CELEX: 62013CJ0655
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Sociālais nodrošinājums
Regula (EEK) Nr. 1408/71
71. pants
Jēdziens “pārrobežu darba ņēmējs
daļējs bezdarbnieks”
Dzīvesvietas dalībvalsts un kompetentās dalībvalsts atteikums piešķirt bezdarbnieka pabalstu

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, redakcijā, kas grozīta un atjaunināta ar Padomes 1996. gada 2. decembra Regulu (EK) Nr. 118/97 (
OV 1997, L 28, 1. lpp.
), ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 1998. gada 29. jūnija Regulu (EK) Nr. 1606/98 (
OV L 209, 1. lpp.
; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1408/71”), 71. pantu.
Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā, kurā
H. J. Mertens
vēršas pret
Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen
(Darba ņēmēju sociālās apdrošināšanas pārvaldības iestādes Valde, turpmāk tekstā – “
Uwv
”) par pēdējās minētās atteikumu piešķirt ieinteresētajai personai bezdarbnieka pabalstu.
Atbilstošās tiesību normas
Regulas Nr. 1408/71 1. pantā “Definīcijas” ir noteikts:
“Šajā regulā:
[..]
o)
“kompetenta institūcija” nozīmē:
i)
to institūciju, kurā attiecīgā persona ir apdrošināta brīdī, kad tiek iesniegts pieteikums pabalsta saņemšanai,
vai
ii)
to institūciju, no kuras attiecīgā persona ir tiesīga vai būtu tiesīga saņemt pabalstus, ja šī persona vai kāds tās ģimenes loceklis vai ģimenes locekļi dzīvotu tādā dalībvalstī, kurā atrodas šī institūcija,
vai
iii)
to institūciju, ko norādījusi attiecīgās dalībvalsts kompetentā iestāde,
vai
iv)
tādas sistēmas gadījumā, kura saistīta ar darba devēja atbildību attiecībā uz 4. panta 1. punktā noteiktajiem pabalstiem – vai nu darba devēju vai iesaistīto apdrošinātāju, vai gadījumā, ja tādu nav, organizāciju vai iestādi, ko norīkojusi attiecīgās dalībvalsts kompetentā iestāde;
[..]
q)
“kompetentā valsts” nozīmē to dalībvalsti, kurā atrodas kompetentā institūcija;
[..].”
Šīs regulas 13. pantā ir noteikts:
“1.   Ievērojot 14.c un 14.f pantu, uz personām, kam piemēro šo regulu, attiecas tikai vienas dalībvalsts tiesību akti. Minētos tiesību aktus nosaka saskaņā ar šo sadaļu.
2.   Ievērojot 14. līdz 17. pantu:
a)
persona, kas ir nodarbināta vienā dalībvalstī, ir pakļauta šīs valsts tiesību aktiem arī tad, ja tā dzīvo citā dalībvalstī vai ja citā dalībvalstī atrodas tā uzņēmuma vai indivīda juridiskā adrese vai uzņēmējdarbības vieta, kurš nodarbina šo personu;
[..].”
Minētās regulas 71. panta 1. punkts ir izteikts šādā redakcijā:
“Bezdarbnieks, kas agrāk ir strādājis un kas savas pēdējās nodarbinātības laikā dzīvoja kādā dalībvalstī, kura nav kompetentā valsts, saņem pabalstus saskaņā ar šādiem noteikumiem:
a)
i)
pārrobežu darba ņēmējs, kurš ir daļēji vai periodiski bez darba tajā uzņēmumā, kas viņu nodarbina, saņem pabalstus saskaņā ar kompetentās valsts tiesību aktiem tā, it kā viņš dzīvotu šajā valstī; šos pabalstus nodrošina kompetentā institūcija;
ii)
pārrobežu darba ņēmējs, kurš ir pilnīgs bezdarbnieks, saņem pabalstus saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā viņš dzīvo, tā, it kā uz viņu būtu attiekušies šie tiesību akti viņa pēdējās nodarbinātības laikā; dzīvesvietas institūcija nodrošina šādus pabalstus uz sava rēķina;
[..].”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
No 2003. gada 1. janvāra līdz 2009. gada 28. februārim
H. J. Mertens
tika nodarbināta uz pilnu laiku uzņēmumā
Saueressig GmbH
(turpmāk tekstā – “
Saueressig
”) Frēdenē [
Vreden
] (Vācija).
Sākot no 2009. gada 1. marta,
H. J. Mertens
uz nepilnu laiku, tas ir, desmit stundām nedēļā, tika nodarbināta uzņēmumā
ATG Service GmbH
(turpmāk tekstā – “
ATG
”) Āhauzā [
Ahaus
] (Vācija).
Laikposmā no 2003. gada līdz 2009. gadam
H. J. Mertens
dzīvoja Enshedē [
Enschede
] (Nīderlande).
H. J. Mertens
lūdza
Uwv
piešķirt pabalstu atbilstoši Nīderlandes Bezdarbnieku likumam (
Werkloosheidswet
).
Uwv
šo lūgumu noraidīja, uzskatot, ka saskaņā ar Regulu Nr. 1408/71
H. J. Mertens
esot atzīstama par pārrobežu darba ņēmēju un tiktāl, ciktāl tā ir daļēja bezdarba situācijā, pieteikums bezdarbnieka pabalsta saņemšanai tai esot jāiesniedz sava darba atrašanās vietas dalībvalstī, tas ir, Vācijā. Nīderlandes tiesa, kas izskatīja strīdu pirmajā instancē, tāpat uzskatīja, ka
H. J. Mertens
esot piemērojami Vācijas tiesību akti.
Ar 2009. gada 29. aprīļa lēmumu
Bundesagentur für Arbeit
(Vācijas Federālā nodarbinātības aģentūra)
H. J. Mertens
pieteikumu par bezdarbnieka pabalsta piešķiršanu Vācijā noraidīja. Saskaņā ar Vācijas Sociālā nodrošinājuma kodeksu (
Sozialgesetzbuch
) šī aģentūra uzskatīja, ka
H. J. Mertens
, ņemot vērā, ka viņas darba attiecības uz nepilnu laiku ir turpinājušās pie cita darba devēja, esot pārrobežu darba ņēmējas – pilnīgas bezdarbnieces statuss. Par šo lēmumu
H. J. Mertens
iesniedza sūdzību
Sozialgericht Münster
(Sociālo lietu tiesa, Minstere, Vācija).
Ar 2013. gada 18. oktobra spriedumu, kas ir kļuvis galīgs,
Sozialgericht Münster H. J. Mertens
pret šo
Bundesagentur für Arbeit
lēmumu iesniegto sūdzību noraidīja.
Centrale Raad van Beroep
(Pēdējās instances administratīvo lietu tiesa, Nīderlande), izskatot
H. J. Mertens
apelācijas sūdzību par Nīderlandes tiesas pirmajā instancē pieņemto nolēmumu, uzskatīja, ka laikā, kad
H. J. Mertens
bija nodarbināta
Saueressig
un vēlāk –
ATG
, viņa esot bijusi pakļauta Vācijas tiesību aktiem. Šī tiesa norādīja, ka Regulas Nr. 1408/71 71. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) daļā runa esot par pārrobežu darba ņēmēju, “kurš ir daļēji vai periodiski bez darba tajā uzņēmumā, kas viņu nodarbina”, un ka šīs regulas 71. panta 1. punkta a) apakšpunkta ii) daļā ir paredzēts regulējums “pārrobežu darba ņēmējiem, kuri ir pilnīgi bezdarbnieki”. Minētā tiesa uzskata, ka šo pantu formulējums neļauj noteikt dalībvalsti, kura ir atbildīga par bezdarbnieka pabalstu pārrobežu darba ņēmēja – daļēja bezdarbnieka, kuru ir tieši nodarbinājis cits darba devējs tajā pašā dalībvalstī, gadījumā.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka Tiesa savā spriedumā lietā
de Laat
(C-444/98,
EU:C:2001:165
) saistībā ar pārrobežu darba ņēmēju, kuram vairs nav nekādas saiknes ar dalībvalsti, kurā viņš ir strādājis, un kurš tātad ir uzskatāms par pilnīgu bezdarbnieku Regulas Nr. 1408/71 71. panta 1. punkta a) apakšpunkta ii) daļas izpratnē, esot nospriedusi, ka bezdarbnieka pabalsta jomā kompetenta ir dzīvesvietas dalībvalsts.
Centrale Raad van Beroep
tāpat norāda uz Migrējošo darba ņēmēju sociālā nodrošinājuma administratīvās komisijas 2005. gada 17. oktobra Lēmumu Nr. 205 par jēdziena “daļējs bezdarbs” piemērošanu attiecībā uz pārrobežu darba ņēmējiem (
OV 2006, L 130, 37. lpp.
, un labojums –
OV L 330, 36. lpp.
), kurā šī administratīvā komisija esot uzskatījusi, ka daļējs bezdarbs ir saistīts ar to, vai starp darba devēju un darba ņēmēju pastāv vai nepastāv jebkādas darba tiesiskās attiecības.
Šī iemesla dēļ iesniedzējtiesa uzskata, ka tai rodas iespaids, ka no sprieduma lietā
de Laat
(
EU:C:2001:165
) un minētā lēmuma izriet, ka, lai
H. J. Mertens
varētu uzskatīt par pārrobežu darba ņēmēju, kas ir daļēja bezdarbniece, esot nepieciešams, lai ar
Saueressig
pastāvētu nepārtrauktas vai jaunas darba attiecības, pat uz nepilnu laiku, bet tādas, kas tieši seko darba attiecībām starp ieinteresēto personu un to pašu darba devēju [
Saueressig
]. Šī tiesa uzskata, ka tikai tad, ja darba ņēmējam vairs nav nekādas saiknes ar kompetento dalībvalsti, kur viņš ir strādājis, un viņš ir pilnīgs bezdarbnieks, viņam ir jāvēršas savas dzīvesvietas iestādē pēc palīdzības darba meklēšanā. Minētā tiesa no tā secina, ka bezdarbnieka pabalsta pienākums esot jāuzņemas dalībvalstij, kurā attiecīgajai personai pastāv vairāk iespēju atrast papildu darbu. Šajā gadījumā tai šķiet acīmredzami, ka šāds pienākums esot jāuzņemas Vācijas Federatīvajai Republikai.
Tomēr iesniedzējtiesai, ņemot vērā tostarp
Bundesagentur für Arbeit
pausto pretējo nostāju, šajā jautājumā ir šaubas. Tātad šī tiesa neizslēdz, ka
H. J. Mertens
varētu tikt uzskatīta par pilnīgu bezdarbnieci.
Šādos apstākļos
Centrale Raad van Beroep
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Regulas Nr. 1408/71 71. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauts, ka pārrobežu darba ņēmējs, kas tieši pēc darba attiecībām uz pilnu laiku ar dalībvalstī esošu darba devēju stājas darba attiecībās ar mazāku darba stundu skaitu pie cita tajā pašā dalībvalstī esoša darba devēja, tiek uzskatīts par pārrobežu darba ņēmēju, kurš ir daļējs bezdarbnieks?”
Par prejudiciālo jautājumu
Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai Regulas Nr. 1408/71 71. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka pārrobežu darba ņēmējs, kas tieši pēc darba attiecību uz pilnu laiku ar dalībvalstī, kura nav viņa dzīvesvietas valsts, esošu darba devēju beigām stājas darba attiecībās uz nepilnu laiku pie cita tajā pašā dalībvalstī esoša darba devēja, tiek uzskatīts par pārrobežu darba ņēmēju, kurš ir daļējs bezdarbnieks, šīs tiesību normas izpratnē.
Regulas Nr. 1408/71 71. pantā ir ietvertas īpašas normas, kas piemērojamas bezdarbniekiem, kuri pēdējās nodarbinātības laikā ir dzīvojuši dalībvalstī, kura nav kompetentā valsts. Tiesa jau ir nospriedusi, ka šī panta noteikumi ir vērsti uz to, lai nodrošinātu, ka migrējošam darba ņēmējam bezdarbnieka pabalsts tiek izmaksāts ar tādiem nosacījumiem, kuri ir vislabvēlīgākie jauna darba meklēšanai (skat. spriedumu
Miethe
, 1/85,
EU:C:1986:243
, 16. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šie noteikumi atšķiras no šīs regulas 13. panta 2. punktā paredzētā vispārīgā noteikuma, saskaņā ar kuru uz personu, kura dalībvalsts teritorijā veic darbu nodarbinātas personas statusā, attiecas šīs valsts tiesību akti (skat. spriedumu
Jeltes
u.c., C‑443/11,
EU:C:2013:224
, 20. punkts).
Tātad atbilstoši minētās regulas 71. panta 1. punkta a) apakšpunkta ii) daļai uz pārrobežu darba ņēmējiem, kuri ir pilnīgi bezdarbnieki, attiecas tās dalībvalsts tiesību akti, kuras teritorijā viņi dzīvo. Tiesa ir uzskatījusi, ka šajā normā ir netieši prezumēts, ka uz šādu darba ņēmēju šajā dalībvalstī attiecas darba meklēšanai vislabvēlīgākie nosacījumi (šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus
Miethe
,
EU:C:1986:243
, 17. punkts, kā arī
Jeltes
u.c.,
EU:C:2013:224
, 21. punkts).
No tā izriet, ka Regulas Nr. 1408/71 71. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) daļa, kurā paredzēts, ka pārrobežu darba ņēmējs, kurš ir daļēji vai periodiski bez darba tajā uzņēmumā, kas viņu nodarbina, ir pakļauts kompetentās dalībvalsts tiesību aktiem, ir jāsaprot tādējādi, ka ar to tiek netieši prezumēts arī tas, ka uz šādu darba ņēmēju šajā valstī attiecas darba meklēšanai vislabvēlīgākie nosacījumi.
Šajā ziņā kritērijiem, kas tiek izmantoti, lai noteiktu, vai pārrobežu darba ņēmējs ir uzskatāms par daļēju vai pilnīgu bezdarbnieku Regulas Nr. 1408/71 71. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē, ir jābūt vienveidīgiem un noteiktiem Savienības tiesībās. Tiesa tātad ir nospriedusi, ka šis vērtējums nevar tikt balstīts uz valsts tiesībās paredzētiem kritērijiem (skat. spriedumu
de Laat
,
EU:C:2001:165
, 18. punkts).
Līdzīgi Tiesa tāpat ir nospriedusi, ka, ja attiecīgajam darba ņēmējam, kas citā dalībvalstī, nevis tajā, kuras teritorijā viņš dzīvo, paliek nodarbināts tajā pašā uzņēmumā, bet uz nepilnu laiku un kas tomēr tiek uzskatīts par kandidātu darbam uz pilnu laiku, būtu jāgriežas savas dzīvesvietas dalībvalsts iestādē, lai saņemtu palīdzību tāda darba meklēšanā, kas papildinātu darbu, ko viņš jau veic, ar Regulas Nr. 1408/71 71. pantu sasniedzamais darba ņēmēja aizsardzības mērķis netiktu panākts. Šajā ziņā nav nozīmes tam, ka darbs uz pilnu laiku ir kļuvis par darbu uz nepilnu laiku, noslēdzot jaunu līgumu (šajā ziņā skat. spriedumu
de Laat
,
EU:C:2001:165
, 34. punkts).
Šis secinājums izriet no tā, ka attiecīgā darba ņēmēja dzīvesvietas dalībvalsts iestāde, salīdzinot ar kompetentās dalībvalsts iestādi, ir mazāk spējīga palīdzēt viņam atrast papildu darbu, kura nosacījumi būtu saderīgi ar jau veicamo nepilna laika darbu, tas ir, visdrīzāk, – papildu darbu, kas būtu veicams kompetentās dalībvalsts teritorijā (šajā ziņā skat. spriedumu
de Laat
,
EU:C:2001:165
, 35. punkts).
Šī iemesla dēļ darba ņēmējam pēc palīdzības darba meklēšanā ir jāvēršas savas dzīvesvietas dalībvalsts iestādē tikai tad, ja viņam vairs nav nekādas saiknes ar kompetento dalībvalsti un viņš ir pilnīgs bezdarbnieks (šajā ziņā skat. spriedumu
de Laat
,
EU:C:2001:165
, 36. punkts).
No tā izriet, ka pretēji tam, ko norāda Vācijas valdība, pilnīga bezdarba situācija neizbēgami nozīmē, ka attiecīgais darba ņēmējs ir pilnībā pārtraucis strādāt.
Tātad pamatlietā apstāklim, ka uzņēmums, kas
H. J. Mertens
nodarbināja darba līguma uz pilnu laiku ietvaros, nav tas pats, kas viņu pēc tam ir nodarbinājis darba līguma uz nepilnu laiku ietvaros, nav nozīmes. Regulas Nr. 1408/71 71. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) daļas interpretācija, kas šīs tiesību normas piemērošanu pakārtotu prasībai, saskaņā ar kuru uzņēmumam, kurā pārrobežu darba ņēmējs veic darbu uz nepilnu laiku, būtu jābūt tam pašam uzņēmumam, kurā šis darba ņēmējs iepriekš ir veicis darbu uz pilnu laiku, sašaurinātu minētās tiesību normas piemērošanas jomu veidā, kas apdraudētu tās lietderīgu iedarbību.
Līdzīgi faktam, ka pamatlietā aplūkojamajā darba līgumā ir paredzēts desmit stundu nedēļā darba ilgums, nav nozīmes, jo Tiesa jau ir nospriedusi, ka nekas Regulas Nr. 1408/71 1. panta a) punkta vai 2. panta 1. punkta formulējumā neļauj no šīs regulas piemērošanas jomas izslēgt dažas personu kategorijas atkarībā no laika, ko viņas velta sava darba veikšanai (skat. pēc analoģijas spriedumu
Kits van Heijningen
, C‑2/89,
EU:C:1990:183
, 10. punkts).
Šī Regulas Nr. 1408/71 71. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) daļas interpretācija tātad ir vienīgā, kas var nodrošināt, lai pārrobežu darba ņēmēji par tādiem, kas ir daļēja bezdarba stāvoklī, tiktu uzskatīti dalībvalstī, kurā viņiem ir darba uz pilnu laiku meklēšanai vislabvēlīgākie nosacījumi.
Tātad Regulas Nr. 1408/71 71. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) daļa nevar tikt interpretēta tādējādi, ka no tās piemērošanas jomas būtu izslēgti pārrobežu darba ņēmēji, kas kompetentajā dalībvalstī ir saglabājuši darba attiecības, pat ja tās ir tikai uz nepilnu laiku.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1408/71 71. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka pārrobežu darba ņēmējs, kas tieši pēc darba attiecību uz pilnu laiku ar vienā dalībvalstī esošu darba devēju beigām stājas darba attiecībās uz nepilnu laiku pie cita tajā pašā dalībvalstī esoša darba devēja, tiek uzskatīts par pārrobežu darba ņēmēju, kurš ir daļējs bezdarbnieks, šīs tiesību normas izpratnē.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (astotā palāta) nospriež:

Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, redakcijā, kas grozīta un atjaunināta ar Padomes 1996. gada 2. decembra Regulu (EK) Nr. 118/97, ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 1998. gada 29. jūnija Regulu (EK) Nr. 1606/98, 71. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka pārrobežu darba ņēmējs, kas tieši pēc darba attiecību uz pilnu laiku ar vienā dalībvalstī esošu darba devēju beigām stājas darba attiecībās uz nepilnu laiku pie cita tajā pašā dalībvalstī esoša darba devēja, tiek uzskatīts par pārrobežu darba ņēmēju, kurš ir daļējs bezdarbnieks, šīs tiesību normas izpratnē.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – holandiešu.