CELEX: 62014CJ0052
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Eiropas Savienības finanšu interešu aizsardzība
Regula (EK, Euratom) Nr. 2988/95
3. panta 1. punkts
Noilguma termiņš
“Dies a quo”
Vairākkārtēji pārkāpumi
Noilguma pārtraukšana
Nosacījumi
Kompetentā iestāde
Konkrētā persona
Lēmums, kas attiecas uz pārkāpuma izmeklēšanu vai iztiesāšanu
Par noilguma termiņu divreiz ilgāks termiņš

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz Padomes 1995. gada 18. decembra Regulas (EK, Euratom) Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību (
OV L 312, 1. lpp.
) 3. panta 1. punkta interpretāciju.
Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp
Pfeifer & Langen GmbH & Co. KG
(turpmāk tekstā – “
Pfeifer & Langen
”) un
Bundesanstalt für Landwirtschaft und Ernährung
(Vācijas Federālā iestāde lauksaimniecības un pārtikas jautājumos; turpmāk tekstā – “
BLE
”) attiecībā uz to uzglabāšanas izmaksu kompensācijas atmaksu, kuras nelikumīgi bija saņēmusi
Pfeifer & Langen
, ar ko nodarīts kaitējums Eiropas Savienības finanšu interesēm.
Atbilstošās tiesību normas
Regula (EEK) Nr. 1998/78
Komisijas 1978. gada 18. augusta Regulas (EEK) Nr. 1998/78, ar ko paredz sīki izstrādātus noteikumus cukura uzglabāšanas izmaksu kompensēšanai (
OV L 231, 5. lpp.
), kurā grozījumi izdarīti ar Komisijas 1988. gada 13. jūnija Regulu (EEK) Nr. 1714/88 (
OV L 152, 23. lpp.
; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1998/78”), 13. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Ikviens, kuram ir tiesības uz kompensāciju, vēlākais katra mēneša 15. datumā attiecīgajai dalībvalstij dara zināmu:
a)
kopējo kompensējamā cukura un sīrupa neto svara daudzumu, kas atrodas uzglabāšanā pusnaktī pirms paziņošanas pēdējā mēneša dienā;
[..].” [Neoficiāls tulkojums]
Regula Nr. 2988/95
Regulas Nr. 2988/95 preambulas trešais, ceturtais un piektais apsvērums ir formulēti šādi:
“[..] visās jomās jāapkaro darbības, kas kaitē [Savienības] finansiālajām interesēm;
[..] lai efektīvi apkarotu krāpšanu, kas kaitē [Savienības] finansiālajām interesēm, visās [Savienības] politikas jomās jāievieš vienots tiesību normu kopums;
[..] šai regulai atbilstošajos nozaru noteikumos paredzēta nelikumīga rīcība un ar to saistītie administratīvie pasākumi un sodi.”
Šīs regulas 1. pants ir formulēts šādi:
“1.   Eiropas [Savienības] finansiālo interešu aizsardzībai ar šo tiek pieņemti vispārīgi noteikumi par vienveida pārbaudēm un administratīviem pasākumiem un sodiem, kas saistīti ar [Savienības] tiesību pārkāpumiem.
2.   “Pārkāpums” nozīmē [Savienības] tiesību normas pārkāpumu, ko rada kāda saimnieciskās darbības subjekta rīcība vai nolaidība, kas kaitē vai varētu kaitēt [Savienības] budžetam vai to pārvaldītiem budžetiem: mazinot vai zaudējot ienākumus no [Savienības] vārdā tieši izveidotajiem pašu resursiem vai veicot nepamatotus izdevumus.”
Minētās regulas 3. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Lietas noilguma termiņš ir četri gadi no 1. panta 1. punktā minētā pārkāpuma izdarīšanas brīža. Nozaru noteikumos tomēr var paredzēt īsāku laiku, kas nevar būt mazāks par trim gadiem.
Ja pārkāpums ir nepārtraukts vai vairākkārtējs, noilguma termiņš sākas dienā, kad pārkāpums beidzies. [..]
Noilguma termiņu pārtrauc kompetento iestāžu lēmumi, kas attiecas uz pārkāpumu izmeklēšanu vai iztiesāšanu un kuri konkrētajām personām darīti zināmi. Noilguma termiņš pēc katra pārtraukuma atsākas.
Tomēr noilgums iestājas ne vēlāk kā dienā, kad pagājis laiks, kas divreiz ilgāks par noilguma termiņu un kurā kompetentās iestādes nav uzlikušas sodus, izņemot gadījumus, kad administratīvā lieta pārtraukta saskaņā ar 6. panta 1. punktu.”
Saskaņā ar šīs pašas regulas 4. panta 1. un 4. punktu:
“1.   Pārkāpuma gadījumā nelikumīgi iegūtais labums atgūstams:
—
uzliekot pienākumu samaksāt vai atmaksāt summas, kas nav samaksātas vai ir nelikumīgi saņemtas,
[..]
4.   Šajā pantā paredzētie pasākumi nav uzskatāmi par sodiem.”
Regulas Nr. 2988/95 6. panta 1. punkts ir formulēts šādi:
“Neskarot Kopienas administratīvos pasākumus un sodus, kas noteikti, pamatojoties uz šīs regulas spēkā stāšanās brīdi pastāvošajiem nozaru noteikumiem, ar kompetentās iestādes lēmumu var pārtraukt finansiālo sodu, piemēram, administratīvo naudassodu piemērošanu, ja pret attiecīgo personu sakarā ar vieniem un tiem pašiem faktiem sākta krimināllieta. Līdz ar administratīvās lietas pārtraukšanu pārtrūkst 3. pantā paredzētais noilguma termiņš.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka
Pfeifer & Langen
, kas ir cukura pārstrādes uzņēmums, cukura tirgus kopīgās organizācijas ietvaros no 1987./1988. līdz 1996./1997. tirdzniecības gadam saņēma baltā cukura uzglabāšanas izmaksu kompensāciju.
1997. gada 9. oktobrī Vācijas muitas iestāžu veiktā pārbaude uzņēmumā
Pfeifer & Langen
atklāja, ka šis uzņēmums savos pieteikumos par cukura uzglabāšanas izmaksu kompensāciju attiecībā uz šiem pašiem tirdzniecības gadiem nav norādījis konkrētus cukura daudzumus, kuri saražoti virs ražošanas kvotām, proti, C cukuru, tādējādi lūdzot un saņemot nelikumīgas kompensācijas. Pēc šīs pārbaudes Vācijas prokuratūra ierosināja krimināllietu, apsūdzot
Pfeifer & Langen
atbildīgās personas krāpšanā nodokļu jomā un krāpšanā attiecībā uz subsīdijām, kas attiecas uz piešķirtajām cukura uzglabāšanas izmaksu kompensācijām.
Šajā krimināllietā tika izveidota īpaša muitas izmeklēšanas dienesta komisija, kurā tika apvienoti dažādu iesaistīto pārvaldes iestāžu, tostarp
BLE
, pārstāvji. 1999. gada oktobrī šī īpašā komisija izvērtēšanas veikšanai konfiscēja
Pfeifer & Langen
piederošus dokumentus attiecībā no 1987./1988. līdz 1996./1997. tirdzniecības gadam. Turklāt 2000. gadā minētā komisija vairākus šī uzņēmuma darbiniekus nopratināja kā lieciniekus.
2002. gada februārī
BLE
sagatavoja gala ziņojumu par krāpšanu attiecībā uz subsīdijām (turpmāk tekstā – “gala ziņojums”). Šajā ziņojumā tostarp tika secināts, ka īpašās komisijas konstatētie fakti pierāda, ka
Pfeifer & Langen
nelikumīgi ir lūgusi un saņēmusi naudas summas par baltā cukura uzglabāšanas izmaksu kompensāciju attiecībā no 1987./1988. līdz 1996./1997. tirdzniecības gadam.
Ar 2003. gada 30. janvāra lēmumu
BLE
, pamatojoties uz gala ziņojumu, daļēji atcēla lēmumus par uzglabāšanas izmaksu kompensāciju aprēķināšanu par laiku no 1988. gada jūlija līdz 1989. gada jūnijam un pieprasīja
Pfeifer & Langen
atmaksāt nelikumīgi saņemtās naudas summas. Tādējādi
Pfeifer & Langen
iesniedza sūdzību
BLE
, tostarp atsaucoties uz to pārkāpumu noilgumu, kuri tam tika pārmesti attiecībā uz 1988./1989. gadu.
2004. gadā muitas iestādes izbeidza lietas attiecībā uz krāpšanu nodokļu jomā pēc izlīguma ar
Pfeifer & Langen
.
Ar 2006. gada 4. oktobra lēmumu
BLE
daļēji apmierināja
Pfeifer & Langen
sūdzību un tā rezultātā samazināja atmaksājamās naudas summas. Šī iestāde tomēr uzskatīja, ka attiecībā uz pārkāpumiem saistībā ar 1988./1989. gadu nebija iestājies noilgums, jo Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punktā paredzēto četru gadu termiņu bija pārtraukuši dažādi, piemēram, īpašās muitas iestāžu komisijas vai prokuratūras, pieņemtie lēmumi, kas attiecas uz šo pašu pārkāpumu izmeklēšanu vai iztiesāšanu. Turklāt
BLE
uzskatīja, ka
Pfeifer & Langen
rīcība ir uzskatāma par atkārtotu pārkāpumu, kas nozīmē, ka noilguma termiņš ir sācies tikai pēdējā konstatētā pārkāpuma brīdī – 1997. gadā.
2006. gada 7. novembrī
Pfeifer & Langen
šo
BLE
lēmumu pārsūdzēja
Verwaltungsgericht Köln
(Ķelnes Administratīvā tiesa). Savā prasībā šis uzņēmums it īpaši norādīja, ka attiecībā uz pārkāpumiem, kuri tam tiek pārmesti saistībā ar 1988./1989. gadu, Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta ceturtajā daļā paredzētais astoņu gadu noilguma termiņš ir iestājies 1997. gada jūlijā, jo līdz šim noilguma iestāšanās laikam tam nav ticis uzlikts sods.
Tā kā
Verwaltungsgericht Köln
noraidīja
Pfeifer & Langen
prasību, ciktāl tā attiecās uz lietas noilgumu, minētais uzņēmums vērsās iesniedzējtiesā.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka
Pfeifer & Langen
pārsūdzības iznākums ir atkarīgs no Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punktā paredzēto noteikumu attiecībā uz noilguma termiņu interpretācijas.
Šajos apstākļos
Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein-Westfalen
(Ziemeļreinas-Vestfālenes federālās zemes Augstākā administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
a)
Vai jautājumā par noilguma pārtraukšanu kompetentā iestāde Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta trešās daļas izpratnē ir tā, kuras kompetencē ietilpst pieņemt lēmumu, kas attiecas uz pārkāpumu izmeklēšanu vai iztiesāšanu, neatkarīgi no tā, vai tā bija piešķīrusi finanšu līdzekļus?
b)
Vai lēmuma, kas attiecas uz pārkāpumu izmeklēšanu vai iztiesāšanu, mērķim jābūt administratīva akta pieņemšanai vai administratīva soda uzlikšanai?
2)
Vai “konkrētā persona” Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta trešās daļas izpratnē var būt arī uzņēmuma darbinieks, kurš ir nopratināts kā liecinieks?
3)
a)
Vai ikvienam “lēmumam, kas attiecas uz pārkāpumu izmeklēšanu vai iztiesāšanu, kurš darīts zināms” (Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta trešā daļa), jābūt saistītam ar konkrētām kļūdām, kuras cukura ražotājs pieļāvis, aprēķinot cukura ražošanu (faktiskie apstākļi), par ko parasti pieņēmumi tiek izdarīti vai kļūdas tiek konstatētas tikai, atbilstoši pārbaudot tirgus organizācijas prasību izpildi?
b)
Vai par “lēmumu, kas attiecas uz pārkāpumu izmeklēšanu”, kurš darīts zināms, var uzskatīt arī pārbaudi noslēdzošu vai tās rezultātus izvērtējošu gala ziņojumu, kurā netiek izvirzīti papildu jautājumi par noteiktiem faktiskajiem apstākļiem?
4)
a)
Vai “vairākkārtēji pārkāpumi” Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē prasa, lai kā pārkāpums vērtētā rīcība vai nolaidība laika ziņā būtu cieši saistītas, lai tās varētu vērtēt vēl arī kā “vairākkārtēju” rīcību vai nolaidību?
b)
Apstiprinošas atbildes gadījumā: vai šī ciešā saikne laika ziņā zūd tostarp tādēļ, ka pārkāpums, kas pieļauts, aprēķinot cukura daudzumu, cukura tirdzniecības gada laikā ir noticis tikai vienu reizi un pēc tam atkal atkārtojas tikai nākamajā vai tam sekojošajos cukura tirdzniecības gados?
5)
Vai vairākkārtējais raksturs Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē var zaudēt savu nozīmi tādēļ, ka kompetentā iestāde, zinot par sarežģītajiem faktiskajiem apstākļiem, uzņēmumu nav pārbaudījusi vai arī ir pārbaudījusi to neregulāri vai bez pienācīgas rūpības?
6)
Kad nepārtraukta vai vairākkārtēja pārkāpuma gadījumā sākas Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta ceturtajā daļā paredzētais divreiz ilgākais noilguma termiņš, kas ir astoņi gadi? Vai šis noilguma termiņš sākas brīdī, kad beidzas ikviena kā pārkāpums kvalificējama rīcība (šīs regulas 3. panta 1. punkta pirmā daļa), vai arī tad, kad beidzas pēdējā vairākkārtējā rīcība (minētās regulas 3. panta 1. punkta otrā daļa)?
7)
Vai kompetentās iestādes lēmums, kas attiecas uz pārkāpumu izmeklēšanu vai iztiesāšanu, var pārtraukt Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta ceturtajā daļā paredzēto divreiz ilgāko noilguma termiņu, kas ir astoņi gadi?
8)
Vai dažādu tādu nodarījumu gadījumā, kas var ietekmēt subsīdiju izvērtējumu, noilguma termiņi, kas aprēķināmi saskaņā ar Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punktu, ir jānosaka atsevišķi attiecībā uz katru nodarījumu (pārkāpumu)?
9)
Vai, lai sāktos divreiz ilgākais noilguma termiņš Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta ceturtās daļas izpratnē, nozīme ir tam, vai iestāde zināja par pārkāpumu?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Ievada apsvērumi
Pirmkārt, ir jāatgādina, ka Regulā Nr. 2988/95 saskaņā ar tās 1. pantu ir ieviesti “vispārīgi noteikumi par vienveida pārbaudēm un administratīviem pasākumiem un sodiem, kas saistīti ar [Savienības] tiesību pārkāpumiem”, lai, kā izriet no minētās regulas preambulas trešā apsvēruma, “visās jomās [apkarotu] darbības, kas kaitē [Savienības] finansiālajām interesēm” (skat. spriedumus
Handlbauer
, C‑278/02,
EU:C:2004:388
, 31. punkts;
Josef Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb
u.c., no C‑278/07 līdz C‑280/07,
EU:C:2009:38
, 20. punkts, kā arī
Pfeifer & Langen
, C‑564/10,
EU:C:2012:190
, 36. punkts).
Šajā ziņā Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punktā ir paredzēts lietas noilguma termiņš, kas ir četri gadi no pārkāpuma izdarīšanas brīža vai nepārtraukta vai vairākkārtēja pārkāpuma gadījumā – no dienas, kad pārkāpums beidzies. Tomēr saskaņā ar šo tiesību normu nozares noteikumos var paredzēt īsāku laiku, kas nevar būt mazāks par trim gadiem.
Tā kā pamatlietā apspriestajos nozares noteikumos, proti, Savienības noteikumos par uzglabāšanas izmaksu kompensēšanu cukura nozarē, it īpaši Regulā Nr. 1998/78, nav paredzēti īpaši noteikumi noilguma jomā, ir jāpiemēro Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punktā minētais četru gadu termiņš.
Šis termiņš ir piemērojams gan pārkāpumiem, par kuriem tiek noteikts administratīvs sods šīs regulas 5. panta nozīmē, gan pārkāpumiem, kuri tiek apspriesti pamatlietā un saistībā ar kuriem tiek veikts administratīvs pasākums šīs regulas 4. panta nozīmē, proti, pasākums, kura mērķis ir nelikumīgi saņemtā labuma atgūšana (šajā ziņā skat. spriedumus
Handlbauer
, C‑278/02,
EU:C:2004:388
, 33. un 34. punkts;
Josef Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb
u.c., no C‑278/07 līdz C‑280/07,
EU:C:2009:38
, 22. punkts, kā arī
Cruz & Companhia
, C‑341/13,
EU:C:2014:2230
, 45. punkts).
Otrkārt, jāatgādina, ka ar Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punktā paredzēto termiņu tiek nodrošināta saimnieciskās darbības veicēju tiesiskā drošība (šajā ziņā skat. spriedumus
Handlbauer
, C‑278/02,
EU:C:2004:388
, 40. punkts, kā arī
SGS Belgium
u.c., C‑367/09,
EU:C:2010:648
, 68. punkts). Šiem saimnieciskās darbības veicējiem ir jābūt spējīgiem noteikt, kuras no viņu darbībām ir galīgas un par kurām joprojām var notikt iztiesāšanas.
Ņemot vērā šos apsvērumus, uz iesniedzējtiesas uzdotajiem jautājumiem ir jāsniedz atbilde.
Par pirmā jautājuma a) punktu
Pirmā jautājuma a) punktā iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta trešā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka “kompetentā iestāde” šīs tiesību normas izpratnē ir tā, kuras kompetencē saskaņā ar valsts tiesībām ietilpst piešķirt vai atgūt nelikumīgi saņemtās naudas summas, ar ko nodarīts kaitējums Savienības finanšu interesēm.
Šajā ziņā no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka saskaņā ar Vācijas tiesībām
BLE
kompetencē ietilpst atmaksāt uzglabāšanas izmaksas un atgūt nelikumīgi saņemto atmaksu, savukārt muitas iestādēm ir izmeklēšanas pilnvaras attiecībā uz krāpšanu saistībā ar uzglabāšanas izmaksu atmaksu. Šīs pēdējās minētās iestādes tādējādi ir pieņēmušas galvenos lēmumus attiecībā uz pamatlietā apspriesto pārkāpumu izmeklēšanu un iztiesāšanu.
Šajā ziņā
Pfeifer & Langen
uzskata, ka šajā gadījumā vienīgi
BLE
ir jāuzskata kā “kompetentā iestāde” Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta trešās daļas izpratnē, jo tā ir vienīgā, kurai ir pilnvaras piešķirt un atgūt uzglabāšanas izmaksu atmaksu. No tā izrietot, ka muitas iestāžu lēmumi attiecībā uz izmeklēšanu vai iztiesāšanu nevarot pārtraukt pamatlietā apspriesto pārkāpumu noilgumu.
Jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta trešo daļu noilguma termiņu pārtrauc kompetento iestāžu lēmumi, kas attiecas uz pārkāpumu izmeklēšanu vai iztiesāšanu un kas konkrētajām personām darīti zināmi.
Ņemot vērā šo formulējumu, ir jākonstatē, ka jēdziens “kompetentā iestāde” šīs tiesību normas izpratnē nozīmē iestādi, kuras kompetencē ietilpst pieņemt attiecīgos lēmumus, kas attiecas uz izmeklēšanu vai iztiesāšanu.
Savukārt Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta trešās daļas formulējumā nekas neliek domāt, ka šai iestādei ir jābūt tai pašai, kuras kompetencē ietilpst piešķirt vai atgūt nelikumīgi saņemtās naudas summas, ar ko nodarīts kaitējums Savienības finanšu interesēm.
Šajā ziņā ir jāuzsver, ka Savienības noteikumu neesamības gadījumā katrai dalībvalstij saskaņā ar valsts tiesībām ir jānorīko kompetentās iestādes lēmumu, kas attiecas uz pārkāpumu izmeklēšanu vai iztiesāšanu, pieņemšanai Regulas Nr. 2988/95 1. panta 2. punkta izpratnē. Tādējādi dalībvalstīm ir tiesības piešķirt pārkāpumu iztiesāšanas pilnvaras iestādei, kura nav piešķīrusi vai atguvusi, kā šajā gadījumā, uzglabāšanas izmaksu atmaksu, ar nosacījumu, ka šīs valstis šādi neapdraud efektīvu Savienības tiesību piemērošanu.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmā jautājuma a) punktu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta trešā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “kompetentā iestāde” šīs tiesību normas izpratnē nozīmē iestādi, kuras kompetencē saskaņā ar valsts tiesībām ietilpst pieņemt attiecīgos lēmumus, kas attiecas uz izmeklēšanu vai iztiesāšanu, un šī iestāde var nebūt tā, kura piešķir vai atgūst nelikumīgi saņemtās naudas summas, ar ko nodarīts kaitējums Savienības finanšu interesēm.
Par otro jautājumu
Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta trešā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka lēmumi, kas attiecas uz pārkāpuma izmeklēšanu vai iztiesāšanu, ir darīti zināmi “konkrētai personai” šīs tiesību normas izpratnē, ja šie lēmumi, ņemot vērā, ka šī persona ir juridiska persona, ir tikuši darīti zināmi minētās personas darbiniekiem, viņus nopratinot kā lieciniekus.
Šajā ziņā iesniedzējtiesa norāda, ka vairāki
Pfeifer & Langen
darbinieki ir tikuši nopratināti kā liecinieki izmeklēšanas pret šo uzņēmumu laikā. Šajā ziņā šī tiesa jautā, vai pamatlietā apspriesto pārkāpumu iztiesāšanas noilguma pārtrūkšanai pietiek, ka lēmumi, kas attiecas uz izmeklēšanu vai iztiesāšanu, ir tikuši darīti zināmi šīm personām.
Vispirms ir jānorāda, ka no Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta trešās daļas formulējuma izriet, ka jēdziens “konkrēta persona” nozīmē saimnieciskās darbības veicēju, kuru tur aizdomās par izmeklēšanai vai iztiesāšanai pakļauto pārkāpumu izdarīšanu, kas konkrētajā gadījumā ir
Pfeifer & Langen
.
Turpinājumā ir jākonstatē, ka Regulā Nr. 2988/95 nav paredzēti īpaši noteikumi attiecībā uz kārtību, kādā “lēmums, kas attiecas uz izmeklēšanu vai iztiesāšanu”, šīs regulas 3. panta 1. punkta trešās daļas izpratnē ir jādara zināms konkrētajai personai.
Šis nosacījums ir jāuzskata par izpildītu, ja visi fakti ļauj secināt, ka konkrētie lēmumi, kas attiecas uz izmeklēšanu vai iztiesāšanu, patiešām ir tikuši darīti zināmi konkrētajai personai. Attiecībā uz juridisko personu šis nosacījums ir izpildīts, ja konkrētais lēmums patiešām ir ticis darīts zināms personai, kuras rīcība saskaņā ar valsts tiesībām var tikt attiecināta uz šo juridisko personu, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta trešā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka lēmumi, kas attiecas uz pārkāpuma izmeklēšanu vai iztiesāšanu, ir darīti zināmi “konkrētajai personai” šīs tiesību normas izpratnē, ja visi fakti ļauj secināt, ka konkrētie lēmumi, kas attiecas uz izmeklēšanu vai iztiesāšanu, patiešām ir tikuši darīti zināmi konkrētajai personai. Attiecībā uz juridisko personu šis nosacījums ir izpildīts, ja konkrētais lēmums patiešām ir ticis darīts zināms personai, kuras rīcība saskaņā ar valsts tiesībām var tikt attiecināta uz šo juridisko personu, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
Par pirmā jautājuma b) punktu un trešo jautājumu
Ar pirmā jautājuma b) punktu un trešo jautājumu, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta trešā daļa ir jāinterpretē, pirmkārt, tādējādi, ka lēmumam ir jāattiecas uz konkrētu saimnieciskās darbības veicēja izdarītu pārkāpumu, kā arī tā mērķim ir jābūt administratīva akta pieņemšanai vai administratīva soda uzlikšanai, lai to varētu atzīt par “lēmumu, kas attiecas uz izmeklēšanu vai iztiesāšanu” šīs tiesību normas izpratnē, un, otrkārt, vai par šādu lēmumu var uzskatīt tādu ziņojumu kā gala ziņojumu pamatlietā, kurā izvērtēti izmeklēšanas attiecībā uz aizdomām par pārkāpumiem rezultāti, neiesniedzot pieteikumu par papildu informāciju konkrētajai personai saistībā ar minētajām darbībām.
Attiecībā uz jēdzienu “lēmums, kas attiecas uz izmeklēšanu vai iztiesāšanu” Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta izpratnē Tiesa jau ir lēmusi, ka tāds noilguma termiņš kā šajā tiesību normā paredzētais pilda tiesiskās drošības nodrošināšanas funkciju un ka šāda funkcija nebūs pilnībā izpildīta, ja šo termiņu varētu pārtraukt jebkura valsts iestādes vispārēja pārbaude, nepastāvot aizdomām par pārkāpumiem, kas skar ar pietiekamu precizitāti noteiktas darbības (skat. spriedumu
SGS Belgium
u.c., C‑367/09,
EU:C:2010:648
, 68. punkts).
Tomēr, kad valsts iestādes nodod kādai personai ziņojumus, kuros ir norādīts pārkāpums, kurā tā ir piedalījusies saistībā ar konkrētu darbību, un pieprasa no šīs personas papildu informāciju par šo darbību vai arī tai piemēro sodu par šo darbību, šīs iestādes pieņem pietiekami precīzus lēmumus, kas attiecas uz pārkāpumu izmeklēšanu vai iztiesāšanu Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta trešās daļas izpratnē (spriedumi
SGS Belgium
u.c., C‑367/09,
EU:C:2010:648
, 69. punkts, kā arī
Chambre de commerce et d’industrie de l’Indre
, C‑465/10,
EU:C:2011:867
, 61. punkts).
No tā izriet, ka lēmumā pietiekami precīzi ir jānorāda darbības, uz kurām ir attiecināmas aizdomas par pārkāpumiem, lai tas būtu “lēmums, kas attiecas uz izmeklēšanu vai iztiesāšanu” Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta trešās daļas izpratnē. Ar šo precizitātes prasību tomēr netiek prasīts, lai minētajā lēmumā būtu minēta iespēja par īpaša administratīvā soda vai pasākuma noteikšanu.
Iesniedzējtiesa tomēr uzsver, ka spriedumi
SGS Belgium
u.c. (C‑367/09,
EU:C:2010:648
), kā arī
Chambre de commerce et d’industrie de l’Indre
(C‑465/10,
EU:C:2011:867
) varētu tikt interpretēti tādējādi, ka tādam ziņojumam kā gala ziņojumam pamatlietā noteikti ir jāietver pieteikums par papildu informāciju, kas adresēts konkrētajai personai, lai to uzskatītu par “lēmumu, kas attiecas uz izmeklēšanu vai iztiesāšanu” Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta trešās daļas izpratnē.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka šajos spriedumos Tiesa piemēru veidā ir minējusi lēmumus, attiecībā uz kuriem var tikt uzskatīts, ka tajos ar pietiekamu precizitāti ir minētas darbības, uz kurām ir attiecināmas aizdomas par pārkāpumiem.
No tā izriet, ka tāds ziņojums kā gala ziņojums pamatlietā var tikt uzskatīts par “lēmumu, kas attiecas uz izmeklēšanu vai iztiesāšanu” Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta trešās daļas izpratnē, ja tajā pietiekami precīzi ir minētas darbības, uz kurām ir attiecināmas aizdomas par pārkāpumiem, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai, lai arī tajā nav iekļauts konkrētajai personai adresēts pieteikums par papildu informāciju.
Ņemot vērā iepriekš minēto, uz pirmā jautājuma b) punktu un trešo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta trešā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka lēmumā pietiekami precīzi ir jānorāda darbības, uz kurām ir attiecināmas aizdomas par pārkāpumiem, lai tas būtu “lēmums, kas attiecas uz izmeklēšanu vai iztiesāšanu” šīs tiesību normas izpratnē. Ar šo precizitātes prasību tomēr netiek prasīts, lai minētajā lēmumā būtu minēta iespēja par īpaša administratīvā soda vai pasākuma noteikšanu. Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai pamatlietā apspriestais ziņojums šo prasību izpilda.
Par ceturto un astoto jautājumu
Ar ceturto un astoto jautājumu, kuri ir jāizvērtē kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, pirmkārt, ka vairākkārtējiem pārkāpumiem laika ziņā ir jābūt cieši saistītiem, lai tos varētu uzskatīt kā “vairākkārtēju pārkāpumu” šīs tiesību normas izpratnē, vai, otrkārt, ka pārkāpumi, kas pieļauti, aprēķinot ražotāja uzglabāto cukura daudzumu, un kas izdarīti dažādu cukura tirdzniecības gadu laikā, kā rezultātā šis pats ražotājs ir iesniedzis kļūdainas deklarācijas par minētajiem daudzumiem, un šī fakta dēļ nelikumīgu naudas summu kā uzglabāšanas izmaksu atmaksa pārskaitīšana var tikt uzskatīti par “vairākkārtēju pārkāpumu” minētās tiesību normas izpratnē.
Iesākumā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru pārkāpums ir “turpināts vai vairākkārtējs” Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē tad, ja to ir izdarījis tirgus dalībnieks, kas ekonomiskas priekšrocības gūst no tādu līdzīgu darījumu kopuma, kuri apdraud vienu un to pašu Savienības tiesību normu (skat. spriedumu
Vonk Dairy Products
, C‑279/05,
EU:C:2007:18
, 41. punkts).
Ņemot vērā šo definīciju, iesniedzējtiesa vispirms šaubās par laika ziņā ciešas saiknes nepieciešamību starp diviem vai vairākiem pārkāpumiem, lai tos varētu uzskatīt par “vairākkārtēju pārkāpumu” Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē. Šajā gadījumā iesniedzējtiesa uzskata, ka dažas no prasītājai pamatlietā pārmestajām darbībām ir notikušas vienīgi dažādu cukura tirdzniecības gadu laikā.
Šajā ziņā ir jāatgādina, kā norādīts šī sprieduma 24. punktā, ka ar Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punktā paredzēto noilguma termiņu tiek nodrošināta saimnieciskās darbības veicēju tiesiskā drošība, un šiem saimnieciskās darbības veicējiem ir jābūt spējīgiem noteikt, kuras no viņu darbībām ir galīgas un par kurām joprojām var notikt iztiesāšanas.
Jāuzskata, ka pārkāpumi nevar tikt uzskatīti par “vairākkārtējiem pārkāpumiem” Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē, ja tos laika ziņā šķir laikposms, kas ir ilgāks par šī paša punkta pirmajā daļā paredzēto četru gadu noilguma termiņu. Šādā situācijā šiem atsevišķajiem pārkāpumiem laika ziņā nav pietiekami ciešas saiknes. Ja nav kompetentas iestādes lēmuma, kas attiecas uz izmeklēšanu vai iztiesāšanu, saimnieciskās darbības veicējs tādējādi varētu leģitīmi uzskatīt pirmo no šiem pārkāpumiem par noilgušu. Savukārt šāda saikne laika ziņā pastāv, ja laikposms, kas katru pārkāpumu šķir no iepriekšējā, ir mazāks par minēto noilguma termiņu.
Attiecībā uz pamatlietā apspriesto pārkāpumu kvalificēšanu iesniedzējtiesai saskaņā ar pamatlietai piemērojamajiem valsts tiesību noteikumiem par pierādījumiem – ciktāl tie neietekmē Savienības tiesību efektivitāti – ir jāpārbauda, vai ir izpildīti šī sprieduma 49. punktā atgādinātie turpinātu vai vairākkārtēju pārkāpumu veidojošie elementi (šajā ziņā skat. spriedumu
Vonk Dairy Products
, C‑279/05,
EU:C:2007:18
, 43. punkts). Tomēr Tiesa, pamatojoties uz lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ietverto informāciju, var sniegt šai tiesai interpretācijas elementus, kas var ļaut iesniedzējtiesai pieņemt lēmumu.
Šajā ziņā it īpaši šķiet, ka visi
Pfeifer & Langen
pārmestie pārkāpumi ir saistīti ar šī uzņēmuma iesniegtajām kļūdainajām deklarācijām attiecībā uz daudzumu, kas noteikts daļai tās baltā cukura produkcijas, par kuru tā ir lūgusi uzglabāšanas izmaksu atmaksu (drīzāk A un/vai B kvotas nekā C cukurs). Tādējādi ar šiem pārkāpumiem var tikt vairākkārtēji pārkāpts Regulas Nr. 1998/78 13. panta 1. punkts, ar kuru cukura ražotājam ir uzlikts pienākums deklarēt uzglabātos daudzumus, par kuriem var tikt saņemta uzglabāšanas izmaksu kompensācija.
Līdz ar to nevar tikt izslēgts, ka kopā visi
Pfeifer & Langen
pārmestie pārkāpumi pamatlietā ir “vairākkārtējs pārkāpums” Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē, kas tomēr ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz ceturto un astoto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka attiecībā uz laika ziņā pastāvošu saikni, ar kuru pārkāpumiem ir jābūt saistītiem, lai tos varētu uzskatīt par “vairākkārtēju pārkāpumu” šīs tiesību normas izpratnē, ir vienīgi prasīts, lai laikposms, kas katru pārkāpumu šķir no iepriekšējā, ir mazāks par šī paša punkta pirmajā daļā paredzēto noilguma termiņu. Tādi pārkāpumi kā pamatlietā attiecībā uz ražotāja uzglabātā cukura daudzuma aprēķināšanu, kas veikta dažādu cukura tirdzniecības gadu laikā, kā rezultātā šis pats ražotājs ir iesniedzis kļūdainas deklarācijas par minētajiem daudzumiem, un šī fakta dēļ nelikumīgu naudas summu kā uzglabāšanas izmaksu atmaksa pārskaitīšana principā ir uzskatāma par “vairākkārtēju pārkāpumu” Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
Par piekto jautājumu
Ar piekto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka visu pārkāpumu atzīšana par “turpinātu vai vairākkārtēju pārkāpumu” šīs tiesību normas izpratnē ir izslēgta gadījumā, ja kompetentās iestādes nav regulāri un rūpīgi pārbaudījušas konkrēto personu.
Pfeifer & Langen
ir norādījusi, ka
BLE
nav izpildījusi savu rūpības pienākumu, to regulāri un rūpīgi nepārbaudot pamatlietā apspriesto tirdzniecības gadu laikā. Tā uzskata, ka šī iestāde šajos apstākļos nevar atsaukties uz pārkāpumu turpinātu vai vairākkārtēju raksturu, lai novēlotu iztiesāšanas noilgumu.
Kā atgādināts šī sprieduma 49. punktā, “turpināts vai vairākkārtējs pārkāpums” Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē ir tad, ja to ir izdarījis tirgus dalībnieks, kas ekonomiskas priekšrocības gūst no tādu līdzīgu darījumu kopuma, kuri apdraud vienu un to pašu Savienības tiesību normu.
No tā izriet, ka šis jēdziens balstās uz objektīviem kritērijiem, kuri raksturo šo pārkāpumu kategoriju, neatkarīgi no valsts iestādes rīcības attiecībā pret konkrēto saimnieciskās darbības veicēju. It īpaši visu pārkāpumu atzīšana par “turpinātu vai vairākkārtēju pārkāpumu” Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē nevar būt atkarīga no tā, vai kompetentās iestādes ir regulāri un pienācīgi pārbaudījušas konkrēto personu.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz piekto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka visu pārkāpumu atzīšana par “turpinātu vai vairākkārtēju pārkāpumu” šīs tiesību normas izpratnē nav izslēgta gadījumā, ja kompetentās iestādes nav regulāri un rūpīgi pārbaudījušas konkrēto personu.
Par sesto un devīto jautājumu
Ar sesto un devīto jautājumu, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta ceturtā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā daļā paredzētais termiņš turpinātu vai vairākkārtēju pārkāpumu gadījumā sākas brīdī, kurā beidzas pēdējais pārkāpums, vai brīdī, kurā ir ticis izdarīts katrs no dažādajiem vairākkārtējiem pārkāpumiem, vai arī brīdī, kurā valsts kompetentās iestādes ir uzzinājušas par šiem pārkāpumiem.
Vispirms gan no Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta formulējuma, gan tā struktūras izriet, ka šīs tiesību normas ceturtajā daļā ir noteikta absolūta robeža, kas piemērojama pārkāpumu iztiesāšanas noilgumam, proti, šis noilgums iestājas vēlākais brīdī, kad beidzas divreiz ilgākais termiņš par to, kurš noteikts šīs pašas tiesību normas pirmajā daļā un kurā kompetentā iestāde nav uzlikusi sodu, izņemot tad, ja administratīvā lieta ir tikusi apturēta saskaņā ar šīs regulas 6. panta 1. punktu.
Tādējādi ar minētās regulas 3. panta 1. punkta ceturtajā daļā paredzēto termiņu tiek pastiprināta saimnieciskās darbības veicēju tiesiskā drošība saskaņā ar šī sprieduma 24. punktā atgādināto prasību, nepieļaujot, ka ar vairākkārtējiem pārtraucošiem lēmumiem nenoteikti var tikt novēlots pārkāpuma iztiesāšanas noilgums.
Turpinājumā attiecībā uz šī termiņa
dies a quo
no Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta struktūras, it īpaši no īpašu noteikumu šajā jomā neesamības, arī izriet, ka šis sākuma punkts ir jānosaka, pamatojoties uz šī paša punkta divām pirmajām daļām.
Saskaņā ar šīs regulas 3. panta 1. punkta otro daļu vairākkārtēju pārkāpumu gadījumā noilguma termiņš sākas brīdī, kad ir beidzies pārkāpums. Proti, kā atgādināts šī sprieduma 49. punktā, kad tirgus dalībnieks, lai gūtu ekonomiskas priekšrocības, veic vairākas līdzīgas darbības, pārkāpjot vienu un to pašu Savienības tiesību normu, šīs darbības ir jāuzskata par vienu un to pašu turpinātu vai vairākkārtēju pārkāpumu. Tādējādi šajā tiesību normā minētais jēdziens “pārkāpums beidzies” ir jāsaprot tādējādi, ka tas atsaucas uz brīdi, kad beidzas tā paša vairākkārtējā pārkāpuma pēdējā secīgā darbība.
Tādējādi brīdis, kad valsts iestādes ir uzzinājušas par pārkāpumu, neietekmē minētā termiņa sākuma brīdi. Papildus tam, ka nekas Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punktā neļauj izsecināt pretēju interpretāciju, ir jāuzsver, ka valsts iestādei ir vispārīgs rūpības pienākums, pārbaudot pašas veikto maksājumu pareizību no Savienības budžeta, kas nozīmē, ka tām ir jāveic pasākumi, lai veikli novērstu nelikumības (šajā ziņā skat. spriedumus
Ze Fu Fleischhandel
un
Vion Trading
, C‑201/10 un C‑202/10,
EU:C:2011:282
, 44. punkts, kā arī
Cruz & Companhia
, C‑341/13,
EU:C:2014:2230
, 62. punkts).
Šajos apstākļos, ja atzītu, ka Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta ceturtajā daļā paredzēto termiņu sāk skaitīt tikai brīdī, kad iestāde ir konstatējusi pārkāpumus, ar to zināmā veidā varētu tikt iekustināts valsts iestāžu kūtrums izmeklēt minētos pārkāpumus, vienlaicīgi, pirmkārt, uz ilgu laiku pakļaujot tiesiskajai nenoteiktībai saimnieciskās darbības subjektus un, otrkārt, riskam, pēc šāda perioda beigām vairs nespēt pierādīt, ka attiecīgās darbības bijušas likumīgas (šajā ziņā skat. spriedumus
Ze Fu Fleischhandel
un
Vion Trading
, C‑201/10 un C‑202/10,
EU:C:2011:282
, 45. punkts, kā arī
Cruz & Companhia
, C‑341/13,
EU:C:2014:2230
, 62. punkts).
Ņemot vērā iepriekš minēto, uz sesto un devīto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta ceturtā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka turpināta vai vairākkārtēja pārkāpuma gadījumā šajā daļā paredzēto termiņu sāk skaitīt brīdī, kad tas ir beidzies, neatkarīgi no brīža, kad valsts iestāde ir uzzinājusi par šo pārkāpumu.
Par septīto jautājumu
Ar septīto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka kompetentās iestādes lēmumi, kuri attiecas uz izmeklēšanu vai iztiesāšanu un kuri darīti zināmi konkrētajai personai saskaņā ar šī punkta trešo daļu, var pārtraukt šī paša punkta ceturtajā daļā paredzēto termiņu.
Kā tika norādīts šī sprieduma 63. punktā, Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta ceturtajā daļā ir noteikta absolūta robeža, kas piemērojama pārkāpumu iztiesāšanas noilgumam, proti, šis noilgums iestājas vēlākais brīdī, kad beidzas divreiz ilgākais termiņš par to, kurš noteikts šīs pašas tiesību normas pirmajā daļā un kurā kompetentā iestāde nav uzlikusi sodu, izņemot tad, ja administratīvā lieta ir tikusi apturēta saskaņā ar šīs regulas 6. panta 1. punktu.
No tā izriet, ka, izņemot šo pēdējo minēto gadījumu, kompetentās iestādes lēmumi, kuri attiecas uz izmeklēšanu vai iztiesāšanu un kuri darīti zināmi konkrētajai personai saskaņā ar šīs regulas 3. panta 1. punkta trešo daļu, nepārtrauc šīs pašas regulas 3. panta 1. punkta ceturtajā daļā paredzēto termiņu.
Šo secinājumu apstiprina šī termiņa mērķis, kas, kā norādīts šī sprieduma 64. punktā, ir tieši nepieļaut, ka ar vairākkārtējiem pārtraucošiem lēmumiem nenoteikti var tikt novēlots pārkāpuma iztiesāšanas noilgums.
Ņemot vērā iepriekš minēto, uz septīto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka kompetentās iestādes lēmumi, kuri attiecas uz izmeklēšanu vai iztiesāšanu un kuri darīti zināmi konkrētajai personai saskaņā ar šī punkta trešo daļu, nepārtrauc šī paša punkta ceturtajā daļā paredzēto termiņu.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

1)
Padomes 1995. gada 18. decembra Regulas (EK, Euratom) Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību 3. panta 1. punkta trešā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “kompetentā iestāde” šīs tiesību normas izpratnē nozīmē iestādi, kuras kompetencē saskaņā ar valsts tiesībām ietilpst pieņemt attiecīgos lēmumus, kas attiecas uz izmeklēšanu vai iztiesāšanu, un šī iestāde var nebūt tā, kura piešķir vai atgūst nelikumīgi saņemtās naudas summas, ar ko nodarīts kaitējums Eiropas Savienības finanšu interesēm;

2)
Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta trešā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka lēmumi, kas attiecas uz pārkāpuma izmeklēšanu vai iztiesāšanu, ir darīti zināmi “konkrētajai personai” šīs tiesību normas izpratnē, ja visi fakti ļauj secināt, ka konkrētie lēmumi, kas attiecas uz izmeklēšanu vai iztiesāšanu, patiešām ir tikuši darīti zināmi konkrētajai personai. Attiecībā uz juridisko personu šis nosacījums ir izpildīts, ja konkrētais lēmums patiešām ir ticis darīts zināms personai, kuras rīcība saskaņā ar valsts tiesībām var tikt attiecināta uz šo juridisko personu, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai;

3)
Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta trešā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka lēmumā pietiekami precīzi ir jānorāda darbības, uz kurām ir attiecināmas aizdomas par pārkāpumiem, lai tas būtu “lēmums, kas attiecas uz izmeklēšanu vai iztiesāšanu” šīs tiesību normas izpratnē. Ar šo precizitātes prasību tomēr netiek prasīts, lai minētajā lēmumā būtu minēta iespēja par īpaša administratīvā soda vai pasākuma noteikšanu. Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai pamatlietā apspriestais ziņojums šo prasību izpilda;

4)
Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka attiecībā uz laika ziņā pastāvošu saikni, ar kuru pārkāpumiem ir jābūt saistītiem, lai tos varētu uzskatīt par “vairākkārtēju pārkāpumu” šīs tiesību normas izpratnē, ir vienīgi prasīts, lai laikposms, kas katru pārkāpumu nošķir no iepriekšējā, ir mazāks par šī paša punkta pirmajā daļā paredzēto noilguma termiņu. Tādi pārkāpumi kā pamatlietā attiecībā uz ražotāja uzglabātā cukura daudzuma aprēķināšanu, kas veikta dažādu cukura tirdzniecības gadu laikā, kā rezultātā šis pats ražotājs ir iesniedzis kļūdainas deklarācijas par minētajiem daudzumiem, un šī fakta dēļ nelikumīgu naudas summu kā uzglabāšanas izmaksu atmaksa pārskaitīšana principā ir uzskatāmi par “vairākkārtēju pārkāpumu” Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai;

5)
Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka visu pārkāpumu atzīšana par “turpinātu vai vairākkārtēju pārkāpumu” šīs tiesību normas izpratnē nav izslēgta gadījumā, ja kompetentās iestādes nav regulāri un rūpīgi pārbaudījušas konkrēto personu;

6)
Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta ceturtā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka turpināta vai vairākkārtēja pārkāpuma gadījumā šajā daļā paredzēto termiņu sāk skaitīt brīdī, kad tas ir beidzies, neatkarīgi no brīža, kad valsts iestāde ir uzzinājusi par šo pārkāpumu;

7)
Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka kompetentās iestādes lēmumi, kuri attiecas uz izmeklēšanu vai iztiesāšanu un kuri darīti zināmi konkrētajai personai saskaņā ar šī punkta trešo daļu, nepārtrauc šī paša punkta ceturtajā daļā paredzēto termiņu.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.