CELEX: 62011CJ0431
Координация на системите за социална сигурност
Споразумение за ЕИП
Предложение за изменение
Решение на Съвета
Избор на правното основание
Член 48 ДФЕС
Член 79, параграф 2, буква б) ДФЕС

Със своята жалба Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия иска Съдът, от една страна, да отмени Решение 2011/407/ЕС на Съвета от 6 юни 2011 година за позицията, която да бъде взета от Европейския съюз в рамките на Съвместния комитет на ЕИП по отношение на изменение на приложение VI (Социална сигурност) и протокол 37 към Споразумението за ЕИП (
ОВ L 182, стр. 12
, наричано по-нататък „обжалваното решение“), и от друга страна, в случай, че отмени това решение — да запази неговите правни последици до приемането на ново решение.
Правна уредба
Право на Съюза
Член 48 ДФЕС, който е включен в съдържащите се в част трета, дял IV ДФЕС разпоредби, отнасящи се до свободното движение, гласи:
„Европейският парламент и Съветът, като действат в съответствие с обикновената законодателна процедура, приемат такива мерки в областта на социалната сигурност, които са необходими за гарантиране на свободно движение на работниците; за тази цел той създава условия, за да осигури на заетите и самостоятелно заетите работници-мигранти и на лицата на тяхна издръжка:
a)
сумиране на всички периоди, които се зачитат по съответните национални законодателства, за придобиване и запазване на правото на обезщетение и за изчисляване на размера на обезщетението;
б)
изплащане на обезщетенията на лицата, пребиваващи на териториите на държавите членки;
[…]“.
Член 79 ДФЕС, който е включен в разпоредбите на част трета, дял V ДФЕС, отнасящи се до пространството на свобода, сигурност и правосъдие, предвижда:
„1.   Съюзът развива обща имиграционна политика, целяща да гарантира, на всички етапи, ефективно управление на миграционните потоци, справедливо третиране на гражданите на трети страни, пребиваващи законно в държавите членки, както и предотвратяване на незаконната имиграция и трафика на хора и засилена борба с тези явления.
2.   За целите на параграф 1 Европейският парламент и Съветът приемат, в съответствие с обикновената законодателна процедура, мерки в следните области:
[…]
б)
определянето на правата на гражданите на трети страни, пребиваващи законно в дадена държава членка, включително условията за свобода на движение и пребиваване в другите държави членки;
[…]“
Съгласно член 2 от протокол (№ 21) относно позицията на Обединеното кралство и Ирландия по отношение на пространството на свобода, сигурност и правосъдие „никоя от разпоредбите на дял V, трета част от [ДФЕС], никоя мярка, приемана по прилагането на същия дял, никоя разпоредба на което и да е международно споразумение, сключено от Съюза във връзка с прилагането на същия дял и никое решение на Съда на Европейския съюз за тълкуване на такива разпоредби или мерки, не са обвързващи или приложими спрямо Обединеното кралство или Ирландия“.
Освен това съгласно член 1 и член 3 от този протокол Обединеното кралство и Ирландия не участват в приемането от Съвета на мерките, предложени въз основа на дял V, трета част от ДФЕС, освен ако не уведомят писмено Председателя на Съвета, в срок до три месеца, считано от внасянето в Съвета на предложение или инициатива, че желаят да вземат такова участие.
Споразумението за ЕИП
Споразумението за Европейското икономическо пространство от 2 май 1992 г. (
ОВ L 1, 1994 г., стр. 3
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 53, стр. 4, наричано по-нататък „Споразумението за ЕИП“) е сключено на основание член 238 от Договора за ЕО, понастоящем член 217 ДФЕС, като споразумение за асоцииране между Европейските общности и техните тогавашни държави членки, от една страна, и от друга страна, държавите, които тогава са били част от Европейската асоциация за свободна търговия (ЕАСТ), а именно Република Австрия, Република Финландия, Република Исландия, Княжество Лихтенщайн, Кралство Норвегия, Кралство Швеция и Швейцарската конфедерация.
Съгласно съображение5 от Споразумението страните по него се договарят „да осъществят по възможно най-пълен начин свободното движение на стоки, хора, услуги и капитали в цялото Европейско икономическо пространство [(ЕИП)]“.
Член 1 от Споразумението има следното съдържание:
„1.   Настоящото споразумение за асоцииране има за цел да подпомага постоянното и балансирано укрепване на търговските и икономически отношения между договарящите се страни, при еднакви условия на конкуренция и при спазване на същите правила за създаване на еднородно [ЕИП] […].
2.   С цел постигането на определените в параграф 1 цели, асоциирането включва съгласно разпоредбите на настоящото споразумение:
a)
свободното движение на стоки,
б)
свободното движение на хора,
в)
свободното движение на услуги,
г)
свободното движение на капитали,
д)
установяването на режим, осигуряващ истинска конкуренция и еднакво спазване на свързаните с нея правила,
е)
укрепване на сътрудничеството в други области, като научните и развойни изследвания, околната среда, образованието и социалната политика“.
Съгласно член 3 от Споразумението за ЕИП:
„Договарящите се страни вземат всички подходящи мерки с общ или специален характер, необходими за осигуряване на изпълнението на задълженията, произтичащи от настоящото споразумение.
Те се въздържат от всякакви мерки, които биха могли да поставят под заплаха осъществяването на целите на настоящото споразумение.
Освен това те подпомагат сътрудничеството в рамките на настоящото споразумение“.
Член 6 от Споразумението за ЕИП гласи:
„Без да се засяга бъдещото развитие на съдебната практика, разпоредбите на настоящото споразумение, когато по същество са идентични на съответните правила на Договора за създаване на Европейската икономическа общност, на Договора за създаване на Европейската общност за въглища и стомана и на актовете, приети при прилагане на тези два договора, се тълкуват за целите на въвеждането и прилагането им съгласно съответната съдебна практика на Съда на Европейските общности, предхождаща датата на подписване на настоящото споразумение“.
Член 7 от същото Споразумение гласи:
„Актовете на които се прави позоваване или които се съдържат в приложенията на настоящото споразумение или в решенията на Съвместния комитет на ЕИП, са задължителни за договарящите се страни и представляват съставна част от, или се включват в тяхната вътрешна правна уредба по следния начин:
a)
даден акт, който съответства на определен регламент на ЕИО, се включва като такъв във вътрешната правна уредба на договарящите се страни;
[…]“.
Член 28 от Споразумението за ЕИП, който по същество възпроизвежда съдържанието на член 45 ДФЕС, предвижда следното:
„1.   Осигурява се свободното движение на работници между държавите членки на ЕО и държавите от ЕАСТ.
2.   То предполага премахването на всякаква дискриминация, основана на национална принадлежност, между работниците на държавите членки на ЕО и на държавите от ЕАСТ, по отношение на трудовата заетост, възнаграждението и другите условия на работа и заетост.
3.   То включва правото, като се има предвид че е възможно прилагане на ограничения, ако те са оправдани от съображения, свързани с обществения ред, обществената безопасност или общественото здраве:
a)
да се отговаря на действителни предложения за работа;
б)
да се извършва свободно движение за тази цел в рамките на териториите на държавите членки на ЕО и на държавите от ЕАСТ;
в)
да се пребивава в някоя от държавите членки на ЕО или от държавите от ЕАСТ за целите на заетостта съгласно разпоредбите относно заетостта на гражданите на тази държава, установени в законовите, подзаконовите и административните актове;
г)
да се остава на територията на определена държава членка на ЕО или на държава от ЕАСТ, след наемане на работа.
[…]“.
Член 29 от Споразумението за ЕИП, който по същество възпроизвежда съдържанието на член 48 ДФЕС предвижда:
„В областта на социалната сигурност, за да се осъществи свободното движение на работниците и самостоятелно заетите лица, договарящите се страни съгласно приложение VI осигуряват на работниците и самостоятелно заетите лица, както и на лицата, притежава[щ]и техните права по-специално:
a)
сумирането, на натрупаните периоди на трудов стаж, които са зачетени от различните национални законодателства, с цел придобиване и поддържане на правото на обезщетения, както и за тяхното изчисляване;
б)
изплащането на обезщетения на лицата, които живеят на териториите на договарящите се страни“.
В приложение VI към Споразумението за ЕИП, озаглавено „Социална сигурност“, в дела под заглавие „Актове, на които се прави позоваване“ се посочват Регламент (ЕИО) № 1408/71 на Съвета от 14 юни 1971 година за прилагането на схеми за социално осигуряване на заети лица и членове на техните семейства, които се движат в рамките на Общността (
ОВ L 149, стр. 2
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 1, стр. 26), и Регламент (ЕИО) № 574/72 на Съвета от 21 март 1972 година относно определяне на реда за прилагане на Регламент № 1408/71 (
ОВ L 74, стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 1, стр. 74).
На 1 юли 2011 г. Съвместния комитет на ЕИП приема Решение № 76/2011, целта на което по-специално е да се актуализират съдържащите се в приложение VI към Споразумението за ЕИП позовавания на Регламент № 1408/71 и Регламент № 574/72, поради замяната на тези регламенти съответно с Регламент (ЕО) № 883/2004 на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година за координация на системите за социално осигуряване (
ОВ L 166, стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 82), изменен с Регламент (ЕО) № 988/2009 на Европейския парламент и на Съвета от 16 септември 2009 година (
ОВ L 284, стр. 43
, наричан по-нататък „Регламент № 883/2004“), както и от Регламент (ЕО) № 987/2009 на Европейския парламент и на Съвета от 16 септември 2009 година за установяване процедурата за прилагане на Регламент № 883/2004 (
ОВ L 284, стр. 1
). Освен това целта на това решение, съгласно неговото съображение 22, е да се измени протокол 37 към Споразумението за ЕИП, за да бъде включена в неговия списък с комитети създадената от Регламент № 883/2004 административна комисия за координация на системите за социално осигуряване.
Обстоятелства в основата на спора
На 9 септември 2010 г. Европейската комисия представя предложение за решение на Съвета за приемане на становище на Европейския съюз относно изменение на приложение VI (Социална сигурност) и на протокол 37 към Споразумението за ЕИП. Като правно основание за предложението са посочени член 48 ДФЕС, член 218, параграф 9 ДФЕС и член 352 ДФЕС.
На 10 март 2011 г. Комисията представя коригирано предложение, изменящо посоченото правно основание. Съгласно мотивите на това предложение, след като Договорът от Лисабон е разширил обхвата на определената в член 48 ДФЕС компетентност и спрямо самостоятелно заетите работници мигранти, вече не е необходимо основанието да бъде член 352 ДФЕС.
На 6 юни 2011 г. Съветът приема обжалваното решение, основавайки се на член 48 ДФЕС и член 218, параграф 9 ДФЕС.
С Решение № 76/2011 Съвместният комитет на ЕИП нанася предвидените изменения в приложение VI и в протокол 37 към Споразумението за ЕИП. За да може това решение да влезе в сила обаче, е необходимо една от страните по Споразумението за ЕИП да изпълни определени конституционни изисквания.
Обединеното кралство подава настоящата жалба, тъй като счита за сгрешено правното основание на обжалваното решение, което е трябвало да бъде прието на основание член 79, параграф 2, буква б) ДФЕС.
Искания на страните и производството пред Съда
Обединеното кралство иска от Съда:
—
да отмени обжалваното решение,
—
да ограничи действието във времето на това решение до приемането от Съвета на основание член 79, параграф 2, буква б) ДФЕС на ново решение, и
—
да осъди Съвета да заплати съдебните разноски.
Съветът иска жалбата да бъде отхвърлена и Обединеното кралство да бъде осъдено да заплати съдебните разноски.
С определение на председателя на Съда от 10 януари 2012 г. Ирландия и Комисията са допуснати да встъпят в подкрепа съответно на Обединеното кралство и на Съвета.
Устната фаза на производството приключва на 21 март 2013 г. след представяне на заключението на генералния адвокат.
С акт, постъпил в секретариата на Съда на 23 май 2013 г., Обединеното кралство иска Съдът да възобнови устната фаза на производството на основание член 83 от неговия процедурен правилник.
В подкрепа на това искане Обединеното кралство посочва, че в заключението на генералния адвокат се развиват нови доводи, които не са били изобщо обсъждани от страните и които биха могли да повлияят на решението на Съда.
Във връзка с това следва да се отбележи, че в съответствие с член 83 от своя процедурен правилник Съдът може във всеки момент, след като изслуша генералния адвокат, да разпореди възобновяване на устната фаза на производството, по-специално ако счита, че делото не е достатъчно изяснено или че трябва да се реши въз основа на довод, който страните или посочените в член 23 от Статута на Съда на Европейския съюз заинтересовани лица не са разисквали (вж. Решение от 22 ноември 2012 г. по дело Bank Handlowy и Adamiak, C‑116/11, точка 28 и цитираната съдебна практика).
В конкретния случай обаче след изслушване на генералния адвокат Съдът счита, че разполага с всички доказателства, които са му необходими, за да се произнесе по подадената от Обединеното кралство жалба, и че тези доказателства са били предмет на водени пред него устни състезания.
Поради това искането за възобновяване на устната фаза на производството следва да бъде отхвърлено.
По жалбата
Доводи на страните
Подкрепяно от Ирландия, Обединеното кралство иска обжалваното решение да бъде отменено, тъй като неправилно възприема като материално правно основание член 48 ДФЕС. Всъщност, според Обединеното кралство тази разпоредба определя компетентността на Съюза за приемане на мерки единствено по отношение на работници, които са граждани на държавите членки, както това било ясно установено от Съда в Решение от 5 юли 1984 по дело Meade (
238/83, Recueil, стр. 2631
).
От друга страна, доколкото има за цел да разшири посредством международно споразумение разпоредбите на Регламент № 883/2004 спрямо гражданите на Република Исландия, Княжество Лихтенщайн и Кралство Норвегия, обжалваното решение целяло да предостави допълнителни права в областта на социалната сигурност на граждани на трети страни. Поради това акт от този вид трябвало да се приеме на основание член 79, параграф 2, буква б) ДФЕС, който именно допуска да се приемат мерки за определяне на „правата на гражданите на трети страни, пребиваващи законно в дадена държава членка“. Впрочем последно посочената разпоредба от ДФЕС е била възприета при приемането на други подобни мерки, които са разширили приложението на такива права спрямо граждани на трети страни, каквито по-точно са Алжирската демократична народна република, Държавата Израел, Бившата югославска република Македония, Кралство Мароко и Република Тунис.
Обединеното кралство допълва, че изборът между едната или другата от тези разпоредби на ДФЕС като правно основание налага да се следват съществено различаващи се законодателни процедури, които имат важни последици както за самото Обединено кралство, така и за Ирландия.
В частност, за разлика от приетите на основание член 48 ДФЕС актове, тези, които са приети на основание член 79 ДФЕС, били приложими по отношение на тези държави членки само ако последните се възползват от възможността да се присъединят към тях в съответствие с разпоредбите на протокол (№ 21).
Следователно приемането на обжалваното решение на погрешното основание член 48 ДФЕС лишило Обединеното кралство и Ирландия от възможността, с която разполагат по силата на първичното право на Съюза, да не участват в приемането на и да не бъдат обвързани от решение, с което обхватът на правата в областта на социалната сигурност се разширява спрямо гражданите на ЕАСТ.
Признавайки, че от влизането в сила на Договора от Амстердам член 79, параграф 2 ДФЕС действително е бил използван за предоставяне на права на граждани на трети страни в областта на социалната сигурност, Съветът, подкрепен от Комисията, счита, че това правно основание не е подходящо за приемането на обжалваното решение.
Текстът на Споразумението за ЕИП всъщност по никакъв начин не подсказвал, че то е сключено в рамките на осъществяването на „обща[та] имиграционна политика“ и „цел[и] да гарантира ефективно управление на миграционните потоци“ по смисъла на член 79 ДФЕС.
Освен това според Съвета да се разглежда предложеното с обжалваното решение изменение на Споразумението за ЕИП като част от политиката на Съюза в областта на имиграцията — което предполага свързаните с това последици, а именно изключването на Кралство Дания, както и възможността Обединеното кралство и Ирландия да изберат да не участват — било несъвместимо с поетите от Съюза по силата на Споразумението за ЕИП задължения спрямо държавите от ЕАСТ и можело да застраши осъществяването на основната цел на това споразумение, която е приключването по възможно най-цялостен начин на осъществяването на вътрешния пазар в рамките на цялото ЕИП.
Предвид това Съветът счита, че доколкото обжалваното решение цели да разшири с държавите от ЕАСТ, които са членове на ЕИП, новите достижения на правото на Съюза в областта на координацията на системите за социална сигурност и доколкото тези нови достижения са необходими за осъществяването на преследваната от Споразумението за ЕИП основна цел чрез гарантиране на гражданите на тези държави ефективна свобода на движение на територията на Съюза, то подходящото правно основание за приемането на становището на Съюза в тази област е именно член 48 ДФЕС.
В своята писмена реплика Обединеното кралство уточнява допълнително доводите, поради които не приема направеното с обжалваното решение предложение за включване на Регламент № 883/2004 в Споразумението за ЕИП. Във връзка с това Обединеното кралство подчертава, че по-конкретно спрямо споменатия в приложение VI към Споразумението за ЕИП Регламент № 1408/71, този регламент е разширил действието по отношение на лицата на социалната сигурност на Съюза, включвайки „неактивните“ граждани. Обединеното кралство обаче било против разширяването на режима на социално осигуряване към неактивни граждани на трети държави и именно поради това е взело решение да не участва в приемането на Регламент (ЕС) № 1231/2010 на Европейския парламент и на Съвета от 24 ноември 2010 година за разширяване обхвата на Регламент (ЕО) № 883/2004 и на Регламент (ЕО) № 987/2009 по отношение на гражданите на трети държави, които все още не са обхванати от тези регламенти единствено на основание тяхното гражданство (
ОВ L 344, стр. 1
).
Съветът оспорва този анализ с твърдението, че Регламент № 1408/71, който е приложим спрямо заетите работници, а от 1981 г. и спрямо самостоятелно заетите работници, вече обхващал различни категории икономически „неактивни“ граждани, каквито са пенсионерите, учащите се или лицата в неплатен отпуск. Поради това нямало никаква разлика между действието по отношение на лицата на посочения регламент и това на Регламент № 883/2004.
Впрочем, въпреки изричното искане на Съвета, Обединеното кралство не предоставило конкретни данни за броя и категорията на лицата, които понастоящем са обхванати от Регламент № 883/2004 и които не попадат в приложното поле на Регламент № 1408/71.
Съображения на Съда
Най-напред следва да се посочи, както на това обръща внимание генералният адвокат в точка 31 от своето заключение, че безспорно за всички страни в настоящото производство Съветът е основал правилно от процесуалноправна гледна точка обжалваното решение на член 218, параграф 9 ДФЕС.
От друга страна, със своята жалба Обединеното кралство оспорва позоваването на член 48 ДФЕС в качеството на материално правно основание за приемането на това решение.
В това отношение следва да се напомни, че съгласно постоянната съдебна практика изборът на правно основание на акт на Съюза трябва да се основава на обективни критерии, които подлежат на съдебен контрол, сред които по-специално са целта и съдържанието на акта (Решение от 19 юли 2012 г. по дело Парламент/Съвет, C‑130/10, точка 42 и цитираната съдебна практика).
В случая, видно от неговите съображения и от единствената му разпоредба, обжалваното решение има за цел да се приеме становище на Съюза в рамките на Съвместния комитет на ЕИП по проект за изменение на приложение VI и на протокол 37 към Споразумението за ЕИП.
В частност, както бе припомнено в точка 15 от настоящото съдебно решение, обжалваното решение цели основно, от една страна, да се актуализират съдържащите се в приложение VI към Споразумението за ЕИП позовавания на Регламент № 1408/71 и Регламент № 574/72 поради замяната на тези регламенти с Регламент № 883/2004 и Регламент № 987/2009, и от друга страна, да бъде включена в съдържащия се в протокол 37 към същото Споразумение списък с комитети създадената от Регламент № 883/2004 административна комисия за координация на системите за социално осигуряване.
Поради това целта на обжалваното решение е да се даде възможност достиженията на правото на Съюза относно координацията на системите за социална сигурност, изменени с Регламент № 883/2004 и Регламент № 987/2009, да се прилагат също и в държавите от ЕАСТ, които са договарящи страни по Споразумението за ЕИП.
Тъй като обжалваното решение цели промяна на съдържащите се в Споразумението за ЕИП правила относно координацията на системите за социална сигурност, за да се определи дали член 48 ДФЕС е подходящото правно основание за приемането на посоченото решение, е важно да се има предвид и контекстът, в който се вписва това решение, и по-специално целта и съдържанието на това Споразумение.
Във връзка с това още в самото начало следва да се напомни, че Споразумението за ЕИП създава тясно асоцииране между Съюза и държавите от ЕАСТ, което се основава на особените и привилегировани връзки между асоциираните страни.
Всъщност, както Съдът вече е имал случай да уточни, една от основните цели на Споразумението за ЕИП, страни по което са също Обединеното кралство и Ирландия, е да се осъществи по възможно най-пълен начин свободното движение на стоки, хора, услуги и капитали в цялото Европейско икономическо пространство, така че изграденият на територията на Съюза вътрешен пазар да обхване и държавите от ЕАСТ (Решение от 23 септември 2003 г. по дело Ospelt и Schlössle Weissenberg,
C-452/01, Recueil, стр. I-9743
, точка 29).
С оглед на настоящото дело, Споразумението за ЕИП въвежда по-специално в член 28 свободното движение на работници между държавите членки и държавите от ЕАСТ, а в член 29 утвърждава признаването на свързаните с него социалноосигурителни права с формулировка, която по същество е същата като използваната съответно в членове 45и 48 ДФЕС.
С оглед на това съгласно член 1, параграф 2, буква е) от Споразумението за ЕИП създаденото от него асоцииране обхваща укрепването на сътрудничеството в социалната политика и изисква в изпълнение на член 3 от споразумението страните не само да подпомагат сътрудничеството в рамките на споразумението, но също да се въздържат от всякакви мерки, които биха могли да поставят под заплаха осъществяването на неговите цели.
Следва също да се посочи, че в изпълнение на член 7 от посоченото споразумение актовете, на които се прави позоваване в приложенията към Споразумението за ЕИП или в решенията на Съвместния комитет на ЕИП, са задължителни за договарящите се страни и представляват съставна част от тяхната вътрешна правна уредба.
В частност, по отношение на регламент на Съюза посоченият член 7, буква a) предвижда изрично, че подобен акт се включва „като такъв“ във вътрешната правна уредба на договарящите се страни, а именно без за целта да е необходима транспонираща мярка.
Следователно, както основателно подчертава Комисията, обжалваното решение цели да уреди пряко не само социалните права на гражданите на съответните три държави от ЕАСТ, но по същия начин и социалните права на гражданите на Съюза в тези държави. С други думи предвиденото с това решение изменение не само позволява по същество на исландските, лихтенщайнските и норвежките граждани да се позовават на територията на Съюза на правата, които за тях произтичат от прилагането на Регламент № 883/2004 и Регламент № 987/2009, но същевременно е от полза и за гражданите на държавите членки, които могат да се позовават на тези права в посочените държави.
След това уточнение, във връзка с настоящото дело следва да се посочи, че при сключването на Споразумението за ЕИП действащият вече тогава Регламент № 1408/71 е бил интегриран в приложение VI и в протокол 37 към това споразумение, вследствие от което съдържащата се в него правна уредба относно координацията на системите за социална сигурност е обхванала цялото ЕИП.
Доколкото обаче обжалваното решение цели да замени позоваването на Регламент № 1408/71 с позоваване на Регламент № 883/2004, който отменя Регламент № 1408/71, следва да се подчертае, че по същество това решение позволява — при зачитане на поетите от страните по Споразумението за ЕИП задължения, както и на вече достигнатото след неговото влизане в сила равнище на интеграция — да се поддържа разширяването на обхвата на социалните права в полза на гражданите на съответните държави, както това е било предвидено и приведено в изпълнение от Споразумението за ЕИП още през 1992 г.
По този начин обжалваното решение се вписва именно сред мерките, с които правото на вътрешния пазар на Съюза трябва, доколкото е възможно, да се разширява към ЕИП, така че гражданите на посочените държави да се ползват от свободното движение на хора при същите социални условия, които важат за гражданите на Съюза.
Всъщност при липсата на предвиденото с обжалваното решение изменение, свободното движение на хора в ЕИП няма да може да се упражнява при същите социални условия, които са предвидени в рамките на Съюза, което несъмнено ще навреди на развитието на асоциирането и на осъществяването на целите на Споразумението за ЕИП.
Следователно модернизирането и опростяването на действащите в рамките на Съюза правила за координация на системите за социална сигурност, които се цели да се постигнат именно с обжалваното решение, като Регламент № 1408/71 се замени с Регламент № 883/2004, трябва по необходимост да се извършат и на равнището на ЕИП.
При тези обстоятелства следва да се приеме, че предвид контекста, в който се вписва, обжалваното решение е могло валидно да се приеме на основание член 48 ДФЕС.
Поради това и за изчерпателност следва да се посочи, че противно на твърденията на Обединеното кралство и Ирландия, член 79, параграф 2 ДФЕС не може да служи като основание за приемането на мярка, каквато е обжалваното решение.
Най-напред, както генералният адвокат посочва в точки 39—41 от своето заключение, тази разпоредба трябва да се тълкува в контекста, в който се вписва, а това е глава 2 от дял V ДФЕС, озаглавена „Политики относно контрола по границите, убежището и имиграцията“, както и в светлината на параграф 1 от същия член, съгласно който Съюзът цели да развива обща политика в областта на имиграцията, за да осигури „ефективно управление на миграционните потоци, справедливо третиране на гражданите на трети страни […] както и предотвратяване на незаконната имиграция и трафика на хора и засилена борба с тези явления“.
Предвид обаче контекста в развитието на асоциирането с държавите от ЕАСТ, в който се вписва мярка, каквато е обжалваното решение, и по-специално с оглед на преследваните от това асоцииране цели, такава мярка явно не е съвместима с подобни цели.
По-нататък, не може да се изключи, че прибягването до член 79, параграф 2 ДФЕС, което предполага възможност за неучастие на Обединеното кралство и/или Ирландия, в действителност би могло, в нарушение на споменатия в точка 52 от настоящото съдебно решение член 3 от Споразумението за ЕИП, да застраши осъществяването на целите на това споразумение. В частност, в хипотезата, при която не се сключва никакво споразумение между тези държави членки и заинтересованите държави от ЕАСТ, подобно прибягване би довело до създаването на едновременно съществуващи два паралелни правни режима на координация на системите за социална сигурност.
Накрая, що се отнася до изведения от Обединеното кралство и от Ирландия довод, съгласно който прибягването до член 79, параграф 2 ДФЕС в случая било оправдано с оглед на обстоятелството, че тази разпоредба вече е била възприета от законодателя на Съюза за обосноваване на приемането на подобни решения по отношение на други трети държави, то този довод не може да се приеме в рамките на настоящото дело.
Всъщност във връзка с това е достатъчно да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика определянето на правното основание на даден акт трябва да се извърши при отчитане на целта и съдържанието му, а не с оглед на правното основание за приемането на други актове на Съюза, които евентуално може да притежават сходни характеристики (вж. по-специално Решение от 10 януари 2006 по дело Комисия/Съвет,
C-94/03, Recueil, стр. I-1
, точка 50 и цитираната съдебна практика).
Поради това, предвид всички изложени по-горе съображения, следва да се заключи, че обжалваното решение е било правилно прието чрез позоваване на член 48 ДФЕС в качеството на материално правно основание.
Следователно, след като жалбата не е основателна, тя трябва да се отхвърли.
По съдебните разноски
Съгласно член 138, параграф 1 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. След като Съветът е направил искане за осъждането на Обединеното кралство и последното е загубило делото, то трябва да бъде осъдено да заплати разноските. На основание член 140, параграф 1 от същия правилник встъпилите по делото страни понасят направените от тях съдебни разноски.

По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:

1)
Отхвърля жалбата.

2)
Осъжда Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия да заплати съдебните разноски.

3)
Ирландия и Европейската комисия понасят направените от тях съдебни разноски.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: английски.