CELEX: 62008TJ0037
Execuția bugetului
Recuperare
Compensarea creanțelor
Efect retroactiv
Hotărâre a Tribunalului prin care Comisia este obligată la plata unei despăgubiri și a dobânzilor aferente
Creanță certă, în sumă fixă și exigibilă

Istoricul cauzei
Prezenta cauză are ca obiect decizia Comisiei din 16 noiembrie 2007 de recuperare prin compensare, în temeiul articolului
73 din Regulamentul (CE, Euratom) nr. 1605/2002 al Consiliului din 25 iunie 2002 privind regulamentul financiar aplicabil
bugetului general al Comunităților Europene (JO L 248, p. 1, Ediție specială, 01/vol. 3, p. 198, denumit în continuare „Regulamentul
financiar”), a sumei de 36 551,48 euro pe care i‑o datora reclamantul, domnul Robert Walton (denumită în continuare „decizia
atacată”).
1.
În ceea ce privește creanța Comunității asupra reclamantului
Reclamantul a fost angajat de Comisia Comunităților Europene ca agent temporar în octombrie 1999 pentru o durată de cinci
ani, cu o perioadă de probă de șase luni.
Printr‑o scrisoare din 3 octombrie 2000, Comisia l‑a informat pe reclamant că începând cu 16 octombrie 2000 contractul său
va fi reziliat. Printr‑o scrisoare din 22 noiembrie 2000, Comisia a arătat că reclamantul datora Comunității Europene suma
de 13 104,14 euro, din cauză că primise, în mod eronat, un salariu în lunile în care fusese absent. În acest sens i‑a fost
trimisă o notă de debit la 24 ianuarie 2001.
Reclamantul a contestat concedierea sa, introducând o acțiune la Tribunal. Prin Hotărârea din 9 aprilie 2003, Walton/Comisia
(T‑155/01, RecFP, p. I‑A‑121 și II‑595), Tribunalul a respins acțiunea, considerând că reclamantul, prin comportamentul pe
care l‑a avut între sfârșitul lunii iunie 2000 și data de 9 august 2000, și‑a reziliat el însuși contractul de muncă.
Din acest motiv, Comisia a considerat că nu este obligată să îi plătească reclamantului compensația pentru concediere. Prin
urmare, printr‑o scrisoare din 23 octombrie 2003, aceasta i‑a solicitat rambursarea compensației pentru concediere, și anume
suma de 13 815,16 euro, care trebuia să fie majorată cu dobânzi începând din 11 ianuarie 2004, sumă care îi fusese plătită
la rezilierea contractului de muncă. La 27 noiembrie 2003 a fost emisă o notă de debit în care i se solicita reclamantului
rambursarea acestei sume.
La 27 mai 2005, Comisia a adoptat, în temeiul articolului 72 din Regulamentul financiar, o decizie care constituie titlu executoriu,
potrivit articolului 256 CE, pentru suma de 26 919,30 euro (corespunzând sumei de 13 104,14 euro și sumei de 13 815,16 euro),
majorată cu 4 813,26 euro cu titlu de dobânzi la data de 31 martie 2005 (la care se va adăuga suma de 5,06 euro pe zi după
această dată) (denumită în continuare „decizia de recuperare forțată”).
Reclamantul nu a introdus o acțiune împotriva deciziei de recuperare forțată.
2.
În ceea ce privește creanța reclamantului asupra Comunității
Reclamantul făcea parte dintr‑un grup de persoane care erau salariați ai unor întreprinderi terțe, cocontractante ale întreprinderii
comune Joint European Torus (JET), care avea ca misiune realizarea programului „Fusion”, care prevedea construcția, punerea
în funcțiune și exploatarea unei mari instalații torice de tip tokamak și a instalațiilor sale anexe (denumit în continuare
„proiectul JET”), înainte de a fi angajat de Comisie ca agent temporar în octombrie 1999. Statuând pe baza unei acțiuni în
despăgubiri introduse de acest grup, Tribunalul s‑a pronunțat în sensul că, întrucât nu a propus acestor persoane contracte
de agent temporar pentru a‑și exercita atribuțiile în cadrul JET, cu încălcarea statutelor acesteia, Comisia a săvârșit o
abatere de natură să angajeze răspunderea Comunității Europene (Hotărârea Tribunalului din 5 octombrie 2004, Eagle și alții/Comisia,
T‑144/02, Rec., p. II‑3381, denumită în continuare „Hotărârea interlocutorie Eagle”).
În Hotărârea interlocutorie Eagle, punctul 8 de mai sus, Tribunalul a considerat de asemenea că abaterea Comisiei a determinat
pierderea de către persoanele respective a unei șanse serioase de a fi recrutate ca agenți temporari și a provocat un prejudiciu
financiar care rezultă din diferența dintre, pe de o parte, remunerațiile și avantajele pe care persoanele interesate le‑ar
fi primit sau le‑ar fi dobândit dacă ar fi lucrat pentru proiectul JET în calitate de agenți temporari și, pe de altă parte,
remunerațiile și avantajele pe care le‑au primit sau le‑au dobândit de fapt, în calitate de salariați ai unor întreprinderi
terțe.
Tribunalul a precizat, la punctul 171 din Hotărârea interlocutorie Eagle, punctul 8 de mai sus, că perioada pentru care se
acordă despăgubiri avea ca punct de plecare data producerii efectelor celui mai vechi contract încheiat sau prelungit în perioada
de cinci ani care precedă data prezentării cererii de despăgubire și se termina fie la data la care persoana interesată a
încetat să lucreze pentru proiectul JET, dacă această dată este anterioară datei finalizării proiectului, 31 decembrie 1999,
fie chiar la această dată dacă persoana interesată a lucrat pentru proiectul JET până la finalizarea acestuia.
În Hotărârea interlocutorie Eagle, punctul 8 de mai sus, Tribunalul a obligat Comisia la repararea prejudiciului financiar
suferit de fiecare dintre reclamanții din cauza în care a fost pronunțată această hotărâre, printre care și reclamantul, întrucât
nu au fost recrutați ca agenți temporari ai Comisiei pentru a‑și exercita activitatea în cadrul proiectului JET. În plus,
Tribunalul a hotărât că părțile trebuiau să îi transmită valoarea, stabilită de comun acord, a despăgubirilor datorate pentru
repararea acestui prejudiciu. În lipsa unui acord, trebuiau să transmită Tribunalului concluziile lor privind cuantumul despăgubirilor.
Neajungând la un acord, la 28 octombrie 2005, părțile au transmis Tribunalului concluziile lor privind cuantumul despăgubirilor.
Prin Hotărârea din 12 iulie 2007, Eagle și alții/Comisia (T‑144/02, Rep., p. II‑2721), Tribunalul a obligat Comisia la plata
către fiecare reclamant a unei despăgubiri corespunzătoare sumei indicate pentru fiecare dintre aceștia în anexa 3 la hotărârea
menționată. De asemenea, Tribunalul a hotărât că acestei sume i se va aplica o dobândă cu rata de 5,25 % începând de la 31
decembrie 1999 până la plata efectivă.
Anexa 3 la Hotărârea Eagle și alții/Comisia, punctul 12 de mai sus, prevede că despăgubirea datorată reclamantului, la 31
decembrie 1999, era în valoare de 208 021 de lire sterline (GBP).
3.
În ceea ce privește compensarea creanțelor
Comisia a evocat pentru prima oară, într‑o anexă la concluziile sale privind cuantumul despăgubirilor din 28 octombrie 2005,
care au fost depuse în procedura de stabilire a valorii prejudiciului în cauza în care a fost pronunțată Hotărârea Eagle și
alții/Comisia, punctul 12 de mai sus, problema unei eventuale compensări între despăgubirea pe care Comunitatea ar putea să
o datoreze reclamantului în temeiul hotărârii care urma să fie pronunțată și creanța pe care o avea Comunitatea asupra persoanei
interesate. La 21 decembrie 2005, reclamantul a solicitat Comisiei printr‑un e‑mail explicații privind această eventuală compensare.
Comisia a răspuns la această cerere printr‑o scrisoare din 22 decembrie 2005.
În concluziile privind cuantumul despăgubirii din 19 februarie 2007, reclamanții din cauza în care a fost pronunțată Hotărârea
Eagle și alții/Comisia, punctul 12 de mai sus, au contestat posibilitatea Comisiei de a efectua o compensare între creanțele
Comunității asupra reclamantului și sumele care îi erau datorate.
După depunerea acestor noi concluzii privind cuantumul despăgubirilor, Comisia a declarat că nu își menține cererea ca Tribunalul
să se pronunțe asupra problemei unei eventuale compensări în cauza în care a fost pronunțată Hotărârea Eagle și alții/Comisia,
punctul 12 de mai sus. Tribunalul a luat act de această declarație, la punctul 19 din Hotărârea Eagle și alții/Comisia, punctul
12 de mai sus.
Ca urmare a Hotărârii Eagle și alții/Comisia, punctul 12 de mai sus, reclamantul s‑a adresat Comisiei la 19 iulie 2007 solicitând
să i se confirme exactitatea calculului său privind sumele datorate reclamanților. Printr‑un e‑mail din 31 iulie 2007, Comisia
a răspuns că acceptă aceste cifre, formulând totuși o rezervă cu privire la calculul dobânzilor pe zi de întârziere.
Printr‑o scrisoare din 24 septembrie 2007, Comisia a arătat că intenționa să efectueze o compensare în privința sumei datorate
reclamantului. Printr‑o scrisoare din 25 octombrie 2007, reclamantul a răspuns susținând că Comisia nu avea dreptul să efectueze
o astfel de compensare. Printr‑o scrisoare din 25 octombrie 2007, Comisia a răspuns că nu este de acord cu punctul de vedere
al reclamantului.
Printr‑o scrisoare din 9 noiembrie 2007, primită de reclamant la 13 noiembrie 2007, Comisia a anunțat că va efectua o compensare
a creanțelor și că va deduce suma de 36 551,48 euro pe care reclamantul o datora Comunității din suma de 421 749,73 euro pe
care i‑o datora Comunitatea. Suma de 36 551,48 euro era compusă din suma de 13 104,14 euro, menționată în nota sa de debit
din 24 ianuarie 2001, și din suma de 13 815,16 euro, menționată în nota sa de debit din 27 noiembrie 2003, precum și din dobânzile
pentru aceste sume, în valoare de 9 632,48 euro. Din anexa la scrisoarea din 9 noiembrie 2007 rezultă că aceste dobânzi sunt
aferente perioadei cuprinse între scadența fiecăreia dintre notele de debit menționate și data de 8 noiembrie 2007. Suma de
421 749,73 euro era compusă din despăgubirea de 208 021 GBP, majorată cu dobânzi.
La 16 noiembrie 2007, Comisia a adoptat decizia atacată și a plătit reclamantului o sumă totală de 385 198,15 euro (reprezentând
suma de 421 749,73 euro minus suma de 36 551,48 euro).

Procedura și concluziile părților
Prin cererea depusă la grefa Tribunalului la 23 ianuarie 2008, reclamantul a introdus prezenta acțiune.
Reclamantul solicită Tribunalului în esență:
–        anularea deciziei atacate;
–        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
Comisia solicită Tribunalului:
–        respingerea acțiunii ca inadmisibilă sau, cu titlu subsidiar, ca nefondată;
–        obligarea reclamantului la plata cheltuielilor de judecată.

În drept
1.
Cu privire la admisibilitate
Comisia susține că în speță nu există un act atacabil. Compensarea ar fi simpla consecință a unei hotărâri anterioare și a
unei decizii anterioare devenite definitivă. Prin urmare, compensarea nu ar reprezenta un act atacabil și, așadar, acțiunea
ar fi inadmisibilă.
Trebuie amintit că un act prin care Comisia efectuează o compensare extrajudiciară între datorii și creanțe care rezultă din
diferite raporturi juridice cu aceeași persoană constituie un act atacabil în sensul articolului 220 CE (a se vedea în acest
sens Hotărârea Curții din 10 iulie 2003, Comisia/CCRE, C‑87/01 P, Rec., p. I‑7617, punctul 45) și că în cadrul unei astfel
de acțiuni revine Tribunalului sarcina de a examina legalitatea unei decizii de compensare în raport cu efectele legate de
lipsa plății efective a sumelor în litigiu către reclamant (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 8 octombrie
2008, Helkon Media/Comisia, T‑122/06, nepublicată în Repertoriu, punctul 46, și Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2009, Comisia/Atlantic
Energy, T‑182/08, nepublicată în Repertoriu, punctul 70).
În speță, din moment ce Comisia a efectuat o compensare extrajudiciară, acțiunea îndreptată împotriva deciziei atacate este
admisibilă. Prin urmare, trebuie respinsă excepția de inadmisibilitate a acțiunii ridicate de Comisie.
2.
Cu privire la fond
Reclamantul invocă patru motive în susținerea concluziilor sale. Primul este întemeiat pe un abuz de procedură. Al doilea
este întemeiat pe o încălcare a principiului încrederii legitime. Al treilea este întemeiat pe erori referitoare la temeiul
juridic al compensării. Al patrulea este întemeiat pe erori în calculul compensării care rezultă din luarea în considerare
a dobânzilor de întârziere.

Cu privire la primul motiv, întemeiat pe un abuz de procedură
Reclamantul susține că este neadecvat și inechitabil ca Comisia să efectueze o compensare extrajudiciară, deși ar fi putut
ridica problema compensării în fața instanțelor comunitare. Compensarea ar reprezenta o problemă care ar fi trebuit invocată
și examinată într‑un stadiu anterior al procedurii. Nu ar fi admisibilă eludarea de către Comisie a dezbaterii în contradictoriu
și a controlului jurisdicțional, acționând tardiv și unilateral, după pronunțarea Hotărârii Eagle și alții/Comisia, punctul
12 de mai sus.
Reclamantul apreciază că, în procedurile referitoare la acțiuni în despăgubiri, problema compensării constituie, cel puțin
potrivit dreptului englez, un motiv în apărare care trebuie invocat în mod corespunzător în fața instanței sesizate. În caz
contrar, sumele solicitate, care în mod potențial sunt acordate de o instanță, ar putea fi reduse sau chiar suprimate.
Trebuie amintit mai întâi că decizia atacată reprezintă o decizie de recuperare prin compensare adoptată în temeiul articolului
73 din Regulamentul financiar și al articolului 83 din Regulamentul (CE, Euratom) nr. 2342/2002 al Comisiei din 23 decembrie
2002 de stabilire a normelor de aplicare a Regulamentului financiar, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE, Euratom)
nr. 1248/2006 al Comisiei din 7 august 2006 (JO L 227, p. 3, Ediție specială, 01/vol. 6, p. 172, rectificare în JO 2011, L 152,
p. 34, denumit în continuare „normele de aplicare”).
În continuare, trebuie să se constate că procedura prevăzută de Regulamentul financiar de adoptare a unei decizii de recuperare
a unei creanțe prin compensare nu impune obligația Comisiei de a invoca în prealabil în fața unei instanțe intenția sa de
a efectua o compensare de creanțe.
Astfel, articolul 73 alineatul (1) din Regulamentul financiar prevede că contabilul recuperează sumele prin compensarea lor
cu creanțele echivalente ale Comunităților constatate în mod corespunzător de ordonatorul de credite competent asupra oricărui
debitor care are, la rândul lui, asupra Comunităților o creanță certă, în sumă fixă și exigibilă.
În plus, articolul 71 din Regulamentul financiar prevede că ordonatorul de credite competent trebuie mai întâi să constate
o creanță, mai exact să verifice existența datoriei, să determine sau să verifice realitatea și cuantumul datoriei și să verifice
condițiile de exigibilitate a datoriei. Articolul 79 din normele de aplicare prevede că ordonatorul de credite se asigură
că „creanța este certă” și nu este condiționată. De asemenea, el este obligat să se asigure că „creanța este în sumă fixă”,
exprimată exact în numerar, precum și că „creanța este exigibilă”, mai exact nu este supusă unui termen de plată. În plus,
articolul 80 din normele de aplicare prevede că constatarea unei creanțe se bazează pe documente justificative care certifică
dreptul Comunităților.
Potrivit articolului 71 alineatul (2) din Regulamentul financiar, orice creanță identificată ca fiind „certă, în sumă fixă
și exigibilă” trebuie constatată printr‑un ordin de recuperare înaintat contabilului și întocmit de ordonatorul de credite
competent. În plus, potrivit articolului 78 alineatul (2) din normele de aplicare, ordinul de recuperare este operațiunea
prin care ordonatorul de credite dă contabilului instrucțiuni pentru recuperarea cuantumului constatat.
Prin urmare, Comisia a susținut în mod întemeiat că nu era obligată să menționeze compensarea ca motiv în apărare în cadrul
procedurii din cauza în care a fost pronunțată Hotărârea Eagle și alții/Comisia, punctul 12 de mai sus.
În plus, trebuie să se arate că, prin decizia de a efectua o recuperare prin compensare în temeiul articolului 73 din Regulamentul
financiar, Comisia nu a adus atingere în niciun mod drepturilor procedurale ale reclamantului. Astfel, acesta a putut să își
valorifice drepturile procedurale în trei modalități. În primul rând, reclamantul avea posibilitatea de a introduce un recurs
împotriva Hotărârii Walton/Comisia, punctul 4 de mai sus, pentru a contesta constatarea potrivit căreia comportamentul său
echivala cu o reziliere a contractului său de muncă. În al doilea rând, el avea posibilitatea de a ataca decizia de recuperare
forțată. În al treilea rând, putea introduce o acțiune în anulare împotriva deciziei Comisiei din 16 noiembrie 2007 de recuperare
prin compensare a sumei de 36 551,48 euro, datorată de reclamant (a se vedea punctul 25 de mai sus), ceea ce acesta a făcut
în speță.
Prin urmare, reclamantul nu poate reproșa în mod întemeiat Comisiei că a eludat orice control jurisdicțional al legalității
compensării de creanțe.
În lumina celor ce precedă, Comisia nu a săvârșit un „abuz de procedură”. Prin urmare, primul motiv trebuie să fie respins
ca nefondat.

Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe o încălcare a principiului încrederii legitime
Reclamantul susține că Comisia l‑a determinat să nutrească așteptarea legitimă că aceasta îi va plăti integral sumele indicate
în tabelul trimis în e‑mailul din 31 iulie 2007 (a se vedea punctul 17 de mai sus).
Trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, dreptul de a invoca principiul protecției încrederii legitime aparține
oricărui justițiabil care se află într‑o situație din care rezultă că o instituție comunitară l‑a determinat să nutrească
speranțe întemeiate. În principiu, nimeni nu poate invoca o încălcare a acestui principiu în lipsa unor asigurări precise
pe care i le‑ar fi oferit administrația (Hotărârea Curții din 24 noiembrie 2005, Germania/Comisia, C‑506/03, nepublicată în
Recueil, punctul 58, Hotărârea Curții din 22 iunie 2006, Belgia și Forum 187/Comisia, C‑182/03 și C‑217/03, Rec., p. I‑5479,
punctul 147, și Hotărârea Tribunalului din 23 octombrie 2002, Diputación Foral de Álava și alții/Comisia, T‑346/99-T‑348/99,
Rec., p. II‑4259, punctul 93).
În speță, Comisia nu a dat niciodată asigurări precise în sensul că nu va efectua o compensare a creanțelor. Astfel, e‑mailul
său din 31 iulie 2007, la care face referire reclamantul, nu cuprinde nicio promisiune sau asigurare în acest sens. E‑mailul
menționat privea numai exactitatea calculelor, aplicabile tuturor reclamanților din cauza în care a fost pronunțată Hotărârea
Eagle și alții/Comisia, punctul 12 de mai sus. Acest e‑mail nu se referea la cazul specific al diferendului dintre Comisie
și reclamant și nu cuprindea nicio mențiune privind modurile de recuperare a creanțelor Comunității. Prin urmare, e‑mailul
în cauză nu putea să îl determine pe reclamant să nutrească așteptarea legitimă că Comisia nu va efectua o compensare.
Situația este aceeași în privința declarației Comisiei ca urmare a noilor sale concluzii privind cuantumul despăgubirilor
în procedura din cauza în care a fost pronunțată Hotărârea Eagle și alții/Comisia, punctul 12 de mai sus. Prin această declarație,
de care Tribunalul a luat act la punctul 19 din hotărârea menționată, Comisia a precizat că își retrage cererea privind compensarea
pe care o formulase în cadrul procedurii menționate și că Tribunalul nu trebuie să se mai pronunțe cu privire la acest aspect.
Cu toate acestea, o astfel de declarație nu înseamnă renunțarea Comisiei la valorificarea dreptului său de a efectua o recuperare
prin compensare a creanței Comunității asupra reclamantului, în afara acestei proceduri.
Așadar, reclamantul nu a identificat nicio asigurare sau promisiune precisă care l‑ar fi putut determina să nutrească încrederea
legitimă că Comisia nu va efectua o recuperare prin compensare. Prin urmare, al doilea motiv trebuie respins ca nefondat.

Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe erori referitoare la temeiul juridic al compensării
Reclamantul contestă legalitatea compensării creanțelor efectuate de Comisie. În ceea ce privește nota de debit a Comisiei
din 24 ianuarie 2001, el susține că aceasta este anterioară Hotărârii Walton/Comisia, punctul 4 de mai sus, și se întemeiază
pe ipoteza unei concedieri. În plus, el susține că, în măsura în care Tribunalul a apreciat că decizia de concediere era lipsită
de efect, aceasta nu ar fi putut servi drept temei pentru emiterea unei note de debit. Reclamantul trage astfel concluzia
că nota de debit a Comisiei din 24 ianuarie 2001 este nulă și lipsită de efecte.
Cu titlu subsidiar, reclamantul arată că nota de debit a Comisiei din 24 ianuarie 2001 nu a fost precedată de o decizie de
constatare a creanței, în sensul articolului 71 din Regulamentul financiar, astfel încât nu sunt îndeplinite condițiile pentru
compensare, în sensul articolului 73 din același regulament.
În ceea ce privește nota de debit a Comisiei din 27 noiembrie 2003, reclamantul susține că aceasta nu poate servi drept temei
pentru o compensare, întrucât el nu a avut acces la cele două note din dosar la care face trimitere această notă. Refuzul
Comisiei de a‑i comunica aceste două note din dosar ar constitui de asemenea o încălcare a dispozițiilor articolului 60 alineatul
(4) din Regulamentul financiar coroborate cu cele ale articolelor 48, 49 și 80 din normele de aplicare. În sfârșit, această
eroare de drept ar determina anularea creanței, conform articolului 88 din normele de aplicare.
Astfel, reclamantul contestă în esență existența creanțelor reținute de Comisie în cadrul compensării.
În această privință, trebuie să se constate că sumele în cauză figurează atât în notele de debit ale Comisiei din 24 ianuarie
2001 și din 27 noiembrie 2003, cât și în decizia de recuperare forțată.
Or, fără a fi necesar să se determine dacă notele de debit ale Comisiei din 24 ianuarie 2001 și din 27 noiembrie 2003 sau
decizia de recuperare forțată reprezintă acte atacabile în sensul articolului 230 CE, trebuie să se constate, în orice caz,
că reclamantul nu a introdus nicio acțiune în anulare împotriva actelor menționate în termenul de două luni prevăzut la acest
articol.
În aceste condiții, trebuie să se constate că reclamantul nu poate, în cadrul prezentei acțiuni, să conteste creanțele care
stau la baza notelor de debit ale Comisiei din 24 ianuarie 2001 și din 27 noiembrie 2003 și a deciziei de recuperare forțată.
Prin urmare, al treilea motiv trebuie respins ca inadmisibil.

Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe erori în calculul compensării în ceea ce privește dobânzile
Reclamantul pune în discuție modalitățile compensării efectuate de Comisie în ceea ce privește luarea în considerare a dobânzilor
de întârziere. În opinia sa, o astfel de compensare ar fi trebuit efectuată la datele la care sumele pe care Comisia pretinde
că i le datora au devenit exigibile, fără a ține cont de dobânzile de întârziere.
Reclamantul arată că, potrivit Hotărârii Eagle și alții/Comisia, punctul 12 de mai sus, suma principală pe care i‑o datora
Comisia ar fi trebuit să fie plătită cel târziu la 31 decembrie 1999. După această dată i s‑ar fi datorat dobânzi de întârziere
având rata de 5,25 %. Creanțele Comunității asupra lui s‑ar fi născut ulterior, la data scadenței celor două note de debit,
și anume la 31 martie 2001 și la 11 ianuarie 2004. Prin urmare, Comisia ar fi trebuit să efectueze o compensare în doi timpi.
Reclamantul apreciază că Comisia ar fi trebuit să efectueze o primă compensare a sumei de 13 104,14 euro pe care el o datora
Comunității cu suma pe care aceasta i‑o datora la 31 martie 2001 și o a doua compensare a sumei de 13 815,16 euro pe care
el o datora acesteia cu sumele pe care Comunitatea încă le datora la 11 ianuarie 2004.
În această privință, reclamantul susține că, compensând sumele totale care cuprindeau dobânzi de întârziere, Comisia nu a
procedat în acest mod. El arată că, astfel, Comisia a determinat creșterea creanțelor Comunității asupra sa cu o rată a dobânzii
mai ridicată decât cea a creanței sale asupra Comunității, în măsura în care ratele dobânzilor reclamate de aceasta erau mai
mari decât cele prevăzute de Hotărârea Eagle și alții/Comisia, punctul 12 de mai sus. Comisia ar fi avut astfel un interes
financiar în prelungirea procedurii de recuperare.
Prin intermediul acestui motiv, reclamantul susține în esență că creanța sa asupra Comunității este anterioară creanței acesteia
asupra sa și că respectiva compensare trebuie să aibă un efect retroactiv. În opinia sa, compensarea are ca efect stingerea
creanțelor începând din momentul în care sunt îndeplinite condițiile pentru efectuarea acesteia.
Comisia apreciază că creanțele Comunității asupra reclamantului erau certe și în sumă fixă înaintea creanței acestuia. Sumele
pe care reclamantul le datora Comunității erau cunoscute în anul 2000. Comisia apreciază că creanțele Comunității asupra reclamantului
au devenit certe și în sumă fixă începând cu august 2005 cel târziu, când termenul de introducere a unei acțiuni împotriva
deciziei de recuperare forțată a ajuns la scadență. În schimb, suma datorată de Comunitate reclamantului nu a fost cunoscută
decât în iulie 2007. Faptul că suma acordată reclamantului cuprinde dobânzi începând de la 31 decembrie 1999 ar fi lipsit
de relevanță, întrucât valoarea totală a dobânzilor nu putea fi calculată înainte de a fi cunoscută suma principală.
Trebuie amintit, în primul rând, că Regulamentul financiar și normele de aplicare sus‑menționate reglementează condițiile
pentru efectuarea recuperării prin compensare a unei creanțe și procedura aferentă acesteia (a se vedea punctele 30-34 de
mai sus).
Din articolul 73 alineatul (1) al doilea paragraf din Regulamentul financiar și din articolele 79 și 83 din normele de aplicare
rezultă că, pentru a putea fi compensate, creanțele reciproce ale Uniunii Europene și ale celeilalte părți trebuie să fie,
în primul rând, certe, ceea ce înseamnă că nu trebuie să fie afectate de o condiție, în al doilea rând, în sumă fixă, ceea
ce înseamnă că trebuie să fie exprimate exact în numerar, și, în al treilea rând, exigibile, ceea ce înseamnă că nu sunt supuse
unui termen de plată.
Prin urmare, trebuie determinat momentul în care sunt îndeplinite aceste condiții pentru fiecare dintre creanțele vizate în
speță.
În ceea ce privește creanța Comunității asupra reclamantului, nu se contestă că Comisia a trimis o primă notă de debit la
24 ianuarie 2001 și o a doua notă la 27 noiembrie 2003 și că reclamantul nu a plătit sumele respective în termenele fixate
în aceste note, care se împlineau la 31 martie 2001 și, respectiv, la 11 ianuarie 2004. Prin urmare, creanța Comunității era,
în orice caz, certă, în sumă fixă și exigibilă la împlinirea acestor termene.
În ceea ce privește creanța reclamantului asupra Comunității, trebuie să se arate mai întâi că această creanță este constituită
din despăgubirea pe care Comisia a fost obligată să o plătească reclamantului prin Hotărârea interlocutorie Eagle, punctul
8 de mai sus, în care Tribunalul a constatat că erau îndeplinite condițiile de angajare a răspunderii Comunității față de
reclamant. În continuare, trebuie amintit că la pronunțarea acestei hotărâri interlocutorii Tribunalul nu era în măsură să
determine cuantumul despăgubirii datorate reclamantului și că procedura a trebuit să continue pentru determinarea cuantumului
exact. În sfârșit, acest cuantum exact nu a fost cunoscut decât la data pronunțării Hotărârii Eagle și alții/Comisia, punctul
12 de mai sus, la 12 iulie 2007. Rezultă că creanța reclamantului asupra Comunității nu a devenit în sumă fixă decât la această
dată.
În aceste condiții, deși este adevărat că dispozitivul acestei hotărâri nu stabilește suma datorată de Comunitate la această
dată, în măsura în care acordă dobânzi până la plata efectivă a despăgubirii, nu este mai puțin adevărat că creanța reclamantului
asupra acesteia a devenit certă, în sumă fixă și exigibilă la 12 iulie 2007.
Prin urmare, trebuie respinsă susținerea reclamantului potrivit căreia creanța sa ar fi anterioară creanțelor Comunității
asupra sa.
În al doilea rând, în pofida lipsei unei dispoziții exprese în acest sens, trebuie să se considere că compensarea prevăzută
de Regulamentul financiar are efect retroactiv, după cum susține reclamantul, astfel încât ea stinge creanțele respective
din momentul în care sunt îndeplinite condițiile pentru a fi efectuată.
Astfel, potrivit sistemului instituit prin articolul 73 din Regulamentul financiar și prin articolul 83 din normele de aplicare,
contabilul trebuie să efectueze compensarea după ce a informat debitorul în acest sens, atunci când acesta nu s‑a conformat
în mod voluntar.
Efectul retroactiv al compensării la data la care se concretizează obligația contabilului permite astfel să se evite, potrivit
sistemelor de compensare recunoscute de ordinile juridice din majoritatea statelor membre, ca debitorul să suporte eventualele
consecințe prejudiciabile, în special în ceea ce privește dobânzile de întârziere, cauzate de trecerea unui interval de timp
între momentul în care sunt îndeplinite condițiile pentru efectuarea compensării și momentul în care aceasta este operată
efectiv.
În speță, Comisia nu a efectuat compensarea cu efect de la 12 iulie 2007, dată la care erau îndeplinite condițiile impuse
de articolul 73 din Regulamentul financiar pentru efectuarea compensării, ci de la 8 noiembrie 2007, dată care precedă trimiterea
scrisorii din 9 noiembrie 2007. Astfel, rezultă din anexa la această ultimă scrisoare că sumele compensate includeau dobânzile
aferente perioadei ulterioare datei de 12 iulie 2007.
Prin urmare, Comisia a încălcat articolul 73 din Regulamentul financiar, astfel cum este interpretat la punctele 64 și 65
de mai sus. Prin urmare, trebuie admis în parte al patrulea motiv și, așadar, trebuie anulată decizia atacată în măsura în
care include în cuantumurile compensate sume reprezentând dobânzi aferente perioadei ulterioare datei de 12 iulie 2007.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 87 alineatul (3) din Regulamentul de procedură, în cazul în care părțile cad în pretenții cu privire
la unul sau la mai multe capete de cerere, Tribunalul poate să repartizeze cheltuielile de judecată sau poate decide ca fiecare
parte să suporte propriile cheltuieli.
Întrucât acțiunea a fost admisă în parte, se realizează o justă apreciere a împrejurărilor speței prin decizia ca fiecare
parte să suporte propriile cheltuieli de judecată.
Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a patra)
declară și hotărăște:
1)
Anulează decizia Comisiei din 16 noiembrie 2007 în măsura în care include în cuantumurile reținute pentru compensare dobânzi
aferente perioadei ulterioare datei de 12 iulie 2007.
2)
Fiecare parte suportă propriile cheltuieli de judecată.
Pelikánová
Jürimäe
Van der Woude
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 8 noiembrie 2011.
Semnături
*
Limba de procedură: engleza.