie akivaizdžiai priskiriami prie šio reglamento bendrojo pagrindinio tikslo skatinti tarptautinį geografinį darbuotojų judumą.
Be to, nė viena kita iš ginčijamo sprendimo nuostatų, kurias Parlamentas nurodė savo ieškinyje ir kurios susijusios su EURES sandara ir funkcijomis, neleidžia manyti, kad, atsižvelgiant į Reglamento Nr. 492/2011 bendruosius pagrindinius tikslus, minėtas sprendimas prieštarauja šiam reglamentui.
Galimybė privačioms įstaigoms būti paskirtoms EURES partnerėmis, numatyta ginčijamo sprendimo 3 straipsnio c punkte, kaip matyti iš šio sprendimo 7 konstatuojamosios dalies, susijusi su „pačių įvairiausių užimtumo tarnybų atsiradimu“ panaikinus viešųjų įdarbinimo paslaugų monopoliją ir skirta tam, „kad būtų išnaudojamas visas EURES potencialas“. Ši nuostata atitinka ginčijamo sprendimo tikslą, nurodytą šio sprendimo 52 punkte, sutampantį su Reglamento Nr. 492/2011 bendruoju pagrindiniu tikslu.
Tas pats pasakytina, pirma, apie ginčijamo sprendimo 4 straipsnio 3 dalies b punkte įtvirtintą Europos koordinavimo centro uždavinį „plėto[ti] bendrą požiūrį į judumą“ ir, antra, apie pagal šio sprendimo 7 straipsnio 2 ir 3 dalis EURES teikiamas „papildomas paslaugas“, kurios, kaip matyti iš minėtos 3 dalies, padeda tenkinti „svarbias darbo rinkos reikmes“.
Galiausiai įsteigiant EURES valdybą, kaip numatyta ginčijamo sprendimo 8 straipsnyje, ir suteikiant jai patariamąjį vaidmenį minėto straipsnio 7 dalyje, taip pat EURES chartija, kurią Komisija priims, kaip numatyta šio sprendimo 10 straipsnyje, siekiama pagerinti EURES veikimą ir skatinama nustatyti laisvas darbo vietas ir darbo ieškančius asmenis Sąjungoje.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, darytina išvada, kad ginčijamas sprendimas atitinka Reglamento Nr. 492/2011 II skyriaus bendruosius pagrindinius tikslus.
Dėl klausimo, ar ginčijamos nuostatos yra būtinos arba naudingos Reglamentui Nr. 492/2011 įgyvendinti, tačiau jo nepapildo ir nepakeičia
Parlamentas apskritai teigia, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas norėjo apriboti Komisijos įgyvendinimo įgaliojimus ir juos nustatyti tik minimalius, ir nurodo Reglamento Nr. 492/2011 38 straipsnyje minimas „priemones šiam reglamentui įgyvendinti“.
Su tokiais argumentais negalima sutikti. Reglamento Nr. 492/2011 38 straipsnį reikia aiškinti atsižvelgiant į SESV 291 straipsnį. Tokiomis aplinkybėmis nuoroda į Reglamento Nr. 492/2011 38 straipsnyje minimas būtinas priemones reiškia būtinybę užtikrinti vienodas šio reglamento įgyvendinimo sąlygas visose valstybėse narėse (žr. Sprendimo
Komisija / Parlamentas ir Taryba
,
EU:C:2014:170
, 39 punktą), nedarant poveikio įgyvendinimo įgaliojimų, kuriuos turi Komisija pagal to paties reglamento II skyriuje nustatytą sistemą, apimčiai.
Kadangi ginčijamų nuostatų būtinumas Reglamento Nr. 492/2011 II skyriui įgyvendinti neginčijamas, siekiant nustatyti, ar jos neviršija Komisijai suteiktų įgyvendinimo įgaliojimų, pakanka išnagrinėti, ar jos papildo arba pakeičia minėtą pagal teisėkūros procedūrą priimtą aktą.
Šiuo klausimu primintina, kad Reglamento Nr. 492/2011 II skyriuje esančio 11 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje numatytas valstybių narių įdarbinimo tarnybų ir Komisijos glaudus bendradarbiavimas siekiant „bendrais veiksmais <...> nustatyti Sąjungoje esančias laisvas darbo vietas ir nagrinėti darbo prašymus, o vėliau suteikti darbuotojams darbą“. Tokie bendri veiksmai, kurie, kaip matyti iš Reglamento Nr. 492/2011 9 konstatuojamosios dalies, suponuoja tam tikrą valstybių narių užimtumo politikos koordinavimą, yra keitimasis informacija apie problemas ir duomenis, susijusius su judėjimo laisve ir darbuotojų įdarbinimu, kaip numatyta šio reglamento 12 straipsnyje, ir laisvų darbo vietų užėmimo mechanizmo, numatyto šio reglamento 13–16 straipsniuose, sukūrimas; šis mechanizmas taip pat reikalauja, kad valstybių narių specializuotos tarnybos keistųsi informacija tarpusavyje ir su Komisija.
Tačiau konstatuotina, kad EURES nebuvo įsteigtas pagal šį reglamentą, todėl Komisija turėjo ne tik įgyvendinti šiuos „bendrus veiksmus“, bet ir parengti jų veikimo taisykles laikydamasi Reglamente Nr. 492/2011 šiuo tikslu pateiktų nurodymų.
Taigi, atsižvelgiant į Reglamente Nr. 492/2011 pateiktas bendras gaires dėl jame numatytų bendrų veiksmų, reikia išnagrinėti, ar priėmusi ginčijamą sprendimą, visų pirma ieškinyje nurodytas nuostatas, Komisija viršijo savo įgyvendinimo įgaliojimus šiam reglamentui įgyvendinti.
Parlamentas tvirtina, kad, pirma, Komisija viršijo savo įgyvendinimo įgaliojimus, kai ginčijamo sprendimo 2 straipsnio b ir d punktuose numatė, kad EURES dalyvauja tikslinėje judumo veikloje ir plėtoja priemones, skirtas jaunų darbuotojų judumui skatinti ir remti.
Šį argumentą reikia atmesti.
Parlamento nurodytos nuostatos patenka į Reglamento Nr. 492/2011 11 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje numatyto Komisijos ir valstybių narių bendradarbiavimo sritį ir nepapildo ir nepakeičia pagal teisėkūros procedūrą priimtame teisės akte šiuo klausimu numatytos tvarkos. Kaip savo išvados 51 ir 53 punktuose pažymėjo generalinis advokatas, ginčijamose nuostatose patikslinami pastarojoje nuostatoje minimi bendri veiksmai ir akcentuojamos specialios priemonės, kurių jau ėmėsi valstybės narės nacionaliniu lygmeniu, tad ginčijamo sprendimo 2 straipsnio b ir d punktuose siekiama užtikrinti tik jų koordinavimą.
Antra, Parlamentas tvirtina, kad EURES atvėrimas privatiems subjektams, numatytas ginčijamo sprendimo 3 straipsnio c punkte, yra Reglamento Nr. 492/2011 pakeitimas ir taip viršijami šiame reglamente Komisijai suteikti įgyvendinimo įgaliojimai.
Kaip matyti iš šio sprendimo 45 punkto, Komisija viršytų Reglamente Nr. 492/2011 jai suteiktus įgyvendinimo įgaliojimus, jei pakeistų šio reglamento nuostatas.
Tačiau ginčijamo sprendimo 3 straipsnio c punkte nėra keičiamos jokios minėto reglamento nuostatos.
Šiuo klausimu primintina, kad pagal Reglamento Nr. 492/2011 11 straipsnio 2 dalį valstybės narės paskiria specializuotas tarnybas, kurios organizuoja darbą ir bendradarbiauja tarpusavyje bei su Komisijos tarnybomis siekdamos nustatyti Sąjungoje esančias laisvas darbo vietas ir nagrinėti darbo prašymus, o vėliau suteikti darbuotojams darbą. Nė vienoje minėto reglamento nuostatoje nenumatyta, kad toks bendradarbiavimas galimas tik tarp viešųjų subjektų. Taigi ginčijamame sprendime esanti nuoroda į privačius paslaugų teikėjus yra Reglamente Nr. 492/2011 įtvirtintos sistemos patikslinimas atsižvelgiant į, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 7 konstatuojamosios dalies, viešųjų įdarbinimo tarnybų monopolijos panaikinimą valstybėse narėse.
Parlamento argumentą dėl ginčijamo sprendimo 3 straipsnio c punkto taip pat reikia atmesti.
Trečia, Parlamentas tvirtina, kad Komisija viršijo Reglamente Nr. 492/2011 jai suteiktus įgyvendinimo įgaliojimus, kai ginčijamo sprendimo 4 straipsnio 3 dalies b punkte numatė, kad Europos koordinavimo centras „plėtoja bendrą požiūrį į judumą“.
Šiam argumentui juo labiau negalima pritarti.
Primintina, kad Reglamente Nr. 492/2011 Europos koordinavimo centrui suteiktas pagrindinis vaidmuo, kalbant apie šiame reglamente numatytą laisvų darbo vietų užėmimo mechanizmą.
Pagal Reglamento Nr. 492/2011 18 straipsnio pirmą pastraipą Europos koordinavimo centro „pagrindinis uždavinys – gerinti laisvų darbo vietų užpildymą Sąjungoje“. Nors pagal šią nuostatą minėtas centras „visų pirma“ yra atsakingas už technines užduotis, konstatuotina, kad Reglamente Nr. 492/2011 tam pačiam centrui priskiriamos ir svarbios užduotys padėti Komisijai ir valstybėms narėms.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad pagal Reglamento Nr. 492/2011 18 straipsnio antrą pastraipą Europos koordinavimo centras apibendrina 12 ir 13 straipsniuose nurodytą informaciją ir studijų bei tyrimų, atliktų taikant 11 straipsnį, duomenis ir taip išsiaiškina naudingus faktus apie prognozuojamus Sąjungos rinkos pokyčius. Be to, pagal to paties reglamento 19 straipsnio 1 dalies a punktą minėtas centras yra atsakingas už „darbuotojų judėjimo analizę“. Europos koordinavimo centro pagalba turi leisti valstybėms narėms ir Komisijai, atsižvelgiant į visą reikšmingą informaciją, priimti Reglamento Nr. 492/2011 17 straipsnyje numatytas priemones darbo rinkos pusiausvyrai reguliuoti; ši pagalba priskirtina prie šio reglamento 9 konstatuojamojoje dalyje įtvirtinto tikslo „nukreipti valstybių narių pastangas į jų užimtumo politikos koordinavimą“.
Tokiomis aplinkybėmis negalima teigti, kad Komisija viršijo savo įgyvendinimo įgaliojimus ginčijamo sprendimo 4 straipsnio 3 dalies b punkte priskyrusi Europos koordinavimo centrui uždavinį plėtoti „bendrą požiūrį į judumą, vadovaujantis Europos užimtumo strategija“, nes toks bendras požiūris gali reikšti tik pasirengimą priimti Reglamento Nr. 492/2011 17 straipsnyje numatytas reguliavimo priemones ir valstybių narių pastangų koordinuoti jų užimtumo politiką palaikymą, kaip numatyta šio reglamento 9 konstatuojamojoje dalyje, tačiau nepapildant ir nepakeičiant minėtame reglamente numatytos to centro pagalbos pobūdžio.
Ketvirta, anot Parlamento, Komisija veikė kaip Sąjungos teisės aktų leidėja, kai ginčijamo sprendimo 7 straipsnio 2 ir 3 dalyse įtraukė sąvoką „papildomos paslaugos“.
Šį argumentą taip pat reikia atmesti.
Primintina, kad ginčijamo sprendimo 7 straipsnyje apibrėžtos EURES paslaugos. Šio sprendimo 7 straipsnio 3 dalyje EURES numatyta galimybė teikti papildomas paslaugas. Pagal pastarąją nuostatą šios paslaugos nėra privalomos pagal Reglamento Nr. 492/2011 II skyrių, tačiau padeda tenkinti svarbias darbo rinkos reikmes.
Vis dėlto valstybių narių įdarbinimo tarnybos apskritai teikia ne tik pagal Reglamentą Nr. 492/2011 privalomas paslaugas, todėl Komisija galėjo, nepapildydama ir nepakeisdama šiame reglamente įtvirtintos sistemos, nustatyti, kad galimos „papildomos paslaugos“ priskirtinos prie valstybių narių įdarbinimo tarnybų bendradarbiavimo tarpusavyje ir su Komisija, kaip numatyta Reglamento Nr. 492/2011 11 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje.
Kaip savo išvados 89 punkte pažymėjo generalinis advokatas, siekiant geriau įgyvendinti laisvų darbo vietų nustatymo ir užėmimo tikslą, kuris numatytas Reglamento Nr. 492/2011 II skyriaus nuostatose, EURES būtina pateikti visą įvairių nacionalinių tarnybų turimą informaciją, įskaitant informaciją apie papildomas paslaugas.
Penkta, Parlamentas tvirtina, kad ginčijamo sprendimo 8 straipsnio 7 dalis taip pat įrodo, jog Komisija neįvykdė užduoties įgyvendinti Reglamentą Nr. 492/2011.
Iš ginčijamo sprendimo 8 straipsnio 1 dalies matyti, kad EURES valdyba padeda Komisijai, Europos koordinavimo centrui ir nacionaliniams koordinavimo centrams skatinti ir prižiūrėti EURES plėtrą. Pagal minėto sprendimo 8 straipsnio 7 dalį Komisija konsultuojasi su EURES valdyba strateginio planavimo, šiame sprendime nurodytų paslaugų ir veiklos plėtotės, įgyvendinimo, stebėsenos ir vertinimo klausimais.
Taigi Komisija neviršijo įgyvendinimo įgaliojimų įsteigusi EURES valdybą ir suteikusi jai konsultacinį vaidmenį.
Šiuo klausimu primintina, jog, atsižvelgiant į tai, kad EURES nebuvo įsteigtas pagal Reglamentą Nr. 492/2011, šiame reglamente, visų pirma jo 11 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje, Komisijai suteiktas įgaliojimas nustatyti taisykles dėl bendrų veiksmų siekiant nustatyti Sąjungoje esančias laisvas darbo vietas ir nagrinėti darbo prašymus, o vėliau suteikti darbuotojams darbą. EURES valdybos įsteigimas ir konsultacinio vaidmens jai suteikimas Parlamento ginčijamoje nuostatoje nėra Reglamente Nr. 492/2011 įtvirtintos sistemos papildymas ar pakeitimas, nes taip siekiama tik užtikrinti šiame reglamente numatytų bendrų veiksmų efektyvumą, tačiau, kaip savo išvados 108 punkte pažymėjo generalinis advokatas, nedubliuojamos Techninio komiteto ir Patariamojo komiteto, įsteigtų atitinkamai pagal minėto reglamento 21 ir 29 straipsnius, funkcijos.
Taigi negalima pritarti argumentui, susijusiam su ginčijamo sprendimo 8 straipsnio 7 dalimi.
Galiausiai Parlamentas tvirtina, kad Komisija viršijo įgyvendinimo įgaliojimus priėmusi ginčijamo sprendimo 10 straipsnį.
Šį argumentą taip pat reikia atmesti.
Ginčijamo sprendimo 10 straipsnyje tik numatyta, kad Komisija priima EURES chartiją. Komisija šią chartiją priims įgyvendinimo aktu, kaip jis suprantamas pagal SESV 291 straipsnio 2 dalį, kurio teisėtumas prireikus gali būti įvertintas vėliau pareiškus ieškinį dėl panaikinimo, atsižvelgiant į Komisijai suteiktų įgyvendinimo įgaliojimų apimtį.
Vis dėlto negalima pripažinti, kad vien numačiusi, kad ateityje bus priimta EURES chartija, Komisija viršijo įgyvendinimo įgaliojimus. Ginčijamo sprendimo 10 straipsnis nepapildo ir nepakeičia Reglamente Nr. 492/2011 įtvirtintos sistemos, nes ši nuostata ir joje numatytas veiksmas skirti tik keitimuisi informacija EURES tinkle palengvinti, kaip numatyta šio reglamento 12 ir 13 straipsniuose, ir veiksmingam jo funkcionavimui skatinti.
Iš visa to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad negalima pritarti vieninteliam Parlamento pateiktam pagrindui, kuriuo jis grindžia savo ieškinį.
Todėl ieškinį reikia atmesti.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 138 straipsnio 1 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi Komisija reikalavo priteisti bylinėjimosi išlaidas iš Parlamento, o šis bylą pralaimėjo, jis turi jas padengti.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:

1.
Atmesti ieškinį.

2.
Priteisti iš Europos Parlamento bylinėjimosi išlaidas.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: prancūzų.