CELEX: 62009CJ0096
Apelācija
Kopienas preču zīme
Regula (EK) Nr. 40/94
8. panta 4. punkts
Vārdiskas un grafiskas preču zīmes "BUD" reģistrācijas pieteikums
Iebildumi
Ģeogrāfiskās izcelsmes norāde "BUD"
Aizsardzība saskaņā ar Lisabonas vienošanos un starp divām dalībvalstīm noslēgtiem divpusējiem līgumiem
Izmantošana komercdarbībā
Apzīmējums, kas nav tikai vietēja mēroga

Ar savu apelācijas sūdzību
Anheuser-Busch Inc.
(turpmāk tekstā – “
Anheuser-Busch
”) lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas [tagad – “Vispārējā tiesa”] 2008. gada 16. decembra spriedumu apvienotajās
lietās T‑225/06, T‑255/06, T‑257/06 un T‑309/06
Budějovický Budvar
/ITSB –
Anheuser-Busch
(“BUD”) (Krājums, II‑3555. lpp.; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru šī tiesa apmierināja prasības, kuras
Budějovický Budvar, národní podnik
(turpmāk tekstā – “
Budvar
”) bija cēlusi par Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) Apelāciju otrās padomes 2006. gada
14. jūnija (lieta R 234/2005‑2) un 2006. gada 28. jūnija (lietas R 241/2005‑2 un R 802/2004‑2), kā arī 2006. gada 1. septembra
(lieta R 305/2005‑2) lēmumiem (turpmāk tekstā – “apstrīdētie lēmumi”) attiecībā uz iebildumu procesiem saistībā ar
Anheuser-Busch
iesniegtajiem pieteikumiem kā Kopienas preču zīmi reģistrēt apzīmējumu “BUD”.

Atbilstošās tiesību normas

Starptautiskās tiesības
1958. gada 31. oktobra Lisabonas Vienošanās par cilmes vietu nosaukumu aizsardzību un to starptautisko reģistrāciju, kas pārskatīta
Stokholmā 1967. gada 14. jūlijā un grozīta 1979. gada 28. septembrī (Apvienoto Nāciju līgumu Krājums [
Recueil des traités des Nations unies
], 828. sēj., Nr. 13172, 205. lpp.; turpmāk tekstā – “Lisabonas vienošanās”), 1.–5. pantā ir noteikts:
“
1. pants
1)     Valstis, kurām ir piemērojama šī vienošanās, veido Īpašu savienību Rūpnieciskā īpašuma aizsardzības savienības ietvaros.
2)     Atbilstoši šīs vienošanās noteikumiem tās savā teritorijā apņemas aizsargāt citu Īpašās savienības valstu preču cilmes vietu
nosaukumus, kas kā tādi ir atzīti un aizsargāti izcelsmes valstī un reģistrēti Konvencijā par Pasaules Intelektuālā īpašuma
organizācijas [
WIPO
] dibināšanu norādītajā Starptautiskajā birojā intelektuālā īpašuma jautājumos [..].
2. pants
1)     Šīs vienošanās izpratnē par cilmes vietas nosaukumu uzskata valsts, reģiona vai noteiktas vietas ģeogrāfisko apzīmējumu, ko
izmanto, lai apzīmētu šādas izcelsmes preci, kuras kvalitāti vai īpašības ir radījusi vienīgi vai galvenokārt ģeogrāfiskā
vide ar tās raksturīgajiem dabas un cilvēciskajiem faktoriem.
2)     Izcelsmes valsts ir valsts, kuras nosaukums vai kurā esoša reģiona vai vietas nosaukums veido cilmes vietas nosaukumu, kas
precei piešķir atpazīstamību.
3. pants
Aizsardzība tiek piešķirta pret jebkādu neatļautu izmantošanu vai imitāciju, pat ja ir norādīta preces patiesā izcelsme vai
ja nosaukums izmantots tulkotā veidā vai ir kopā ar tādām norādēm kā “veids”, “tips”, “kā ražots”, “imitācija” vai līdzīgām
norādēm.
4. pants
Šīs vienošanās noteikumi nekādā ziņā neizslēdz aizsardzību, kas cilmes vietu nosaukumiem katrā Īpašās savienības valstī jau
ir piešķirta, pamatojoties uz citiem starptautiskiem dokumentiem, tādiem kā 1883. gada 20. marta Parīzes Konvencija par rūpnieciskā
īpašuma aizsardzību, kā arī turpmākie tās grozījumi un Madrides 1891. gada 14. aprīļa Nolīgums attiecībā uz represijām par
kļūdainām vai maldinošām izcelsmes norādēm uz precēm, kā arī turpmākie tā grozījumi, vai arī valsts tiesību aktiem vai judikatūru.
5. pants
1)     Atbilstoši Īpašās savienības valstu Iestāžu pieteikumam Starptautiskais birojs veic cilmes vietu nosaukumu reģistrāciju par
labu publiskām vai privātām fiziskām vai juridiskām personām, kurām atbilstoši to valsts tiesību aktiem ir tiesības veikt
šādu nosaukumu izmantošanu.
2)     Starptautiskais birojs nekavējoties informē dažādu Īpašās savienības valstu Iestādes par reģistrācijām un veic to publikāciju
periodiskā biļetenā.
3)     Valstu Iestādes drīkst paziņot par nespēju nodrošināt cilmes vietas nosaukuma, par kura reģistrāciju ticis sniegts ziņojums,
aizsardzību vienīgi tad, ja šo Iestāžu paziņojums, kas iekļauj iemeslus, Birojam ir iesniegts viena gada laikā, skaitot no
ziņojuma par reģistrāciju saņemšanas un ievērojot, ka attiecīgajā valstī šāds paziņojums nerada negatīvas sekas attiecībā
uz citām nosaukuma aizsardzības formām, kuras tā īpašnieks atbilstoši iepriekš minētajam 4. pantam varētu pieprasīt.
[..]”
Lisabonas vienošanās izpildes kārtības, kas stājusies spēkā 2002. gada 1. aprīlī, 9. un 16. noteikumā ir paredzēts:
“9. noteikums
Paziņojums par atteikumu
1)     Visus paziņojumus par atteikumu līgumslēdzējvalsts, attiecībā uz kuru atteikums ir izdots, kompetentās iestādes paziņo Starptautiskajam
birojam, un tiem jābūt šo iestāžu parakstītiem.
[..]
16. noteikums
Spēkā neesamība
1)     Ja starptautiskas reģistrācijas iedarbība līgumslēdzējvalstī ir kļuvusi par spēkā neesošu un spēkā neesamība ir kļuvusi neapstrīdama,
šīs līgumslēdzējvalsts kompetentās iestādes par šo spēkā neesamību paziņo Starptautiskajam birojam. [..]
[..]”
1975. gada 10. martā saskaņā ar Lisabonas vienošanos cilmes vietas nosaukums “Bud” attiecībā uz alu tika reģistrēts
WIPO
ar Nr. 598.

Divpusējie līgumi
Divpusējā konvencija
1976. gada 11. jūnijā Austrijas Republika un Čehoslovākijas Sociālistiskā Republika noslēdza Nolīgumu par cilmes vietu nosaukumu,
ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu un citu norāžu par lauksaimniecības preču un rūpniecības izstrādājumu izcelsmi aizsardzību (turpmāk
tekstā – “Divpusējā konvencija”).
Pēc Divpusējās konvencijas apstiprināšanas un ratifikācijas tā tika publicēta 1981. gada 19. februāra
Bundesgesetzblatt für die Republik Österreich
(
BGBl
. 75/1981). Atbilstoši Divpusējās konvencijas 16. panta 2. punktam tā stājās spēkā 1981. gada 26. februārī uz nenoteiktu laiku.
Divpusējās konvencijas 1. pantā ir paredzēts:
“Katra līgumslēdzēja valsts apņemas veikt visus vajadzīgos pasākumus, lai izcelsmes norādes, cilmes vietu nosaukumus un citus
nosaukumus, kas norāda uz lauksaimniecības un rūpniecības preču, kuras ietilpst 5. pantā minētajās grupās un kuras ir precizētas
6. pantā paredzētajā nolīgumā, izcelsmi, kā arī 3. un 4. pantā un 8. panta 2. punktā minētos vārdus un aprakstus efektīvi
aizsargātu pret negodīgu konkurenci komercdarbībā.”
Saskaņā ar Divpusējās konvencijas 2. panta noteikumiem:
“Ar izcelsmes norādēm, cilmes vietu nosaukumiem un citiem izcelsmi norādošiem nosaukumiem šī līguma izpratnē saprot visas
norādes, kas tieši vai netieši ir saistītas ar preces izcelsmi. Šāda norāde parasti ietver ģeogrāfisku nosaukumu. Tomēr, ja
izcelsmes valsts ieinteresēto personu loks šādi preces nosaukumā saskata saikni ar ražotājvalsts norādi, tajā var būt ietvertas
arī citas norādes. Minētie nosaukumi papildus ģeogrāfiski noteiktas izcelsmes teritorijas norādei var ietvert arī norādes
saistībā ar attiecīgās preces īpašībām. Šīs preču konkrētās īpašības ir radušās ekskluzīvi vai galvenokārt ģeogrāfiskas vai
cilvēku ietekmes rezultātā.”
Divpusējās konvencijas 3. panta 1. punktā ir noteikts:
“[..] nolīgumā, kas jānoslēdz saskaņā ar 6. pantu, minētās Čehoslovākijas norādes Austrijas Republikā tiek rezervētas ekskluzīvi
Čehoslovākijas precēm.”
Divpusējās konvencijas 5. panta 1. punkta B daļas 2. punktā alus ir ietverts to Čehijas preču grupā, uz kurām attiecas ar
šo konvenciju ieviestā aizsardzība.
Saskaņā ar Divpusējās konvencijas 6. panta noteikumiem:
“Nosaukumi, kuri ir saistīti ar precēm, kam ir piemērojami 2. un 5. pantā minētie nosacījumi, kuri ir aizsargāti ar nolīgumu
un kuri līdz ar to nav nosaukumi, kas ir sugas vārdi, tiks uzskaitīti starp abu līgumslēdzēju valstu valdībām noslēdzamajā
nolīgumā.”
Divpusējais nolīgums
Atbilstoši Divpusējās konvencijas 6. pantam 1979. gada 7. jūnijā tika noslēgts šīs konvencijas īstenošanas nolīgums (turpmāk
tekstā – “Divpusējais nolīgums” un – kopā ar divpusējo konvenciju – “attiecīgie divpusējie līgumi”).
Divpusējā nolīguma B pielikumā ir noteikts:
“Lauksaimniecības un rūpniecības preču Čehoslovākijas nosaukumi
[..]
B      Pārtika un lauksaimniecība (izņemot vīnu)
[..]
2.     Alus
Čehijas Sociālistiskā Republika
[..]
“Bud”
[..].”

Savienības tiesības
Padomes 1993. gada 20. decembra Regula (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV 1994, L 11, 1. lpp.) ir atcelta un aizstāta
ar Padomes 2009. gada 26. februāra Regulu (EK) Nr. 207/2009 par Kopienas preču zīmi (OV L 78, 1. lpp.). Tomēr šai tiesvedībai
joprojām ir piemērojama Regula Nr. 40/94 redakcijā, kas izriet no Padomes 2004. gada 19. februāra Regulas (EK) Nr. 422/2004
(OV L 70, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 40/94”).
Regulas Nr. 40/94 8. panta ar virsrakstu “Relatīvs atteikuma pamatojums” 4. punktā ir noteikts:
“Ja nereģistrētas preču zīmes vai citas plašākā nekā tikai vietējas nozīmes [mēroga] tirdzniecībā [komercdarbībā] izmantotas
zīmes īpašnieks iebilst, tad preču zīmi, par kuru iesniegts pieteikums, nereģistrē, ja atbilstoši Kopienas tiesību aktiem
vai tās dalībvalsts tiesību aktiem, kuri attiecas uz šo zīmi:
a)     tiesības uz šo apzīmējumu ir iegūtas pirms Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas vai prasītās prioritātes
datuma attiecībā uz Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumu;
b)     šī zīme uzliek [dod] īpašniekam tiesības aizliegt kādas nākošās preču zīmes izmantošanu.”
Šīs regulas 43. panta 2. un 3. punktā ir paredzēts:
“2.   Pēc pieteikuma iesniedzēja lūguma agrākas Kopienas preču zīmes īpašnieks, kas iesniedzis savus iebildumus, apliecina, ka piecu
gadu laikā pirms Kopienas preču zīmes pieteikuma publicēšanas agrākā Kopienas preču zīme ir Kopienā faktiski izmantota saistībā
ar precēm vai pakalpojumiem, uz ko tā ir reģistrēta un ko šī persona uzskaita kā savu iebildumu pamatojumu vai arī norāda
pamatotus tās neizmantošanas iemeslus, ar nosacījumu, ka agrākā Kopienas preču zīme tobrīd ir reģistrēta ne mazāk kā piecus
gadus. Ja šāda apliecinājuma nav, iebildumus noraida. Ja agrākā preču zīme ir izmantota tikai saistībā ar daļu preču vai pakalpojumu,
uz ko tā ir reģistrēta, iebildumu izskatīšanas nolūkos uzskata, ka tā ir reģistrēta tikai attiecībā uz šīm precēm vai pakalpojumiem.
3.     Šā panta 2. punktu piemēro attiecībā uz 8. panta 2. punkta a) apakšpunktā minētām agrākām [valsts] preču zīmēm, aizvietojot
izmantošanu Kopienā ar izmantošanu tajā dalībvalstī, kur agrākā [valsts] preču zīme ir aizsargāta.”
Atbilstoši Regulas Nr. 40/94 74. panta 1. punktam:
“Lietas izskatīšanas procesa laikā Birojs izskata faktus pēc savas iniciatīvas, tomēr lietas izskatīšanas procesos, kas attiecas
uz relatīvu pamatu reģistrācijas noraidīšanai, Birojs aprobežojas ar faktu, pierādījumu un argumentu [pamatu un prasījumu],
ko puses iesniegušas, pārbaudi.”

Tiesvedības priekšvēsture
Tiesvedības Pirmās instances tiesā priekšvēsturi, kā tā ir aprakstīta pārsūdzētajā spriedumā, var rezumēt šādi:
1996. gada 1. aprīlī, 1999. gada 28. jūlijā, 2000. gada 11. aprīlī un 2000. gada 4. jūlijā
Anheuser‑Busch
iesniedza četrus pieteikumus ITSB, lai grafisku un vārdisku preču zīmi “BUD” reģistrētu kā Kopienas preču zīmi attiecībā
uz noteiktiem preču veidiem, tostarp alu, kuri ietilpst 16., 21., 25., 32., 33., 35., 38., 41. un 42. klasē atbilstoši pārskatītajam
un grozītajam 1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas
vajadzībām.
1999. gada 5. martā, 2000. gada 1. augustā, 2001. gada 22. maijā un 2001. gada 5. jūnijā
Budvar
, pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94 42. pantu, iesniedza iebildumus attiecībā uz visām reģistrācijas pieteikumos norādītajām
precēm.
Lai pamatotu savus iebildumus,
Budvar
, balstoties uz Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu, pirmkārt, norādīja uz agrākas preču zīmes, proti, starptautiskas
grafiskas preču zīmes “Bud” (Nr. 361 566), kas attiecībā uz alu ir reģistrēta ar spēku Austrijā, Beniluksa valstīs un Itālijā,
esamību.
Otrkārt, pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punktu,
Budvar
norādīja uz cilmes vietas nosaukuma “bud”, kas ir aizsargāts, pirmkārt, Francijā, Itālijā un Portugālē atbilstoši Lisabonas
vienošanās noteikumiem un, otrkārt, Austrijā atbilstoši attiecīgajiem divpusējiem līgumiem, esamību.
Ar 2004. gada 16. jūlija lēmumu ITSB Iebildumu nodaļa pret pieteiktās preču zīmes reģistrāciju vērstos iebildumus apmierināja
attiecībā uz 2000. gada 4. jūlija reģistrācijas pieteikumā minētajiem “restorānu, bāru un krogu pakalpojumiem” (42. klase),
tostarp uzskatot, ka
Budvar
esot pierādījusi, ka tai ir tiesības uz cilmes vietas nosaukumu “bud” Francijā, Itālijā un Portugālē.
Ar 2004. gada 23. decembra un 2005. gada 26. janvāra lēmumiem Iebildumu nodaļa iebildumus, kas bija iesniegti pret trijos
pārējos pieteikumos norādīto preču zīmju reģistrāciju, noraidīja, būtībā uzskatot, ka neesot sniegts pierādījums, ka, runājot
par Franciju, Itāliju, Austriju un Portugāli, cilmes vietas nosaukums “bud” ir komercdarbībā izmantots ne tikai vietēja mēroga
apzīmējums.
Lai nonāktu pie šī secinājuma, Iebildumu nodaļa uzskatīja, ka esot jāpiemēro tādi paši kritēji kā tie, kas ir minēti Regulas
Nr. 40/94 43. panta 2. punktā, lasot to kopsakarā ar Komisijas 1995. gada 13. decembra Regulas (EK) Nr. 2868/95, ar ko īsteno
Padomes Regulu Nr. 40/94 (OV L 303, 1. lpp.), kurā grozījumi ir izdarīti ar Komisijas 2005. gada 29. jūnija Regulu (EK) Nr. 1041/2005
(OV L 172, 4. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 2868/95”), 22. noteikuma 2. un 3. punktu, kuri attiecas uz agrāku preču zīmju,
ar kurām ir pamatoti iebildumi, “faktiskās izmantošanas” pierādījumu.
Pēc tam
Budvar
par Iebildumu nodaļas 2004. gada 23. decembra un 2005. gada 26. janvāra lēmumiem, kā arī par šīs nodaļas 2004. gada 16. jūlija
lēmumu tiktāl, ciktāl ar to tika noraidīti iebildumi par citiem pakalpojumiem, kas ietilpst 35., 38., 41. un 42. klasē, iesniedza
trīs apelācijas sūdzības.
Savukārt
Anheuser-Busch
iesniedza apelācijas sūdzību par ITSB Iebildumu nodaļas 2004. gada 16. jūlija lēmumu tiktāl, ciktāl ar to daļēji tika apmierināti
Budvar
iesniegtie iebildumi.
Ar 2006. gada 14. jūnija, 28. jūnija un 1. septembra lēmumiem ITSB Apelāciju otrā padome
Budvar
par ITSB Iebildumu nodaļas 2004. gada 23. decembra un 2005. gada 26. janvāra lēmumiem iesniegtās apelācijas sūdzības noraidīja.
Ar 2006. gada 28. jūnija lēmumu minētā Apelāciju padome
Anheuser‑Busch
par ITSB Iebildumu nodaļas 2004. gada 16. jūlija lēmumu iesniegto apelācijas sūdzību apmierināja un
Budvar
iesniegtos iebildumus pilnā apmērā noraidīja.
Apstrīdētajos lēmumos Apelāciju padome, pirmkārt, norādīja, ka, lai pamatotu savus iebildumus,
Budvar
, šķiet, vairs neatsaucoties uz starptautisko grafisko preču zīmi Nr. 361 566, bet tikai uz cilmes vietas nosaukumu “bud”.
Otrkārt, Apelāciju padome būtībā uzskatīja, ka esot grūti iedomāties, ka apzīmējumu “BUD” varētu uztvert kā cilmes vietas
nosaukumu vai pat kā netiešu ģeogrāfiskās izcelsmes norādi. No tā Apelāciju padome secināja, ka saskaņā ar Regulas Nr. 40/94
8. panta 4. punktu iesniegtos iebildumus nevar apmierināt, pamatojoties uz tiesībām, kas ir atspoguļotas kā cilmes vietas
nosaukums, bet kas faktiski tādas nav.
Treškārt, Apelāciju padome, pēc analoģijas piemērojot Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. un 3. punktu un Regulas Nr. 2868/95 22. noteikumu,
uzskatīja, ka
Budvar
attiecībā uz cilmes vietas nosaukuma “bud” izmantošanu Francijā, Itālijā, Austrijā un Portugālē iesniegtie pierādījumi neesot
pietiekami.
Visbeidzot, Apelāciju padome uzskatīja, ka iebildumi esot jānoraida arī tādēļ, ka
Budvar
nav pierādījusi, ka attiecīgais cilmes vietas nosaukums tai dod tiesības aizliegt vārda “bud” kā preču zīmes izmantošanu
Francijā vai Austrijā.

Tiesvedība Pirmās instances tiesā un pārsūdzētais spriedums
Ar prasības pieteikumiem, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegti 2006. gada 26. augustā (lieta T‑225/06), 2006. gada
15. septembrī (lietas T‑255/06 un T‑257/06) un 2006. gada 14. novembrī (lieta T‑309/06),
Budvar
cēla prasības par apstrīdēto lēmumu atcelšanu.

Budvar
būtībā izvirzīja tikai vienu pamatu, kurš attiecas uz Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punkta noteikumu pārkāpumu un kurš ir
iedalīts divās daļās.
Pirmajā daļā
Budvar
apstrīdēja Apelāciju padomes secinājumu, saskaņā ar kuru apzīmējumu “BUD” nevarot uzskatīt par cilmes vietas nosaukumu. Otrajā
daļā
Budvar
apstrīdēja Apelāciju padomes vērtējumu, saskaņā ar kuru šajā lietā neesot izpildīti Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punktā minētie
nosacījumi.
Saistībā ar minētā pamata pirmo daļu Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 82. punktā norādīja, ka, lai veiktu apstrīdēto
lēmumu pārbaudi, esot jānošķir cilmes vietas nosaukums “bud”, kurš ir reģistrēts saskaņā ar Lisabonas vienošanos, un nosaukums
“bud”, kurš ir aizsargāts atbilstoši Divpusējai konvencijai.
Pirmkārt, attiecībā uz cilmes vietas nosaukumu “bud”, kurš ir reģistrēts saskaņā ar Lisabonas vienošanos, Pirmās instances
tiesa pārsūdzētā sprieduma 87. punktā nosprieda:
“Šajā gadījumā cilmes vietas nosaukums “bud” (Nr. 598) tika reģistrēts 1975. gada 10. martā. Francija viena gada laikā pēc
paziņojuma par reģistrāciju saņemšanas nav paziņojusi, ka tā nespēj nodrošināt minētā cilmes vietas nosaukuma aizsardzību.
Turklāt apstrīdēto lēmumu pieņemšanas brīdī attiecīgā cilmes vietas nosaukuma iedarbība bija atzīta par spēkā neesošu ar 2004. gada
30. jūnija Strasbūras [Francija]
Tribunal de grande instance
spriedumu. Tomēr, kā izriet no izskatīšanai iesniegtajiem dokumentiem, tā kā
Budvar
par šo spriedumu ir iesniegusi apelācijas sūdzību, šai apelācijas sūdzībai ir apturoša iedarbība. No tā izriet, ka apstrīdēto
lēmumu pieņemšanas brīdī attiecīgā cilmes vietas nosaukuma iedarbība nebija atzīta par Francijā spēkā neesošu ar nolēmumu,
kas ir nepārsūdzams.”
Turpinot, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 88. punktā atgādināja savu judikatūru, saskaņā ar kuru, tā kā Savienības
tiesību akti par preču zīmēm neaizvieto dalībvalstu tiesības par preču zīmēm, valsts preču zīmes spēkā esamību nevar apstrīdēt
Kopienas preču zīmes reģistrācijas procesa ietvaros.
No minētā tā pārsūdzētā sprieduma 89. punktā secināja, ka ar Regulu Nr. 40/94 izveidotās sistēmas priekšnosacījums esot tāds,
ka ITSB ņem vērā valsts līmenī aizsargāto agrāko tiesību esamību.
Pārsūdzētā sprieduma 90. punktā Pirmās instances tiesa no tā secināja:
“Tā kā Francijā cilmes vietas nosaukuma “bud” iedarbība nav tikusi atzīta par spēkā neesošu galīgi, Apelāciju padomei atbilstoši
Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punktam būtu bijis jāņem vērā atbilstošās valsts tiesību normas un saskaņā ar Lisabonas vienošanos
veiktā reģistrācija un tai nebija tiesību apstrīdēt faktu, ka izvirzītās agrākās tiesības ir “cilmes vietas nosaukums”.”
Visbeidzot, pārsūdzētā sprieduma 91. punktā Pirmās instances tiesa piebilda, ka, ja Apelāciju padomei bija nopietnas šaubas
attiecībā uz agrāko tiesību “cilmes vietas nosaukuma” kvalifikāciju un tātad attiecībā uz tam piešķiramo aizsardzību atbilstoši
izvirzītajām valsts tiesībām, kamēr šis jautājums bija tiesas procesa Francijā priekšmets, tai saskaņā ar Regulas Nr. 2868/95
20. noteikuma 7. punkta c) apakšpunktu esot bijusi iespēja apturēt iebildumu procesu, lai sagaidītu galīgo spriedumu šajā
lietā.
Tādējādi Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 92. punktā nosprieda, ka Apelāciju padome, uzskatot pirmām kārtām, ka
izvirzītās agrākās tiesības, kas ir reģistrētas saskaņā ar Lisabonas vienošanos, nav “cilmes vietas nosaukums”, turklāt, ka
tam, vai apzīmējums “BUD” cita starpā Francijā tiek uzskatīts par aizsargātu cilmes vietas nosaukumu, “ir pakārtota nozīme”,
un tādējādi secinot, ka, pamatojoties uz šiem apsvērumiem, iebildumi nevar tikt apmierināti, esot pārkāpusi Regulas Nr. 40/94
8. panta 4. punkta noteikumus.
Otrkārt, attiecībā uz nosaukumu “bud”, kas ir aizsargāts atbilstoši attiecīgajiem divpusējiem līgumiem, Pirmās instances tiesa
pārsūdzētā sprieduma 93. punktā norādīja, ka no minētajiem līgumiem neizrietot, ka norāde “BUD” būtu apzīmēta konkrēti kā
“cilmes vietas nosaukums”.
Pārsūdzētā sprieduma 94. punktā Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka no Divpusējās konvencijas 2. panta izrietot, ka tās pamatā
ir plašāka definīcija nekā tā, kuru ir ņēmusi vērā Apelāciju padome, jo, lai attiecīgās norādes vai nosaukumus varētu uzskaitīt
Divpusējā nolīgumā un lai tie tādējādi varētu saņemt ar minēto konvenciju piešķirto aizsardzību, pietiekot, ka tie ir tieši
vai netieši saistīti ar preces izcelsmi.
Tādēļ Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 95. punktā nosprieda, ka Apelāciju padome esot pieļāvusi divas kļūdas, jo
tā, pirmkārt, kļūdaini esot uzskatījusi, ka nosaukums “BUD” atbilstoši attiecīgajiem divpusējiem līgumiem ir aizsargāts konkrēti
kā “cilmes vietas nosaukums”, un, otrkārt, katrā ziņā esot piemērojusi “cilmes vietas nosaukuma” definīciju, kas neatbilst
aizsargāto norāžu definīcijai minētajos līgumos.
Pēc tam Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 96. punktā nosprieda, ka fakts, ka
Budvar
izvirzītās tiesības varētu būt atspoguļojusi kā “cilmes vietas nosaukumu”, neliedzot Apelāciju padomei veikt iesniegto faktu
un dokumentu pilnīgu vērtējumu, jo ITSB veicamās pārbaudes faktiskā pamata ierobežojums neizslēdz, ka tas papildus tiem faktiem,
ko lietas dalībnieki noteikti iesnieguši iebildumu procesā, ņem vērā vispārzināmus faktus, proti, faktus, ko var zināt visas
personas vai ko var uzzināt no vispārēji pieejamiem avotiem.
Pārsūdzētā sprieduma 97. punktā Pirmās instances tiesa secināja, ka Apelāciju padome, uzskatot pirmām kārtām, ka izvirzītās
agrākās tiesības, kas ir aizsargātas atbilstoši Divpusējai konvencijai, saskaņā ar Apelāciju padomes izmantoto definīciju
nav “cilmes vietas nosaukums”, turklāt, ka tam, vai apzīmējums “BUD” tostarp Austrijā tiek uzskatīts par aizsargātu cilmes
vietas nosaukumu, “ir pakārtota nozīme”, un tādējādi secinot, ka, pamatojoties uz šiem apsvērumiem, iebildumi nevar tikt apmierināti,
esot pārkāpusi Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punkta noteikumus.
Minētā sprieduma 98. punktā Pirmās instances tiesa, pamatojoties tostarp uz apsvērumu, ka Austrijā izskatāmās lietas nav beigušās
ar galīga tiesas nolēmuma pieņemšanu, turklāt atzīmēja, ka, runājot par nosaukuma “bud” aizsardzību, attiecīgie divpusējie
līgumi Austrijā joprojām esot spēkā. Pirmās instances tiesa nosprieda arī, ka Apelāciju padomei atbilstoši Regulas Nr. 40/94
8. panta 4. punktam esot bijis jāņem vērā
Budvar
izvirzītās agrākās tiesības un tā neesot varējusi apšaubīt pašu minēto tiesību kvalifikāciju.
Tādējādi pārsūdzētā sprieduma 99. punktā Pirmās instances tiesa vienīgā izvirzītā pamata pirmo daļu attiecībā uz Regulas Nr. 40/94
8. panta 4. punktu apmierināja.
Saistībā ar šī pamata otro daļu par Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punktā minēto nosacījumu piemērošanu Pirmās instances tiesa
izskatīja iebildumu attiecībā uz nosacījumiem par apzīmējuma, kurš nav tikai vietēja mēroga, izmantošanu komercdarbībā.
Pirmkārt, saistībā ar nosacījumu par apzīmējuma “BUD” izmantošanu komercdarbībā Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma
160. punktā vispirms atgādināja, ka apstrīdētajos lēmumos Apelāciju padome esot pēc analoģijas piemērojusi Regulas Nr. 40/94
43. panta 2. un 3. punktu un šajā 2. punktā izvirzīto prasību par agrāko tiesību “faktiskās” izmantošanas pierādījumu.
Pārsūdzētā sprieduma 163. punktā Pirmās instances tiesa pēc tam nosprieda, ka ar agrākas preču zīmes faktiskās izmantošanas
pierādījumu saistītie mērķi un nosacījumi atšķiroties no tiem, kas ir saistīti ar apzīmējuma izmantošanas komercdarbībā pierādījumu
atbilstoši Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punktam, it īpaši, ja runa, kā šajā gadījumā, ir par cilmes vietas nosaukumu, kas
reģistrēts saskaņā ar Lisabonas vienošanos, vai nosaukumu, kas aizsargāts atbilstoši attiecīgajiem divpusējiem līgumiem.
Šajā ziņā Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 164.–167. punktā ir konstatējusi, ka:
–        Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punktā nav paredzēta iebildumu pamatojumam izvirzīta apzīmējuma “faktiskā” izmantošana;
–        Regulas Nr. 40/94 9. panta 1. punkta un Padomes 1988. gada 21. decembra Pirmās direktīvas 89/104/EEK, ar ko tuvina dalībvalstu
tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (OV 1989, L 40, 1. lpp.), 5. panta 1. punkta un 6. panta 1. punkta ietvaros Tiesa un
Pirmās instances tiesa vienmēr esot uzskatījušas, ka apzīmējums ticis izmantots “komercdarbībā”, ja izmantošana tikusi veikta
komerciālas darbības, kas ir vērsta uz ekonomiska labuma gūšanu, kontekstā, nevis privātajā sfērā (skat. tostarp 2002. gada
12. novembra spriedumu lietā C‑206/01
Arsenal Football Club
,
Recueil
, I‑10273. lpp., 40. punkts);
–        pēc analoģijas piemērojot Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. un 3. punktu, uz 8. panta 4. punktā minētajiem apzīmējumiem tiktu
attiecināti nosacījumi, kas ir saistīti īpaši ar preču zīmēm un to aizsardzības apjomu. Šī pēdējā tiesību norma turklāt ietverot
papildu nosacījumu attiecībā uz pierādījumu, ka saskaņā ar attiecīgas dalībvalsts tiesībām attiecīgais apzīmējums dod tiesības
aizliegt izmantot jaunāku preču zīmi, kurš nav paredzēts šīs regulas 8. panta 1. punkta b) apakšpunktā;
–        šī 43. panta 2. un 3. punkta piemērošanas pēc analoģijas rezultātā Apelāciju padome esot analizējusi tikai attiecīgā apzīmējuma
izmantošanu Francijā, Itālijā, Austrijā un Portugālē atsevišķi, proti, attiecībā uz katru teritoriju, kurā, pēc
Budvar
domām, nosaukums “bud” ir aizsargāts, un tādējādi neesot ņēmusi vērā
Budvar
iesniegtos pierādījumus par attiecīgo nosaukumu izmantošanu Beniluksa valstīs, Spānijā un Apvienotajā Karalistē. Pirmās instances
tiesa uzskata, ka, tā kā no Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punkta teksta neizrietot, ka tādi apzīmējumi, kas tiek aplūkoti
šajā lietā, ir jāizmanto teritorijā, kuras tiesības ir izvirzītas minētā apzīmējuma aizsardzības pamatojumā, šādi apzīmējumi
var būt aizsargāti kādā konkrētā teritorijā, lai gan tie šajā teritorijā nav tikuši izmantoti.
Visbeidzot, ņemot vērā šos apstākļus, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 168. punktā nosprieda, ka Apelāciju padome,
nolemjot pēc analoģijas piemērot Savienības tiesību normas, kas saistītas ar agrākas preču zīmes “faktisko” izmantošanu, esot
pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Atbilstoši Pirmās instances tiesas viedoklim Apelāciju padomei būtu bijis jāpārbauda,
vai administratīvā procesa laikā
Budvar
iesniegtie pierādījumi atspoguļoja attiecīgā apzīmējuma izmantošanu komerciālas darbības, kas ir vērsta uz ekonomiska labuma
gūšanu, kontekstā, nevis privātajā sfērā, turklāt neatkarīgi no konkrētās šīs izmantošanas teritorijas.
Tomēr šajā pašā 168. punktā Pirmās instances tiesa piebilda, ka Apelāciju padomes pieļautā metodoloģijas kļūda varot būt apstrīdēto
lēmumu atcelšanas pamats tikai tad, ja
Budvar
būtu pierādījusi, ka attiecīgie apzīmējumi ir tikuši izmantoti komercdarbībā.
Šajā ziņā Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 169. punktā uzsvēra, ka no Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punkta neizrietot,
ka iebildumu iesniedzējam būtu jāpierāda, ka attiecīgais apzīmējums ir ticis izmantots pirms Kopienas preču zīmes reģistrācijas
pieteikuma iesniegšanas, bet ka, lielākais, varot tikt izvirzīta prasība, lai – tāpat kā tas ir paredzēts saistībā ar agrākām
preču zīmēm – nolūkā izvairīties no tādas agrāko tiesību izmantošanas, kura tiek veikta tikai iebildumu procesa dēļ, attiecīgais
apzīmējums būtu izmantots pirms preču zīmes reģistrācijas pieteikuma publikācijas
Bulletin des marques communautaires
[
Kopienas Preču Zīmju Biļetenā
].
Pārsūdzētā sprieduma 170.–172. punktā Pirmās instances tiesa izskatīja
Budvar
iesniegtos dokumentus un, konstatējusi, ka tie attiecas uz apzīmējuma izmantošanu pirms attiecīgās preču zīmes reģistrācijas
pieteikuma publikācijas, šī sprieduma 173. punktā secināja, ka ar šiem dokumentiem, ja vien tiem ir pierādījuma spēks, varot
pierādīt, ka attiecīgais apzīmējums ir “izmantots” komercdarbībā.
Spriežot pēc būtības, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 175. punktā atzina, ka norāde, kuras mērķis ir norādīt preces
ģeogrāfisko izcelsmi, tāpat kā preču zīme varot tikt izmantota komercdarbībā un šis fakts turklāt nenozīmējot, ka attiecīgais
nosaukums tiek izmantots “kā preču zīme” un līdz ar to zaudē savu sākotnējo funkciju.
Turklāt pārsūdzētā sprieduma 176. punktā Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka dokumentu attiecībā uz bez maksas veiktajām
piegādēm pierādījuma spēku nevarot apstrīdēt, jo tās varēja tikt veiktas komerciālas darbības, kas ir vērsta uz ekonomiska
labuma gūšanu, kontekstā, proti, lai iegūtu jaunus noieta tirgus.
Tādējādi pārsūdzētā sprieduma 178. punktā Pirmās instances tiesa apmierināja
Budvar
iebildumu par attiecīgā apzīmējuma izmantošanas komercdarbībā nosacījumu, kā tas paredzēts Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punktā.
Otrkārt, attiecībā uz nosacījumu par attiecīgā apzīmējuma mērogu Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 179. punktā atgādināja,
ka Apelāciju padome esot secinājusi, ka šī apzīmējuma izmantošanas Francijā pierādījums ir nepietiekams, lai pierādītu tiesību,
kuras nav tikai vietēja mēroga, esamību.
Šajā ziņā Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 180. un 181. punktā nosprieda, ka Apelāciju padome arī esot pieļāvusi
kļūdu tiesību piemērošanā, jo minētais nosacījums attiecoties uz konkrētā apzīmējuma mērogu, proti, tā aizsardzības ģeogrāfisko
izplatību, nevis tā izmantošanas mērogu. Līdz ar to Pirmās instances tiesa norādīja, ka attiecīgās agrākās tiesības neesot
tikai vietēja mēroga, jo to aizsardzība saskaņā ar Lisabonas vienošanos un attiecīgajiem divpusējiem līgumiem esot spēkā arī
ārpus to izcelsmes teritorijas.
Pārsūdzētā sprieduma 182. punktā Pirmās instances tiesa secināja, ka vienīgā pamata otrās daļas pirmais iebildums ir pamatots.
Saistībā ar vienīgā pamata otrās daļas otro iebildumu attiecībā uz jautājumu, vai
Budvar
bija sniegusi pierādījumu, ka attiecīgie apzīmējumi tai dod tiesības aizliegt jaunākas preču zīmes izmantošanu Regulas Nr. 40/94
8. panta 4. punkta b) apakšpunkta izpratnē, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 185. punktā nosprieda, ka, ņemot vērā
arī šīs regulas 74. pantu, pierādīšanas pienākums esot iebildumu iesniedzējam.
Saistībā ar valsts tiesību normām, ko
Budvar
norādījusi, lai pamatotu savus iebildumus un pierādītu tiesību aizliegt izmantot vārdu “BUD” kā preču zīmi Francijā vai Austrijā
esamību, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 192. punktā, pirmkārt, nosprieda, ka Apelāciju padome neesot varējusi
pamatoties tikai uz dažiem šajās dalībvalstīs pieņemtajiem tiesu nolēmumiem, lai secinātu, ka
Budvar
nav sniegusi pierādījumu, ka attiecīgais apzīmējums tai dod tiesības aizliegt jaunākas preču zīmes izmantošanu, jo nevienam
no šiem nolēmumiem neesot
res judicata
spēka.
Šajā pašā 192. punktā Pirmās instances tiesa piebilda, ka, lai pārbaudītu, vai minētais pierādījums ir sniegts, Apelāciju
padomei būtu bijis jāņem vērā arī
Budvar
izvirzītās valsts tiesību normas, cita starpā Lisabonas vienošanās un Divpusējā konvencija, un, it īpaši attiecībā uz Franciju
– vairākas
Code rural
,
Code de la consommation
un
Code de la propriété intellectuelle
normas, un attiecībā uz Austriju – juridiskais pamats, kāds ir bijis iekļauts
Budvar
izvirzīto valsts tiesību ietvaros celtajās prasībās, t.i., Divpusējās konvencijas 9. pants un Austrijas tiesiskā regulējuma
par preču zīmēm un negodīgu konkurenci normas.
Otrkārt, saistībā ar Austriju Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 193. punktā atgādināja, ka Apelāciju padome esot
norādījusi, ka
Oberlandesgericht Wien
[Vīnes apgabaltiesa] (Austrija) 2005. gada 21. aprīļa spriedumā ir noteikts, ka vārds “bud” nav vietas nosaukums un Čehijas
patērētāji to neuztver kā tādu, kas apzīmē alu, kurš nāk no
České Budějovice
pilsētas, un ka atbilstoši minētās Apelāciju padomes viedoklim šis spriedums ir pamatots ar faktu konstatējumiem, kuru pārskatīšana
pēdējās instances tiesā ir maz ticama.
Šajā pašā 193. punktā Pirmās instances tiesa konstatēja, ka no izskatīšanai iesniegtajiem dokumentiem izrietot, ka minētais
Oberlandesgericht Wien
spriedums ar
Oberster Gerichtshof
[Augstākā tiesa] (Austrija) 2005. gada 29. novembrī – t.i., pirms apstrīdēto lēmumu pieņemšanas – pasludināto spriedumu tika
atcelts tieši tāpēc, ka [
Oberlandesgericht Wien
] bija vienīgi konstatējusi, ka Čehijas Republikā nosaukums “BUD” nav saistīts ar kādu reģionu vai konkrētu vietu, lai gan
bija jāpārbauda, vai Čehijas patērētāji šo nosaukumu saistībā ar alu neinterpretē kā tādu, kas norāda uz vietu vai reģionu.
Šajā ziņā Pirmās instances tiesa šajā pašā 193. punktā nosprieda, ka, ņemot vērā, ka savā Apelāciju padomē sniegtajā replikā
Budvar
bija iesniegusi sava prasības pieteikuma
Oberster Gerichtshof
kopiju, Apelāciju padome par šajā valsts tiesā uzsāktā procesa iznākumu esot likumīgi varējusi ievākt informāciju no lietas
dalībniekiem vai izmantojot jebkādus citus līdzekļus.
Saistībā ar šo jautājumu Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 193. punktā tāpat atgādināja, ka ITSB pēc savas ierosmes,
izmantojot līdzekļus, kas šim nolūkam tam šķiet piemēroti, ir jāievāc informācija par attiecīgās dalībvalsts iekšējām tiesībām,
ja šāda informācija ir vajadzīga, vērtējot attiecīgā reģistrācijas atteikuma pamatojuma piemērošanas nosacījumus un tostarp
norādīto faktu patiesumu vai iesniegto dokumentu pierādīšanas spēku. Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka ITSB veicamās pārbaudes
faktiskā pamata ierobežojums neizslēdzot, ka tas papildus faktiem, ko lietas dalībnieki ir tieši izvirzījuši iebildumu procesā,
ņem vērā vispārzināmus faktus, t.i., faktus, ko var zināt visas personas vai ko var uzzināt no vispārēji pieejamiem avotiem.
Treškārt, attiecībā uz Franciju Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 195. punktā nosprieda, ka pretēji Apelāciju padomes
nolemtajam no Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punkta b) apakšpunkta redakcijas neizrietot, ka iebildumu iesniedzējam ir jāpierāda,
ka tas jau faktiski ir varējis aizliegt jaunākas preču zīmes izmantošanu, ko
Budvar
[atbilstoši Apelāciju padomes viedoklim] nav varējis izdarīt, bet iebildumu iesniedzējam esot tikai jāpierāda, ka tam ir šādas
tiesības.
Pārsūdzētā sprieduma 196. punktā Pirmās instances tiesa piebilda, ka pretēji Apelāciju padomes norādītajam Strasbūras
Tribunal de grande instance
ar 2004. gada 30. jūnija spriedumu cilmes vietas nosaukumu “bud”, kas ir reģistrēts saskaņā ar Lisabonas vienošanos, neesot
atzinusi par spēkā neesošu, jo tā esot skaidri norādījusi, ka atbilstoši minētās vienošanās atbilstošajām normām par spēkā
neesošu ir atzīta tikai cilmes vietas nosaukuma “bud” “iedarbība” Francijas teritorijā. Pirmās instances tiesa atgādināja
arī, ka par minēto spriedumu esot iesniegta apelācijas sūdzība un ka apelācijas sūdzībai esot apturoša iedarbība.
Pārsūdzētā sprieduma 199. punktā Pirmās instances tiesa nosprieda, ka Apelāciju padome esot pieļāvusi kļūdu, neņemot vērā
visus nozīmīgos faktiskos un juridiskos apstākļus, lai noteiktu, vai Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punkta b) apakšpunkta ietvaros
attiecīgās dalībvalsts tiesības dod
Budvar
tiesības aizliegt jaunākas preču zīmes izmantošanu.
Pārsūdzētā sprieduma 201. punktā Pirmās instances tiesa no tā secināja, ka vienīgā pamata otrā daļa esot uzskatāma par pamatotu,
un attiecīgi apmierināja prasības vienīgo pamatu un prasību kopumā.
Līdz ar to pārsūdzētā sprieduma 202. punktā Pirmās instances tiesa apstrīdētos lēmumus atcēla.

Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
Atbilstoši
Anheuser-Busch
apelācijas sūdzībai tās prasījumi Tiesai ir šādi:
–        atcelt pārsūdzēto spriedumu, izņemot tā rezolutīvās daļas 1) punktu;
–        prioritāri, galīgi izspriest lietu, noraidot pirmajā instancē celto prasību, vai, pakārtoti, nodot lietu atpakaļ izskatīšanai
Vispārējā tiesā, un
–        piespriest
Budvar
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Budvar
prasījumi Tiesai ir šādi:
–        apelācijas sūdzību noraidīt, un
–        piespriest
Anheuser‑Busch
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
ITSB prasījumi Tiesai ir šādi:
–        atcelt pārsūdzēto spriedumu, un
–        piespriest
Budvar
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Par apelācijas sūdzību
Lai pamatotu savu apelācijas sūdzību,
Anheuser-Busch
izvirza divus pamatus. Pirmais pamats, kas ir sadalīts trijās daļās, attiecas uz Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punkta noteikumu
pārkāpumu. Otrais pamats attiecas uz šīs regulas 8. panta 4. punkta, lasot to kopā ar 74. panta 1. punktu, noteikumu pārkāpumu.
ITSB atbalsta apelācijas sūdzību un izvirza divus pamatus attiecībā uz minētās regulas attiecīgi 8. panta 4. punkta un 74. panta
1. punkta noteikumu pārkāpumu.

Par pirmo pamatu – Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punkta noteikumu pārkāpumu
Par pirmā pamata pirmo daļu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Ar sava pirmā pamata pirmo daļu
Anheuser‑Busch
apgalvo, ka, uzskatot, ka Apelāciju padome nebija kompetenta noteikt, vai
Budvar
ir pierādījusi to agrāko tiesību spēkā esamību, kuras tā ir izvirzījusi saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punktu,
tiktāl, ciktāl šī spēkā esamība varēja tikt nopietni apšaubīta, Pirmās instances tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
Iebildumu procesā, kura pamatā ir “tiesības” Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punkta izpratnē, ITSB esot jānosaka, kā to pamatoti
esot izdarījusi Apelāciju padome, vai šīs tiesības patiešām pastāv, vai tās ir piemērojamas un vai uz tām var atsaukties,
iebilstot pret Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumu.
Pierādīšanas, ka šie nosacījumi ir izpildīti, pienākums vienmēr esot iebildumu iesniedzējam; to apstiprinot Regulas Nr. 40/94
43. panta 5. punkts un 45. pants.
Šajā lietā Apelāciju padome esot pamatojusies uz vairākiem tiesu nolēmumiem, kas Itālijas Republikas un Portugāles Republikas
gadījumā esot galīgi un Francijas Republikas un Austrijas Republikas gadījumā vēl neesot galīgi, no kuriem attiecībā uz pirmajām
divām minētajām dalībvalstīm izrietot, ka attiecīgais nosaukums ir atcelts, un attiecībā uz pārējām divām dalībvalstīm – ka
attiecīgās agrākās tiesības nav piemērojamas.
Attiecībā uz šajās pēdējās divās dalībvalstīs pieņemtajiem lēmumiem
Anheuser-Busch
esot sniegusi virkni pierādījumu, kas parādot, ka attiecīgo nosaukumu nevar uzskatīt par cilmes vietas nosaukumu vai pat ģeogrāfiskās
izcelsmes norādi, tādējādi apvēršot šādu agrāko tiesību, kas izriet no to reģistrācijas, esamības prezumpciju. Pēc tam
Budvar
esot bijis jāpierāda tās izvirzīto valsts tiesību esamība. Taču Apelāciju padome, izskatījusi
Budvar
sniegtos pierādījumus, esot uzskatījusi, ka šī pēdējā šādu pierādījumu nav sniegusi.
Visbeidzot,
Anheuser-Busch
pārmet, ka Pirmās instances tiesa esot pamatojusies uz analoģiju starp Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punktu un šī panta 1. punktu,
kurš attiecoties uz iebildumiem saistībā ar agrāku preču zīmi un kura kontekstā no Pirmās instances tiesas pastāvīgās judikatūras
izrietot, ka ITSB nepārbauda agrākas preču zīmes spēkā esamību.
Taču šādai analoģijai neesot pamata. Abās attiecīgajās tiesību normās faktiski esot iekļauti neatkarīgi un atšķirīgi relatīvi
atteikuma pamatojumi. Valsts preču zīme esot atteikuma pamatojums jau savas reģistrācijas dēļ, jo dalībvalstu tiesību akti
par preču zīmēm esot saskaņoti ar Direktīvu 89/104. Turpretim Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punktā minēto “tiesību” gadījumā
tas tā neesot, jo tie neesot bijuši kāda saskaņošanas pasākuma priekšmets.

Budvar
atgādina, ka ar Regulu Nr. 40/94 ITSB kā Eiropas Savienības iestādei netiekot piešķirtas tiesības reģistrēt vai atzīt par
spēkā neesošām valsts preču zīmes. Kā esot noteikts arī šīs regulas preambulas vienpadsmitajā apsvērumā, kompetence varot
tikt piešķirta ITSB tikai tad, ja tā ir tieši piešķirta ar atvasinātajām tiesībām, un ar nosacījumu, ka šāda piešķiršana ir
atļauta EK līgumā.
Tādējādi Pirmās instances tiesa pamatoti esot atteikusies atzīt ITSB kompetenci spriest par iebildumu pamatojumam izvirzītās
valsts preču zīmes spēkā esamību. Šis princips, kas tāpat esot paredzēts Regulas Nr. 40/94 preambulas piektajā apsvērumā,
esot pilnībā piemērojams tiesībām, ko iebildumu iesniedzējs izvirza atbilstoši šīs regulas 8. panta 4. punktam.
–       Tiesas vērtējums

Anheuser-Busch
būtībā norāda, ka Pirmās instances tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nospriežot, ka tiktāl, ciktāl Apelāciju
padome ir uzskatījusi, ka ģeogrāfiskās izcelsmes norādi “Bud”, kas tiek aizsargāta saskaņā ar Lisabonas vienošanos un attiecīgajiem
starptautiskajiem līgumiem, nevar kvalificēt kā cilmes vietas nosaukumu vai pat kā netiešu ģeogrāfiskās izcelsmes norādi un
ka atbilstoši Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punktam iebildumus nevar apmierināt, balstoties uz šīm agrākajām tiesībām, kas
ir prezentētas kā cilmes vietas nosaukums, bet kas faktiski tādas nav, tā ir pārkāpusi Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punkta
noteikumus.
Šajā ziņā Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 87. un 98. punktā ir nospriedusi, ka līdz apstrīdēto lēmumu pieņemšanas
datumam Francijā un Austrijā notiekošajās tiesvedībās attiecībā uz, respektīvi, cilmes vietas nosaukuma “bud”, kas Francijā
tiek aizsargāts saskaņā ar Lisabonas vienošanos, un nosaukuma “bud”, kas Austrijā tiek aizsargāts saskaņā ar attiecīgajiem
divpusējiem līgumiem, spēkā esamību nav bijis pieņemts galīgs un nepārsūdzams nolēmums.
Konstatējusi, ka izvirzīto agrāko tiesību iedarbība šajās divās dalībvalstīs nav tikusi galīgi atzīta par spēkā neesošu un
ka apstrīdēto lēmumu pieņemšanas brīdī šīs tiesības ir bijušas spēkā, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 90. un 98. punktā
no tā ir secinājusi, ka Apelāciju padomei ir bijis jāņem vērā izvirzītās agrākās tiesības un tai nav pilnvaru apšaubīt pašu
šo tiesību kvalifikāciju.
Izdarot šādu secinājumu, Pirmās instances tiesa savā spriedumā nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
Lai, pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punktu, iebildumu iesniedzējs varētu nepieļaut Kopienas preču zīmes reģistrāciju,
ir vajadzīgs un pietiek ar to, lai dienā, kad ITSB pārbauda, vai visi iebildumu nosacījumi ir izpildīti, varētu tikt izvirzītas
agrākas tiesības, kuras nav atzītas par spēkā neesošām ar galīgu tiesas spriedumu.
Pastāvot šādiem nosacījumiem, lai gan ITSB, kad tas spriež par ar Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punktu pamatotiem iebildumiem,
ir jāņem vērā attiecīgo dalībvalstu tiesu nolēmumi attiecībā uz izvirzīto agrāko tiesību spēkā esamību vai kvalifikāciju,
lai nodrošinātu, ka šīm tiesībām joprojām ir ar šo tiesību normu prasītā iedarbība, tam nav kompetentu valsts tiesu vērtējums
jāaizstāj ar savu vērtējumu, kas turklāt ir pilnvaras, kuras ar Regulu Nr. 40/94 tam nav piešķirtas.
Šajā lietā, kā ir nospriedusi Pirmās instances tiesa, Apelāciju padome, spriežot par
Budvar
iesniegtajiem iebildumiem, varēja konstatēt, ka atbilstoši Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punktam izvirzītās agrākās tiesības
nav atzītas par spēkā neesošām ar galīgu tiesas spriedumu.

Budvar
izvirzīto agrāko tiesību attiecībā uz nosaukumu “BUD” esamību Apelāciju padome turklāt varēja viegli konstatēt līdz datumam,
kurā tā ir pieņēmusi lēmumu par minētajiem iebildumiem, jo to apstiprināja šī nosaukuma reģistrācija saskaņā ar Lisabonas
vienošanos ar spēku tostarp Francijā un tā iekļaušana Divpusējā nolīgumā paredzētajā to nosaukumu sarakstā, kuri ir spēkā
Austrijā. Kā ģenerāladvokāts norādījis savu secinājumu 58. punktā, ar to, ka šī reģistrācija un šī iekļaušana šajā datumā
bija spēkā, pietika, lai procesa Apelāciju padomē vajadzībām konstatētu agrāko tiesību spēkā esamību.
Attiecībā uz jautājumu, vai šādā veidā izvirzītās agrākās tiesības, proti, tiesības attiecībā uz cilmes vietas nosaukumu “bud”,
kas saskaņā ar Lisabonas vienošanos ir reģistrētas ar spēku Francijā, un tiesības uz šo pašu nosaukumu, kas atbilstoši Divpusējam
nolīgumam ir aizsargāts ar spēku Austrijā, ir apzīmējumi, ko var izvirzīt, lai pamatotu iebildumus atbilstoši Regulas Nr. 40/94
8. panta 4. punktam, ņemot vērā, ko Tiesa ir nospriedusi savā 2009. gada 8. septembra spriedumā lietā C‑478/07
Budějovický Budvar
(Krājums, I‑7721. lpp.), kurā ticis konstatēts, ka ar Padomes 2006. gada 20. marta Regulu (EK) Nr. 510/2006 par lauksaimniecības
produktu un pārtikas produktu ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu un cilmes vietu nosaukumu aizsardzību (OV L 93, 12. lpp.) paredzētajai
aizsardzības sistēmai ir izsmeļošs raksturs, ir jāatzīmē, ka Pirmās instances tiesā šis jautājums nav ticis apspriests.
Tādējādi pirmā pamata pirmā daļa ir jānoraida.
Par pirmā pamata otro un trešo daļu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Ar sava pirmā pamata otro daļu
Anheuser-Busch
Pirmās instances tiesai pirmām kārtām saistībā ar apzīmējuma izmantošanas kvantitāti un kvalitāti pārmet, ka tā esot nospriedusi,
ka Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punktā paredzētais nosacījums, atbilstoši kuram “citai zīmei” šīs tiesību normas izpratnē
jābūt “izmantotai komercdarbībā”, ir jāsaprot tādējādi, ka tas attiecas uz ikvienu, pat ierobežotu, komerciālu izmantošanu,
ja vien tā netiek veikta pilnībā privātā sfērā, ieskaitot arī ģeogrāfiskās norādes kā preču zīmes izmantošanu un pat izmantošanu
bez maksas veicamo piegāžu ietvaros.

Anheuser-Busch
norāda, ka Apelāciju padome pamatoti esot uzskatījusi, ka minētais nosacījums ir aplūkojams vismaz ekvivalenti Regulas Nr. 40/94
15. pantā un 43. panta 2. un 3. punktā paredzētajam faktiskās izmantošanas nosacījumam, kas tiek saprasts kā tāds, ar kuru
tiek prasīta preču zīmes faktiskā izmantošana tirgū attiecībā uz precēm un pakalpojumiem, saistībā ar kuriem tā ir reģistrēta,
kā arī tās reāla komerciāla izmantošana kā pretstats vienkāršai iekšējai vai simboliskai izmantošanai, kuras nolūks ir tikai
ar preču zīmi saistīto tiesību saglabāšana, turklāt šai faktiskajai izmantošanai ir jābūt veiktai, ievērojot preču zīmes būtisko
funkciju, t.i., garantēt patērētājam vai gala lietotājam preču un pakalpojumu izcelsmes identitāti.
Ja šāds nosacījums, pamatojoties uz Savienības tiesību attiecībā uz “izmantošanu komercdarbībā” nosacījuma autonomo raksturu,
Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punkta ietvaros nebūtu piemērojams, šajā regulā būtu noteiktas tādas izmantošanas prasības,
lai atbilstoši minētās regulas 8. panta 1. punktam agrāka Kopienas preču zīme varētu bloķēt iesniegtu preču zīmes reģistrācijas
pieteikumu, kuras būtu stingrākas nekā tās, kuras ir paredzētas šī panta 4. punktā minētajām agrākajām tiesībām, lai gan šādas
tiesības, pretēji preču zīmju tiesībām, nav tikušas nekādā veidā saskaņotas.
Pretēji Apelāciju padomei Pirmās instances tiesa neesot ņēmusi vērā izmantošanas likumiskā nosacījuma mērķi. Taču, lai konstatētu
pārkāpumu atbilstoši Regulas Nr. 40/94 9. panta 1. punktam, prasībām attiecībā uz izmantošanu esot jābūt mazāk stingrām nekā
prasībām minētās regulas 15. panta un 43. panta 2. un 3. punktā norādītās preču zīmes saglabāšanai. Tomēr tādu tiesību kā
šīs regulas 8. panta 4. punktā paredzētās tiesības uz iebildumiem piešķiršanai esot jāpiemēro visstriktākās prasības, jo šādas
tiesības varot būt pamats Kopienas preču zīmes reģistrācijas atteikumam.

Anheuser-Busch
Pirmās instances tiesai tāpat pārmet, ka tā esot ņēmusi vērā
Budvar
ļoti nelielā daudzumā un bez maksas četru gadu laikā veiktās piegādes. Tās, ievērojot ar šo izmantošanas nosacījumu saistīto
judikatūru, nevarot uzskatīt par faktisko izmantošanu (skat. 2009. gada 15. janvāra spriedumu lietā C‑495/07
Silberquelle
, Krājums, I‑137. lpp.).

Anheuser-Busch
Pirmās instances tiesai pārmet arī, ka tā esot uzskatījusi, ka Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punkta mērķiem nav svarīgi zināt,
vai apzīmējums ir ticis izmantots kā preču zīme vai kā cilmes vietas nosaukums, vai pat kā ģeogrāfiskās izcelsmes norāde.
Tāpat kā preču zīmes izmantošanai, lai to varētu kvalificēt kā faktisku, esot jābūt veiktai atbilstoši tās būtiskajai funkcijai,
cilmes vietas nosaukuma vai ģeogrāfiskās izcelsmes norādes, ko saistībā ar minēto 8. panta 4. punktu izvirza kā agrākas tiesības,
izmantošanai esot jābūt veiktai atbilstoši šo apzīmējumu būtiskajai funkcijai, proti, garantēt patērētājiem preces ģeogrāfisko
izcelsmi un īpašas tai raksturīgas īpašības.

Budvar
turpretim norāda, ka izmantošanas komercdarbībā jēdzienā Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punkta izpratnē neesot iekļauta nekāda
atsauce uz faktisko izmantošanu un tas esot jāsaprot kā kvalitatīvs nevis kvantitatīvs kritērijs, jo šis jēdziens, kas ir
norādīts arī minētās regulas 9. un 12. pantā un Direktīvas 89/104 5. un 6. pantā, nosakot darbības, attiecībā uz kurām preču
zīme ir aizsargāta, salīdzinot ar darbībām, attiecībā uz kurām šādas aizsardzības nav.
Pārsūdzētā sprieduma 165. punktā Pirmās instances tiesa esot pareizi pielietojusi šī izmantošanas jēdziena interpretāciju,
kas esot nostiprināta Tiesas un Pirmās instances tiesas pastāvīgajā judikatūrā, proti, interpretāciju, atbilstoši kurai izmantošanai
jābūt veiktai vienīgi “komerciālas darbības, kas ir vērsta uz ekonomiska labuma gūšanu, kontekstā, nevis privātajā sfērā”.
Tiesiskās drošības iemeslu dēļ viens un tas pats dažādās tiesību normās ietverts jēdziens esot jāinterpretē vienādi.
Agrākas tiesības, kuras nav preču zīmes un kuras ir minētas Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punktā un – ļoti līdzīgā redakcijā
– Direktīvas 89/104 4. panta 4. punkta b) apakšpunktā, esot tik dažādas, ka neesot iespējams noteikt minimālus raksturojumus,
kuriem šīm tiesībām ir jāatbilst, lai tās varētu izvirzīt, iebilstot pret jaunāku preču zīmi. Šī iemesla dēļ minētajās tiesību
normās esot noteikts papildu nosacījums, kas prasa, lai nereģistrētas preču zīmes vai apzīmējuma īpašnieks pierādītu, ka,
pamatojoties uz tā izvirzītajām tiesībām, tas ir tiesīgs aizliegt jaunākas preču zīmes izmantošanu.
Turklāt saistībā ar alus ar nosaukumu “BUD” Francijā bez maksas veiktajām piegādēm
Budvar
norāda, ka iepriekš minēto spriedumu lietā
Silberquelle
nevarot pārnest uz tādu gadījumu kā šajā lietā izskatāmais, jo šis spriedums attiecoties uz nosacījumu nevis saistībā ar
apzīmējuma izmantošanu “komercdarbībā”, bet gan saistībā ar “faktisko izmantošanu” Direktīvas 89/104 10. panta 1. punkta un
12. punkta 1. punkta izpratnē.
Saistībā ar argumentu, ka Pirmās instances tiesai esot bijis jānosaka, vai
Budvar
ir pierādījusi attiecīgā apzīmējuma nevis kā preču zīmes, bet kā cilmes vietas nosaukuma vai ģeogrāfiskās izcelsmes norādes
izmantošanu,
Budvar
uzskata, ka, lai efektīvi varētu izvirzīt agrākas tiesības, Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punktā neesot noteikts šāds nosacījums,
un tādēļ lūdz apstiprināt pārsūdzētā sprieduma 174. un 175. punktu. Katrā ziņā jautājums, vai šajā lietā
Budvar
šo apzīmējumu izmantojusi kā cilmes vietas nosaukumu vai preču zīmi, esot fakta jautājums, kura izvērtēšana esot tikai Pirmās
instances tiesas kompetencē.
Pirmā pamata otrās daļas ietvaros
Anheuser‑Busch
otrām kārtām saistībā ar teritoriju, kura ir nozīmīga, pierādot attiecīgā apzīmējuma izmantošanu komercdarbībā, norāda, ka
Pirmās instances tiesa esot pārkāpusi teritorialitātes principu un kļūdaini interpretējusi Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punktu,
pārsūdzētā sprieduma 167. punktā apgalvojot, ka, lai noteiktu izmantošanu komercdarbībā, var ņemt vērā pierādījumus saistībā
ar citu dalībvalstu teritorijām, nevis dalībvalsts, kurā tiesības atbilstoši šai tiesību normai ir izvirzītas, teritoriju.
Šāds nosacījums varot attiekties tikai uz apzīmējuma izmantošanu teritorijā, saistībā ar kuru ir izvirzīta tā aizsardzība.
Tas it īpaši izrietot no teritorialitātes principa, kas esot fundamentāls intelektuālā īpašuma tiesību princips. Tātad pierādījumiem,
kas parāda agrāka apzīmējuma izmantošanu, esot jābūt saistītiem ar konkrētām jurisdikcijām, kas šajā lietā esot Francijas
Republikas vai Austrijas Republikas jurisdikcijas, un attiecībā uz katru no šīm jurisdikcijām tie esot izskatāmi atsevišķi.
Ja tas būtu citādi, attieksme pret Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punktā paredzētajām nesaskaņotajām tiesībām būtu labvēlīgāka
nekā pret tiesībām, kas tikušas saskaņotas, jo esot neapstrīdami, ka šīs pēdējās ļauj bloķēt Kopienas preču zīmes reģistrācijas
pieteikumu tikai tad, ja tās ir tikušas faktiski izmantotas dalībvalsts teritorijā, kurā tās ir aizsargātas, un izmantošanu
citā dalībvalstī nevarot ņemt vērā.
Šajā jautājumā ITSB aizstāv to pašu tēzi, proti, ka attiecīgā apzīmējuma izmantošanas komercdarbībā minētās tiesību normas
izpratnē pierādīšanai nozīmīgā teritorija esot tikai tā, kurā šī aizsardzība ir pieteikta, proti, šajā lietā – Francija un
Austrija. Tas izrietot jau no paša Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punkta formulējuma, jo vienā teikumā tajā esot norādīts uz
“komercdarbībā izmantotu zīmi” un “dalībvalsts tiesību aktiem, kuri attiecas uz šo zīmi”.
Pareizā pieeja esot tikusi izmantota Pirmās instances tiesas 2009. gada 24. marta sprieduma apvienotajās lietās no T‑318/06
līdz T‑321/06
Moreira da Fonseca
/ITSB –
General Óptica
(“GENERAL OPTICA”) (Krājums, II‑649. lpp.) 40. punktā, proti, pieeja, atbilstoši kurai ekskluzīvo tiesību apjoma pārbaudei
nozīmīgā teritorija ir tā, kurā ir piemērojama katra no šo ekskluzīvo tiesību pamatā esošajām tiesību normām.

Budvar
turpretim norāda, ka Pirmās instances tiesa esot pareizi nospriedusi, ka Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punkta ietvaros nav
jāpierāda agrāko tiesību faktiskā izmantošana dalībvalsts teritorijā, kurā tās ir aizsargātas, jo šajā tiesību normā minētās
tiesības var būt aizsargātas teritorijā, kurā tās nekas nav tikušas izmantotas.
Minētā tiesību norma neuzliekot pienākumu nedz pierādīt attiecīgā apzīmējuma faktisko izmantošanu, nedz pierādīt tā izmantošanu
teritorijā, kurā tas ir aizsargāts.
Sava pirmā pamata otrās daļas ietvaros
Anheuser‑Busch
trešām kārtām saistībā ar laikposmu, atbilstoši kuram ir jāpierāda agrāko tiesību izmantošana, norāda, ka, atsakoties par
atbilstošo datumu, līdz kuram ir jāpierāda izmantošana komercdarbībā, izmantot preču zīmes reģistrācijas pieteikumu iesniegšanas
datumu un pārsūdzētā sprieduma 169. punktā nospriežot, ka pietiek ar to, ka izmantošana ir pierādīta pirms preču zīmes reģistrācijas
pieteikuma publikācijas
Bulletin des marques communautaires
, Pirmās instances tiesa kļūdaini esot interpretējusi Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punktu.
Šajā ziņā
Anheuser-Busch
norāda, ka visiem nosacījumiem, kas ir izvirzīti, lai agrākas tiesības varētu izvirzīt saistībā ar vienu no Regulas Nr. 40/94
8. pantā paredzētajiem relatīvajiem atteikuma pamatojumiem, esot jābūt izpildītiem reģistrācijas pieteikuma, kas ir iebildumu
priekšmets, iesniegšanas datumā, un saistībā ar šī panta 4. punktu tas ietverot nosacījumu par izmantošanu komercdarbībā.
Tādējādi ikvienam pierādījumam, kas ir iesniegts nolūkā pierādīt šādu izmantošanu, esot jābūt agrākam par attiecīgā pieteikuma
iesniegšanu vai tā prioritātes datumu.
Šādu interpretāciju līdzīgā kontekstā apstiprinot judikatūra, saskaņā ar kuru agrākas preču zīmes, ko iebildumu iesniedzējs
izvirza atbilstoši Regulas Nr. 40/94 8. panta 5. punktam, reputācijai ir jāpastāv preču zīmes, kas ir iebildumu priekšmets,
reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datumā vai norādītajā prioritātes datumā (skat. tostarp 2008. gada 17. aprīļa spriedumu
lietā C‑108/07 P
Ferrero Deutschland
/ITSB, Krājums, I‑61. lpp., 35. punkts), lai gan šajā tiesību normā veikta atsauce tikai uz preču zīmes agrāko pastāvēšanu
un tajā tieši netiekot prasīts, lai arī reputācija būtu agrāka.
Šī judikatūra pamatojoties uz prioritātes principu, kas esot fundamentāls un vispārīgi, tostarp fundamentālos nolīgumos intelektuālā
īpašuma jomā, atzīts intelektuālā īpašuma tiesību princips, kurš nostiprinot ekskluzīvu agrāku tiesību prioritāti pār tiesībām,
kas radušās vēlāk, un kurš nosakot, ka preču zīmes reģistrācijas pieteikumu var apstrīdēt, tikai pamatojoties uz agrākām tiesībām.

Anheuser-Busch
Pirmās instances tiesai pārmet, ka tā, agrāko raksturu saistot ar preču zīmes reģistrācijas pieteikuma publicēšanu
Bulletin des marques communautaires
, esot neprecīzi pēc analoģijas piemērojusi Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. un 3. punktu. Tas esot pretrunā arī pārsūdzētā
sprieduma 166. punktam, kurā Pirmās instances tiesa šādu piemērošanu pēc analoģijas esot noraidījusi.
Turklāt Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. un 3. punkts ietverot izņēmuma un specifisku prioritātes noteikumu attiecībā uz agrākas
preču zīmes saglabāšanu, ko nevarot piemērot pavisam citā kontekstā, tādā kā Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punkta konteksts.
Visbeidzot, “plašāka nekā tikai vietēja mēroga” apzīmējuma izmantošanas jēdziens esot autonoms Savienības tiesību nosacījums,
kas, tāpat kā citi Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punkta a) un b) apakšpunktā paredzētie nosacījumi, kā arī, vispārīgāk, visi
minētajā 8. pantā paredzētie nosacījumi esot jāizpilda “pirms Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas vai
prasītās prioritātes datuma attiecībā uz Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumu”.
Līdzīgi, atbilstoši ITSB viedoklim, par atbilstošo datumu, līdz kuram ir jāpierāda izmantošana komercdarbībā, esot jāuzskata
preču zīmes reģistrācijas pieteikumu iesniegšanas datums. Šis princips esot pareizi piemērots iepriekš minētā sprieduma apvienotajās
lietās
Moreira da Fonseca
/ITSB –
General Óptica
(“GENERAL OPTICA”) 44. punktā.

Budvar
turpretim norāda, ka Pirmās instances tiesas analīze esot jāapstiprina.
Pirmkārt, Tiesas judikatūru attiecībā uz Regulas Nr. 40/94 8. panta 5. punktu nevarot pārnest uz šī panta 4. punktu. Šīs judikatūras
pamatā esot preču zīmju ar reputāciju specifiskais raksturs, jo esot ļoti iespējams, ka, iesniedzot vēlākas preču zīmes reģistrācijas
pieteikumu, reputācija pieteicējam ir zināma. Turpretim attiecībā uz citiem minētajā 8. pantā norādītajiem iebildumu veidiem
preču zīme kļūstot zināma un trešās personas pret to varot iebilst līdz ar reģistrācijas pieteikuma publicēšanu.
Otrkārt, šajā jautājumā pārsūdzētais spriedums neesot pretrunā prioritātes principam. Šis Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punkta
a) apakšpunktā paredzētais princips uzliekot iebildumu iesniedzējam pienākumu izpildīt papildu nosacījumu, proti, pierādīt,
ka iebildumu pamatojumam izmantotās tiesības ir iegūtas pirms preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datuma. Tomēr
šāds princips neuzliekot iebildumu iesniedzējam pienākumu pierādīt, ka šīs tiesības komercdarbībā tikušas izmantotas pirms
šī datuma.
Ar pirmā pamata trešo daļu
Anheuser-Busch
norāda, ka Pirmās instances tiesa tāpat esot pārkāpusi Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punkta noteikumus, pārsūdzētā sprieduma
179.–183. punktā kļūdaini interpretējot šajā tiesību normā iekļautos vārdus “plašāka nekā tikai vietēja mēroga”.

Anheuser-Busch
it īpaši norāda, ka apzīmējuma “mērogs” Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punkta izpratnē esot jānovērtē, ņemot vērā tā aizsardzības
teritoriju, kas šajā lietā esot Francijas Republikas un Austrijas Republikas teritorija.
Turklāt mērogs minētās tiesību normas izpratnē apzīmējumam varot būt tikai tad, ja to izmanto to dalībvalstu tirgos, atbilstoši
kuru tiesībām tas ir aizsargāts. Turpretim šāds mērogs nevarot izrietēt tikai no tā, ka apzīmējums ir aizsargāts atbilstoši
divu vai vairāku dalībvalstu tiesību aktiem.

Anheuser-Busch
no tā secina, ka vārdi “kas nav tikai vietēja mēroga” esot jāinterpretē kā tādi, kas veido autonomu Savienības tiesību nosacījumu,
kurš nevarot būt atkarīgs no valsts tiesībām, bet esot izpildāms, izmantojot attiecīgo apzīmējumu to dalībvalstu tirgū, kuru
teritorijā tas ir aizsargāts.
ITSB norāda, ka, pārsūdzētā sprieduma 180. punktā apzīmējuma “mērogu” saistot ar aizsardzības, kas ir atzīta izvirzītajās
valsts tiesībās, ģeogrāfisko teritoriju, Pirmās instances tiesa neesot ievērojusi apstākli, ka Regulas Nr. 40/94 8. panta
4. punktā paredzētais nosacījums, ka apzīmējums nevar būt tikai vietēja mēroga, esot prasība, kas ietilpst Savienības tiesībās
un ko nevar novērtēt, atsaucoties uz valsts tiesībām.
Pārsūdzētā sprieduma 181. punktā nospriežot, ka agrākās tiesības nav tikai vietēja mēroga tiesības minētā 8. panta 4. punkta
izpratnē tikai tāpēc, ka to aizsardzība izplatās ārpus to izcelsmes teritorijas, Pirmās instances tiesa esot pieļāvusi kļūdu
tiesību piemērošanā.
ITSB uzskata, ka “mēroga” kritērijs esot vērsts uz to, lai visiem potenciālajiem apzīmējumiem, izņemot preču zīmes, kurus
var izvirzīt, lai apstrīdētu Kopienas preču zīmes reģistrējamību, noteiktu efektīvu robežu. Tātad šis jēdziens varot attiekties
tikai uz “izmantošanas komercdarbībā” ekonomisko apmēru un ģeogrāfisko izplatību.
Šajā ziņā ITSB atsaucas uz iepriekš minētā sprieduma apvienotajās lietās
Moreira da Fonseca
/ITSB –
General Óptica
(“GENERAL OPTICA”) 36.–39. punktu, kuros esot izmantota šī pēdējā norādītā interpretācija.

Budvar
savukārt norāda, ka vārdi “plašāka nekā tikai vietēja mēroga” Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punkta izpratnē norādot uz attiecīgā
apzīmējuma aizsardzības ģeogrāfisko izplatību, proti, teritoriju, saistībā ar kuru iebildumu iesniedzējs var atsaukties uz
savām agrākajām tiesībām, kas šajā lietā esot visa Francijas un Austrijas teritorija, kurā izvirzītās tiesības tiek aizsargātas
attiecīgi saskaņā ar Lisabonas vienošanos un attiecīgajiem divpusējiem līgumiem.
Minētais izteiciens tādējādi attiecoties uz teritorijām, kur apzīmējums ir aizsargāts, nevis uz teritorijām, kurās tas ir
izmantots. Pretējā interpretācija būtu pretrunā pašam Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punkta formulējumam un ar to iebildumu
iesniedzējam turklāt tiktu uzlikts papildu nosacījums, kurš pie tam nebūtu atbilstošs šīs regulas 107. pantam, kurā kā agrāko
tiesību piemērošanas kritērijs esot paredzēta teritorija, kurā šīs tiesības tiek aizsargātas, nevis teritorija, kurā tās tiek
izmantotas.
–       Tiesas vērtējums
Ar pirmā pamata otro un trešo daļu, kas ir jāizskata kopā,
Anheuser-Busch
Pirmās instances tiesai pārmet, ka tā esot pārkāpusi Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punkta noteikumus, jo tā esot izmantojusi
nosacījuma, saskaņā ar kuru agrākām tiesībām, kas ir izvirzītas, lai atbalstītu iebildumus, ir jāattiecas uz “plašākā nekā
tikai vietēja mēroga komercdarbībā izmantotu apzīmējumu”, kļūdainu interpretāciju.
Kas attiecas uz pirmo jautājumu attiecībā uz to, vai vārdi “komercdarbībā izmantots apzīmējums” ir jāsaprot kā tādi, kas,
kā nospriedusi Pirmās instances tiesa, norāda uz agrāko tiesību izmantošanu komerciālas darbības, kas ir vērsta uz ekonomiska
labuma gūšanu, kontekstā, nevis privātajā sfērā, vai arī kā tādi, kas norāda uz faktisku izmantošanu pēc analoģijas ar to,
kas Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. un 3. punktā ir paredzēts attiecībā uz agrākām preču zīmēm, kuras ir izvirzītas, lai pamatotu
iebildumus, pārsūdzētajā spriedumā nav pieļauta kļūda tiesību piemērošanā.
Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punkts neskar iebildumu pamatojumam izvirzīta apzīmējuma “faktisko” izmantošanu, un norādītās
regulas 43. panta 2. un 3. punkta formulējumā nekas neliecina, ka šādam apzīmējumam būtu piemērojama faktiskās izmantošanas
prasība.
Turklāt, lai gan ir taisnība, ka Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punktā iekļautajiem vārdiem “komercdarbībā izmantots” nav obligāti
piemērojama tā pati interpretācija, kāda ir šīs regulas 9. panta 1. punkta vai Direktīvas 89/104 5. panta 1. punkta un 6. panta
1. punkta kontekstā izmantotā interpretācija, jo ir jāņem vērā attiecīgais šo tiesību normu mērķis, tad tomēr tāda šo vārdu
interpretācija, atbilstoši kurai tie būtībā nozīmē, ka apzīmējums jāizmanto vienīgi komerciāli, atbilst vārdu parastajai nozīmei.
Pārsūdzētā sprieduma 166. punktā Pirmās instances tiesa tāpat pamatoti ir nospriedusi, ka, ja faktiskās izmantošanas prasība
Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punktā minētajiem apzīmējumiem būtu izvirzīta ar tādiem pat nosacījumiem kā tie, kas paredzēti
šīs regulas 43. panta 2. un 3. punktā, šādas interpretācijas rezultātā uz šiem apzīmējumiem būtu attiecināmi nosacījumi, kas
ir saistīti ar iebildumiem, kuru pamatā ir agrākas preču zīmes, un ka atšķirībā no šiem iebildumiem Regulas Nr. 40/94 8. panta
4. punkta ietvaros iebildumu iesniedzējam ir jāpierāda arī, ka attiecīgais apzīmējums tam saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts
tiesībām dod tiesības aizliegt izmantot jaunāku preču zīmi.
Turklāt agrākām preču zīmēm paredzētā faktiskās izmantošanas nosacījuma piemērošana pēc analoģijas Regulas Nr. 40/94 8. panta
4. punktā minētajām agrākajām tiesībām būtu pretrunā arī šī relatīvā reģistrācijas atteikuma pamatojuma principā autonomajam
raksturam, kuram, kā ģenerāladvokāts ir norādījis savu secinājumu 69.–71. punktā, ir raksturīgi specifiski nosacījumi un kurš
ir interpretējams, ņemot vērā agrāko tiesību, uz kurām šāds pamatojums var attiekties, lielo neviendabību.
Otrkārt, saistībā ar jautājumu, vai vārdi “komercdarbībā izmantots” nozīmē, ka saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punktu
izvirzītas ģeogrāfiskās izcelsmes norādes izmantošanai ir jābūt veiktai atbilstoši šāda apzīmējuma būtiskajai funkcijai, proti,
garantēt patērētājiem preču ģeogrāfisko izcelsmi un īpašas tām raksturīgas īpašības, kamēr šajā lietā izvirzītais apzīmējums
esot ticis izmantots kā preču zīme, Pirmās instances tiesa savā spriedumā nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
Pārsūdzētā sprieduma 175. punktā Pirmās instances tiesa ir nospriedusi, ka, lai piemērotu Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punktu,
pietiek konstatēt, ka iebildumu pamatojumam izvirzītais apzīmējums ir izmantots komercdarbībā, turklāt fakts, ka šis apzīmējums
ir identisks preču zīmei, nenozīmē, ka tas šim nolūkam netiek izmantots.
Saistībā ar funkciju, uz kuru jābūt vērstai apzīmējuma izmantošanai, – tas ir jāizmanto kā atšķirtspējīgs elements tādā ziņā,
ka tam ir jākalpo, lai identificētu tā īpašnieka veicamo ekonomisko darbību, kas šajā lietā netiek apstrīdēts.
Minētajā 175. punktā Pirmās instances tiesa it īpaši ir norādījusi, ka tai nav skaidri precizēts, kādā veidā apzīmējums “BUD”
ir ticis izmantots “kā preču zīme”, un ka nekas neliecina par to, ka norāde, kas piestiprināta attiecīgajām precēm, norāda
drīzāk uz preces komerciālo izcelsmi, nevis uz tās ģeogrāfisko izcelsmi.
No minētā izriet, ka iebildumu var vienīgi noraidīt, jo Pirmās instances tiesa savā spriedumā šajā ziņā nav pieļāvusi nekādu
kļūdu tiesību piemērošanā, un turklāt apelācijas stadijā Tiesai nav jāpārbauda Pirmās instances tiesas veiktais faktu vērtējums;
Anheuser‑Busch
turklāt nav Tiesā apgalvojusi, ka fakti būtu tikuši sagrozīti.
Treškārt, pretēji
Anheuser‑Busch
norādītajam pārsūdzētā sprieduma 176. punktā Pirmās instances tiesa pamatoti varēja konstatēt, ka, lai pārbaudītu izvirzīto
agrāko tiesību izmantošanas komercdarbībā nosacījumu, varēja ņemt vērā bez maksas veiktās piegādes, jo tās varēja tikt veiktas
komerciālas darbības, kas ir vērsta uz ekonomiska labuma gūšanu, kontekstā, proti, lai iegūtu jaunu noieta tirgu.
Pirms tiek izskatīti citi
Anheuser-Busch
tās pirmā pamata otrās daļas ietvaros un ITSB tā pirmā pamata ietvaros izvirzītie iebildumi attiecībā uz laikposmu un teritoriju,
kam ir nozīme saistībā ar izmantošanas komercdarbībā nosacījuma vērtējumu, vispirms ir jāanalizē
Anheuser-Busch
izvirzītā pirmā pamata trešā daļa un ITSB izteiktais pirmais pamats tiktāl, ciktāl tie attiecas uz prasību, atbilstoši kurai
izvirzītajam apzīmējumam ir jābūt ne tikai vietēja mēroga, kas ir otrais Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punktā paredzētais
nosacījums.
Pārsūdzētā sprieduma 180. punktā Pirmās instances tiesa ir nospriedusi, pirmkārt, ka no paša Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punkta
formulējuma izriet, ka šī tiesību norma attiecas uz konkrēta apzīmējuma mērogu, nevis tā izmantošanas mērogu, un, otrkārt,
ka šī apzīmējuma mērogam ir jāaptver tā aizsardzības ģeogrāfiskā izplatība, kurai nav jābūt tikai vietējai.
Šajā jautājumā pārsūdzētajā spriedumā ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā.
Apzīmējums, kura aizsardzības ģeogrāfiskā izplatība ir tikai vietēja mēroga, katrā ziņā ir aplūkojams kā tikai vietēja mēroga
apzīmējums. Tomēr no tā neizriet, ka minētajā 8. panta 4. punktā paredzētais nosacījums visos gadījumos ir izpildīts jau tāpēc,
ka attiecīgā apzīmējuma aizsardzība attiecas uz teritoriju, ko nevar uzskatīt par tādu, kas ir tikai vietēja mēroga, un šajā
lietā – tāpēc, ka aizsardzības teritorija pārsniedz izcelsmes teritoriju.
Divu Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punktā paredzēto nosacījumu kopējais mērķis ir ierobežot konfliktus starp apzīmējumiem,
nepieļaujot, lai ar agrākām tiesībām, kas nav pietiekami izteiktas, t.i., svarīgas un nozīmīgas komercdarbībā, varētu likt
šķērsli jaunas Kopienas preču zīmes reģistrācijai. Šādai iebildumu iespējai ir jābūt rezervētai apzīmējumiem, kas faktiski
un reāli [tiek izmantoti] to attiecīgajos tirgos.
Tātad apzīmējuma mērogs nevar būt atkarīgs tikai no tā aizsardzības ģeogrāfiskās izplatības, jo, ja tas tā būtu, ar apzīmējumu,
kura aizsardzība nav tikai vietēja mēroga, vienīgi šī fakta dēļ varētu likt šķērsli Kopienas preču zīmes reģistrācijai pat
tad, ja komercdarbībā tas tiktu izmantots vienīgi margināli.
No minētā izriet, ka, lai ar apzīmējumu varētu iebilst pret jauna apzīmējuma reģistrāciju, pirmajam minētajam apzīmējumam,
ko izmanto, lai pamatotu iebildumus, jābūt faktiski un pietiekami nozīmīgā mērā izmantotam komercdarbībā un tam jābūt ģeogrāfiskai
izplatībai, kas nav tikai vietēja mēroga, kas nozīmē, ka, ja šī apzīmējuma aizsardzības teritoriju var uzskatīt par vairāk
nekā tikai vietēja mēroga teritoriju, šai izmantošanai jābūt veiktai nozīmīgā šīs teritorijas daļā.
Lai noteiktu, vai tas tā ir, ir jāņem vērā šī apzīmējuma kā atšķirtspējīga elementa izmantošanas ilgums un intensitāte attiecībā
pret tā adresātiem, kas ir gan pircēji un patērētāji, gan arī piegādātāji un konkurenti. Šajā ziņā nozīme it īpaši ir apzīmējuma
izmantošanai reklāmā un komerciālā sarakstē.
Tā kā atbilstoši šī sprieduma 159. punktā nospriestajam ir jāpārbauda attiecīgā apzīmējuma izmantošana komercdarbībā tā aizsardzības
teritorijas ne tikai vietēja mēroga daļā, Pirmās instances tiesa, kā norāda gan
Anheuser-Busch
tās pirmā pamata otrās daļas, gan arī ITSB tā pirmā pamata ietvaros, tāpat ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā
sprieduma 167. punktā nospriežot, ka ar Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punktu netiek prasīts, lai attiecīgais apzīmējums būtu
izmantots tā aizsardzības teritorijā, un ka var pietikt ar izmantošanu citā teritorijā, nevis tajā, kur tas ir aizsargāts,
iekļaujot arī jebkādas izmantošanas aizsardzības teritorijā neesamības gadījumu.
Tikai apzīmējuma aizsardzības teritorijā, neatkarīgi no tā, vai runa ir par tās kopumu vai vienīgi daļu, piemērojamās tiesības
piešķir apzīmējumam ekskluzīvas tiesības, kas var radīt konfliktu ar Kopienas preču zīmi.
Turklāt nosacījuma attiecībā uz izmantošanu komercdarbībā vērtējums attiecībā uz katru no teritorijām, kur ir aizsargātas
iebildumu pamatojumam izvirzītās tiesības, ir jāveic atsevišķi. Tādējādi šajā lietā apzīmējuma mērogu nevar secināt, kopīgi
novērtējot apzīmējuma izmantošanu divās attiecīgajās teritorijās, proti, Austrijas teritorijā saistībā ar aizsardzību atbilstoši
attiecīgajiem divpusējiem līgumiem un Francijas teritorijā saistībā ar aizsardzību saskaņā ar Lisabonas vienošanos.
Līdzīgi, kā norāda
Anheuser-Busch
un ITSB, pārsūdzētā sprieduma 169. punktā nospriežot, ka apzīmējuma izmantošana komercdarbībā ir jāpierāda tikai pirms preču
zīmes reģistrācijas pieteikuma publicēšanas, nevis, vēlākais, šī pieteikuma iesniegšanas datumā, Pirmās instances tiesa savā
spriedumā tāpat ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
Šajā ziņā pārsūdzētajā spriedumā ir ietverta vismaz neatbilstība, jo minētajā 169. punktā Pirmās instances tiesa pēc analoģijas
ir atsaukusies uz attiecībā uz agrākām preču zīmēm, kas izvirzītas, lai pamatotu iebildumus, piemērojamajām prasībām, kamēr
šī paša sprieduma 166. punktā Pirmās instances tiesa pamatoti, kā ir noteikts šī sprieduma 142. punktā, ir noraidījusi agrākām
preču zīmēm noteiktā faktiskās izmantošanas nosacījuma piemērošanu pēc analoģijas atbilstoši Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punktam
izvirzītajām agrākajām tiesībām.
Turklāt, kā ģenerāladvokāts ir norādījis savu secinājumu 120. punktā, iebildumu pamatojumam izvirzīta apzīmējuma izmantošanai
komercdarbībā ir jāpiemēro tāds pats temporālais kritērijs, kāds Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punkta a) apakšpunktā ir tieši
paredzēts tiesību uz minēto apzīmējumu iegūšanai, proti, Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datuma
kritērijs.
It īpaši ievērojot nozīmīgo laikposmu, kāds var paiet no reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas līdz tā publicēšanai, šī kritērija
piemērošana pēc sava rakstura var labāk nodrošināt, ka attiecīgā apzīmējuma izmantošana, uz kuru tiek norādīts, ir reāla izmantošana,
nevis tāda prakse, kuras mērķis ir tikai nepieļaut jaunas preču zīmes reģistrāciju.
Turklāt saskaņā ar vispārīgu principu attiecīgā apzīmējuma izmantošana, kas pilnībā vai lielākoties tikusi veikta laikposmā
no Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datuma līdz šī pieteikuma publicēšanai, nav atzīstama par pietiekamu,
lai noteiktu, ka šis apzīmējums ticis izmantots komercdarbībā tādējādi, lai parādītu, ka tam ir pietiekams mērogs.
No iepriekš minētā izriet, ka, lai gan
Anheuser-Busch
izvirzītie iebildumi attiecībā uz faktiskās izmantošanas, izmantošanas komercdarbībā un bez maksas veikto piegāžu jēdzieniem
ir jānoraida, šīs pēdējās sabiedrības izvirzītā pirmā pamata otrā un trešā daļa, kā arī ITSB izvirzītais pirmais pamats ir
pamatots, jo pārsūdzētajā spriedumā ir tikušas pieļautas kļūdas tiesību piemērošanā saistībā ar Regulas Nr. 40/94 8. panta
4. punktā paredzēto nosacījumu vērtējumu. Pirmās instances tiesa vispirms kļūdaini ir uzskatījusi, ka minētā apzīmējuma mērogs,
kas nedrīkst būt tikai vietējs, ir novērtējams tikai atkarībā no attiecīgā apzīmējuma aizsardzības teritoriālās platības,
neņemot vērā tā izmantošanu šajā teritorijā; pēc tam – ka šī apzīmējuma izmantošanas novērtējumam nozīmīgā teritorija ne obligāti
ir tā aizsardzības teritorija, un, visbeidzot, – ka minētā apzīmējuma izmantošanai nav obligāti jābūt veiktai pirms Kopienas
preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datuma.

Par otro apelācijas pamatu – Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punkta, lasot to kopā ar 74. panta 1. punktu, noteikumu pārkāpumu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Ar savu otro pamatu
Anheuser-Busch
Pirmās instances tiesai pārmet, ka, pārsūdzētā sprieduma 199. punktā nospriežot, ka Apelāciju padome ir pieļāvusi kļūdu, neņemot
vērā visus faktiskos un tiesiskos apstākļus, kuriem ir nozīme, lai noteiktu, vai ar atbilstoši Regulas Nr. 40/94 8. panta
4. punktam izvirzītajām attiecīgajām dalībvalsts tiesībām
Budvar
tika dotas tiesības aizliegt jaunākas preču zīmes izmantošanu, Pirmās instances tiesa esot pārkāpusi Regulas Nr. 40/94 8. panta
4. punkta, lasot to kopā ar 74. panta 1. punktu, noteikumus.

Anheuser-Busch
Pirmās instances tiesai pārmet, ka, pārsūdzētā sprieduma 193. punktā nospriežot, ka Apelāciju padomei ir bijis pienākums
pēc savas ierosmes ar līdzekļiem, kas tai šim nolūkam šķiet lietderīgi, gūt informāciju par piemērojamajām valsts tiesībām,
tostarp attiecīgās dalībvalsts judikatūru, jo šīs tiesības varēja tikt uzskatītas par pazīstamu vai vispārzināmu faktu, un
ka līdztekus lietas dalībnieku saistībā ar šo jautājumu iesniegtajiem pierādījumiem tai no šiem pēdējiem minētajiem dalībniekiem
vai ar citiem līdzekļiem bija jāiegūst informācija par minētajās tiesās notiekošajām tiesvedībām, Pirmās instances tiesa esot
pārkāpusi Regulas Nr. 40/94 74. panta 1. punkta noteikumus.
Spriežot šādi, Pirmās instances tiesa esot pārkāpusi lietas dalībnieku iebildumu procesā procesuālo tiesību vienlīdzības principu,
jo tās nostāja nozīmējot, ka Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma autoram gadījumā, ja ir izteikts vienkāršs iebildumu
iesniedzēja, kurš izvirza agrākas tiesības atbilstoši Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punktam, apgalvojums, ir jāveic valsts
tiesību un judikatūras izpēte.
Pārsūdzētais spriedums šajā jautājumā it īpaši esot pretrunā Regulas Nr. 40/94 74. pantā ietvertajam principam, ka iebildumu,
kas pamatoti ar šīs pašas regulas 8. panta 4. punktu, gadījumā pierādīšanas pienākums ir iebildumu iesniedzējam un tam tostarp
ir jāpierāda, ka attiecīgais apzīmējums dod šim iebildumu iesniedzējam tiesības aizliegt agrākas preču zīmes izmantošanu.
No minētā 74. panta 1. punkta izrietot, ka iebildumu procesā ITSB pārbaude ir ierobežota ar lietas dalībnieku norādītajiem
faktiem un ka ITSB nav jāievāc informācija par šādiem faktiem pēc savas ierosmes.
Tā kā valsts tiesības, tostarp attiecīgās dalībvalsts tiesu judikatūra un šajā lietā – judikatūra attiecībā uz jautājumu,
vai ģeogrāfiskās izcelsmes norāde var tikt aizsargāta tiesā, ir faktiskie apstākļi, šādus apstākļus nevarot uzskatīt par vispārzināmiem
faktiem, saistībā ar kuriem ITSB būtu jāveic izmeklēšana pēc savas ierosmes.

Anheuser-Busch
norāda, ka, lai novērtētu, vai iebildumu iesniedzējs ir pietiekami pierādījis, ka izvirzītais apzīmējums tā īpašniekam dod
tiesības aizliegt jaunākas preču zīmes izmantošanu, pārsūdzētā sprieduma 195. punktā Pirmās instances tiesa esot izmantojusi
kļūdainu kritēriju, proti, pierādījumu par tādu valsts tiesību normu abstraktu esamību, kuras var būt tiesību, kas ļauj nepieļaut
jaunākas preču zīmes izmantošanu, pamats.
Tādā situācijā, kāda ir pamata lietā, Apelāciju padome atbilstoši
Anheuser-Busch
viedoklim, pamatojoties uz daudziem šīs pēdējās sabiedrības iesniegtajiem pierādījumiem, kas parāda, ka attiecīgais apzīmējums
nevarēja tikt aizsargāts tiesā nedz Austrijā, nedz arī Francijā, esot bijusi kompetenta secināt, ka pretēji principam, ka
pierādīšanas pienākums ir iebildumu iesniedzējam,
Budvar
nav iesniegusi pierādījumu, ka tai ir tiesības aizliegt jaunākas preču zīmes izmantošanu. Ar šādu lēmumu turklāt netiekot
galīgā veidā kaitēts iebildumu iesniedzējam, jo no preču zīmes reģistrācijas brīža tas vienmēr varot to apstrīdēt, izmantojot
atzīšanas par spēkā neesošu procesu.
Ar savu otro pamatu ITSB Pirmās instances tiesai pārmet, ka tā esot pārkāpusi Regulas Nr. 40/94 74. panta 1. punkta noteikumus.
Šajā ziņā pārsūdzētā sprieduma 193. punktā esot pieļauta kļūda tiesību piemērošanā.
ITSB norāda, ka savā judikatūrā pirms pārsūdzētā sprieduma Pirmās instances tiesa esot uzskatījusi, ka valsts tiesu nolēmumi
nav “vispārzināmi fakti”, ko ITSB var izskatīt pēc savas ierosmes.
ITSB uzskata, ka specifiskajā Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punkta kontekstā valsts tiesu nolēmumi esot apstākļi, ar kuriem
var pierādīt “tiesību aizsardzības apjomu” Regulas Nr. 2868/95 19. noteikuma 2. punkta d) apakšpunkta izpratnē, kas esot pierādījums,
kurš saskaņā ar šo pašu noteikumu esot jāsniedz iebildumu iesniedzējam.
Katrā ziņā tad, ja, kā to esot darījusi
Anheuser-Busch
, Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzējs iesniedz valsts tiesu nolēmumus, kas parāda, ka iebildumi pret
jaunāku preču zīmi, kas tikuši sniegti, pamatojoties uz tiesībām, kuras izvirzītas atbilstoši Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punktam,
nav tikuši apmierināti, iebildumu iesniedzējam, lai pierādītu tiesību, uz ko tas pamatojas, aizsardzības faktisko apjomu,
tātad esot jāsniedz pierādījums par pretējo, pierādot, ka šie nolēmumi ir tikuši atcelti.
ITSB uzskata, ka šādā situācijā Pirmās instances tiesa, neizjaucot Regulas Nr. 40/94 76. panta 1. punktā paredzēto lietas
dalībnieku procesuālo tiesību un pienākumu līdzsvaru, neesot varējusi prasīt, kā tā esot darījusi pārsūdzētā sprieduma 193. punktā,
lai šo pierādījumu ITSB izskatītu pēc savas iniciatīvas.

Budvar
uzskata, ka, uzliekot ITSB pienākumu pēc savas ierosmes ievākt informāciju par attiecīgās dalībvalsts iekšējām tiesībām, Pirmās
instances tiesa neesot pārkāpusi Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punkta b) apakšpunkta un 74. panta 1. punkta noteikumus.
Šādam pienākumam esot samērīgs raksturs, un tas turklāt esot saderīgs ar Regulas Nr. 40/94 76. panta 1. punktu, ar kuru ITSB
ir piešķirta iespēja veikt noteiktus izmeklēšanas pasākumus.

Budvar
tāpat norāda, ka
Anheuser‑Busch
tās otrā pamata ietvaros izteiktā analīze faktiski esot saistīta ar šīs pēdējās sabiedrības izvirzīto pirmo pamatu, saskaņā
ar kuru ITSB ir kompetence novērtēt iebildumu pamatojumam izvirzīto agrāko tiesību spēkā esamību. To pašu iemeslu dēļ, kādi
ir norādīti, atbildot uz pirmo pamatu,
Budvar
uzskata, ka otrais pamats ir jānoraida.
–       Tiesas vērtējums
Ar savu otro pamatu, kas attiecas uz pārsūdzētā sprieduma 184.–199. punktu,
Anheuser-Busch
un ITSB norāda, ka Pirmās instances tiesa kļūdaini esot nospriedusi, ka, neņemot vērā visus faktiskos un tiesiskos apstākļus,
kam ir nozīme, lai noteiktu, vai atbilstoši Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punktam
Budvar
ar attiecīgās dalībvalsts iekšējām tiesībām tika dotas tiesības aizliegt jaunākas preču zīmes izmantošanu, Apelāciju padome
ir pieļāvusi kļūdu.
Šis pamats īpaši ir vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 193. punktu, kurā Pirmās instances tiesa kļūdaini esot nospriedusi, ka
šajā lietā Apelāciju padomei pēc savas ierosmes ir bijis jāiegūst informācija par tiesvedības iznākumu, ko
Oberster Gerichtshof
, kas ir pēdējās instances tiesa Austrijā,
Budvar
ir uzsākusi par spriedumu, no kura izriet, ka, pamatojoties uz atbilstoši attiecīgajiem divpusējiem līgumiem aizsargāto nosaukumu
“Bud”,
Budvar
nav varējusi aizliegt jaunākas preču zīmes izmantošanu.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka minētās regulas 8. panta 4. punkta b) apakšpunktā ir paredzēts nosacījums, kas prasa, lai atbilstoši
dalībvalsts tiesību aktiem, kuri attiecas uz saistībā ar šo tiesību normu izvirzītu apzīmējumu, šis apzīmējums dotu tā īpašniekam
tiesības aizliegt jaunākas preču zīmes izmantošanu.
Turklāt saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 74. panta 1. punktu pierādīšanas, ka šis nosacījums ir izpildīts, pienākums ir iebildumu
ITSB iesniedzējam.
Šajā kontekstā un saistībā ar šajā lietā izvirzītajām agrākajām tiesībām Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 187. punktā
pamatoti ir uzskatījusi, ka ir jāņem vērā tostarp valsts tiesību akti, uz kuriem ir norādīts iebildumu pamatojumam, un attiecīgajā
dalībvalstī taisītie tiesu spriedumi un ka, balstoties uz šo pamatu, iebildumu iesniedzējam ir jāpierāda, ka attiecīgais apzīmējums
ietilpst attiecīgās dalībvalsts tiesību piemērošanas jomā un ka tas ļauj aizliegt jaunākas preču zīmes izmantošanu.
No tā izriet, ka pretēji tam, ko sava otrā pamata ietvaros norādījusi
Anheuser-Busch
, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 195. punktā pamatoti ir uzskatījusi, ka iebildumu iesniedzējam ir tikai jāpierāda,
ka tam ir tiesības aizliegt jaunākas preču zīmes izmantošanu, un ka no tā nevar prasīt, lai tas pierādītu, ka šīs tiesības
ir tikušas izmantotas tādā ziņā, ka iebildumu iesniedzējs ir faktiski varējis īstenot šādas izmantošanas aizliegumu.
Šajā jautājumā
Anheuser-Busch
tās apelācijas sūdzības atbalstam izvirzītais otrais pamats tādējādi nav pamatots.
No tā arī izriet, ka pārsūdzētā sprieduma 195. punktā Pirmās instances tiesa saistībā ar cilmes vietas nosaukuma “bud”, kas
ir reģistrēts saskaņā ar Lisabonas vienošanos, aizsardzību Francijā pamatoti ir nospriedusi, ka, lai secinātu, ka
Budvar
nav pierādījusi, ka nosacījums saistībā ar tiesībām, pamatojoties uz izvirzītu apzīmējumu, aizliegt jaunākas preču zīmes
izmantošanu ir izpildīts, Apelāciju padome nevarēja pamatoties uz faktu, ka no šajā dalībvalstī pasludināta tiesas nolēmuma
izriet, ka
Budvar
līdz šim nav varējusi liegt
Anheuser‑Busch
izplatītājam pārdot Francijā alu ar preču zīmi “BUD”.
Šis iemesls pats par sevi bija pietiekams, lai konstatētu, ka apstrīdētie lēmumi saistībā ar šo jautājumu attiecībā uz konkrētajām
agrākajām tiesībām, proti, aizsardzību saskaņā ar Lisabonas vienošanos, ir atceļami.
Turklāt pārsūdzētā sprieduma 192. punktā Pirmās instances tiesa ir norādījusi, ka, lai secinātu, ka
Budvar
nav iesniegusi pierādījumu, ka attiecīgais apzīmējums tai dod tiesības aizliegt jaunākas preču zīmes izmantošanu, Apelāciju
padome ir atsaukusies tikai uz Austrijā un Francijā pasludinātajiem tiesu nolēmumiem.
Konstatējot, ka neviens no minētajiem nolēmumiem nav ieguvis
res judicata
spēku, Pirmās instances tiesa šajā pašā 192. punktā ir nospriedusi, ka Apelāciju padome, lai pamatotu savu secinājumu, nevarēja
balstīties tikai uz šiem nolēmumiem un tai, lai pārbaudītu, vai atbilstoši šīm tiesību normām
Budvar
bija tiesības, pamatojoties uz izvirzīto apzīmējumu, aizliegt jaunāku preču zīmi, bija jāņem vērā arī iebildumu procesa ietvaros
Budvar
norādītās valsts tiesību normas.
Šajā jautājumā Pirmās instances tiesa pamatoti ir konstatējusi, ka apstrīdētajos lēmumos tikusi pieļauta kļūda tiesību piemērošanā.
Šajā ziņā ir jānorāda, kā Pirmās instances tiesa ir atzīmējusi pārsūdzētā sprieduma 192. un 193. punktā, ka, lai gan Apelāciju
padome ir apzinājusies faktu, ka
Anheuser-Busch
norādītie tiesu nolēmumi nav galīgi, jo tie ir tikuši pārsūdzēti augstākas instances valsts tiesā, tā, lai nolemtu, ka Regulas
Nr. 40/94 8. panta 4. punkta b) apakšpunktā paredzētais nosacījums nav izpildīts, tomēr ir pamatojusies vienīgi uz šiem nolēmumiem,
jo, pirmkārt, Austrijā pasludinātais spriedums esot balstīts uz faktu konstatējumiem, kuru pārskatīšana pēdējās instances
tiesā ir “maz ticama”, un, otrkārt, Francijas tiesas spriedums parādot, ka
Budvar
“līdz šai dienai nav spējusi liegt
Anheuser‑Busch
izplatītājam pārdot Francijā alu ar preču zīmi “BUD””.
Tādējādi no apstrīdētajiem lēmumiem izriet, ka, lai nolemtu, ka
Budvar
nav pierādījusi, ka Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punkta b) apakšpunktā paredzētais nosacījums ir izpildīts, Apelāciju padome
ir balstījusies uz kļūdainiem argumentiem.
Saistībā, pirmkārt, ar Francijas tiesas pasludināto nolēmumu šī sprieduma 193. punktā jau ir norādīts, ka Apelāciju padomes
izmantotais arguments pamatojas uz prasību, kas neizriet no minētās tiesību normas, tādēļ apstrīdētie lēmumi ir prettiesiski.
Attiecībā uz, otrkārt, Austrijas tiesas pasludināto nolēmumu, – ja Apelāciju padome uzskatīja, ka ar šo nolēmumu nepietiek,
lai noteiktu, vai Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punkta b) apakšpunktā paredzētais nosacījums ir izpildīts, tai šī nepietiekamība
bija jākonstatē, lai no tās secinātu, ka, tā kā
Budvar
nav iesniegusi ITSB
Oberster Gerichtshof
spriedumu, kas apstiprinātu, ka šai sabiedrībai tomēr ir tiesības aizliegt jaunāku preču zīmi, šī pēdējā sabiedrība pretēji
tam, kas tiek prasīts minētās regulas 74. panta 1. punktā, nav pierādījusi, ka minētais nosacījums ir izpildīts.
Tomēr ir jākonstatē, kā Pirmās instances tiesa konstatējusi pārsūdzētā sprieduma 192. un 193. punktā, ka Apelāciju padome
ir rīkojusies pavisam citādi.
Nav apstrīdēts, ka tā ir atsaukusies tikai uz
Anheuser-Busch
norādīto Austrijas tiesas nolēmumu, lai, pamatojoties uz argumentu, ka šis nolēmums ir balstīts uz faktu konstatējumiem,
kuru apstrīdēšana pēdējās instances tiesā esot “maz ticama”, no tā secinātu, ka
Budvar
nebija tiesību aizliegt jaunākas preču zīmes izmantošanu.
Tāpat kā Apelāciju padome, kā jau ir norādīts šī sprieduma 95. punktā, šajā lietā nevarēja kompetentu valsts tiesu vērtējumu
attiecībā uz atbilstoši Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punktam izvirzīto agrāko tiesību spēkā esamību aizstāt ar savu vērtējumu,
Apelāciju padome arī nevarēja no paša sākuma izslēgt
Oberster Gerichtshof
sprieduma, kas vēl tiks pieņemts nākotnē, ietekmi uz jautājumu, vai Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punkta b) apakšpunktā paredzētais
nosacījums ir izpildīts, lai gan
Budvar
Apelāciju padomi bija informējusi, ka minēto nolēmumu tā ir pārsūdzējusi šajā valsts tiesā, un tādējādi šāda ietekme tika
izslēgta, pamatojoties uz pašas Apelāciju padomes vērtējumu par šī lēmuma apstrīdēšanas varbūtību.
Ievērojot, ka
Budvar
atbilstoši attiecīgajiem divpusējiem līgumiem ar spēku Austrijā izvirzītās agrākās tiesības apstrīdēto Apelāciju padomes
lēmumu pieņemšanas datumā, kā ir ticis konstatēts šī sprieduma 96. punktā, izskatot
Anheuser-Busch
izvirzīto pirmo pamatu, kurš, kā pamatoti norādījusi
Budvar
, ir cieši saistīts ar tās otro pamatu, nebija atzītas par spēkā neesošām ar galīgu un nepārsūdzamu tiesas spriedumu, šī pēdējā
nevarēja pamatoties tikai uz tiesas nolēmumu, kas vēl nav galīgs un tiek pārsūdzēts, lai secinātu, ka atbilstoši minētajām
agrākajām tiesībām
Budvar
nav tiesību aizliegt preču zīmes “Bud” izmantošanu.
Vienīgais secinājums, ko var izdarīt no šāda tiesas nolēmuma, ir tāds, ka, lai gan attiecīgās agrākās tiesības katrā ziņā
tiek apstrīdētas, tās tomēr pastāv.
Tā kā šīs agrākās tiesības turpināja pastāvēt, jautājumam, vai iebildumu iesniedzējam ar tām ir dotas tiesības aizliegt jaunāku
preču zīmi Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punkta b) apakšpunkta izpratnē, būtu bijis jānoved pie pārbaudes – kā ir norādīts
šī sprieduma 190. punktā –, vai šis iebildumu iesniedzējs ir pierādījis, ka attiecīgais apzīmējums ietilpst attiecīgās dalībvalsts
tiesību piemērošanas jomā un ka tas ļauj aizliegt jaunākas preču zīmes izmantošanu.
Saistībā ar šo jautājumu Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 192. punktā ir norādījusi, ka
Budvar
Apelāciju padomē ir izvirzījusi ne tikai attiecīgo divpusējo līgumu, bet arī Austrijas tiesību normas, kuras atbilstoši šī
iebildumu iesniedzēja viedoklim varēja būt pamats tā tiesībām aizliegt jaunāko preču zīmi “Bud”. Tomēr, kā Pirmās instances
tiesa ir konstatējusi šajā pašā 192. punktā, Apelāciju padome šīs tiesību normas nebija ņēmusi vērā, nedz arī norādījusi apstākļus,
kas varētu likt apšaubīt to piemērojamību šajā lietā.
Pārsūdzētā sprieduma 192. un 195. punktā norādītie apsvērumi var pamatot secinājumu, pie kura Pirmās instances tiesa ir nonākusi
pārsūdzētā sprieduma 199. punktā, saskaņā ar kuru, neņemot vērā visus faktiskos un tiesiskos apstākļus, kam ir nozīme, lai
noteiktu, vai atbilstoši Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punktam attiecīgās dalībvalsts tiesības dod
Budvar
tiesības aizliegt jaunākas preču zīmes izmantošanu, Apelāciju padome ir pieļāvusi kļūdu.
No minētā izriet, ka, lai gan, protams, pārsūdzētā sprieduma 193. punktā Pirmās instances tiesa būtībā ir piebildusi, ka ITSB
pienākums pēc savas ierosmes ievākt informāciju par vispārzināmiem faktiem, tostarp par attiecīgās dalībvalsts iekšējām tiesībām,
nozīmē, ka šajā lietā Apelāciju padomei no lietas dalībniekiem vai izmantojot jebkādus citus līdzekļus bija “atļauts” ievākt
informāciju par
Oberster Gerichtshof
uzsāktās tiesvedības iznākumu, šis arguments, pat ja tiktu pieņemts, ka tas patiešām nozīmē Apelāciju padomes pienākumu pēc
savas ierosmes ievākt informāciju par šādu tiesvedību un ka tādējādi, kā norāda
Anheuser-Busch
un ITSB, tas izriet no kļūdas tiesību piemērošanā, pats par sevi nevar padarīt par spēkā neesošu Pirmās instances tiesas
secinājumu attiecībā uz apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl tie attiecas uz Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punkta b) apakšpunktā
paredzētā secinājuma pārbaudi, prettiesisko raksturu.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru iebildumi, kas vērsti pret pilnīgas izskatīšanas labad izteiktiem Pirmās instances tiesas
nolēmuma pamatojuma argumentiem, nevar izraisīt šī nolēmuma atcelšanu un tādējādi ir neefektīvi (it īpaši skat. 2005. gada
28. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, Krājums, I‑5425. lpp., 148. punkts).
Jautājumu, vai Apelāciju padomei vajadzēja vai tā varēja pēc savas ierosmes ievākt informāciju par attiecīgās tiesvedības
iznākumu, Pirmās instances tiesa ir analizējusi pilnīgas izskatīšanas labad, jo šajā lietā, kā ir atgādināts šī sprieduma
204. punktā, tā ir norādījusi, ka Apelāciju padome, pamatojoties uz savu pašas veikto attiecīgā tiesas nolēmuma pārskatīšanas
varbūtības vērtējumu, uzskatīja, ka nav vajadzības ievākt informāciju par šo jautājumu un tās rīcībā ir visa lietderīgā informācija,
lai pārbaudītu, vai Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punkta b) apakšpunktā paredzētais nosacījums ir izpildīts, un šajā lietā
secinātu, ka tas tā nav.
No minētā izriet, ka otrais
Anheuser-Busch
un ITSB izvirzītais pamats tiktāl, ciktāl tas attiecas uz pārsūdzētā sprieduma 193. punktu, ir vērsts pret šī sprieduma pilnīgas
izskatīšanas labad izteiktu argumentu un tātad, pat pieņemot, ka tas ir pamatots, tas nevar izraisīt tā atcelšanu.
Tādējādi
Anheuser-Busch
tās apelācijas sūdzības pamatojumam izvirzītais otrais pamats ir jānoraida kā daļēji nepamatots un daļēji neefektīvs un ITSB
izvirzītais otrais pamats ir jānoraida kā neefektīvs.
Šajos apstākļos pārsūdzētais spriedums ir jāatceļ, jo saistībā ar Regulas Nr. 40/94 8. panta 4. punkta interpretāciju Pirmās
instances tiesa vispirms kļūdaini ir uzskatījusi, ka attiecīgā apzīmējuma mērogs, kas nedrīkst būt tikai vietējs, ir novērtējams
tikai saistībā ar šī apzīmējuma aizsardzības teritorijas izplatību, neņemot vērā tā izmantošanu šajā teritorijā; pēc tam –
ka minētā apzīmējuma izmantošanas vērtējumam nozīmīgā teritorija ne obligāti ir tā aizsardzības teritorija, un, visbeidzot,
– ka šī apzīmējuma izmantošanai nav obligāti jābūt veiktai pirms Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas
datuma.

Par prasību Vispārējā tiesā
Atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 61. panta pirmajai daļai, ja apelācija ir pamatota, Tiesa var pati taisīt galīgo
spriedumu attiecīgajā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija, vai nodot lietu atpakaļ sprieduma taisīšanai Vispārējā tiesā.
Šajā lietā Pirmās instances tiesa ir apmierinājusi
Budvar
iebildumu, kas ietilpst tās vienīgā pamata otrajā daļā, ar kuru tā apstrīd Apelāciju padomes veikto Regulas Nr. 40/94 8. panta
4. punktā paredzētā nosacījuma par apzīmējuma, kurš nav tikai vietēja mēroga, izmantošanu komercdarbībā piemērošanu.
Šī sprieduma 215. punktā ir konstatēts, ka saistībā ar šī nosacījuma piemērošanu pārsūdzētajā spriedumā ir tikušas pieļautas
trīs kļūdas tiesību piemērošanā.
Lai novērtētu
Budvar
izvirzīto pamatu attiecībā uz Apelāciju padomes veikto nosacījuma par apzīmējuma, kurš nav tikai vietēja mēroga, izmantošanu
komercdarbībā piemērošanu, ir jāveic to faktisko apstākļu pierādījuma spēka vērtējums, ar kuriem var pierādīt, ka šajā lietā
šis nosacījums, ņemot vērā tā šajā spriedumā izskaidroto definīciju, ir izpildīts, un šo faktisko elementu skaitā ietilpst
tostarp
Budvar
iesniegtie dokumenti, kas ir minēti pārsūdzētā sprieduma 171. un 172. punktā.
No tā izriet, ka tiesvedības stadija neļauj Tiesai taisīt galīgo spriedumu šajā lietā, tādēļ
Budvar
prasība ir nododama atpakaļ izskatīšanai Vispārējā tiesā sprieduma par minēto pamatu taisīšanai.

Par tiesāšanās izdevumiem
Tā kā lieta tiek nodota atpakaļ Vispārējai tiesai, lēmuma par tiesāšanās izdevumiem, kas ir saistīti ar šo apelācijas tiesvedību,
pieņemšana ir jāatliek.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
1)
atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2008. gada 16. decembra spriedumu apvienotajās lietās T‑225/06, T‑255/06, T‑257/06
un T‑309/06
Budějovický Budvar
/ITSB –
Anheuser-Busch
(“BUD”), jo saistībā ar Padomes 1993. gada 20. decembra Regulas (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi, kurā grozījumi ir
izdarīti ar Padomes 2004. gada 19. februāra Regulu (EK) Nr. 422/2004, 8. panta 4. punkta interpretāciju Pirmās instances tiesa
kļūdaini vispirms ir uzskatījusi, ka attiecīgā apzīmējuma mērogs, kas nedrīkst būt tikai vietējs, ir novērtējams tikai saistībā
ar šī apzīmējuma aizsardzības teritorijas izplatību, neņemot vērā tā izmantošanu šajā teritorijā; pēc tam – ka minētā apzīmējuma
izmantošanas vērtējumam nozīmīgā teritorija ne obligāti ir tā aizsardzības teritorija, un, visbeidzot, – ka šī paša apzīmējuma
izmantošanai nav obligāti jābūt veiktai pirms Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datuma;
2)
pārējā daļā apelācijas sūdzību noraidīt;
3)
apvienotās lietas T‑225/06, T‑255/06, T‑257/06 un T‑309/06 nodot atpakaļ izskatīšanai Eiropas Savienības Vispārējā tiesā;
4)
atlikt lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – angļu.