CELEX: 62008TJ0348
Verseny
Kartellek
A nátrium-klorát piaca
Az EK 81. cikk és az EGT-megállapodás 53. cikke megsértését megállapító határozat
Megsemmisítés iránti kereset
A piac felosztása
Az árak rögzítése
Bizonyítékok csoportja
A bizonyítékok időpontja
A versenytársak nyilatkozatai
Beismerés
A jogsértés időtartama
Bírságok
A jogsértés súlya
Enyhítő körülmények

A jogvita előzményei
A felperes, az Aragonesas Industrias y Energía, SAU a spanyol jog szerint alapított társaság. 1992‑ben történt alapítását
követően az Uralita‑csoport vegyi anyagok osztályához tartozott, amely osztály hatáskörébe tartoztak a nátrium-kloráttal kapcsolatos
tevékenységek, és amelyet az Uralita SA társaság (a továbbiakban: Uralita) igazgatósága alá helyeztek. 1994‑ig az Uralita
a felperes 100%‑os tulajdonosa volt. 1994 decemberében az Uralita holdingtársaságot alapított, Energia e Industrias Aragonesas
EIA SA (a továbbiakban: EIA) néven, amelyre átruházott minden vegyi tevékenységet. A felperes ekkor az EIA 100%‑os leányvállalata
lett. Kezdetben az Uralitának 98,84%‑os részesedése volt az EIA‑ban, később, 1995. január 1‑jétől 2000. december 31‑ig az
Uralitának az EIA tőkéjében való ezen részesedése 49,44% és 50,71% között alakult.
A nátrium-klorát erős oxidálószer, amelyet a nátrium‑klorid vizes oldatának elektrolízisével nyernek nyílás nélküli cellában.
A nátrium‑klorát előállítható kristályosított formában vagy oldatként. Főként klór‑dioxid előállítására használják, a klór‑dioxidot
pedig a farost‑ és papíriparban alkalmazzák a papíripari rostanyag kifehérítésére. Egyéb alkalmazásai közé tartozik – jóval
kisebb mértékben – az ivóvíztisztítás, a textilfehérítés, a gyomirtó szerek és az uránfinomítás (az [EK 81. cikk] és az EGT‑Megállapodás
53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban [COMP/38.695 ‑ „nátrium‑klorát”‑ügy] 2008. június 11‑én hozott C (2008) 2626 végleges
bizottsági határozat határozat [a továbbiakban megtámadott határozat] (2) preambulumbekezdése).
2003. március 28‑án a svédországi székhelyű EKA Chemicals AB (a továbbiakban: EKA) képviselői a bírságok alóli mentesítés,
illetve a bírságok csökkentése iránti kérelmet terjesztettek elő a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és
a bírságok csökkentéséről szóló bizottsági közlemény (HL 2002. C 45., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet,
155. o.; a továbbiakban: engedékenységi közlemény) alapján a nátrium‑klorát iparra vonatkozó kartell fennállásával kapcsolatban.
2003. március 31‑én az EKA kérelmét az általa szolgáltatott okirati bizonyítékokkal és képviselői szóbeli nyilatkozataival
(a továbbiakban: az EKA 2003. évi nyilatkozatai) támasztotta alá.
2003. szeptember 30‑án az Európai Közösségek Bizottsága az engedékenységi közlemény 15. pontja értelmében az EKA számára a
bírságok alóli feltételes mentesség megadásáról szóló határozatot hozott.
2004. szeptember 10‑én a Bizottság az [EK 81. cikkben] és [EK 82. cikkben] meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról
szóló, 2002. december 16‑i 1/2003/EK tanácsi rendelet (HL 2003. L 1., 1. o., magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet,
205. o.) 18. cikkének (2) bekezdése értelmében információkérést intézett a finnországi székhelyű Finnish Chemicals Oy‑hoz
(a továbbiakban: FC), a franciaországi székhelyű, a megtámadott határozatban „Atochem” cégnév alatt jelölt Arkema France SA‑hoz
(a továbbiakban: Arkema France) és végül a felpereshez.
2004. szeptember 24‑én a Bizottság meghallgatta L.‑t, az Arkema France munkavállalóját (a továbbiakban: L. [Arkema France]),
(a továbbiakban: az Arkema France nyilatkozatai).
2004. október 18‑án az Arkema France a Bizottság információkérésére adott válaszában az engedékenységi közlemény alapján a
bírságok alóli mentesítés, illetve a bírságok csökkentése iránti kérelmet terjesztett elő.
2004. október 29‑én az FC a Bizottság helyiségeiben tartott találkozó során az engedékenységi közlemény alapján a bírságok
csökkentése iránti kérelmet nyújtott be a Bizottsághoz, és szóban adott felvilágosítást a Bizottságnak a nátrium-klorátra
vonatkozó vizsgálatról. 2004. november 2‑i levelében az FC megerősítette a bírságok csökkentése iránti kérelmét, és egyidejűleg
okirati bizonyítékokkal szolgált a Bizottság által hivatkozott jogsértésben való részvételével kapcsolatban.
2004. november 4‑én a Bizottság és az EKA képviselőivel találkozóra került sor. 2004. november 11‑én az EKA kiegészítő információkat
küldött a Bizottságnak a nátrium-klorát piacának legutóbbi alakulására vonatkozóan.
2004. december 3‑án és 9‑én a felperes válaszolt a Bizottság 2004. szeptember 10‑i információkérésére.
2006. július 6‑án az EKA új szóbeli nyilatkozatot tett a Bizottság számára, amely nyilatkozatot két munkavállalója 2006. július
19‑i és 20‑i kikérdezése követett. 2006. augusztus 29‑én az EKA újabb szóbeli szóbeli nyilatkozatokat tett a Bizottság helyiségeiben
tartott találkozó során (a továbbiakban: az EKA 2006. évi nyilatkozatai).
2006. november 13. és 2008. április 11. között a Bizottság az 1/2003 rendelet 18. cikkének (2) bekezdése értelmében információkéréseket
intézett több társasághoz, és különösen 2006. november 13‑án, 2007. február 8‑án, 2007. március 12‑én és 2008. április 11‑én
a felpereshez.
2007. július 27‑én a Bizottság kifogásközlést fogadott el, amelynek címzettjei többek között az EKA, az FC, az Arkema France,
a felperes és az Uralita volt.
Az előírt határidőn belül a felperes közölte a Bizottsággal a kifogásközlésre vonatkozó észrevételeit. A felperesnek hozzáférése
volt egyrészt a Bizottság aktájához az utóbbi által küldött, közokiratokat tartalmazó DVD formájában, másrészt pedig az engedékenységi
közleményre hivatkozó kérelmezőknek a Bizottság által a vizsgálati eljárás során beszerzett szóbeli nyilatkozatai átiratához.
2007. november 20‑án több érintett társaság – köztük az Uralita, a felperes azonban nem – élt azon jogával, hogy a Bizottság
szóban meghallgassa őket.
2008. június 11‑én a Bizottság elfogadta a megtámadott határozatot, és arról 2008. június 16‑án értesítette a felperest.
A megtámadott határozat (69) preambulumbekezdésében a Bizottság lényegében megállapítja, hogy az EKA, az FC, az Arkema France
és a felperes találkozókon vettek részt, és kapcsolatban álltak egymással abból a célból, hogy az értékesítési mennyiségeik
felosztása, valamint a nátrium-klorát piaci árainak az Európai Gazdasági Térségen (a továbbiakban: EGT) belüli rögzítése révén
felosszák a nátrium-klorát piacát. Ez alapján a Bizottság vagy találkozók, vagy telefonhívások formájában felvett 72 versenyellenes
kapcsolatból (a továbbiakban: 72 versenyellenes kapcsolat) álló listát állított össze. E lista a megtámadott határozat I. mellékletében
található. Ezenkívül a megtámadott határozat II. mellékletében található az említett határozatban hivatkozott személyek listája.
E hivatkozott nevek között szerepel S. és W., az EKA munkavállalóinak (a továbbiakban: S. (EKA) és W. (EKA)), A. és S., az
FC munkavállalóinak (a továbbiakban: S. (FC)), L. (Arkema France) és A., a felperes munkavállalójának (a továbbiakban: A. (Aragonesas))
neve. Szintén a megtámadott határozat (69) preambulumbekezdésében a Bizottság utal arra, hogy az említett versenyellenes magatartásokra
az EKA és az FC esetében 1994. szeptember 21‑től, az Arkema France esetében 1995. május 17‑től, a felperes esetében pedig
1996. december 16‑tól került sor. A versenyellenes magatartások legalább 2000. február 9‑ig tartottak az EKA, az FC, az Arkema
France és a felperes esetében.
A megtámadott határozat (70) és (71) preambulumbekezdésében a Bizottság kifejtette, hogy a kartell keretében hozott határozatok
betartását elsősorban kétoldalú találkozók és telefonbeszélgetések alkalmával ellenőrizték, amelyek során a felek kicserélték
a vevőkkel való tárgyalásokra, különösen az eladott mennyiségekre és az alkalmazott árakra vonatkozó, érzékeny üzleti információkat.
A Bizottság hozzátette, hogy a kartell résztvevői a nátrium-klorát piacának stabilizálására vonatkozó stratégiát folytattak,
amelynek végső célja a termék értékesített mennyiségének egymás közötti felosztása, az ügyfelekkel szembeni árpolitikájuk
összehangolása, és ezáltal maximális nyereségráta elérése volt.
Továbbá a megtámadott határozat (73)–(78) preambulumbekezdésében a Bizottság nagyvonalakban bemutatta a kartell működési alapelveit.
Így a legnagyobb nátrium-klorát‑gyártók közötti számos kapcsolatot megemlített, amelyek elsődleges célja az érintett földrajzi
piacokon az eladási mennyiségek egymás közötti felosztására és az ügyfelekkel kötött szerződésekben elérhető árak rögzítésére
irányuló tárgyalás volt. A Bizottság szerint az érzékeny üzleti információk cseréje az összejátszó magatartás fontos aspektusát
jelentette, mivel a résztvevők később előre láthatták a versenytársaik piaci magatartását. A kartell működését illetően a
Bizottság azt állítja, hogy a nátrium-klorát‑gyártók két‑ vagy többoldalú találkozók és telefonbeszélgetések formájában rendszeres
kapcsolatot tartottak, nem követtek azonban előre meghatározott tervet. A Bizottság pontosítja ugyanakkor, hogy a felső vezetés
szintjén többoldalú találkozókat tartottak, gyakran az Európai Vegyipari Tanács (a továbbiakban: CEFIC) nátrium-klorát munkacsoportjának
üléseihez kapcsolódóan. Végül a Bizottság szerint, ami a tárgyalási naptárat illeti, a versenytársak közötti kapcsolatok általában
az év vége felé élénkültek fel (október és december között), amely megfelelt a nátrium-klorát‑gyártók és vevőik között a következő
évre vonatkozóan kötött szerződések éves tárgyalási időszakának. A Bizottság azonban arról számol be, hogy a vizsgálat tárgyát
képező időszakban ezek a tárgyalások gyakran a következő év eleje után, különösen januárban és februárban folytatódtak.
Ami a felperes jogsértő magatartását illeti, a megtámadott határozat (350) és (356) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a
jogellenes megállapodásokban való részvételének értékelése érdekében a Bizottság egyrészt a bírságok alóli mentesítés, illetve
a bírságok csökkentése iránti kérelmekre, másrészt olyan egyidejű dokumentumokra hivatkozott, amelyek a Bizottság szerint
bizonyítják, hogy a felperes a kartell más résztvevőivel is tárgyalt, végül pedig a felperesnek a CEFIC hivatalos üléséhez
kapcsolódó, 1998. január 28‑i brüsszeli jogellenes találkozón (a továbbiakban: az 1998. január 28‑i jogellenes találkozó)
való részvételére vonatkozó beismerésére.
Ami közelebbről a jogsértéssel egyidejű bizonyítékokat illeti, a Bizottság a megtámadott határozat (349) és (350) preambulumbekezdésében
az alábbiakra hivatkozik:
„(349) [S. (FC)] feljegyzései háromszor hivatkoznak a felperessel folytatott telefonos megbeszélésre. Először is 1996. december 16‑án
[S. (FC)] egy [S.‑sel (EKA)] folytatott beszélgetés során megerősítette, hogy az [FC] tartja magát a Spanyolország és Portugália
esetében megállapodott árakhoz, és egyúttal hivatkozott [a felperessel] folytatott tárgyalásokra: »[BIZALMAS](
)« (Kiemelés a Törvényszéktől, lásd a (130) preambulumbekezdést). A »BIZALMAS« megjegyzés azt mutatja, hogy [S. (FC)] előzőleg
személyesen beszélt [a felperessel] az árakról, ami részét képezte a kartell résztvevői közötti megállapodások egészének.
Továbbá [S. (FC)] feljegyzései említést tesznek egy [S.‑sel (EKA)] folytatott telefonos megbeszélésről: »[BIZALMAS]« (Kiemelés
a Törvényszéktől, lásd a (219) preambulumbekezdést). E megjegyzés arról tanúskodik, hogy az Arkema France közvetlenül árakról
beszélt [a felperessel], ami – még egyszer – az árak átfogó összehangolásához tartozik. Végül [S. (FC)] feljegyzései az 1999.
december 9‑i telefonhívással kapcsolatban pontosítanak: »[BIZALMAS]« (Kiemelés a Törvényszéktől, lásd a (258) preambulumbekezdést).
E megjegyzésből kitűnik, hogy [S. (FC)] feljegyezte azt, amit [L. (Arkema France)] telefonon mondott neki, vagy hogy beszámolt
utóbbinak az általa [a felperessel] folytatott beszélgetésről. Nem számít, [hogy a felperes] egyikkel vagy másikkal beszélt,
hiszen a feljegyzések tartalmából kitűnik, hogy a szóban forgó megbeszélés jogellenes volt.
(350)      E hivatkozások egyértelműen tanúsítják [a felperessel] folytatott közvetlen telefonos kapcsolatokat, és nyilvánvalóan utalnak
arra, hogy utóbbi közvetlenül hozzájárult az árakra vonatkozó általános megállapodásokhoz. Továbbá [a felperes] megerősítette,
hogy részt vett [az 1998. január 28‑i jogellenes találkozón], amely során a versenytársak jogellenes megbeszéléseket folytattak
(lásd a (182) és (184) preambulumbekezdést). A Bizottság tehát – a jelen ügyben beszerzett szóbeli nyilatkozatokra és a tényállással
egyidejű bizonyítékokra hivatkozva, amelyek egyértelműen versenyellenes magatartásról tanúskodnak a részéről – arra következtet,
[hogy a felperes] a jogsértés egészében részt vett. Ilyen körülmények között [a felperes] feladata magyarázó bizonyítékokkal
szolgálni arra, hogy mennyiben egyeztethető össze a magatartása a versenymagatartásokkal.”
A megtámadott határozat (352) preambulumbekezdésében a Bizottság az alábbiakat állapította meg:
„A többi esetben, amikor [a felperesre] történik hivatkozás […] a [megtámadott] határozatban, a Bizottság elfogadja a társaság
azon érvét, amely szerint az információk inkább harmadik személytől származhatnak, mint magától az érdekelttől. A Bizottság
aktája nem tartalmaz elegendő bizonyítékot ahhoz, hogy bizonyosan meg lehessen állapítani, hogy a szóban forgó információk
közvetlenül a felperestől származtak. Ezt azon jogsértés időtartamának szintjén fogják figyelembe venni, amelyért [a felperesnek]
felelnie kell.”
A jogsértés időtartamát és különösen a felperes jogsértésben való részvétele kezdetének és végének időpontját illetően a Bizottság
a megtámadott határozat (487)–(489) preambulumbekezdésében az alábbiakat fejtette ki és állapította meg:
„(487) Az EKA és az [FC] […]‑tól, [a felperes] pedig legalább 1996. december 16‑tól vett részt versenyellenes megállapodásokban (lásd
a (130) preambulumbekezdést). […]
(488)      Ami a jogsértés végét illeti, a Bizottság tudomása szerint az utolsó versenyellenes találkozóra – amelyen az EKA, az Atochem
és [a felperes] vettek részt – 2000. február 9‑én került sor. E találkozó során az EKA nyíltan eltávolodott a kartelltől,
kijelentve, hogy nem hajlandó több tárgyaláson részt venni a versenytársakkal. Az egyik résztvevő ekkor egyértelműen kijelentette
azon szándékát, hogy többé nem kíván a kartellben részt venni, és a Bizottság szerint a számításba vehető nátrium-klorát-gyártók
utolsó kapcsolatáról van szó (lásd még a (283) preambulumbekezdést). Míg az EKA, az Atochem és [a felperes] közvetlenül vettek
részt a 2000. február 9‑i találkozón, semmi nem utal arra a Bizottság aktájában, hogy az [FC] nyíltan eltávolodott volna a
kartelltől ezen időpontot megelőzően (egyébként egyik fél sem hivatkozott ilyen távolságtartásra). Következésképpen a Bizottság
2000. február 9‑ét tekinti a kartell vége időpontjának minden érintett vállalkozás, a jelen esetben az EKA, az [FC], az Atochem
és [a felperes] esetében.
(489)      Ebből következik, hogy a […] [megtámadott] határozatban leírt jogsértés teljes időtartama […] [a felperes] és az Uralita esetében
3 év, 1 hónap.”
A megtámadott határozat (444) és (455)–(468) preambulumbekezdésében a Bizottság egyrészt úgy véli, hogy az Uralita meghatározó
befolyást gyakorolt a felperes stratégiai irányultságára és teljes kereskedelmi politikájára, másrészt pedig, hogy az EIA
Uralita általi beolvasztását követően az EIA‑t mint a felperes egyedüli részvényesét a jogsértésért terhelő felelősség átszállt
az Uralitára. Következésképpen a megtámadott határozat (469) és (487)‑(489) preambulumbekezdésében a Bizottság [a felperest]
és az Uralitát egyetemleges felelősnek tartja a felperes által 1996. december 16. és 2000. február 9. között, vagyis 3 év,
1 hónapos időtartamban elkövetett jogsértésért (a továbbiakban: szóban forgó jogsértés).
Ami a kiszabandó bírságok összegének meghatározását illeti, a megtámadott határozat (498) preambulumbekezdéséből kitűnik,
hogy a Bizottság az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdésének a) pontja alapján kiszabott bírságok megállapításáról szóló
iránymutatásra (HL 2006. C 210., 2. o., a továbbiakban: 2006. évi iránymutatás) támaszkodott. Továbbá a jelen esetben a megtámadott
határozat (509) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy az eladások értékének meghatározása céljából a Bizottság az EGT‑ben az
egyes vállalkozások által a gazdasági év során megvalósított nátrium-klorát‑eladásokat vette figyelembe, ami megfelel a jogsértés
utolsó teljes évének, és amely 1999. december 31‑én ért véget.
Ami a bírság alapösszegének meghatározását illeti, a megtámadott határozat (509)–(524) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy
a Bizottság először is a szóban forgó jogsértés súlyát illetően azt állapította meg egyrészt, hogy az – mivel a piacok felosztására
és az árak rögzítésére vonatkozó megállapodásokon alapult – különösen súlyos volt (a megtámadott határozat (512) preambulumbekezdése),
másrészt hogy az e jogsértésben részt vevő vállalkozások összesített piaci részesedése 1999‑ben 90% volt az EGT‑n belül (a
megtámadott határozat (513) preambulumbekezdése), ezenkívül, hogy e jogsértés az EGT területének jelentős részén fejtette
ki hatásait (a megtámadott határozat (514) preambulumbekezdése), és végül hogy a megállapodásokat – még ha nem is mindig nyújtották
a várt eredményt – általában véve végrehajtották (a megtámadott határozat (515) preambulumbekezdése). Következésképpen a Bizottság
a minden egyes részt vevő vállalkozás eladásai értékének az alapösszeg meghatározása érdekében alkalmazott arányát 19%‑ban
állapította meg.
Másodszor a Bizottság a szorzótényezőt a jogsértés időtartama alapján a 2006. évi iránymutatás 24. pontjának rendelkezései
értelmében 3,5‑ben állapította meg.
Harmadszor a megtámadott határozat (523) preambulumbekezdésében a Bizottság a 2006. évi iránymutatás 25. pontja alapján és
a szóban forgó vállalkozásoknak a megtámadott határozat tárgyát képező megállapodásokhoz hasonló, árrögzítésre vonatkozó horizontális
megállapodásokban való részvételtől való elrettentése érdekében úgy döntött, hogy a bírság alapösszegét megemeli a megtámadott
határozat (512)–(515) preambulumbekezdésében vizsgált tényezők alapján 19%‑on megállapított kiegészítő összeggel.
A Bizottság a megtámadott határozat 1. cikkének g) és h) pontjában azt állapította meg, hogy a felperes és az Uralita megsértették
az EK 81. cikket és az EGT‑Megállapodás 53. cikkét azáltal, hogy 1996. december 16. és 2000. február 9. között számos megállapodásban
és összehangolt magatartásban vettek részt azzal a céllal, hogy felosszák az értékesítési mennyiségeket, rögzítsék az árakat,
kicseréljék az árakkal és az értékesítési mennyiségekkel kapcsolatos, érzékeny üzleti információkat és ellenőrizzék a versenyellenes
megállapodások végrehajtását a nátrium-klorát EGT‑n belüli piacán.
A megtámadott határozat 2. cikkének f) pontjában a Bizottság 9 900 000 euró összegű bírságot szabott ki a felperessel és az
Uralitával szemben egyetemlegesen.
A megtámadott határozat 3. cikkében a Bizottsága a megtámadott határozat 1. cikkében említett vállalkozásokat kötelezi arra
egyrészt, hogy – amennyiben ezt még nem tették meg – azonnal szüntessék be a megállapított jogsértést, másrészt pedig tartózkodjanak
a megtámadott határozat 1. cikkében leírt bármilyen cselekedet vagy magatartás megismétlésétől, továbbá az olyan cselekedetektől
és magatartásoktól, amelyeknek azonos vagy hasonló célja vagy hatása van.
A megtámadott határozat 4. cikke felsorolja a megtámadott határozat címzettjeit, amelyek között a felperes is szerepel.

Az eljárás és a felek kérelmei
A Törvényszék Hivatalához 2008. augusztus 26‑án benyújtott keresetlevelével a felperes előterjesztette a jelen keresetet.
Az előadó bíró jelentése alapján a Törvényszék (második tanács) a szóbeli szakasz megnyitásáról határozott. A Törvényszék
néhány kérdést tett fel a feleknek, és bizonyos dokumentumok benyújtására kérte a Bizottságot. A felek az előírt határidőn
belül válaszoltak az említett kérdésekre, és eleget tettek e kéréseknek.
2010. szeptember 3‑i levelében a Bizottság észrevételeket terjesztett elő a T‑348/08. sz. ügyben a tárgyalásra készített jelentéssel
kapcsolatban.
A tárgyaláson a Törvényszék átadta a feleknek a Bizottság aktájának 1159. és 1160. oldalát. A felek megerősítették, hogy azon
kívül, hogy az e két oldalon szereplő francia bekezdéseket a Törvényszék kézzel írt számozással látta el, az említett másolat
szigorúan megegyezik a Bizottság aktájának említett oldalain szereplő eredetivel.
A szóbeli szakasz 2010. szeptember 10‑én zárult le.
Keresetében a felperes azt kéri, hogy a Törvényszék:
–        elsődlegesen semmisítse meg a megtámadott határozatot, amennyiben az rá vonatkozik;
–        másodlagosan módosítsa a megtámadott határozat 1. és 2. cikkét a vele szemben kiszabott bírság összegének törlése vagy lényeges
csökkentése érdekében;
–        a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:
–        utasítsa el a keresetet;
–        a felperest kötelezze a költségek viselésére.

A jogkérdésről
A –
A megtámadott határozat megsemmisítése iránti kérelemről
Keresete alátámasztása érdekében a felperes két jogalapra hivatkozik. Az első jogalap jogi és értékelési hibákon alapul, amennyiben
a Bizottság nem bizonyította jogilag megkövetelt módon, hogy a felperes részt vett a szóban forgó jogsértésben. A második
jogalap a Bizottság által a felperessel szemben kiszabott bírság összegének kiszámítása során elkövetett jogi és értékelési
hibákon alapul.
1.
A jogi és értékelési hibákra alapított első jogalapról, amennyiben a Bizottság azt állapította meg, hogy a felperes a jogsértésben
1996. december 16. és 2000. február 9. között vett részt
Az első jogalapban a felperes azt állítja, hogy a Bizottság által a megtámadott határozatban hivatkozott bizonyítékok nem
bizonyítják jogilag megkövetelt módon, hogy részt vett a szóban forgó jogsértésben. Ezen első jogalap két részre oszlik. A
Bizottság nem bizonyította először is, hogy a felperes közvetlenül részt vett a szóban forgó jogsértésben 1996. december 16.
és 2000. február 9. között, másodszor pedig, hogy az EGT egész területére kiterjedő egységes és folyamatos jogsértésben vett
részt.
a) A felek érvei
A felperes szerint a Bizottság által a szóban forgó jogsértés neki való betudása érdekében hivatkozott bizonyítékcsoport a
következő három fajta bizonyítékon alapszik. Az első abban a tényben rejlik, hogy a felperes elismerte részvételét az 1998.
január 28‑i, az EKA‑val, az FC‑vel és az Arkema France‑szal való jogellenes találkozón. A második S. (FC) kézzel írott feljegyzésein
(a továbbiakban: S. (FC) feljegyzései) alapszik. A harmadik tényező az EKA 2003. évi és 2006. évi nyilatkozatain alapszik.
Ugyanakkor e három – külön vagy együtt vizsgált – bizonyíték közül egyik sem bizonyítja minden ésszerű kétségen felül, hogy
a felperes jogellenes kartellben vett részt.
Ami először is az 1998. január 28‑i jogellenes találkozót illeti, a felperes nem vitatja, hogy részt vett azon. Szerinte pusztán
informális összejövetelről volt szó, egy hotel folyosóján. Mindazonáltal emlékeztet arra, hogy – amint kitűnik S. (FC) feljegyzéseiből,
amelyek a Bizottság aktájának 1159. oldalán szerepelnek – a kartell vezetői távozásra kérték a felperes munkavállalóját, kevéssel
a csoport megalakulása után. Ennélfogva a felperes azt állítja, hogy az a tény, hogy részben jelen volt egyetlen találkozón
a Bizottság által megállapított, a kartell tagjai közötti 72 versenyellenes találkozásból, nem teszi lehetővé, hogy a megtámadott
határozat többi címzettje közötti nagyon összetett és rendszeres gyakoriságú megállapodásokban való részvételt lehessen neki
betudni.
Másodszor, ami a jogsértéssel egyidejű, S. (FC) feljegyzéseire alapított bizonyítékokat illeti, azok kizárólag a felperesre
történő három, közvetett hivatkozásból állnak, melyeket a megtámadott határozat (349) preambulumbekezdése említ. Egyrészt
ugyanis kitűnik mind az említett preambulumbekezdésből, mind az említett határozat (352) preambulumbekezdéséből, hogy kizárólag
az S. (FC) feljegyzésein alapuló e három hivatkozás jelenti a felperessel szembeni vád tárgyát képező tényállással egyidejű
bizonyítékokat. Másrészt az említett határozat (352) preambulumbekezdésének szövegéből kitűnik, hogy maga a Bizottság vélte
úgy, hogy nem lehetséges bizonyosan megállapítani, hogy az S. (FC) feljegyzésein alapuló, a felperesre vonatkozó többi információ
közvetlenül az utóbbitól származott.
A felperes hozzáfűzi, hogy a többi nyilatkozatet, amelyek az engedékenységi közleményre hivatkozó kérelmekben szerepelnek,
amelyeket a Bizottság a beadványaiban megpróbál előtérbe helyezni a megtámadott határozat (349) preambulumbekezdésében hivatkozott
három hivatkozással szemben, eltérően lehet értelmezni attól, mint amit a Bizottság javasol, és nem engednek arra következtetni,
hogy a felperes egységes és folyamatos jogsértésben vett volna részt. Végül a Bizottság egyéb bizonyítékokra is támaszkodik,
amelyekre egyrészt nem hivatkozott a megtámadott határozatban, másrészt pedig egyáltalán nem mutatják a felperes bűnösségét,
ami megmagyarázza, hogy miért hagyták ki azokat az említett határozatból. Pontosabban a felperes arra hivatkozik, hogy a Bizottság
ellenkérelmében azt állítja, hogy a határozat nemcsak a megtámadott határozat (349) preambulumbekezdésében szereplő három
hivatkozáson alapszik, hanem az S. (FC) feljegyzéseiből vett, őt érintő egyéb hivatkozásokon is. A felperes vélekedése szerint
újra kell gondolni azt, hogy minden egyes rá való hivatkozást közvetlenül ellene irányuló állításnak kellene értelmezni. Márpedig,
bár a Bizottság a „[megtámadott] határozat egyértelmű szövegére” hivatkozik a felperessel szemben az S. (FC), feljegyzésein
alapuló, ezen egyéb hivatkozásokat illetően, a felperes vele ellentétben úgy gondolja, hogy ezek vagy nem minősülnek őt terhelő
bizonyítékoknak, vagy nem bizonyítják a szóban forgó jogsértésben való részvételét.
Végül a felperes úgy véli, hogy ellentétben azzal, ami a megtámadott határozat (352) preambulumbekezdéséből kitűnik, amennyiben
ott az szerepel, hogy ha az S. (FC), feljegyzésein alapuló egyéb információk inkább harmadik személytől származnak, és nem
a felperestől, „azt azon jogsértés időtartamával kapcsolatban fogják figyelembe venni, amelyért [a felperesnek] felelnie kell”,
a Bizottság nem módosította a felperes szóban forgó jogsértésben való részvétele időtartamára vonatkozóan végzett számítását
ahhoz viszonyítva, ami a kifogásközlésben szerepelt. Ebből arra következtet, hogy a megtámadott határozatban megállapított
időtartam nem helyesen tükrözi a szóban forgó jogsértésben való állítólagos részvétele terjedelmét, és hogy azt a Bizottság
nem módosította, és azzal kapcsolatban nem tett engedményt, a bizonyítékok árnyaltságának tükrözése érdekében.
Ami a felperesre történő, a megtámadott határozat (349) preambulumbekezdésében figyelembe vett első hivatkozást illeti, az
az S. (FC) és S. (EKA) között 1996. december 16‑án lezajlott telefonbeszélgetésre vonatkozik, amely során előbbi felelevenítette
a felperessel a spanyolországi árakkal kapcsolatban folytatott beszélgetést. A felperes úgy érvel, hogy e hivatkozás nem bizonyítja
minden ésszerű kétséget eloszlatva ezzel kapcsolatban, hogy kartellben vett részt. Ugyanis, egyrészt az érintett munkavállaló
tagadta, hogy kapcsolatban állt volna S.‑sel (FC) a CEFIC hivatalos közgyűléseinek keretein kívül. Másrészt e hivatkozás csak
az EKA‑val a felperessel kapcsolatban folytatott beszélgetés tartalmára vonatkozik. Végül a többi bizonyíték nem sugallja
azt, hogy a felperes részt vett az 1997 első harmadára vonatkozó ármegállapodásban a nátrium-klorátra vonatkozó szerződések
aláírását megelőző tárgyalási időszakban. Ha a felperes ebben az időszakban részt vett volna kartellben, azt S. (FC) feljegyzései
gyakrabban és nem csak közvetve említették volna meg.
A felperesre történő második hivatkozás S. (FC) és S. (EKA) között 1998. december 4‑én lezajlott telefonbeszélgetéssel kapcsolatos,
amely során utóbbi az Arkema France‑szal a portugáliai árakkal kapcsolatban folytatott megbeszélését elevenítette fel. Ez
utóbbi beszélgetésből kitűnik, hogy az Arkema France azt javasolta S.‑nek (EKA), hogy forduljon a felperes egyik munkavállalójához.
A felperes úgy véli, hogy ez a részlet nem utal arra, hogy részt vett a kartellben, hanem ellenkezőleg azt sugallja, hogy
azt kérték a felperestől, hogy ne csökkentse az árait. Végeredményben a felperes megjegyzi, hogy az Arkema France (L. [Arkema
France] 2004. szeptember 24‑i meghallgatásán megfogalmazott) engedékenységi közleményre hivatkozó kérelme nem tartalmazza
a felperes nevének említését az 1998 közepe és 2000 májusa között lezajlott megbeszélések keretében. Másfelől e részlet az
Arkema France, az FC közvetlen versenytársának egyik nyilatkozatára vonatkozik. Ezért a felperes úgy gondolja, hogy amikor
az Arkema France beszélt S.‑sel (EKA), az előbbinek – mint az FC agresszív versenytársának – érdekében állhatott, hogy elhitesse
vele, hogy az ár nem csökken, és hogy az FC‑nek tartania kellett az előző évi szintet. Végül a felperes kijelenti, hogy 1998
során csökkentette a nátrium-klorátra vonatkozó eladási árait Portugáliában. Következésképpen a második hivatkozás nemcsak,
hogy nem bizonyítja, hogy a felperes részt vett tárgyalásokon az érintett időszakban, hanem emellett mentő bizonyítékot is
képez, mivel azt sugallja, hogy a felperes nem hangolta össze a magatartását a kartell tagjaival.
A felperesre történő harmadik hivatkozás az S. (FC) és L. (Arkema France) között 1999. december 9‑én lezajlott telefonbeszélgetéssel
kapcsolatos, amely során e két tárgyalófél közül az egyik utalt arra, hogy beszélt a felperessel. Márpedig a felperes azt
állítja, hogy az a tény, hogy valaki beszélt vele, önmagában nem jelenti azt, hogy jogellenes magatartást tanúsított. Ugyanis,
mivel olyan vállalkozásként érzékelték, amely nem kíván együttműködni, lehetséges, hogy a kartell többi tagjának szüksége
volt arra, hogy beszéljen vele annak megpróbálása érdekében, hogy „beállítsák a sorba”. Másfelől a felperes ismét megjegyzi,
hogy e harmadik hivatkozásnak ellentmondanak az L. (Arkema France) meghallgatása során beszerzett nyilatkozatok, amelyek már
nem hivatkoznak úgy a felperesre, mint aki részt vett a kartellben 1998 közepe és 2000 májusa között.
Harmadszor, ami az EKA 2003. és 2006. évi nyilatkozatait illeti, a felperes emlékeztet arra, hogy a Bizottság szerint azok
megmagyarázzák a „felperes részvételét a spanyol, francia és portugál vevők tekintetében”. Pedig az FC és az Arkema France
egyáltalán nem fogalmazott meg ilyen vádat.
Először is, ami az EKA 2003. évi nyilatkozatait illeti, azokból nem következik, hogy a kartell fő résztvevői az EKA, az FC
és az Arkema France voltak. A felperes csekély mértékben vett részt a megállapodásokban. Továbbá a Bizottság a megtámadott
határozat (358) preambulumbekezdésében és az ahhoz kapcsolódó 391. sz. lábjegyzetben konkrétan az EKA 2003. évi nyilatkozatait
említi. Ez alapján a felperes e nyilatkozatok három olyan részletét mutatja be, és megjegyzést fűz hozzájuk, amelyek Spanyolországra,
Franciaországra és Portugáliára vonatkoznak. E három részlet az EKA nyilatkozata referenciarészleteinek minősülnek, amelyek
megmagyarázzák utóbbi állítását, amely szerint a felperes részt vett a kartellben a spanyol, francia és portugál vevők tekintetében
való piaci helyzete és piaci érdekei szerint.
Ami az első, Spanyolországra vonatkozó részletet illeti, abból kitűnik, hogy az EKA különösen azt nyilatkozta, hogy „[BIZALMAS]”.
E tekintetben a felperes arra hivatkozik, hogy ha várható, hogy piaci részesedéseket veszít Spanyolországban, természetes
lenne, hogy megpróbál ügyfeleket szerezni a szomszédos piacokon, például Franciaországban vagy Portugáliában. Ebben az esetben
a versenyszabályoknak alávetett piacon megszokott magatartásról lenne szó. A Bizottság által elfogadotthoz képest tehát létezik
egy másik értelmezés, amely a piacon megszokott magatartásnak megfelelő értelmezés.
Ami a második, Franciaországot érintő részletet illeti, abból kitűnik, hogy az EKA konkrétan kijelentette, hogy „[BIZALMAS]”.
A felperes azt állítja, hogy a Bizottság e nyilatkozatra támaszkodik, hogy azt sugallja, hogy Franciaországban kétoldalú megállapodások
léteztek a mennyiségeket illetően az Arkema France és az EKA‑n kívüli egyéb gyártók között. Ennélfogva a felperes úgy érvel,
hogy az EKA e nyilatkozata kizárólag híresztelésen alapszik, hiszen azt állítja, hogy a felperes olyan megállapodásokban vett
részt, amelyekben az EKA nem. Az e nyilatkozatban foglalt információk tehát csak harmadik személytől, például az Arkema France‑tól
származhattak. Márpedig a felperes megjegyzi, hogy az engedékenységi közleményre hivatkozó kérelmében az Arkema France nem
tesz említést a felperessel való külön megállapodásról. Azon harmadik személy nyilatkozata, aki olyan megállapodás létezését
állítja, amelyet más gyártók „látszólag” kötöttek, nem alkalmas az ilyen megállapodás létezésére vonatkozó meggyőződés alátámasztására.
Következésképpen az EKA nyilatkozatának e részlete nem kellően egyértelmű ahhoz, hogy gyanúba keverje a felperest a szóban
forgó jogsértés elkövetésével kapcsolatban.
Ami a harmadik, Portugáliára vonatkozó részletet illeti, abból kitűnik, hogy az EKA konkrétan kijelentette, hogy „[BIZALMAS]”.
A felperes azt állítja, nem érti, hogy e nyilatkozat mennyiben minősülne ellene szóló bizonyítéknak, ha csak az EKA‑t, az
Arkema France‑ot és az FC‑t keveri gyanúba a mennyiségekre vonatkozó megállapodást illetően.
Másodszor, ami az EKA 2006. évi nyilatkozatait illeti, azokat a bizottsági kérés nyomán tették. Márpedig a felperes azt állítja
– és a Bizottság védekezési érvei ellenére fenn is tartja –, hogy e 2006. évi nyilatkozatok az EKA korábbi nyilatkozataiban,
különösen a 2003. évi nyilatkozatokban szereplő bizonyos hibákat javítanak, sőt ellentmondanak bizonyos állításoknak. Így
az EKA a 2006. évi nyilatkozataiban kijelentette, hogy a felperes csak egy, nem pedig több mint öt találkozón vett részt.
Ezenkívül az EKA már nem állítja azt, hogy a felperes és az Arkema France külön megállapodás keretében felosztották a franciaországi
piaci részesedéseiket. Végül a felperes megjegyzi, hogy a spanyol piacot illetően az EKA új nyilatkozata megerősíti véleményét,
amely szerint a Bizottság által megállapított magatartások teljesen megszokottak. Ugyanígy az EKA 2006. évi nyilatkozatai
már nem tartalmazzák a felperes külön említését a spanyol, portugál és francia piacot illetően. A felperes azt állítja, hogy
bár az EKA azt nyilatkozta, hogy a felperes részt vett a megállapodásokban, ezzel kapcsolatban nem tett semmilyen külön utalást.
Megjegyzi ugyanis, hogy míg az EKA nyilatkozatai tévesen gyanúsítják a felperest azzal, hogy öt találkozón vett részt, a Bizottság
helyesen tette, hogy azokról nem tett említést a megtámadott határozatban. Nevének egyetlen említése mentő bizonyítékot jelent
a felperesre nézve, hiszen arra utal, hogy az EKA és az FC úgy döntöttek, hogy nem emelik az áraikat abban az esetben, ha
a felperes, az Arkema France és [BIZALMAS] nem követi őket.
A felperes ebből arra következtet, hogy az EKA 2003. és 2006. évi nyilatkozatai közötti következetlenségek kétségeket támaszthatnak
a pontosságukat és a bizonyító erejüket illetően. Ennélfogva nem alapozhatják meg a Törvényszék szilárd meggyőződését azzal
kapcsolatban, hogy a felperes jogsértést követett el. Továbbá e nyilatkozatok egyáltalán nem tesznek említést a felperessel
folytatott találkozókról vagy telefonbeszélgetésekről. Következésképpen nem elegendőek az EK 81. cikk megsértéséért való felelősség
felperesnek történő betudhatóságához.
Másfelől, negyedszer a felperes azt állítja, hogy a Bizottság tévesen állapította meg a kartellben való állítólagos részvételének
végső időpontjaként 2000. február 9‑et. A megtámadott határozatban bemutatott bizonyítékok ugyanis kizárólag azt bizonyítják,
hogy a felperes jelen volt a CEFIC 2000. február 9‑i hivatalos ülésén, amit a felperes nem vitat. A Bizottság viszont nem
bizonyította azt, hogy a felperes részt vett a CEFIC 2000. február 9‑i üléséhez kapcsolódón tartott jogellenes találkozón
(a továbbiakban: 2000. február 9‑i jogellenes találkozó). Következésképpen először is a felperes úgy véli, hogy S.‑nek (EKA)
a 2000. február 9‑i jogellenes találkozón azzal kapcsolatban tett nyilatkozata, hogy az EKA megtagadta, hogy a versenytársakkal
bármilyen újabb tárgyaláson vegyen részt, nem elég annak bizonyításához, hogy maga részt vett az említett találkozón. Másodszor
a felperes úgy érvel egyrészt, hogy sem az Arkema France, sem az FC nem tettek említést ilyen nyilatkozatról, másrészt pedig
hogy a munkavállalója megerősítette, hogy nem hallott ilyen nyilatkozatról. Harmadszor a 2000. január 20., 21. és 24‑i megbeszélések,
amelyekre a Bizottság a megtámadott határozat (283) preambulumbekezdésében utal, nem tekinthetők a felperessel szembeni terhelő
bizonyítékoknak vagy a 2000. február 9‑i jogellenes találkozón való részvételének bizonyítására alkalmasnak. Negyedszer a
felperes megjegyzi, hogy a megtámadott határozat I. mellékletéből kitűnik, hogy nem állapították meg róla, hogy részt vett
volna a 2000. február 9‑i jogellenes találkozón, és hogy e megállapítás hiánya nem lehet egyszerű elírás.
Az első jogalap első részének végkövetkeztetéseként a felperes úgy érvel, hogy a vele szemben a megtámadott határozatban felhozott
bizonyítékok nem kellően pontosak és egybevágóak ahhoz, hogy szilárd meggyőződéssel szolgáljanak arra, hogy részt vett a szóban
forgó jogsértésben.
Ilyen körülmények között először is, figyelemmel arra az elvre, amely szerint kétség esetén a vádlott javára kell dönteni,
mivel a jelen esetben kétséges, hogy a felperes részt vett‑e a szóban forgó jogsértésben, a Bizottságnak le kellett volna
tennie arról, hogy az említett jogsértésben való részvétellel vádolja.
Másodszor a felperes megjegyzi, hogy mára megerősítést nyert a Bizottságnak az EK 81. cikk rendelkezései megsértése fennállásának
megállapítására vonatkozó hatásköre. Az 1/2003 rendelet ezért új, megerősített hatásköröket biztosít számára. Továbbá az új
engedékenységi programok lehetővé teszik számára, hogy mostantól jelentős okirati bizonyítékokat szerezhessen be. Ezenkívül
a műszaki fejlődés az informatika területén azt is lehetővé teszi a Bizottság számára, hogy részletekbe menő elektronikus
kutatásokat folytasson. Végül a felperes megjegyzi, hogy a jelen esetben a Bizottság nem tartotta fontosnak a vizsgálata kiterjesztését,
és hogy így vizsgálatot tartson a felperes vagy a megtámadott határozat címzettjei között szereplő egyéb társaságok helyiségeiben.
Az említett megerősített hatáskörökre tekintettel a Bizottság köteles tartania magát a magas minőségi szintű bizonyításhoz.
A jelen esetben ilyen minőségi szint elérésének hiányában a Bizottságnak a felperes javára kellett volna értékelnie a fennálló
kétség miatt, ahogyan azt megtette a többi kisebb gyártó esetében, amelyek helyzete a felpereséhez hasonló volt. Következésképpen
a Bizottságnak nem lett volna szabad megvádolnia a szóban forgó jogsértésben való részvétellel, sem pedig vele szemben bírságot
kiszabni. Mindenesetre a felperes megállapítja, hogy míg a három legnagyobb gyártó által a [BIZALMAS] kapcsolatban kicserélt
információk szintje hasonló volt a felperessel kapcsolatban váltott információk szintjéhez, a Bizottság úgy döntött, hogy
kizárólag vele szemben szab ki bírságot. A felperes ebből arra következtet, hogy a Bizottság megsértette az egyenlő bánásmód
elvét.
A Bizottság vitatja a felperes által előadott érvek megalapozottságát.
A Bizottság fenntartja, hogy a megtámadott határozatban szereplő bizonyítékok tanúsítják, hogy a felperes részt vett a szóban
forgó jogsértésben. Emlékeztet arra, hogy az említett bizonyítékok három típusúak: egyrészt a kartell tagjainak a felperest
vádló nyilatkozatai, másrészt S. (FC) a tényállással egyidejű, terjedelmes feljegyzései, és végül a felperesnek az 1998. január
28‑i jogellenes találkozón való részvételével kapcsolatos beismerése, amelyet az e találkozóhoz kapcsolódó egyéb bizonyítékok
támasztanak alá.
Először is, ami a kartell tagjainak nyilatkozatait illeti, a Bizottság megjegyzi, hogy azokat nem sokkal a kartell megszűnését
követően tették, és hogy azok jellemzője, hogy egymással, valamint S. (FC) egyidejű feljegyzéseivel nagymértékben egyeznek.
A Bizottság ehhez hozzáfűzi, hogy a felperes állításával ellentétben az engedékenységi közlemény szerinti mentességet kérő
társaságok nem feltétlenül vannak arra ösztönözve, hogy elferdített bizonyítékokat nyújtsanak be a szóban forgó kartell többi
résztvevőjével kapcsolatban.
Másodszor, ami S. (FC) egyidejű feljegyzéseit illeti, a Bizottság vitatja a felperes azon állítását, amely szerint a megtámadott
határozat (349) preambulumbekezdésére tekintettel S. (FC) feljegyzéseinek csak három részletére hivatkozott a felperes gyanúsításához,
ezért minden más hivatkozást figyelmen kívül lehetne hagyni. A Bizottság ugyanis megjegyzi, hogy azon három részleten kívül,
amelyekre a felperes koncentrál, számtalan alkalommal támaszkodik az S. (FC) feljegyzéseiben a felperesre történő egyéb hivatkozásokra,
és így például a megtámadott határozat (150), (220), (229), (256), (305), (319) és (347) preambulumbekezdését említi. A Bizottság
megjegyzi, hogy a válaszban a felperes megelégedett ezen érdemi bizonyítékokat illetően azzal, hogy kifogását S. (FC) feljegyzéseinek
a (150) preambulumbekezdésben említett részletére korlátozza, és azt töredékesen és összefüggéséből kiragadva idézi. Ami a
másik hat preambulumbekezdést illeti, a felperes elismeri azok rá nézve közvetlenül terhelő jellegét, de kijelenti, hogy a
megtámadott határozat nem említi őt az 1997‑es évvel kapcsolatos ténymegállapításokban. Ez utóbbi kijelentés téves, és a Bizottság
jogszerűen állapította meg az ellenkérelmében, hogy a felperes és a kartell tagjai között rendszeres telefonos kapcsolattartás
volt 1997‑ben.
A megtámadott határozat (349) preambulumbekezdése cáfolja a felperes azon érveit, amelyek a kartellben való részvételének
hiányával kapcsolatosak, és nem keverendő össze azokkal a preambulumbekezdésekkel, mint a (305) és (319) preambulumbekezdés,
amelyekben a Bizottság teljesen kifejti a felperes elleni érveit. Továbbá a Bizottság külön kiemelte a (349) preambulumbekezdésben
említett e három hivatkozást, hiszen egyrészt különösen meggyőző bizonyítékokról van szó, tehát lényegesek annak bizonyításához,
hogy a felperes részt vett a szóban forgó jogsértésben, vagyis egy egységes és folyamatos, valamint európai kiterjedésű jogsértésben,
másrészt a felperes nem vitatta e nyilatkozatokat, végül pedig ezek a tényállással egyidejű bizonyítékok különösen erősen
terhelőek a felperesre nézve, bár nem az egyetlen bizonyíték, amelyet a Bizottság összegyűjtött.
Harmadszor, ami a megtámadott határozat (352) preambulumbekezdését illeti, a Bizottság állítása szerint abban kifejezetten
különbséget tett S. (FC) feljegyzéseinek különböző részletei között azok bizonyító ereje szerint, különösen a felperes szóban
forgó jogsértésben való részvétele időtartamának meghatározása érdekében. Márpedig az említett (352) preambulumbekezdésben
megállapította, hogy ha a (349) preambulumbekezdésben említetteken kívüli, a felperesre történő egyéb hivatkozásokra szorítkozott
volna, nehezen tudta volna meggyőzően bizonyítani az összejátszó magatartást. Emiatt döntött tehát úgy, hogy azokra nem hivatkozik
a felperes kartellben való részvétele időtartamának kiterjesztése érdekében. Ugyanakkor, bár a felperesre történő e többi
hivatkozás önmagában nem bizonyul meggyőzőnek, azok legalábbis részét képezik azon egybeesések és ténykörülmények összességének,
amelyekre a Bizottság jogosan alapozta a felperes kartellben történő részvételével kapcsolatos elemzését.
Még mindig a megtámadott határozat (352) preambulumbekezdését illetően, a Bizottság viszonválaszában azt állítja, hogy a felperes
figyelmen kívül hagyja a megtámadott határozat (305) és (319) preambulumbekezdését, amelyek kifejezetten utalnak S. (FC) feljegyzéseinek
többi részletére, mint őt terhelő bizonyítékokra. A felperes nem veszi tekintetbe a megtámadott határozat (357) és (358) preambulumbekezdését
sem, amelyek azt bizonyítják, hogy a Bizottság a felperessel szembeni kifogásait S. (FC) egészként vizsgált feljegyzéseire
alapozta, és nem szorítkozott az említett határozat (349) preambulumbekezdésében említett három hivatkozásra. A Bizottság
ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy az a tény, hogy az információt közvetetten szolgáltatták, vagy másodlagos jelentőségű,
nincs semmilyen hatással arra, hogy bizonyítékként lehessen használni. Az S. (FC) feljegyzései által jelentett, a jogsértéssel
egyidejű bizonyítékok koherensek a felperesre vonatkozó aktában szereplő egyéb bizonyítékokkal, és azokat a felek – a felperest
is beleértve – messzemenően elismerik.
Végül a megtámadott határozat (352) preambulumbekezdése nem tartalmaz semmilyen ígéretet a felperes szóban forgó jogsértésben
való részvétele időtartamának a kifogásközlésben megállapított időtartamhoz képest történő módosítására vonatkozóan. Másfelől
a felperes állításaival ellentétben a megtámadott határozatban használt bizonyítékok ugyanazok, mint amelyek a kifogásközlésben
szerepelnek.
Negyedszer a Bizottság mindenekelőtt arra hivatkozik, hogy a megtámadott határozat az EKA, az Arkema France és az FC által
szolgáltatott általános bizonyítékokon alapszik, amelyek határozattan bizonyítják a felperes kartellben való részvételét és
e kartell jellemzőit.
Ezt követően a Bizottság felsorol néhány sajátos bizonyítékot, amelyek a felperes és a kartell többi tagja közötti kapcsolatokról
tanúskodnak.
Először is S.‑nek (FC) az S.‑sel (EKA) 1996. december 16‑án folytatott telefonbeszélgetésével kapcsolatos feljegyzéseiből
kitűnik, hogy S.‑nek (FC) volt egy korábbi beszélgetése a felperessel. A Bizottság megjegyzi, hogy a felperes e bizonyítékot
nem vitatta a kifogásközlésre adott válaszában. A Bizottság ezenkívül vitatja a felperes által e bizonyítékkal szemben most
felhozott érveket.
Másodszor az 1997‑es naptári évvel kapcsolatos bizonyítékokat illetően a Bizottság úgy véli, hogy S. (FC) egyidejű feljegyzéseinek
1997. január 10‑i és 14‑i részletei azt illusztrálják, hogy a felperest bosszantották FC arra irányuló próbálkozásai, hogy
jelentősebb piaci részesedést szerezzen Spanyolországban és Portugáliában. Hasonlóképpen kitűnik S. (FC) 1997. október 14‑i,
az EKA és az FC között ugyanazon a napon Turkuban (Finnország) tartott kétoldalú találkozóval (a továbbiakban: 1997. október
14‑i turkui találkozó) kapcsolatos bejegyzéséből, hogy az FC és az EKA nehezen értették meg, különösen a felperessel, hogy
1,5%‑os áremelésre van szükség az infláció kompenzálása érdekében. Szintén az 1997. október 14‑i turkui találkozóval kapcsolatban
az EKA nyilatkozatából kitűnik, hogy az FC eladásainak spanyolországi emelésével szemben fennállt a spanyol gyártók megtorlásának
veszélye, valamint hogy az EKA és az FC megállapodtak abban, hogy nem emelik az áraikat abban az esetben, ha különösen a felperes
nem követi őket.
Harmadszor az 1998. január 28‑i jogellenes találkozót illetően a Bizottság emlékeztet arra, hogy a felperes elismerte, hogy
jelen volt ezen a találkozón. S. (FC) feljegyzései arról tanúskodnak, hogy a felek a különböző országok nátrium-klorát piacairól,
valamint piaci részesedésekről és árakról tárgyaltak. A Bizottság először az írásbeli beadványaiban azt állította, hogy az
akta egyetlen eleme sem sugallta azt, hogy a felperes e találkozón való részvétele új vagy rendkívüli bizonyítéknak minősül.
Később azonban a Bizottság a tárgyalásra készített jelentésre vonatkozó észrevételeiben kifejezetten elismerte, hogy a felperes
e részvétele új bizonyítéknak minősül. Mindazonáltal a Bizottság úgy véli, hogy a felperes nem bizonyította, hogy más szempontból
vett részt e találkozón, mint a kartell többi tagja, és hogy a kartelltől nyilvánosan elhatárolódott. A felperes a találkozó
informális jellegével kapcsolatos állításának ellentmond egyrészt az a tény, hogy a találkozót több héttel előre eltervezték,
másrészt pedig ellentmondanak S. (FC) részletes feljegyzései. A felperes téves értelmezésével ellentétben a megtámadott határozat
(183) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a felek kimerítően (de nem kizárólagosan) tárgyaltak Belgiumról, Spanyolországról,
Franciaországról és Portugáliáról. S. (FC) feljegyzéseiből nem tűnik ki, hogy a kartell vezetői távozásra kérték volna a felperest.
Ellenkezőleg, S. (FC) feljegyzései arra utalnak, hogy a spanyol, francia és portugál piacok vizsgálatát a találkozó nagy részében
megszakították más piacokkal kapcsolatos megbeszélések, így valószínű, hogy a felperes a találkozó során végig jelen volt.
Végül a Bizottság kijelenti, hogy a megtámadott határozat I. melléklete szükségképpen azokra a találkozókra szorítkozik, amelyeknek
ismeri a valós időpontját, így léteztek egyéb, bizonyítékokkal alátámasztott találkozók is, amelyeken a felperes részt vett,
de azoknak nincs megemlítve a pontos időpontja.
Negyedszer 1998 októberében és novemberében L. (Arkema France) és S. (FC) több alkalommal tárgyaltak telefonon a felperes
portugáliai piaci részesedéséről.
Ötödször, ami az S. (FC) és S. (EKA) közötti 1998. december 4‑i telefonos érintkezést illeti, a Bizottság úgy véli, hogy a
felperes nem magyarázza meg, hogyan kerülhetett sor ilyen érintkezésekre a megszokott üzleti keretek között, és hogy végül
is a felperes elismerte, hogy arra kérték, hogy ne csökkentse az árait, ami versenyellenes kérésnek minősül, és amelynek a
felperes engedett. A felperes állításával ellentétben L. (Arkema France) nyilatkozatából nem tűnik ki, hogy a felperes elhagyta
a kartellt az első, 1994 októberétől 1998 közepéig tartó időszak végén, vagy az 1998 közepétől 2000 májusáig tartó állítólagos
második időszakban, annál is inkább, mivel ezt az értelmezést számtalan bizonyíték cáfolja.
Hatodszor a Bizottság megjegyzi, hogy a felperes a Portugáliában 1999‑ben és 2000‑ben történt árcsökkentések említésére szorítkozott,
elmulasztva annak pontosítását, hogy az árai 1993‑tól 1997‑ig emelkedtek, 1998‑ban pedig változatlanok maradtak. Hozzáteszi,
hogy az árak csökkenése 1999‑ben azon árháborúval magyarázható, amely egy vevővel kapcsolatos konfliktust követően tört ki
Portugáliában. A kartell 1999‑es meggyengülése ellenére aktív maradt, amint S.‑nek (FC) az L.-lel (Arkema France) 1999. június
16‑án, december 6., 9. és 22‑én folytatott telefonbeszélgetéseivel kapcsolatos feljegyzéseiből kitűnik, a felperes továbbra
is részt vett a kartellben. E három feljegyzés a felperessel való közvetlen kapcsolat fennállására vonatkozik, és utóbbi állításával
ellentétben semmi nem utal arra, hogy a felperes nem működött volna közre, ezért a többi tag megkísérelte volna őt beállítani
a sorba.
Hetedszer a Bizottság hozzáfűzi, hogy S.‑nek (FC) az L.‑lel (Arkema France) 1999. december 22‑én folytatott telefonbeszélgetésével
kapcsolatos feljegyzéseiből kitűnik, hogy a felperes még 1999 decemberének végén is részt vett a versenytársakkal való jogellenes
találkozókon. Ugyanígy a megtámadott határozatban összefoglalt ezen feljegyzések a 2000 januárjában folytatott telefonbeszélgetésekkel
kapcsolatban azt bizonyítják, hogy a kartell tagjai továbbra is összehangolták a magatartásukat.
Végül nyolcadszor a Bizottság pontosítja, hogy azon tény, hogy a felperest nem említik a megtámadott határozat I. mellékletében
a 2000. február 9‑i jogellenes találkozó résztvevői között, elírásból ered, hiszen a megtámadott határozat (283) és (488) preambulumbekezdésében
azt állapította meg, hogy a felperes jelen volt e találkozón. Nincs jelentősége annak, hogy a felperes nem hallotta a CEFIC
hivatalos üléséhez kapcsolódóan az EKA arra vonatkozó nyilatkozatát, hogy nem hajlandó semmilyen újabb, a versenytársakkal
való tárgyaláson részt venni, hiszen a kartell ebben az időpontban befejeződött. Végül azon tény, hogy kijelenti, hogy nem
hallotta ezt a nyilatkozatot, a 2000. február 9‑i jogellenes találkozón való részvétele komoly bizonyítékának minősül.
Harmadsorban a Bizottság vitatja a felperesnek az EKA szóbeli nyilatkozatait illetően kifejtett érvei megalapozottságát.
Először is a megtámadott határozat (319) preambulumbekezdésében a Bizottság általában véve hivatkozott az EKA 2003. évi nyilatkozataira,
és nem a felperes által a keresetlevélben érdekei szerint hivatkozott három részletre.
Ami a felperes által hivatkozott, a spanyol piacra vonatkozó részletet illeti, az akként bemutatott magatartás, amelyet a
felperes valószínűleg a francia piacon tanúsít a spanyolországi piaci részesedései elvesztése esetén, nem felel meg a megszokott
piaci magatartásnak, inkább fenyegetést jelent összejátszó megállapodások keretében, ami nyilvánvalóan egy általános megállapodást
feltételez a piaci részesedésekre vonatkozóan. Ezenkívül a Bizottság emlékeztet arra, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint
egyrészt azon tény, hogy valamely vállalkozás nem tartja be pontosan azt, amiben a kartell keretében megállapodtak, nem mentesítheti
a felelőssége alól a megállapodásoktól való nyilvános távolmaradása hiányában, másrészt pedig azon tény, hogy szándékosan
megtéveszthette a kartell többi tagját, még nem tisztázza a jogsértés elkövetése alól.
Ami a felperes által hivatkozott, a francia piacra vonatkozó második részletet illeti, a felperes tévesen állítja azt, hogy
az EKA nyilatkozata az EKA–tól származó híresztelésen alapszik. A hivatkozott, egészében vizsgált részlet ugyanis azt mutatja,
hogy az EKA‑nak tudomása volt külön kétoldalú megállapodás létezéséről a francia piacon.
Ami a felperes által hivatkozott, a portugál piacra vonatkozó harmadik részletet illeti, arról a megtámadott határozatban
nem esik szó, és sem nem vádolja, sem nem tisztázza a felperest a felelősség alól.
Másodszor a felperes állításával ellentétben az EKA 2006. évi nyilatkozatai nem helyesbítik a 2003. évi nyilatkozatokat. A
2006. évi  nyilatkozatok célja az volt, hogy részletesen megerősítsenek néhány korábbi nyilatkozatot. Az összes nyilatkozat
összhangban volt a 2003. évi nyilatkozatokkal, amelyek további információkkal szolgáltak. A Bizottság megállapítja, hogy az
EKA 2006. évi nyilatkozataiból kitűnik, hogy utóbbi újból a kartell résztvevői között említi a felperest, részletesen leírta,
a felek hogyan rögzítették az árakra vonatkozó célkitűzéseket és osztották fel a piacot, azt sugallta, hogy a felperes a kartellben
jóval korábban részt vett, mint amit a megtámadott határozatban a részvétele kezdő időpontjaként a Bizottság megállapít, és
megerősítette, hogy a felperes az FC magatartására válaszul megtorló intézkedéseket hozott a francia piacon. Az EKA 2006. évi
nyilatkozatai tehát nem tartalmaznak a felperes javára szóló mentő bizonyítékot.
Negyedsorban a Bizottság vitatja, hogy a felperes szankcionálásával megsértette az egyenlő bánásmód elvét. A felperes ugyanis
nincs más, kisebb nátrium-klorát-gyártókhoz hasonló helyzetben. Konkrétan egyrészt elismerte részvételét a kartell egyik találkozóján,
másrészt pedig a többi kis gyártóval ellentétben a kartell többi tagja őt a kartell tagjaként azonosította, és végül S.‑nek
(FC) a jogsértéssel egyidejű feljegyzései ellene szólnak, ami a többi kis vállalkozás esetében nem áll fenn. Mindenesetre
az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy azon körülmény, hogy valamely gazdasági szereplő a felpereséhez hasonló helyzetben
található, de esetében a Bizottság nem állapította meg jogsértést, nem teszi lehetővé a felperesnek a vele szemben megállapított
jogsértésben való részvétele megállapításának kizárását, mivel azt helyesen állapították meg.
A Bizottság úgy véli, hogy a bizonyítékok hivatkozott csoportja így lehetővé teszi annak bizonyítását, hogy a felperes részt
vett a szóban forgó jogsértésben, tehát el kell utasítani az első jogalap első részét.

b) A Törvényszék álláspontja
A felek írásbeli beadványaiból kitűnik, hogy vitatják egyrészt azon bizonyítékok azonosítását, amelyeket a felperes szóban
forgó jogsértésben való részvételének bizonyítása érdekében a Bizottság a megtámadott határozatban figyelembe vett, másrészt
pedig az említett bizonyítékok bizonyító erejét az említett részvétel megállapítása szempontjából.
Először is meg kell említeni a bizonyításra vonatkozó néhány általános megfontolást, másodszor meg kell határozni a megtámadott
határozatban a felperesnek a szóban forgó jogsértésben való részvételét illetően figyelembe vett bizonyítékokat, harmadszor
értékelni kell azok bizonyító erejét, negyedszer pedig ez utóbbi értékelés alapján határozni kell a felperesnek a szóban forgó
jogsértésben való részvétele bizonyítása érdekében a Bizottság által hivatkozott bizonyítékok csoportjának pontos és egybevágó
jellegéről.
A bizonyításra vonatkozó általános megfontolások
Az EK 81. cikk (1) bekezdésének megsértésére vonatkozó bizonyítékok felvételével kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy
a Bizottság kötelezettsége bizonyítani az általa megállapított jogsértést, és olyan bizonyítékokat előterjeszteni, amelyek
a jogilag megkövetelt módon igazolják a jogsértést megvalósító körülmények fennállását (a Bíróság C‑185/95. P. sz., Baustahlgewebe
kontra Bizottság ügyben 1998. december 17‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., I–8417. o.] 58. pontja és C‑49/92. P. sz., Bizottság
kontra Anic Partecipazioni ügyben 1999. július 8‑án hozott ítéletének [EBHT 1999., I‑4125. o.] 86. pontja).
Az EK 230. cikk alapján indított megsemmisítés iránti keresetekben továbbá az uniós bíróság feladata a megtámadott jogi aktus
jogszerűségének vizsgálata (a Törvényszék T‑67/00., T‑68/00., T‑71/00. és T‑78/00. sz., JFE Engineering és társai kontra Bizottság
egyesített ügyekben 2004. július 8‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑2501. o.] 174. pontja).
Így a versenyszabályok megsértését megállapító és a címzettekre bírságot kiszabó bizottsági határozat megsemmisítése iránti
keresetet vizsgáló bíróság feladata annak értékelése, hogy a bizonyítékok és a Bizottság által határozatában előterjesztett
más információk elegendők‑e az állítólagos jogsértés fennállásának megállapításához (lásd ebben az értelemben a Törvényszék
T‑305/94–T‑307/94., T‑313/94–T‑316/94., T‑318/94., T‑325/94., T‑328/94., T‑329/94. és T‑335/94. sz., Limburgse Vinyl Maatschaapij
és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben, az ún. „PVC II”‑ügyben 1999. április 20‑án hozott ítéletének [EBHT 1999.,
II‑931. o.] 891. pontját).
Egyebekben pedig, ha a bíróságnak kétségei vannak, azt a jogsértést megállapító határozat címzettjei között szereplő vállalkozások
javára kell értelmezni (lásd ebben az értelemben a Bíróság 27/76. sz., United Brands és United Brands Continentaal kontra
Bizottság ügyben 1978. február 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1978., 207. o.] 265. pontját). A bíróság így nem ítélkezhet úgy,
hogy a Bizottság a kérdéses jogsértés fennállását a jogilag megkövetelt módon állapította meg, ha kétsége van ezzel kapcsolatban,
különösen bírságot kiszabó bizottsági határozat megsemmisítése iránti kereset esetén (a Törvényszék fenti 91. pontban hivatkozott
JFE Engineering és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítéletének 177. pontja).
Az utóbbi esetben ugyanis tekintettel kell lenni az ártatlanság vélelmére, amely különösen az emberi jogok és az alapvető
szabadságok védelméről szóló, Rómában 1950. november 4‑én aláírt egyezmény 6. cikkének (2) bekezdésén alapul, és amely a Bíróság
ítélkezési gyakorlatának megfelelően az Egységes Európai Okmány preambulumával, az Európai Unióról szóló szerződés 6. cikkének
(2) bekezdésével és a 2000. december 7‑én Nizzában kihirdetett, az Európai Unió alapjogi chartája (HL C 364., 1. o.) 47. cikkével
megerősítve az uniós jogrendszer által védett alapvető szabadságok egyike. Tekintettel a kérdéses jogsértés természetére és
a hozzá kapcsolódó szankciók súlyosságára és természetére, az ártatlanság vélelme többek között irányadó a vállalkozásokra
vonatkozó versenyszabályok megsértésével kapcsolatos eljárásokra, amelyek pénzbüntetés vagy kényszerítő bírság kiszabásához
vezethetnek (lásd ebben az értelemben az EJEB 1984. február 21‑i Öztürk-ítéletet, A. sorozat, 73. szám és az 1987. augusztus
25‑i Lutz-ítéletet, A. sorozat, 123‑A. szám; a Bíróság C‑199/92. P. sz., Hüls kontra Bizottság ügyben 1999. július 8‑án hozott
ítéletének [EBHT 1999., I‑4287. o.] 149. és 150. pontját és a C‑235/92. P. sz., Montecatini kontra Bizottság ügyben 1999.
július 8‑án hozott ítéletének [EBHT 1999., I‑4539. o.] 175. és 176. pontját).
Következésképpen a Bizottságnak pontos és egybevágó bizonyítékokat kell szolgáltatnia azon szilárd meggyőződésének alátámasztására,
hogy az állítólagos jogsértés megtörtént (lásd ebben az értelemben a Bíróság 29/83. és 30/83. sz., Compagnie royale asturienne
des mines és Rheinzink kontra Bizottság egyesített ügyekben 1984. március 28‑án hozott ítéletének [EBHT 1984., 1679. o.] 20. pontját,
és a C‑89/85., C‑104/85., C‑114/85., C‑116/85., C‑117/85. és C‑125/85–C‑129/85. sz., Ahlström Osakeyhtiö és társai kontra
Bizottság egyesített ügyekben 1993. március 31‑én hozott ítéletének [EBHT 1993., I‑1307. o.] 127. pontját; a Törvényszék T‑68/89.,
T‑77/89. és T‑78/89. sz., SIV. és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1992. március 10‑én hozott ítéletének [EBHT 1992.,
II‑1403. o.], 193–195., 198–202., 205–210., 220–232., 249–250. és 322–328. pontját, valamint a T‑62/98. sz., Volkswagen kontra
Bizottság ügyben 2000. július 6‑án hozott ítéletének [EBHT 2000., II‑2707. o.], 43. és 72. pontját).
Mindazonáltal fontos hangsúlyozni, hogy nem szükséges a Bizottság által előterjesztett minden egyes bizonyítéknak eleget tennie
e feltételeknek a jogsértés összes elemét tekintve. Elegendő, ha az intézmény által felhozott bizonyítékok a maguk összességében
értékelve megfelelnek e követelménynek (lásd ebben értelemben a fenti 92. pontban hivatkozott „PVC II”‑ítélet 768–778. pontját,
és különösen 777. pontját, amelyet a Bíróság az érintett pontokban megerősített az ellene előterjesztett fellebbezés keretében,
a C‑238/99. P., C‑244/99. P., C‑245/99. P., C‑247/99. P., C‑250/99. P–C‑252/99. P. és C‑254/99. P. sz., Limburgse Vinyl Maatschappij
és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2002. október 15‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., I‑8375. o.] 513–523. pontjában).
Továbbá a versenyellenes megállapodások tilalmának közismert jellegére figyelemmel a Bizottságtól nem várható el, hogy olyan
okirati bizonyítékot nyújtson, amely kifejezetten bizonyítja az érintett szereplők kapcsolatfelvételét. A Bizottság rendelkezésére
álló töredékes és szórványos elemek mindenesetre kiegészíthetők a releváns körülmények rekonstruálására alkalmas következtetésekkel.
A versenyellenes gyakorlat vagy megállapodás létezésére tehát bizonyos egybeesésekből és jelekből következtetéseket lehet
levonni, amelyek együttes vizsgálata egyéb összefüggő magyarázat hiányában a versenyszabályok megsértésének bizonyítékát nyújthatják
(a Bíróság C‑204/00. P. sz, C‑205/00. P. sz, C‑211/00. P. sz, C‑213/00. P. sz, C‑217/00. P. sz. és C‑219/00. P. sz., Aalborg
Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. január 7‑én hozott ítéletének [EBHT 2004., I‑123. o.] 55–57. pontja,
és a Törvényszék T‑44/02 OP, T‑54/02. OP., T‑56/02. OP., T‑60/02. OP. és T‑61/02. OP. sz., Dresdner Bank és társai kontra
Bizottság egyesített ügyekben 2006. szeptember 27‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑3567. o.] 64. és 65. pontja).
Azon bizonyítási eszközöket illetően, amelyekre az EK 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke megsértésének bizonyításához
hivatkozni lehet, az uniós jogban érvényesülő elv a bizonyítékok szabad értékelésének elve (lásd analógia útján a Törvényszék
T‑50/00. sz., Dalmine kontra Bizottság ügyben 2004. július 8‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑2395. o.] 72. pontját).
Következésképpen az okirati bizonyítékok esetleges hiánya csak a Bizottság által előterjesztett bizonyítékcsoport bizonyító
ereje átfogó értékelése során releváns. Önmagában azonban nem jár azzal a következménnyel, hogy az érintett vállalkozás érvényesen
vitathatja a Bizottság állításait az adott ügy tényállásától eltérő magyarázatot bemutatva. Ez az eset csak akkor áll fenn,
ha a Bizottság által előterjesztett bizonyítékok nem teszik lehetővé a jogsértés fennállásának egyértelmű bizonyítását, anélkül
hogy értelmezésre lenne szükség (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑36/05. sz., Coats Holdings és Coats kontra Bizottság
ügyben 2007. szeptember 12‑én hozott ítéletének [az EBHT‑ban nem tették közzé] 74. pontját).
Egyébként az uniós jog egyetlen előírása vagy általános elve sem tiltja, hogy a Bizottság valamely vállalkozással szemben
más, jogsértés elkövetésével vádolt vállalkozások nyilatkozatára támaszkodjon. Ha ez nem így lenne, az EK 81. cikkel és az
EGT‑Megállapodás 53. cikkével ellentétes magatartás bizonyításának Bizottságra háruló terhe tarthatatlan lenne, és ellentétes
az EK‑Szerződés alapján rá ruházott feladattal, hogy ezen előírások megfelelő alkalmazását felügyelje (lásd analógia útján
a fenti 91. pontban hivatkozott JFE Engineering és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 192. pontját).
Azonban egyetlen, kartellben való részvétellel vádolt vállalkozás nyilatkozata, amelynek pontosságát több más, hasonlóan megvádolt
vállalkozás vitatja, nem tekinthető az utóbbiak által elkövetett jogsértés megfelelő bizonyítékának, ha más bizonyíték azt
nem támasztja alá, a tekintettel arra, hogy a megerősítés elvárt mértéke a szóban fogó nyilatkozatok megbízhatósága miatt
alacsonyabb lehet (a fenti 91. pontban hivatkozott JFE Engineering és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet
219. és 220. pontja).
Ami a különböző bizonyítékok bizonyító erejét illeti, az egyetlen olyan fontos tényező, amelyet meg kell vizsgálni, a bizonyítékok
hitelessége (a fenti 98. pontban hivatkozott Dalmine kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 72. pontja).
Az általános bizonyítási szabályok szerint valamely okirat hitelessége, következésképpen bizonyító ereje annak eredetétől,
kidolgozási körülményeitől, címzettjétől, valamint tartalma értelmétől és megbízhatóságától függ (a Törvényszék T‑25/95.,
T‑26/95., T‑30/95–T‑32/95., T‑34/95–T‑39/95., T‑42/95–T‑46/95., T‑48/95., T‑50/95–T‑65/95., T‑68/95–T‑71/95., T‑87/95., T‑88/95.,
T‑103/95. és T‑104/95. sz., Cimenteries CBR és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2000. márciuis 15‑én hozott ítéletének
[EBHT 2000., II‑491. o.] 1053. és 1838. pontja).
Ami a nyilatkozatokat illeti, különösen jelentős bizonyító erő tulajdonítható azon nyilatkozatok esetében, amelyek először
is megbízhatóak, másodszor valamely vállalkozás nevében tették azokat, harmadszor olyan személytől származnak, akinek szakmai
kötelessége e vállalkozás érdekében eljárni, negyedszer a nyilatkozó érdekeivel ellentétesek, ötödször a vonatkozó körülmények
közvetlen tanújától származnak, és hatodszor írásban, megfontoltan és jól átgondolva tették azokat (lásd ebben az értelemben
a fenti 91. pontban hivatkozott JFE Engineering és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 205–210. pontját).
Továbbá bár általánosan elfogadott, hogy a jogsértő kartell fő résztvevői által önkéntesen szolgáltatott bizonyítékok bizonyos
fenntartással kezelendők, hiszen a résztvevők általában hajlamosak kicsinyíteni a jogsértésben való közreműködésük jelentőségét,
a többiekét pedig nagyítani, az, hogy valaki mentesség vagy a bírság csökkentése érdekében kéri az engedékenységi közlemény
alkalmazását, nem jelent szükségszerűen indítékot arra, hogy a vizsgálat alatt álló kartell többi tagjának részvételére vonatkozóan
elferdített bizonyítékokat terjesszen elő. A Bizottság félrevezetésére irányuló szándék ugyanis megkérdőjelezi a kérelmező
együttműködésének őszinteségét és teljességét, következésképpen az engedékenységi közlemény kedvezményéből való részesülés
kerül veszélybe (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑120/04. sz., Peróxidos Orgánicos kontra Bizottság ügyben 2006. november
16‑án hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑4441. o.] 70. pontját).
E tekintetben azt is meg kell jegyezni, hogy az elferdített bizonyítékok Bizottsággal való közlésének esetleges következményei
annál is súlyosabbak, mivel a vállalkozás nyilatkozatát más bizonyítékokkal kell alátámasztani, amint az kitűnik a fenti 101. pontból.
E körülmény ugyanis növeli annak kockázatát, hogy mind a Bizottság, mind a jogsértésben részt vett többi vádlott vállalkozás
felismerik a pontatlan nyilatkozatokat.
A fent hivatkozott ítélkezési gyakorlat analógia útján az EGT‑Megállapodás 53. cikkének (1) bekezdésére is alkalmazandó.
A megtámadott határozatban a felperes szóban forgó jogsértésben való részvételét illetően figyelembe vett bizonyítékok
–       Előzetes észrevételek
A fenti 92. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat fényében meg kell állapítani, hogy mivel a Törvényszék feladata annak
értékelése, hogy a bizonyítékok és a Bizottság által a megtámadott határozatban hivatkozott más információk elegendők‑e a
felperesnek betudható jogsértés fennállásának megállapításához, ugyanígy az ő feladata a megtámadott határozat indokolása
részletes vizsgálatának eredményeként beazonosítani a Bizottság által annak bizonyítása érdekében figyelembe vett bizonyítékokat,
hogy a felperes részt vett a szóban forgó jogsértésben.
Ennélfogva emlékeztetni kell arra, hogy az 1/2003 rendelet szerinti, a Bizottság előtt zajló közigazgatási eljárás két külön,
egymást követő szakaszra oszlik, amelyek mindegyike saját belső logikának felel meg: vagyis egyrészt egy előzetes vizsgálati
szakaszra, másrészt pedig egy kontradiktórius szakaszra. Az előzetes vizsgálati szakasz – amely során a Bizottság az 1/2003
rendelet által előírt vizsgálati jogköreit alkalmazza, és amely a kifogásközlésig terjed – célja annak lehetővé tétele, hogy
a Bizottság összegyűjtse a versenyszabályok megsértésének fennállását bizonyító vagy azt cáfoló valamennyi releváns elemet,
és állást foglaljon az eljárás irányultságát és későbbi alakulását illetően. A kontradiktórius szakasznak viszont, amely a
kifogásközléstől a végleges határozat elfogadásáig tart, lehetővé kell tennie a Bizottság számára, hogy a felrótt jogsértés
tekintetében végleges határozatot hozzon (lásd analógia útján a Bíróság fenti 96. pontban hivatkozott Limburgse Vinyl Maatschappij
és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítéletének 183. pontját, és a C‑105/04. P. sz., Nederlandse Federatieve
Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied kontra Bizottság ügyben 2006. szeptember 21‑én hozott ítéletének
[EBHT 2006., I‑8725. o.] 38. pontját).
A fenti 109. pontban felidézett ítélkezési gyakorlatból következik, hogy az említett bizonyítékok Törvényszék általi beazonosítása
érdekében a keresés csak a megtámadott határozat indokolásának arra a részére irányulhat, amelyben a Bizottság ismerteti a
közigazgatási eljárás kontradiktórius szakaszát. A Bizottság ugyanis csak azután dönthet első álláspontjának fenntartásáról,
és határozhat következésképpen véglegesen a felrótt jogsértésről, miután megkapta a Bizottság által az előzetes vizsgálati
szakasz alapján kialakított első, a kifogásközlésben közölt álláspontra vonatkozó felperesi észrevételeket.
Ebből a szempontból a jelen esetben meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozat „A Bizottság értékelése és következtetése”
című 5.4.1.1 pontja (a megtámadott határozat (347) és (360) preambulumbekezdése) az „5. [EK] 81. cikk és az EGT‑Megállapodás
53. cikkének alkalmazása” című cím alatt szerepel, amelynek a jogsértés jellegére vonatkozó 5.3.2 alpontját követi „[A] feleknek
a Bizottság által a kifogásközlésben ismertett tényekre és értékelésre vonatkozóan válaszul előterjesztett érvei” című 5.4 rész.
Az 5.4 rész tartalmaz egy 5.4.1 alrészt, amely összegezve ismerteti „[a felperes] által felhozott érvek[et]”. Ez utóbbi alrész
első és egyetlen pontja „A Bizottság értékelése és következtetése” című 5.4.1.1 pont. E pont után nincs 5.4.1.2 pont, hanem
közvetlenül „Az Uralita által felhozott érvek” címet viselő 5.4.2 alrész következik.
Következésképpen a Bizottságnak az 5.4.1.1 pontban szereplő értékelése kizárólag a felperesnek a kifogásközlésre válaszul
felhozott érveire vonatkozik. Meg kell állapítani továbbá, hogy a közigazgatási eljárás kontradiktórius szakaszának eredményeként
az 5.4.1.1 pontban levont következtetések a Bizottság végkövetkeztetéseinek minősülnek a felperes szóban forgó jogsértésben
való részvételével kapcsolatban.
Az előző megfontolásokból, valamint a fenti 109. pontban felidézett ítélkezési gyakorlatból következik, hogy az 5.4.1.1 pontban
szereplő bármilyen közvetlen vagy akár közvetett utalás a határozat azon preambulumbekezdéseire, amelyek megelőzik az említett
pontban szereplő preambulumbekezdéseket, vagyis a (347)–(360) preambulumbekezdést, lehetővé teheti a Bizottság számára, hogy
a megtámadott határozatban az indokolás ezen szakaszában, vagyis a kontradiktórius szakaszban használjon újra az említett
határozatban korábban hivatkozott bizonyítékokat. Az 5.4.1.1 pontban szereplő preambulumbekezdésektől eltérő preambulumbekezdésekben
hivatkozott bizonyítékokra való közvetlen vagy akár közvetett utalás hiányában azonban úgy kell vélekedni, hogy a Bizottság
a valószínűleg a felperesnek betudható tényekre vonatkozóan folytatott kontradiktórius eljárás eredményeként végül úgy határozott,
hogy azokra nem hivatkozik a felperes szóban forgó jogsértésben való részvételének bizonyítása során. Végül, ha a vállalkozás
kifogásközlésre vonatkozó észrevételeinek összegyűjtése után a Bizottság az értékelés során maga kérdőjelezi meg azon bizonyítékok
bizonyító erejét, amelyek a rendelkezésére álltak az előzetes vizsgálati szakasz végén ahhoz, hogy az említett vállalkozás
jogsértésben való részvételéről határozzon, a Törvényszéknek figyelembe kell vennie a Bizottság ezen értékelését.
Ezen előzetes észrevételek fényében kell meghatározni azon bizonyítékokat, amelyekkel kapcsolatban a Bizottság a kontradiktórius
eljárás eredményeként úgy döntött, hogy azokra támaszkodni fog annak bizonyítása végett, hogy a felperes részt vett a szóban
forgó jogsértésben, és amelyek következésképpen szerepelnek a Bizottság által hivatkozott bizonyítékok csoportjában.
E tekintetben meg kell állapítani, hogy a felek egyetértenek azon tényt illetően, hogy a megtámadott határozatban a Bizottság
által a felperes szóban forgó jogsértésben való részvételének bizonyítása végett hivatkozott bizonyítékok csoportja három
fajta bizonyítékból áll, amelyek a következők:
–        a felperes beismerése az 1998. január 28‑i jogellenes találkozóval kapcsolatban;
–        S. (FC) feljegyzései, és
–        a kartell többi tagjának nyilatkozatai.
A felek viszont nem értenek egyet többek között a megtámadott határozat (352) preambulumbekezdése kifejezéseire tekintettel
az említett bizonyítékok bizonyító erejét illetően annak értékelése céljából, hogy a felperes részt vett‑e a szóban forgó
jogsértésben.
–        A Bizottság által a megtámadott határozatban eredetileg, a közigazgatási eljárás előzetes szakaszában figyelembe vett bizonyítékok
A megtámadott határozatnak a kartell történetére vonatkozó 4.3 részében – mivel az a felperes szóban forgó jogsértésben való
állítólagos részvétele időszakára, vagyis az 1996. december 16. és 2000. február 9. közötti időszakra vonatkozik – szereplő
indokolásának részletes vizsgálatából kitűnik, hogy a felperes, vagy egyik alkalmazottjának neve közvetlenül vagy közvetve
a Bizottság által ismertetett huszonegy eseménnyel (a továbbiakban: 21 esemény) kapcsolatban merült fel.
A fenti 110. pontban megfogalmazott észrevételek fényében meg kell vizsgálni, hogy e 21 esemény közül a Bizottság az 5.4.1.1 pontban
melyekkel kapcsolatban döntött úgy, hogy azokra támaszkodni fog a közigazgatási eljárás kontradiktórius szakaszában abból
a célból, hogy a bizonyítékok csoportja segítségével bizonyítsa a felperes szóban forgó jogsértésban való részvételét.
Ennélfogva az 5.4.1.1 pontban kifejezetten figyelembe vett bizonyítékok meghatározása után annak megállapítása érdekében,
hogy a Bizottság hallgatólagosan támaszkodott‑e egyéb bizonyítékokra a felperes szóban forgó jogsértésben való részvételére
vonatkozó megállapításai alátámasztása érdekében, a megtámadott határozat (352) preambulumbekezdését kell értelmezni.
–       A Bizottság által a megtámadott határozatban a közigazgatási eljárás kontradiktórius szakaszának eredményeként kifejezetten
elfogadott bizonyítékok
A megtámadott határozat 5.4.1.1 pontjának indokolásából – amelyben a Bizottság ismerteti álláspontját és a közigazgatási eljárás
kontradiktórius szakaszának eredményeként levont következtetéseit, vagyis az említett határozat (347)–(360) preambulumbekezdését –
kitűnik, hogy a Bizottság felperes szóban forgó jogsértésban való részvételének bizonyítékaként közvetlen vagy közvetett módon
5 eseményre hivatkozott a közigazgatási eljárás előzetes szakaszában eredetileg hivatkozott 21 esemény közül, amelyek a következők:
–        különösen a megtámadott határozat (349) preambulumbekezdésében S. (FC) feljegyzéseit idézve az S. (FC) és S. (EKA) közötti,
1996. december 16‑i telefonbeszélgetés, amelyet először a megtámadott határozat (130) preambulumbekezdése említett;
–        a megtámadott határozat (350) és (356) preambulumbekezdésében a begyűjtött szóbeli nyilatkozatokra utalva, az 1997. október
14‑i turkui találkozó, amelyet először a megtámadott határozat (162)–(164) preambulumbekezdése említett;
–        a megtámadott határozat (350) és (356) preambulumbekezdésében egyrészt a felperes vallomására, másrészt pedig a megtámadott
határozat (182) és (184) preambulumbekezdésére visszautalva S. (FC) feljegyzéseire hivatkozva az 1998. január 28‑i jogellenes
találkozó, amelyet először a megtámadott határozat (182)–(186) preambulumbekezdése említett;
–        különösen a (349) preambulumbekezdésben S. (FC) feljegyzéseit idézve az 1998. december 4‑i telefonbeszélgetés, amelyet először
a megtámadott határozat (219) preambulumbekezdése említett;
–        és végül a (347) és (349) preambulumbekezdésben S. (FC) feljegyzéseit idézve az 1999. december 9‑i telefonbeszélgetés, amelyet
először a megtámadott határozat (258) preambulumbekezdése említett.
Meg kell határozni, hogy a Bizottság a megtámadott határozat 5.4.1.1 pontjában hallgatólagosan hivatkozott‑e egyéb olyan eseményekre,
amelyek bizonyíthatják a felperes részvételét a szóban forgó jogsértésben, és ebből a célból értelmezni kell a megtámadott
határozat (352) preambulumbekezdését.
–       A megtámadott határozat (352) preambulumbekezdésének értelmezése
Amint kitűnik a felek írásbeli beadványaiból, a megtámadott határozat (352) preambulumbekezdésének értelmezése meghatározó
a Bizottság által a megtámadott határozat 5.4.1.1 pontjában kifejezetten hivatkozott azon bizonyítékokon kívüli bizonyítékok
azonosítása céljából, amelyeket a Bizottság a felperes szóban forgó jogsértésben való részvételének bizonyításához figyelembe
vett.
A felperes szerint ugyanis a megtámadott határozat (352) preambulumbekezdésében a Bizottság elutasított az S. (FC) feljegyzéseire
az említett határozat (349) preambulumbekezdésében figyelembe vett három hivatkozáson kívüli bármilyen utalást. A Bizottság
vitatja ezt az értelmezést.
A tárgyalás során a Törvényszék által a megtámadott határozat (352) preambulumbekezdése kifejezéseinek tulajdonítandó értelmezéssel
kapcsolatban feltett kérdésekre válaszolva, a Bizottság különösen a következőket jelentette ki.
Először is az említett preambulumbekezdésben különbséget tett egyfelől S.‑nek (FC) a megtámadott határozat (349) preambulumbekezdésében
kifejezetten említett feljegyzéseire történő három hivatkozás, másfelől pedig a felperessel szemben figyelembe vett többi
bizonyíték között.
Ami S.‑nek (FC) a megtámadott határozat (349) preambulumbekezdésében kifejezetten említett feljegyzéseire történő három hivatkozást
illeti, amelyek az említett határozat (130), (219) és (258) preambulumbekezdésében bemutatott eseményekre utalnak vissza,
a Bizottság hangsúlyozta azt a tényt, hogy azok különösen nagy bizonyító erejű bizonyítékok, mivel lehetővé teszik a kartell
tagjai és a felperes közötti közvetlen kapcsolat megállapítását.
Ami a felperessel szemben figyelembe vett többi bizonyítékot illeti, azok valószínűleg nem közvetlenül a felperestől származnak.
Az ítélkezési gyakorlatra tekintettel mégsem lehet azokat kizárni a Bizottság által a felperes szóban forgó jogsértésben való
részvételének bizonyítása céljából figyelembe vett bizonyítékok csoportjából.
Másodszor a Bizottság kijelentette, hogy a megtámadott határozat (352) preambulumbekezdésének elején az „Azokban az egyéb
esetekben, amikor [a felperesre] történik hivatkozás a […] [megtámadott] határozatban” fordulatot, úgy kell értelmezni, hogy
az visszautal a (220), (256), (305) és (319) preambulumbekezdésben szereplő, a felperesre történő hivatkozásokra, valamint
a (305) és (319) preambulumbekezdésben említett egyéb preambulumbekezdésekre.
Harmadszor, ami a megtámadott határozat (352) preambulumbekezdése második és harmadik mondatának jelentőségét illeti, amennyiben
azok a Bizottság aktájának elégtelenségét említik, és amennyiben azokra a jogsértés időtartamát illetően történik hivatkozás,
a Bizottság megállapította, hogy a felperes állításával ellentétben elegendő bizonyítékkal rendelkezett ahhoz, hogy bizonyítsa
a felperes szóban forgó jogsértésben való részvételének időtartamát, 1996 decembere és 2000 februárja között. Ezzel kapcsolatban
a Bizottság pontosította, hogy bár más bizonyítékai is voltak, amelyek bizonyíthattak volna ilyen részvételt 1994‑ben, 1995‑ben
és 1996 elején is, úgy döntött, csak a rendelkezésére álló legjobb bizonyítékokat veszi figyelembe: vagyis a „három hivatkozást”,
vagy inkább „e három részletet”, amelyek közül az első „az 1996. december 16‑i hívás”.
A felek által az írásbeli beadványaikban, valamint a tárgyalás során előadott érvekre tekintettel, mindenekelőtt meg kell
állapítani, hogy a fenti 117. pontban említett 21 esemény közül 19 eseményről S. (FC) feljegyzései számoltak be.
Továbbá az S. (FC) feljegyzéseire alapozott e 19 esemény közül hármat kifejezetten említ a megtámadott határozat (349) preambulumbekezdése,
amint azt a Törvényszék a fenti 120. pontban megállapította, és amint arra a Bizottság utalt a tárgyaláson. Ezekkel kapcsolatban
a felek egybehangzóan úgy vélik, hogy e három hivatkozás nem tartozik bele „[azokba] az egyéb [esetekbe], amikor [a felperesre]
történik hivatkozás a [megtámadott határozatban]” az említett határozat (352) preambulumbekezdése értelmében.
Végül, amint kitűnik a fenti 120. pontból, S. (FC) feljegyzéseit, amennyiben azok az 1998. január 28‑i jogellenes találkozóra
vonatkoznak, kifejezetten említi a megtámadott határozat 5.4.1.1 pontja, a (350) preambulumbekezdése és – az említett határozat
(182) és (184) preambulumbekezdésére történő utalással – a (356) preambulumbekezdése. Ennélfogva az S. (FC) feljegyzéseire
alapított e negyedik hivatkozás sem tartozhat bele „[azokba] az egyéb [esetekbe], amikor [a felperesre] történik hivatkozás
a [megtámadott határozatban]” az említett határozat (352) preambulumbekezdése értelmében.
Meg kell viszont állapítani, hogy az S. (FC) feljegyzéseire alapozott tizenöt másik eseményt (a továbbiakban: S. [FC] feljegyzéseiben
a felperesre történő 15 egyéb hivatkozás) nem említi kifejezetten a megtámadott határozat 5.4.1.1 pontja.
Ugyanis először is, ami a Bizottság által adott azon magyarázatot illeti, amely szerint a megtámadott határozat (352) preambulumbekezdésének
elején az „Azokban az egyéb esetekben, amikor [a felperesre] történik hivatkozás a […] [megtámadott] határozatban” fordulat
visszautal a megtámadott határozat (220), (256), (305) és (319) preambulumbekezdésére, valamint az említett (305) és (319) preambulumbekezdésben
említett egyéb preambulumbekezdésekre (nevezetesen a (130), (150), (184), (219), (229), (256) és (258) preambulumbekezdésre),
kétségkívül el kell ismerni, hogy ezen értelmezés elfogadható, amennyiben a megtámadott határozat (305) és (319) preambulumbekezdése
az említett határozat négy másik preambulumbekezdésére hivatkozik, amelyek S. (FC) négy, a megtámadott határozat (150), (220),
(229) és (256) preambulumbekezdésben említett eseménnyel kapcsolatos feljegyzéseinek tartalmára vonatkoznak. E magyarázat
azonban az „Azokban az egyéb esetekben, amikor [a felperesre] történik hivatkozás a […] [megtámadott] határozatban” fordulat
értelmezése szempontjából vagy hiányos, amennyiben az S. (FC) feljegyzéseiben a felperesre történő 15 egyéb hivatkozás közül
csak négyre vonatkozik, vagy nem releváns, ha az említett (305) és (319) preambulumbekezdésben a Bizottság a megtámadott határozat
(130), (184), (219) és (258) preambulumbekezdésére is utal, amelyek közül három a (349) preambulumbekezdésben említett, az
S. (FC) feljegyzéseiben a felperesre történő három kifejezett hivatkozásnak minősül, vagy amelyek a megtámadott határozat
(184) preambulumbekezdését illetően S.‑nek (FC) az 1998. január 28‑i jogellenes találkozóval kapcsolatos feljegyzéseinek tartalmára
vonatkoznak, amely találkozón a felperes kifejezetten elismerte, hogy legalábbis részben részt vett. Következésképpen a Bizottság
által adott magyarázatot, amelyből az következik, hogy a fent említett fordulat csak a megtámadott határozat (130), (150),
(184), (219), (220), (229), (256), (258), (305) és (319) preambulumbekezdésére utal, mivel hiányos és részben nem releváns,
a Törvényszék nem veszi figyelembe.
Következésképpen meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozat (352) preambulumbekezdésének elején az „Azokban az egyéb
esetekben, amikor [a felperesre] történik hivatkozás a […] [megtámadott] határozatban” fordulatnak kizárólag az az értelmezése
fogadható el, amely szerint az említett fordulat az S. (FC) feljegyzéseiben a felperesre történő 15 egyéb hivatkozásra utal.
Másodszor meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozat (352) preambulumbekezdésének első mondata második részének kifejezéseiből
az következik, hogy a Bizottság is egyetért a felperessel az S. (FC) feljegyzéseiben a felperesre történő 15 egyéb hivatkozásban
szereplő információk – a felpereshez viszonyítva – valószínűleg közvetett jellegét illetően. A második rész kifejezései szerint
ugyanis „a Bizottság elfogadja a társaság azon érvét, amely szerint az információk inkább harmadik személytől származhatnak,
mint magától az érdekelttől”. Következésképpen meg kell állapítani, hogy a Bizottság kifejezetten elfogadja a felperesnek
a megtámadott határozat (345) preambulumbekezdésében („[A felperes] által előadott érvek” című 5.4.1 alrészben) ismertetett,
és először a kifogásközlésre adott válasz 44. pontjában felhozott érvét.
Ez utóbbi ponttal kapcsolatban a megtámadott határozat (352) preambulumbekezdése első mondata ezen második részének kifejezései
meghatározónak bizonyulnak a jelen esetben, mivel a közigazgatási eljárás kontradiktórius szakaszában játszanak szerepet,
amely szakasz – amint arra a Bíróság emlékeztetett a fenti 109. pontban – lehetővé teszi a Bizottság számára, hogy a felrótt
jogsértés tekintetében végleges határozatot hozzon, és amely a jelen esetben a felperes kifogásközlésre adott válaszában előadott
egyik érv javára zárja le a kontradiktórius szakaszt.
Harmadszor meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozat (352) preambulumbekezdésének második mondata megerősíti az első
mondat jelentésével kapcsolatos megállapítást. A Bizottság ugyanis teljesen egyértelműen kijelenti, hogy az aktája nem tartalmazott
„elegendő bizonyítékot annak biztos megállapításához, hogy a szóban forgó információk”, vagyis az S (FC) feljegyzéseiben a
felperesre történő 15 egyéb hivatkozás „közvetlenül a felperestől származott”. Ezért úgy kell megítélni, hogy a Bizottság
e megállapításával arra utal, hogy az aktájában szereplő információk nem teszik lehetővé számára, hogy jogilag megkövetelt
módon alátámassza az S. (FC) feljegyzéseiben szereplő, a felperesre történő 15 egyéb hivatkozást.
E megállapítást ráadásul részben megerősíti a Bizottságnak a rendelkezésére álló bizonyítékokkal kapcsolatos, a fenti 129. pontban
ismertetett megközelítése. A Bizottság ugyanis határozottan kijelenti, hogy végül úgy döntött, hogy leszűkíti azon időszakot,
amikor a felperes a jogsértésben részt vett, a rendelkezésére álló legjobb információkra, vagyis arra a három hivatkozásra
koncentrálva, amelyek közül az első az 1996. december 16‑i telefonbeszélgetésre vonatkozik, azaz pontosabban és nyilvánvalóan
a megtámadott határozat (349) preambulumbekezdésében egyértelműen említett három hivatkozásra.
Így a Bizottság elismeri, hogy ellentétben azzal, ahogy e három utóbbi hivatkozás és S.‑nek (FC) az 1998. január 28‑i jogellenes
találkozóval kapcsolatos feljegyzéseit illetően tett, nem vehette figyelembe az S. (FC) feljegyzéseiben a felperesre történő
15 egyéb hivatkozást a felperes szóban forgó jogsértésben való részvételének bizonyításához.
Következésképpen meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozat (352) preambulumbekezdésében maga a Bizottság adott hangot
kételyeinek az S. (FC) feljegyzéseiben a felperesre történő 15 egyéb hivatkozásnak a felperes szóban forgó jogsértésben való
részvétele felróhatóságával kapcsolatos hitelességét illetően.
Negyedszer meg kell állapítani, hogy ez utóbbi megfontolást a megtámadott határozat (352) preambulumbekezdése harmadik mondatának
kifejezései is megerősítik, amelyekben a Bizottság teljesen egyértelműen maga vonja le a következményeket az S. (FC) feljegyzéseiben
a felperesre történő 15 egyéb hivatkozásnak a felperes szóban forgó jogsértésben való részvétele betudhatóságával kapcsolatos
hitelességének hiányára vonatkozó saját megállapításaiból. A Bizottság így kijelenti, hogy „[a]z figyelembe lesz véve azon
jogsértés időtartamával kapcsolatban, amelyért [a felperesnek] felelnie kell”. Az ilyen következtetés nyilvánvalóan azt tükrözi,
hogy a Bizottság az aktájában szereplő bizonyítékok alapján úgy vélte, hogy az S. (FC) feljegyzéseiben a felperesre történő
15 egyéb hivatkozás nem minősül kellően hiteles bizonyítéknak annak bizonyításához, hogy a felperes részt vett a szóban forgó
jogsértésben.
E megállapításon nem változtatnak a Bizottság által a tárgyalás során a Törvényszék által a megtámadott határozat (352) preambulumbekezdése
harmadik mondatának szerinte tulajdonítandó jelentésére vonatkozóan feltett kérdésekre adott magyarázatok. Ennek okán a Bizottság
azt sugallta, hogy a megtámadott határozat (352) preambulumbekezdésének utolsó, „[a]z figyelembe lesz véve azon jogsértés
időtartamával kapcsolatban, amelyért [a felperesnek] felelnie kell” mondata tényleges következményekkel járt, hiszen nem vette
figyelembe azokat a bizonyítékokat, amelyekkel rendelkezett, az 1996. december 16. előtti időszak esetében a felperesnek a
jogsértésben 1994 és 1996 eleje közötti részvételének jellemzése érdekében.
Az ilyen értelmezés, amely azt vonja maga után, hogy a megtámadott határozat (352) preambulumbekezdése értelmében figyelmen
kívül hagyott bizonyítékok az 1996. december 16. előtti időszakra vonatkoztak, nem fogadható el, mégpedig az alábbi két okból.
Először is meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozat (305) és (319) preambulumbekezdésében említett preambulumbekezdések
– amelyekre a Bizottság utal „Az egyéb esetekben, amikor [a felperesre] történik hivatkozás a […] [megtámadott] határozatban”
fordulat értelmezése céljából – közül egyik sem vonatkozik az azon időpont előtt történt eseményre, amikor a Bizottság szerint
a felperes szóban forgó jogsértésben való részvétele kezdődött, vagyis 1996. december 16. előtt. Márpedig a Bizottság által
a megtámadott határozat (352) preambulumbekezdésében előadott megfontolások összességéből kitűnik, hogy a Bizottság aktájának
„[azon egyéb esetekkel kapcsolatos elégtelenségei], amikor [a felperesre] történik hivatkozás a […] [megtámadott] határozatban”,
vezették a Bizottságot azon kijelentésre, hogy az említett elégtelenségek „[azon jogsértés időtartamával kapcsolatban kerülnek
figyelembevételre], amelyért [a felperesnek] felelnie kell”.
Másodszor ezen értelmezés ellentmond a Bizottság által a tárgyaláson végső soron ismertetett és többek között a fenti 139. pontban
felidézett megközelítésnek.
Így a Bizottság által a megtámadott határozat (352) preambulumbekezdésében használt kifejezések egyértelmű jellegéből kitűnik,
hogy maga az 5.4.1.1 pont címe alapján a Bizottságnak a felperes észrevételeire vonatkozó értékelésével és következtetésével
kapcsolatos indokolás ezen szakaszában, amely indokolás lezárja a közigazgatási eljárás kontradiktórius szakaszát, a Bizottság
úgy döntött, hogy kizárja az S. (FC) feljegyzéseiben a felperesre történő 15 egyéb hivatkozást a felperessel szemben figyelembe
vehető bizonyítékok közül.
Ötödször hozzá kell tenni, hogy a Bizottság állításával ellentétben semmikor, sem a megtámadott határozat (352) preambulumbekezdésében,
sem pedig a 5.4.1.1 pontban említett preambulumbekezdésekben nem utal a Bizottság arra, hogy az S. (FC) feljegyzéseiben a
felperesre történő 15 egyéb hivatkozás hitelességének ilyen hiánya ellenére úgy véli, hogy azok beletartoznak azon bizonyítékok
csoportjába, amelyekre a felperes szóban forgó jogsértésben való részvételének bizonyítása érdekében hivatkozott.
Épp ellenkezőleg az 5.4.1.1 pont indokolásának általános szövegkörnyezetéből kitűnik, hogy először is a megtámadott határozat
(349)–(351) preambulumbekezdésében – amint azt a Törvényszék a fenti 131. pontban megállapította – a Bizottság megkülönböztette
egyrészt a megtámadott határozat (349) preambulumbekezdésében említett három hivatkozást és az 1998. január 28‑i jogellenes
találkozóval kapcsolatos hivatkozásokat, másrészt pedig az S. (FC) feljegyzéseiben a felperesre történő 15 egyéb hivatkozást.
Ugyanígy meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozat (351) preambulumbekezdésében a Bizottság megjegyzést fűz a felperesnek
az említett határozat (349) preambulumbekezdésében említett három hivatkozásra vonatkozó reakcióihoz.
Később, másodsorban a megtámadott határozat (352) preambulumbekezdésében a Bizottság teljesen egyértelműen utal „[azokra az
egyéb esetekre], amikor [a felperesre] történik hivatkozás […]”, vagyis az S. (FC) feljegyzéseiben a felperesre történő 15
egyéb hivatkozásra, ezért kitűnik e kifejezésekből, amelyekkel az említett preambulumbekezdés kezdődik a Bizottság határozott
szándéka az S. (FC) feljegyzéseiben a felperesre történő hivatkozások egy másik csoportjának azonosítására vonatkozóan. Ezenkívül
meg kell jegyezni, hogy irataiban a Bizottság utalt arra, hogy nem vitatja, hogy „bizonyító erejük” szerint csoportosította
az S. (FC) feljegyzéseire alapozott hivatkozásokat (lásd a fenti 67. pontot). Ugyanezekben az iratokban megerősíti – amint
az a fenti 147. pontban ismertetésre került –, hogy a megtámadott határozat (349) preambulumbekezdésében említetteken kívül
az S. (FC) feljegyzéseiben a felperesre történő 15 egyéb hivatkozást figyelmen kívül hagyta, mivel azok elégtelenek voltak
az összejátszó magatartásának bizonyításához.
Következésképpen a Bizottság úgy véli, hogy az S. (FC) feljegyzéseiben a felperesre történő 15 egyéb hivatkozás hitelességének
e hiánya ellenére figyelembe vehette volna azokat az általa hivatkozott bizonyítékok csoportjának keretében.
Először is ezen állítás alátámasztása érdekében a Bizottság a tárgyalás során többek között a megtámadott határozat (305)
és (319) preambulumbekezdésére utalt, amelyekben S. (FC) feljegyzéseinek egyéb részleteit kifejezetten a felperest terhelő
bizonyítékokként tüntette fel.
Az ilyen érv nem lehet helytálló akkor, amikor a megtámadott határozat (305) és (319) preambulumbekezdése megelőzi a felperes
kifogásközlésre vonatkozó észrevételeit (5.4.1 alrész), és amikor a megtámadott határozat (352) preambulumbekezdésében a felperes
említett észrevételeire válaszul a Bizottság – amint azt az irataiban megerősítette – elismeri, hogy nem vehette figyelembe
az S. (FC) feljegyzéseiben a felperesre történő, ezen 15 egyéb hivatkozást a felperes szóban forgó jogsértésben való részvételének
bizonyításához. Következésképpen meg kell állapítani, hogy az említett határozat (352) preambulumbekezdésének kifejezései
nem hagynak helyet semmilyen kétségnek a Bizottság által a kontradiktórius közigazgatási eljárás eredményeként ezen egyéb
hivatkozásoknak szánt szerepet illetően.
Másodszor a Bizottság megjegyzi, hogy a megtámadott határozat (357) és (358) preambulumbekezdésében a felperessel szembeni
kifogásait általában véve alapozza S. (FC) feljegyzéseire, és nem szorítkozik a határozat (349) preambulumbekezdésében említett
három hivatkozásra.
E tekintetben mindenekelőtt a megtámadott határozat (357) preambulumbekezdését illetően meg kell állapítani, hogy abban ténylegesen
kifejezett hivatkozás szerepel S. (FC) feljegyzéseire. Az ilyen hivatkozás azonban nem engedi meg azon vélekedést, hogy a
Bizottság ott az S. (FC) feljegyzéseiben a felperesre történő 19 hivatkozás összességére gondolt. Ugyanis, tekintettel a Bizottság
által a megtámadott határozat (352) preambulumbekezdésében levont következtetésre, az ilyen általános utalás nem tesz eleget
a Bizottság által hivatkozott bizonyítékok csoportját illetően a fenti 96. pontban felidézett ítélkezési gyakorlat alapján
megkövetelt pontossági követelményeknek. Ez annál is inkább igaz a jelen esetben, mivel S. (FC) feljegyzései közismert részét
képezik a Bizottság által a felperessel szemben figyelembe vett bizonyítékoknak, vagyis azon 21 esemény közül 19‑nek, amellyel
kapcsolatban a felperesre név szerint hivatkoztak. Mindenesetre a Bizottság ezen érvének elfogadása az általa S. (FC) feljegyzéseire
a megtámadott határozat (357) preambulumbekezdésében tett utalással kapcsolatban, e két preambulumbekezdés és az említett
határozat (352) preambulumbekezdése egyértelmű kifejezései közötti feloldhatatlan inkoherenciát vonna maga után.
Következésképpen meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozat (357) preambulumbekezdésében az S. (FC) feljegyzéseire
történő utalás csak az említett határozat (349) preambulumbekezdésében említett három hivatkozásra és S.‑nek (FC) az 1998.
január 28‑i jogellenes találkozóval kapcsolatos feljegyzéseire vonatkozik.
Továbbá, ami a megtámadott határozat (358) preambulumbekezdését illeti, a Bizottság elvontan és általánosan (a 4.3 pontban
említett) a tényállással egyidejű okirati bizonyítékok összességére utal. Márpedig a fenti 117. pontban említett 21 eseményből
kiderül, hogy a Bizottság által a felperessel szemben figyelembe vett jogsértési időszak során kizárólag S. (FC) feljegyzései
minősültek ilyen, közvetlenül vagy közvetve kifejezetten a felperest érintő, egyidejű bizonyítékoknak. Meg kell állapítani
ugyanis, hogy W. (EKA) feljegyzéseinek a Bizottság által a megtámadott határozat (162)–(164) preambulumbekezdésében az 1997.
október 14‑i turkui találkozóval kapcsolatban figyelembe vett részletei semmilyen módon nem érintik a felperest. Következésképpen
ugyanazon az alapon, ahogy a megtámadott határozat (357) preambulumbekezdésében az S. (FC) feljegyzéseire tett utalás, úgy
kell tekinteni, hogy az S. (FC) feljegyzéseire történő ilyen utalás elvont és általános jellegénél fogva engedi meg azon vélekedést
– ahogyan a Bizottság állítja – hogy így figyelembe vette az említett feljegyzésekre alapozott összes hivatkozást, az S. (FC)
feljegyzéseiben a felperesre történő 15 egyéb hivatkozást is beleértve, amelyeket pedig figyelmen kívül hagyott a megtámadott
határozat (352) preambulumbekezdésében, a felperes szóban forgó jogsértésben való részvételének bizonyítása céljából. Mindenesetre
ugyanazokból az okokból, mint amelyeket a megtámadott határozat (357) preambulumbekezdése ismertet, ha el kellene fogadni
a Bizottság érvét, az feloldhatatlan inkoherenciát eredményezne az általa a megtámadott határozat említett (352) preambulumbekezdésében
levont következtetések és az említett határozat 5.4.1.1. pontja között.
Következésképpen meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozat (358) preambulumbekezdésében a (4.3 részben említett),
a tényállással egyidejű okirati bizonyítékok összességére történő utalás csak az ugyanezen határozat (349) preambulumbekezdésében
említett három hivatkozásra és S.‑nek (FC) az 1998. január 28‑i jogellenes találkozóval kapcsolatos feljegyzéseire vonatkozik.
Végül, harmadszor a Bizottság úgy érvel, hogy az ítélkezési gyakorlatból következik, hogy az a tény, hogy az információt közvetve
szolgáltatják vagy másodlagos jelentőségű, nincs semmilyen hatással arra, hogy bizonyítékként lehessen használni. A jelen
esetben azonban, amint kitűnik a megtámadott határozat (352) preambulumbekezdésének egyértelmű kifejezéseiből és magának a
Bizottságnak az irataiból, a közigazgatási eljárás kontradiktórius szakaszában úgy döntött, hogy fenntartás nélkül elutasítja
az S. (FC) feljegyzéseiben szereplő, a felperesre történő ezen 15 egyéb hivatkozást.
Következésképpen, amennyiben a megtámadott határozat (352) preambulumbekezdésében a Bizottság nemcsak, hogy az említett preambulumbekezdés
első két mondatában elismerte az S. (FC) feljegyzéseiben szereplő, a felperesre történő 15 egyéb hivatkozás gyenge bizonyító
erejét, hanem főleg ugyanezen preambulumbekezdés harmadik mondatában megállapította, hogy nem veheti figyelembe az S. (FC)
feljegyzéseiben szereplő, említett hivatkozásokat a felperes szóban forgó jogsértésben való részvétele bizonyításához, meg
kell állapítani, hogy a Bizottság feladata volt egyértelműen utalni arra – amennyiben ez volt a későbbi szándéka –, ha mégis
úgy vélekedett, hogy ezek a hivatkozások figyelembe vehetők a bizonyítékok csoportjának keretében.
Márpedig a megtámadott határozat (353) és (356) preambulumbekezdése között a Bizottság semmikor nem alkalmazta újra az S. (FC)
feljegyzéseiben szereplő, a felperesre történő 15 egyéb hivatkozást a bizonyítékok csoportjában a felperes szóban forgó jogsértésben
való részvételének bizonyításához.
Az előző megfontolások összességéből az következik, hogy a Bizottság jogszerűen határozott úgy a megtámadott határozat (352) preambulumbekezdésében,
hogy kizárja az S. (FC) feljegyzéseiben szereplő, a felperesre történő 15 egyéb hivatkozást a felperest terhelő bizonyítékok
közül és a Bizottság által hivatkozott bizonyítékok csoportjából is.
–       A felperessel szemben a szóban forgó jogsértésben való állítólagos részvételére tekintettel figyelembe vett bizonyítékok azonosításával
kapcsolatos következtetés
Először is meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozat 5.4.1.1 pontjában a Bizottság sehol nem említi a 2000. február
9‑i időpontot mint a felperes szóban forgó jogsértésben való részvétele végső időpontját. A legcsekélyebb bizonyítékkal sem
szolgált a felperes szóban forgó jogsértésben való részvétele végső időpontjának meghatározását illetően sem.
Másodszor a felperes ezzel kapcsolatos érveire (lásd a fenti 57. pontot) válaszul a Bizottság úgy érvel, hogy kevésbé számít,
hogy a felperes nem hallotta az EKA nyilatkozatát a CEFIC 2000. február 9‑i hivatalos üléséhez kapcsolódóan, hiszen a kartell
ekkor már véget ért. Mindenesetre a Bizottság szerint az, hogy a felperes kijelenti, hogy nem hallotta ezen nyilatkozatot,
komoly jele annak, hogy rész vett a 2000. február 9‑i jogellenes találkozón.
Mindenekelőtt meg kell azonban állapítani, hogy a Bizottság ezen érvelése, amely megpróbálja elbagatellizálni a felperes szóban
forgó jogsértésben való részvétele állítólagos végső időpontja meghatározásának jelentőségét, nem fogadható el. Emlékeztetni
kell ugyanis arra, hogy a jogsértés időtartama – amelyhez ismerni kell a jogsértés befejezésének időpontját – a jogsértés
egyik lényeges eleme, amelynek bizonyítása a Bizottság feladata (a fenti 105. pontban hivatkozott Peróxidos Orgánicos kontra
Bizottság ügyben hozott ítélet 52. pontja). Következésképpen a jelen esetben a Bizottság feladata bizonyítani a felperes 2000.
február 9‑i jogellenes találkozón való részvételét.
Másfelől a felperes szóban forgó jogsértésben való állítólagos részvétele végső időpontjának a Bizottság általi meghatározása
a jelen esetben annál is inkább szükséges volt – amint kitűnik a felperes kifogásközlésre vonatkozó észrevételei 48. és 49. pontjából,
valamint a jelen ügyben benyújtott beadványaiból –, mivel a felperes kifejezetten vitatta, hogy részt vett volna a 2000. február
9‑i jogellenes találkozón. Következésképpen meg kell állapítani, hogy a Bizottság az 5.4.1.1 pontban, amelyben értékelnie
kellett a felperes kifogásközlésre vonatkozó észrevételeit, és végül levonni a következtetéseket a szóban forgó közigazgatási
eljárásból, elmulasztotta ismertetni azokat az okokat, amelyek miatt a felperes észrevételei ellenére úgy vélte, hogy a felperes
részt vett a 2000. február 9‑i jogellenes találkozón.
Harmadszor mindenképpen meg kell állapítani, hogy amint azt maga a Bizottság is elismeri, végül a megtámadott határozatnak
csak a „7. A jogsértés időtartama” címe alatt található, „A kezdő és befejező időpont” című 7.1 pontban szereplő (488) preambulumbekezdésében
jelenti ki azt a Bizottság, hogy különösen a megtámadott határozatnak a kartell történetére vonatkozó 4. 3 részben szereplő
(233) preambulumbekezdésére történő utalással meghatározta a kartell tagjai jogsértésben való részvételének kezdő és befejező
időpontját, és vonja le az ezzel kapcsolatos következtetéseit.
Mind a megtámadott határozat (488) preambulumbekezdésében, mind a (283) preambulumbekezdésben, amelyre az utal, a Bizottság
2000. február 9‑et tekinti a kartell tagjainak az ugyanazon a napon Brüsszelben tartott hivatalos CEFIC‑üléshez kapcsolódó
jogellenes találkozója időpontjának. Meg kell azonban állapítani a Bizottság által abból a célból ismertetett indokolás kétértelmű
és ellentmondásos jellegét, hogy 2000. február 9‑et vegye figyelembe a jogsértés időszakának befejező időpontjaként a felperes
tekintetében.
Így a megtámadott határozat (283) preambulumbekezdésében a Bizottság kijelenti, hogy a CEFIC hivatalos ülését tartották 2000.
február 9‑én Brüsszelben, amely ülésen a felperes részt vett. Ugyanebből a preambulumbekezdésből kitűnik, hogy ezen üléshez
kapcsolódóan S. (EKA) tájékoztatta „partnereit, hogy nem hajlandó újabb tárgyaláson részt venni a versenytársakkal”. Következésképpen
meg kell állapítani, hogy bár a Bizottság egyértelműen megállapítja a megtámadott határozat (283) preambulumbekezdésében,
hogy az EKA, az Arkema France és a felperes részvétele a CEFIC hivatalos ülésén kitűnik az aktában lévő bizonyítékokból, nem
említ meg viszont semmilyen bizonyítékot a felperes 2000. február 9‑i jogellenes találkozón való részvételére vonatkozóan,
amely találkozó során S. (EKA) megtette nyilatkozatát az EKA nevében. Végeredményben a megtámadott határozat említett (283) preambulumbekezdésében
a Bizottság nem állapítja meg azt sem, hogy jogellenes találkozót tartottak a CEFIC 2000. február 9‑i üléséhez kapcsolódóan.
Megelégszik ugyanis az EKA nevében a CEFIC ugyanazon a napon tartott hivatalos „üléséhez kapcsolódóan” tett nyilatkozat megemlítésével.
Következésképpen az előző megfontolásokból kitűnik, hogy a Bizottság a megtámadott határozat (283) preambulumbekezdésében
csak azt feltételezi, hogy a felperesnek a 2000. február 9‑i jogellenes találkozón való részvétele a CEFIC 2000. február 9‑i
hivatalos ülésén való részvételéből eredt. E feltételezés nem elég, mivel a felperes a kifogásközlésre vonatkozó észrevételeiben
kifejezetten vitatta, hogy részt vett a 2000. február 9‑i jogellenes találkozón. Végül meg kell jegyezni, hogy a megtámadott
határozatban a Bizottság sehol nem állítja azt, hogy a CEFIC hivatalos üléseinek résztvevői szükségszerűen részt vettek a
kartellnek a hivatalos ülésekhez kapcsolódóan tartott találkozóin. A Bizottság legfeljebb annyit jelent ki a megtámadott határozat
(76) preambulumbekezdésében, hogy a felső vezetés szintjén többoldalú találkozókat tartottak, gyakran a CEFIC nátrium-klorát
munkacsoportjának üléseihez kapcsolódóan.
A CEFIC 2000. február 9‑i hivatalos ülése és az ugyanazon a napon tartott jogellenes találkozó Bizottság általi ilyen összekeverése
megismétlődik a megtámadott határozat (488) preambulumbekezdésében, amikor megerősíti – anélkül, hogy egyetlen bizonyítékot
is bemutatna álláspontja alátámasztása érdekében, és kizárólag a megtámadott határozat (283) preambulumbekezdésére utalva –,
hogy „az utolsó versenyellenes találkozóra – amelyen az EKA, az Arkema France és [a felperes] vettek részt – 2000. február
9‑én került sor”, és hogy „[a felperes] közvetlenül részt vett a 2000. február 9‑i találkozón”. Pedig ismét meg kell állapítani,
hogy mivel a Bizottság semmikor nem állította azt, és még inkább nem bizonyította, hogy a CEFIC hivatalos ülésein való részvétel
maga után vonta az azokhoz kapcsolódóan tartott versenyellenes találkozókon való jelenlétet is, a felperes jogosan érvel úgy,
hogy a Bizottság nem szolgált semmilyen bizonyítékkal a 2000. február 9‑i jogellenes találkozón való részvételét illetően,
amely a kartell egyetlen találkozója volt az említett napon.
Végül a megtámadott határozat I. mellékletéből egyértelműen kitűnik, hogy a felperest nem azonosították úgy, mint aki részt
vett a 2000. február 9‑i jogellenes találkozón. Beadványaiban a Bizottság e tekintetben egy egyszerű tárgyi tévedésre hivatkozik.
A megtámadott határozat (69) preambulumbekezdéséből és a megtámadott határozat 114. sz. lábjegyzetéből kitűnik azonban, hogy
az említett határozat I. melléklete 72 olyan versenyellenes találkozóból álló listát tartalmaz, amelyeken a szóban forgó kartell
tagjai részt vettek. Következésképpen a megtámadott határozat I. mellékletében bemutatott táblázat utolsó sora mindenképpen
a Bizottság által meghatározott 2000. február 9‑i jogellenes találkozóra, nem pedig a CEFIC ugyanazon a napon tartott hivatalos
ülésére vonatkozik. Márpedig, tekintettel a megtámadott határozat indokolására és az aktában szereplő bizonyítékokra, semmiképpen
nem lehet megállapítani, hogy a felperes részt vett a kartell ezen találkozóján, ahogyan azt a Bizottság állítja, és következésképpen
úgy tekinteni, hogy az, hogy a felperest nem azonosították úgy a megtámadott határozat I. mellékletében, mint aki részt vett
a 2000. február 9‑i jogellenes találkozón, egyszerű tárgyi tévedésből ered.
A fenti megfontolások összességéből következik, hogy a Bizottság által ezzel kapcsolatban szolgáltatott bármilyen bizonyítékok
hiányában a Bizottság tévesen állítja azt, hogy a felperes jogsértésben való részvétele 2000. február 9‑én véget ért. Következésképpen
megalapozottnak kell tekinteni a felperes által előadott azon érvet, hogy a Bizottság nem bizonyította, hogy részt vett a
2000. február 9‑i jogellenes találkozón. A Bizottság tehát nem vehette figyelembe ez utóbbi időpontot a felperes szóban forgó
jogsértésben való részvétele végét jelző időpontként.
Másodlagosan, ami a tényállással egyidejűleg kézzel írt bizonyítékokat illeti, a korábbiakban kifejtett megfontolások összességéből
kitűnik, hogy egyrészt csak az S. (FC) feljegyzéseire alapozott hivatkozásokról van szó. Másrészt az S. (FC) feljegyzéseire
alapozott, eredetileg a közigazgatási eljárás előzetes szakaszának eredményeként a szóban forgó jogsértés időszakát illetően
figyelembe vett 19 hivatkozás közül csak az S. (FC) feljegyzéseire alapozott, a megtámadott határozat (349) preambulumbekezdésében
említett három hivatkozást és az 1998. január 28‑i jogellenes találkozóval kapcsolatos hivatkozást vette figyelembe kifejezetten
a Bizottság a közigazgatási eljárás kontradiktórius szakaszának végén a felperes szóban forgó jogsértésben való részvétele
bizonyítására szolgáló bizonyítékok csoportjában. Ami az S. (FC) feljegyzéseiben szereplő, felperesre történő 15 egyéb hivatkozást
illeti, meg kell állapítani, hogy azokat a Bizottság – bizonyító erő hiányában – kizárta az említett bizonyítékok csoportjából
a megtámadott határozat (352) preambulumbekezdésében.
Másodszor, ami a bizonyítékok csoportjába a Bizottság által belefoglalt, a felperes versenytársainak nyilatkozatait illeti,
amennyiben azok bizonyítékul szolgálhatnak a szóban forgó jogsértésben való részvételét illetően, a Bizottság által figyelembe
vett, a fenti 117. és 120. pontban említett bizonyítékokból kitűnik, hogy a Bizottság által a felperessel szemben megállapított
jogsértési időszak alatt az EKA és az FC nyilatkozatairól van szó, minden egyéb társaságot kizárva. Meg kell állapítani ugyanis,
hogy a Bizottság nem vette figyelembe sem az előzetes szakaszban, sem a közigazgatási eljárás kontradiktórius szakaszában
az Arkema France‑nak a fenti 6. pontban említett és az A.3 mellékletben a keresetlevélhez csatolt nyilatkozatait a felperesnek
a szóban forgó jogsértésben való részvétele bizonyítása céljából.
Harmadszor a Bizottság elfogadta a felperes vallomását az 1998. január 28‑i jogellenes találkozón való részvételére vonatkozóan.
E részvétel terjedelmének meghatározása érdekében a Bizottság S. (FC) e találkozóra, valamint az FC és az EKA nyilatkozataira
vonatkozó feljegyzéseire hivatkozik.
Mindenekelőtt a fenti 163–176. pontban kifejtett következtetésekre tekintettel kell értékelni a Bizottság által figyelembe
vett bizonyítékok bizonyító erejét, és ezt követően értékelni, hogy ezek a bizonyítékok elegendő bizonyítéknak minősülnek‑e
a felperes szóban forgó jogsértésben való részvételének bizonyításához.
A felperessel szemben figyelembe vett bizonyítékok bizonyító ereje
–       A felperes szóban forgó jogsértésben való közvetlen részvételével egyidejű, írott bizonyítékokról
Előzetesen az S. –nek (FC) az 1998. január 28‑i jogellenes találkozóval kapcsolatos feljegyzései bizonyító erejét illetően
a felperes említett találkozón való részvételére vonatkozó vallomása bizonyító erejére kell utalni (lásd a lenti 216–218. pontot).
Elsősorban, ami az S. (FC) feljegyzéseire alapozott, a megtámadott határozat (349) preambulumbekezdésében említett, a felperesre
történő három hivatkozást illeti, először is meg kell állapítani, hogy a felek által az írásbeli beadványaikban előterjesztett
észrevételekre, valamint a Törvényszék által nekik akár írásban, akár a tárgyaláson feltett kérdésekre adott válaszaikra tekintettel,
S. (FC) feljegyzéseit – ahogyan azok a Bizottság aktájában szerepelnek, vagyis gépelt feljegyzések – S. (FC) írta át finn
nyelvű, kézzel írott feljegyzéseiből ebbe a formába, és fordította finn nyelvről angolra, amely feljegyzéseket maga írt le
a jegyzetek által érintett és bemutatott, minden egyes esemény alkalmával. E tekintetben a bizonyos részletekkel kapcsolatos
néhány formai, vagy terminológai jellegű igazítás ellenére, amelyekre a Törvényszék hívta fel a Bizottság figyelmét a tárgyaláson,
úgy kell tekinteni, hogy amennyiben az aktában szereplő feljegyzések hűen fordítják és írják át az S. (FC) által eredetileg
kézzel írt feljegyzéseket, mivel ez utóbbi kézzel írott feljegyzéseket S. (FC) a tényállás idején írta le, azok angol nyelvre
átírt változatát a jogsértéssel egyidejű írásbeli bizonyítéknak kell tekinteni. Következésképpen az S. (FC) feljegyzéseire
történő három hivatkozás, ahogyan azokat a megtámadott határozat (349) preambulumbekezdése említi, ilyen bizonyítékoknak minősülnek.
Pontosabban, ami először is S.‑nek (FC) az S.‑sel (EKA) 1996. december 16‑án folytatott telefonbeszélgetésével kapcsolatban
tett feljegyzéseit illeti, S. (FC) utalt arra, hogy tárgyalást folytatott a felperessel. Az S. (FC) ezen 1996. december 16‑i
beszélgetéssel kapcsolatos feljegyzései átiratának a Bizottság által a megtámadott határozat (349) preambulumbekezdésében
figyelembe vett részletében a következő kijelentés szerepel: „[BIZALMAS]”. A (349) preambulumbekezdés e beszélgetésre vonatkozó
ezen részletében utalás történik a megtámadott határozat (130) preambulumbekezdésére is. Ez utóbbi preambulumbekezdésben a
Bizottság jelzi, hogy álláspontja szerint e bizonyíték a felperes kartellben való részvételét mutatja, mivel jogellenes kapcsolata
volt egy versenytárssal.
Ami másodszor S.‑nek (FC) az S.‑sel (EKA) 1998. december 4‑én folytatott telefonbeszélgetésével kapcsolatban tett feljegyzéseit
illeti, S. (EKA) utalt arra, hogy az Arkema France tárgyalást folytatott a felperessel. Az S. (FC) ezen 1998. december 4‑i
beszélgetéssel kapcsolatos feljegyzései átiratának a Bizottság által a megtámadott határozat (349) preambulumbekezdésében
figyelembe vett részlete a következő: „[BIZALMAS]” A (349) preambulumbekezdés e beszélgetésre vonatkozó ezen részletében utalás
történik a megtámadott határozat (219) preambulumbekezdésére, amely preambulumbekezdésben újra szerepel ezen idézet.
Ami harmadszor S.‑nek (FC) az L.‑lel (Arkema France) 1999. december 9‑én folytatott telefonbeszélgetésével kapcsolatban tett
feljegyzéseit illeti, egyikük utalt arra, hogy tárgyalást folytatott a felperessel. Ez utóbbi telefonbeszélgetést illetően
a Bizottság a megtámadott határozat (349) preambulumbekezdésében megállapítja, hogy nem tudta pontosítani, hogy a két tárgyalófél
közül melyik beszélt a felperessel. Márpedig, ellentétben azzal, amit a Bizottság sugall a megtámadott határozat (349) preambulumbekezdésében,
az ilyen pontatlanság nem elhanyagolható. Ugyanis a közvetítők számának többszöröződése a szóban forgó kapcsolatokra vonatkozó
bizonyítékok hitelességének csökkenését vonja maga után. Következésképpen ezen átirat hitelességének mértéke nagyobb lenne,
ha S. (FC) ténylegesen folytatott volna beszélgetést a felperessel, mint ha L. (Arkema France) volt az, aki tárgyalt a felperessel.
Továbbá még mindig ezen 1999. december 9‑i telefonbeszélgetést illetően meg kell állapítani, hogy S. (FC) ezzel kapcsolatos
feljegyzéseinek azon részlete, amelyet a Bizottság felhasznál a megtámadott határozat (349) preambulumbekezdésében, a következőképpen
szól: „[BIZALMAS]”. A (349) preambulumbekezdés e beszélgetésre vonatkozó ezen részletében utalás történik a megtámadott határozat
(258) preambulumbekezdésére is. Ez utóbbi preambulumbekezdésben a Bizottság megállapítja, hogy a konkrét alkalommal a két
tárgyalófél megvitatta annak szükségét, hogy új általános megállapodásra jussanak a versenytársak között. A fent említett
részleten kívül, ahogyan azt a Bizottság a megtámadott határozat (349) preambulumbekezdésében megismétli, úgy tűnik, hogy
S.‑nek (FC) a megtámadott határozat (258) preambulumbekezdésében ismertetett feljegyzései a következők:
„BIZALMAS]”
Másodszor emlékeztetni kell arra, hogy amint a megtámadott határozat (350) preambulumbekezdéséből következik, az S. (FC) feljegyzéseire
alapozott, a felperesre történő három hivatkozás – melyeket a megtámadott határozat (349) preambulumbekezdése említ –, a Bizottság
szerint egyértelműen a felperessel való közvetlen telefonkapcsolatokról tanúskodnak, és nyilvánvalóan utalnak arra, hogy utóbbi
közvetlenül hozzájárult az általános ármegállapodásokhoz. Továbbá a Bizottság irataiból, és a Törvényszék által a tárgyaláson
feltett kérdésekre adott válaszaiból kitűnik egyrészt, hogy e három bizonyíték különösen meggyőző, és tehát a felperest terhelő
elsődleges bizonyítéknak minősül annak bizonyításához, hogy a felperes egységes, folyamatos és európai kiterjedésű jogsértésben
vett részt, amellyel kapcsolatban a Bizottság eljárást indított, másrészt pedig a felperes nem vitatta ezen nyilatkozatokat,
és végül hogy ezen, a tényállással egyidejű bizonyítékok különösen terhelőek a felperesre nézve, bár nem a Bizottság által
összegyűjtött egyedüli bizonyítékok. A felperes viszont vitatta a szóban forgó jogsértésben való állítólagos részvételét illetően
a tényállással egyidejű bizonyítékok bizonyító erejét.
Ezek alapján először is meg kell állapítani, hogy a Bizottság állításával ellentétben a felperes a kifogásközlésre adott válaszában
(lásd különösen a kifogásközlésre adott válasza 76. pontját) vitatta S. (FC) feljegyzései és különösen az 1996. december 16‑i
telefonbeszélgetéssel kapcsolatos feljegyzés bizonyító erejét.
Másodszor általában véve meg kell állapítani, hogy a Bizottság állításával ellentétben az S. (FC) feljegyzéseire alapozott,
a felperesre történő e három hivatkozás – ahogyan azokat a megtámadott határozat (349) preambulumbekezdése említi – a felperes
szóban forgó jogsértésben való állítólagos részvételére vonatkozó közvetett bizonyítéknak minősül.
E három hivatkozás ugyanis az S. (FC) és S. (EKA) közötti (1996. december 16‑i és 1998. december 4‑i beszélgetések) vagy az
S. (FC) és L. (Arkema France) közötti telefonbeszélgetések során (1999. december 9‑i beszélgetés), vagy az S. (FC) és a felperes
közötti (lásd S.‑nek [FC] az 1996. december 16‑i és 1999. december 9‑i beszélgetéseire vonatkozó feljegyzéseit, már amennyire
– a Bizottság ezzel kapcsolatos hezitálásaira tekintettel – úgy kell tekinteni, hogy ez utóbbi telefonbeszélgetésre sor került
S. [FC] és a felperes között), vagy az Arkema France és a felperes közötti megbeszélésről számol be (lásd S.‑nek [FC] az 1998.
december 4‑i beszélgetésére vonatkozó feljegyzéseit).
Következésképpen, amint azzal a felperes érvel, a megtámadott (349) preambulumbekezdésében említett és S. (FC) feljegyzéseire
alapozott e három hivatkozás csak közvetetten számol be az azon eseményt megelőző, a felperes és egyik versenytársa közötti
állítólagos megbeszélésről, amelyhez közvetlenül kapcsolódik e hivatkozások mindegyike. Ilyen körülmények között az említett
bizonyítékok bizonyító ereje csökken, hiszen önmagukban nem szolgálnak közvetlen bizonyítékként a felperes szóban forgó jogsértésben
való részvételére. Ahhoz, hogy az ilyen feljegyzések az említett részvétel közvetlen bizonyítékát jelentsék, az szükséges,
hogy a Bizottság közvetlenül a felperestől szerezzen be ilyen bizonyítékot (a helyiségeiben tartott házkutatás során, amely
házkutatást a jelen esetben nem szorgalmazták) vagy pontosabban, hogy a tényállással egyidejű, kézzel írott feljegyzésről
legyen szó (mint amilyenek S. [FC] feljegyzései), amely számot ad az említett feljegyzés szerzője és a felperes közötti megbeszélés
tartalmáról. Márpedig a jelen esetben az S. (FC) feljegyzéseire alapozott, és a Bizottság által a megtámadott határozat (349) preambulumbekezdésében
figyelembe vett három hivatkozás közül egyik sem minősül ilyen közvetlen bizonyítéknak a felperes szóban forgó jogsértésben
való részvételére vonatkozóan.
Ezért, bár a megtámadott határozat (349) preambulumbekezdésében említett, S. (FC) feljegyzéseire alapozott, a felperesre történő
három hivatkozás a jogsértéssel egyidejű bizonyítéknak minősül, mivel a jogsértést jellemző eseményekhez kapcsolódnak, meg
kell állapítani, hogy azok egyáltalán nem egyidejűek a felperes közvetlen közreműködésével járó eseményekkel. Ilyen körülmények
között azon tény ellenére, hogy e három hivatkozás a jogsértés időszaka alatt felmerült bizonyítékokkal kapcsolatos, ahhoz,
hogy azokat bizonyító erejűnek lehessen minősíteni, meg kell vizsgálni, hogy más bizonyítékok kellően megerősítik‑e azokat.
Harmadszor, ami az S. (FC) feljegyzéseiben említett, S. (FC) és a felperes közötti állítólagos megbeszéléseket illeti az 1996.
december 16‑i, vagy az 1999. december 9‑i telefonbeszélgetéssel kapcsolatban, és – még egyszer – már amennyire a Bizottság
ezzel kapcsolatos hezitálásaira figyelemmel úgy kell tekinteni, hogy ez utóbbi telefonbeszélgetésre sor került S. (FC) és
a felperes között, meglepő, hogy S. (FC) nem írta le azok tartalmát a feljegyzéseiben.
Ugyanis, amint kitűnik az akta irataiból és különösen S. (FC) feljegyzéseinek részletéből, utóbbinak láthatóan az volt a szokása,
hogy leírta a feljegyzéseiben FC versenytársaival (telefonon vagy a találkozói során) történő kapcsolattartást. Ráadásul ezt
sugallja a Bizottság a megtámadott határozat (351) preambulumbekezdésének utolsó mondatában, amikor kijelenti, hogy „[S. (FC)]
feljegyzései azon találkozók és telefonbeszélgetések jegyzőkönyvei vagy beszámolói, amelyeken jelen volt”. Pedig meg kell
állapítani, hogy az említett feljegyzésben nincs jegyzőkönyv vagy beszámoló az S. (FC) és a felperes közötti közvetlen telefonos
érintkezésről.
Negyedszer meg kell állapítani, hogy S. (FC) Bizottság általi meghallgatásának átiratából kitűnik, hogy ekkor nem említette
meg, következésképpen nem erősítette meg a felperessel folytatott e két beszélgetést, melyekre az 1996. december 16‑i és 1999.
december 9‑i beszélgetésekre vonatkozó feljegyzéseiben hivatkozik. Ugyanígy a Törvényszék megjegyzi, hogy a Bizottság még
csak nem is tartotta szükségesnek ugyanezen meghallgatás során, hogy arra kérje S. (FC)‑t, adjon felvilágosítást a felperessel
folytatott állítólagos telefonbeszélgetéseire vonatkozó beszámoló feljegyzéseiből való hiányáról, vagy e megbeszélések tartalmáról,
vagy a feljegyzéseire alapozott és a megtámadott határozat (349) preambulumbekezdésében említett, a felperesre történő három
hivatkozásnak tulajdonítandó jelentésről.
Harmadszor értékelni kell a fenti 184–192. pontban kifejtett megfontolásokra tekintettel a megtámadott határozat (349) preambulumbekezdésében
említett három hivatkozásnak tulajdonítható bizonyító erőt.
Először is, ami S.‑nek (FC) az 1996. december 16‑i telefonbeszélgetésre vonatkozó feljegyzését illeti, kétségkívül el kell
ismerni, hogy az említett feljegyzésben szereplő utalás, ahogyan arra a Bizottság a megtámadott határozat (349) preambulumbekezdésében
rávilágított, azaz: „[BIZALMAS]”, a kartell egyik tagja és a felperes közötti közvetlen kapcsolat létezésére vonatkozó kezdeti
bizonyítéknak minősülhet.
Ugyanakkor, amint a fenti 186–192. pontban kifejtett általános megfontolásokban felmerült, meg kell állapítani, hogy S.‑nek
(FC) nincs a felperessel való állítólagos megbeszélésére közvetlenül vonatkozó feljegyzése, amely megbeszélésre hivatkozik
az 1996. december 16‑i telefonbeszélgetésre vonatkozó feljegyzéseiben. Meghallgatásának átiratában nem található információ
az 1996. december 16‑i telefonbeszélgetéssel vagy a felperessel való ezen állítólagos megbeszéléssel kapcsolatban. Egyebekben
a megtámadott határozat (130) preambulumbekezdésében, amely az említett telefonbeszélgetésre vonatkozik, a Bizottság nem szolgált
egyéb bizonyítékkal, amely ezzel kapcsolatban kellő bizonyító erőt biztosíthatna S. (FC) feljegyzéseinek. Továbbá meg kell
állapítani, hogy az EKA nyilatkozataiból nem következik olyan bizonyíték, amely megerősítheti az 1996. december 16‑i telefonbeszélgetés
tartalmát, amint arról S. (FC) e feljegyzésben beszámolt.
Következésképpen meg kell állapítani, hogy az S. (FC) az 1996. december 16‑i telefonbeszélgetéssel – amely során a felperes
neve elhangzott, de ő abban közvetlenül nem vett részt – kapcsolatos feljegyzései kifejezéseit megerősítő bizonyíték hiányában,
az említett feljegyzésekben a felperesre történő ezen hivatkozás nem minősül kellően megbízható bizonyítéknak a szóban forgó
jogsértésben való részvételére vonatkozóan.
Másodszor, ami S.‑nek (FC) az 1998. december 4‑i, S. (FC) és S. (EKA) közötti telefonbeszélgetésre vonatkozó feljegyzéseit
illeti, a Bizottság által az Arkema France és a felperes közötti állítólagos megbeszélés ismertetésének érdekében használt
kifejezések pontatlansága ellenére meg kell állapítani, hogy az említett feljegyzésben szereplő utalás, ahogyan arra a Bizottság
a megtámadott határozat (349) preambulumbekezdésében rávilágított, azaz: „[BIZALMAS]”, szintén a kartell egyik tagja és a
felperes közötti közvetlen kapcsolat létezésére vonatkozó kezdeti bizonyítéknak minősülhet.
Ugyanakkor mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy e feljegyzés nem ezen 1998. december 4‑i telefonbeszélgetés felei és a
felperes közötti megbeszéléssel kapcsolatosak, hanem egy harmadik személy, az Arkema France és a felperes közötti megbeszélésről
számolnak be. Meg kell állapítani továbbá, hogy S. (FC) Bizottság általi meghallgatásának átiratából nem következik olyan
információ, amely több felvilágosítást adna ezen 1998. december 4‑i beszélgetés kifejezéseire vonatkozóan, ahogyan azok a
feljegyzéseiben le vannak írva. Másfelől meg kell említeni, hogy a megtámadott határozat említett telefonbeszélgetésre vonatkozó
(219) preambulumbekezdésében a Bizottság nem szolgált egyéb olyan bizonyítékkal, amely kellő bizonyító erőt biztosíthatna
ezzel kapcsolatban S. (FC) feljegyzéseinek. Ugyanígy ismét meg kell állapítani, hogy az EKA nyilatkozataiból nem következik
olyan bizonyíték, amely megerősítheti az 1998. december 4‑i telefonbeszélgetés tartalmát, amint arról S. (FC) e feljegyzésben
beszámolt. Végül meg kell jegyezni, hogy az Arkema France (L. [Arkema France]) a Bizottság általi 2004. szeptember 24‑i meghallgatása
során tett nyilatkozataiból nem következik olyan bizonyíték, amely megerősíthetné az 1998. december 4‑i telefonbeszélgetés
tartalmát, ahogyan arról S. (FC) feljegyzései beszámolnak, vagyis hogy az Arkema France tárgyalásokat folytatott a felperessel.
Ez utóbbi megállapítás végül is nem meglepő, mivel ahogyan arra a felperes hivatkozik, az Arkema France ugyanezen meghallgatásának
átiratából az derül ki, hogy az Arkema France a felperest a kartell tagjaként kizárólag az 1994 októberétől 1998 közepéig
tartó első időszak vonatkozásában azonosította, az 1998 közepétől 2000 májusáig tartó második időszak vonatkozásában már nem.
Következésképpen meg kell állapítani, hogy S. (FC) 1998. december 4‑i telefonbeszélgetéssel kapcsolatos feljegyzéseinek kifejezéseit
megerősítő bizonyíték hiányában, az említett feljegyzésekben a felperesre történő ezen hivatkozás nem minősül kellően megbízható
bizonyítéknak a felperes szóban forgó jogsértésben való részvételére vonatkozóan.
Harmadszor S.‑nek (FC) a közte és L. (Arkema France) között 1999. december 9‑én történt telefonbeszélgetésre vonatkozó feljegyzéseit
illetően ismételten el kell ismerni, hogy az említett feljegyzésben szereplő utalás, ahogyan arra a Bizottság a megtámadott
határozat (349) preambulumbekezdésében rávilágított, azaz: „[BIZALMAS]”, a kartell egyik tagja és a felperes közötti közvetlen
kapcsolat létezésére vonatkozó kezdeti bizonyítéknak minősülhet.
Ugyanakkor, egyrészt feltételezve, hogy S. (FC) volt az, aki beszélt a felperessel, amint azt már megállapította a Törvényszék
a fenti 186–192. pontban előadott általános megfontolásokban, meg kell állapítani, hogy S.‑nek (FC) nincs a felperessel folytatott
állítólagos megbeszélésre közvetlenül vonatkozó feljegyzése, amelyre hivatkozások szerepelnek a feljegyzéseiben. Meghallgatásának
átiratában sem található a felperessel folytatott ezen állítólagos megbeszélésre vonatkozó bármilyen információ. Egyebekben
a megtámadott határozat említett telefonbeszélgetésre vonatkozó (258) preambulumbekezdésében a Bizottság nem szolgált egyéb
olyan bizonyítékkal, amely kellő bizonyító erőt biztosíthatna az 1999. december 9‑i telefonbeszélgetéssel kapcsolatban S. (FC)
feljegyzéseinek. Végül, ugyanúgy, ahogyan az 1998. december 4‑i telefonbeszélgetés esetében, az Arkema France (L. [Arkema
France]) a Bizottság általi 2004. szeptember 24‑i meghallgatása során tett nyilatkozataiból nem következik olyan bizonyíték,
amely felvilágosítást adna a Törvényszék számára az S. (FC) által az 1999. december 9‑i telefonbeszélgetése során tett feljegyzésekkel
kapcsolatban.
Másrészt, feltételezve, hogy L. (Arkema France) volt az, aki beszélt a felperessel, meg kell állapítani, hogy inkoherencia
lenne az S. (FC) feljegyzéseiben leírtak szerint a beszélgetés során elhangzottak és az L. (Arkema France) által a 2004. október
24‑i meghallgatása során tett nyilatkozatok között. Ugyanígy, nemcsak hogy nem derül ki az Arkema France említett meghallgatás
során tett nyilatkozataiból a közte és a felperes között lévő bármilyen kapcsolat, de leginkább és ismét – amint azzal a felperes
érvel – úgy tűnik, hogy míg az Arkema France a felperest a kartell tagjaként azonosította az 1994 októberétől 1998 közepéig
tartó első időszakra vonatkozásában, ez nem állt fenn az 1998 közepétől 2000 májusáig tartó második időszak vonatkozásában.
Következésképpen meg kell állapítani, hogy S. (FC) 1999. december 9‑i telefonbeszélgetéssel kapcsolatos feljegyzéseinek kifejezéseit
megerősítő bizonyíték hiányában, az említett feljegyzésekben a felperesre történő ezen hivatkozás nem minősül kellően megbízható
bizonyítéknak a felperes szóban forgó jogsértésben való részvételére vonatkozóan.
A fenti 178–203. pontban kifejtett általános megfontolások összességére tekintettel az S. (FC) feljegyzéseire alapozott, a
megtámadott határozat (349) preambulumbekezdésében említett, a felperesre történő három hivatkozás tartalmát megerősítő bármely
bizonyíték hiányában meg kell állapítani, hogy a Bizottság által figyelembe vett e három bizonyíték nem kellően megbízható
ahhoz, hogy mint olyanok bizonyítékként szolgáljanak a felperes jogsértő magatartásának megállapításához.
–       Az FC és az EKA nyilatkozatairól
Ami a felperes versenytársainak nyilatkozatait illeti, amint a Törvényszék megállapította a fenti 175. pontban, azok bizonyító
erejének vizsgálata csak az EKA és az FC nyilatkozataira vonatkozik.
Elsősorban meg kell vizsgálni a felperes által az engedékenységi közleményre való hivatkozás érdekében felhozott, a versenytársak
nyilatkozatai hitelességének vitatására irányuló érvet. Ezzel kapcsolatban elég emlékeztetni arra – amint a fenti 100–106. pontban
kifejtett ítélkezési gyakorlatból következik –, hogy az uniós jog egyetlen előírása vagy általános elve sem tiltja, hogy a
Bizottság valamely vállalkozással szemben más, jogsértés elkövetésével vádolt vállalkozások nyilatkozatára támaszkodjon, akkor
sem, ha azokat a Bizottság a bírság alóli mentesség vagy a bírság csökkentése érdekében az engedékenységi közlemény alkalmazása
iránti kérelem keretében szerezte be. Ugyanezekből a pontokból azonban kitűnik, hogy a kartellben való részvétellel vádolt
vállalkozás nyilatkozata, amelynek pontosságát több más, hasonlóan megvádolt vállalkozás vitatja, nem tekinthető az utóbbiak
által elkövetett jogsértés megfelelő bizonyítékának, ha más bizonyíték azt nem támasztja alá, tekintettel arra, hogy a megerősítés
elvárt mértéke a szóban fogó nyilatkozatok megbízhatósága miatt alacsonyabb lehet. A vállalkozás nyilatkozatának megerősítésére
vonatkozó ilyen feltételt akkor is be kell tartani, ha valamely másik eljárás alá vont vállalkozás vitatja az említett nyilatkozatot.
Márpedig tény, hogy a jelen esetben a felperes vitatja az EKA és az FC nyilatkozatainak pontosságát.
Másodsorban értékelni kell az EKA és az FC nyilatkozatainak megbízhatóságát.
Először is az EKA nyilatkozatait a Bizottság a 4.3 részben az 1997. október 14‑i turkui találkozóval és az 1998. január 28‑i
jogellenes találkozóval kapcsolatban említi.
Ami az EKA–nak az FC és az EKA közötti, 1997. október 14‑i turkui találkozóval kapcsolatos nyilatkozatait illeti, azokra a
Bizottság a megtámadott határozat (162) preambulumbekezdésében hivatkozik, a 4.3 részben. Az EKA nyilatkozatainak a (162) preambulumbekezdésben
átvett ezen részletében az szerepel, hogy az FC folyamatosan növelte spanyolországi és portugáliai szállításait, és hogy fennállt
a veszélye annak, hogy ennek következtében a spanyol gyártók Franciaország felé fordulnak. Az EKA továbbá kijelentette: „[BIZALMAS]”.
Ezenkívül a megtámadott határozat (163) és (164) preambulumbekezdésében a Bizottság S. (FC) és W. (EKA) feljegyzéseire hivatkozik.
Meg kell azonban állapítani, hogy bár az említett feljegyzések beszámolnak az Arkema France és az EKA a spanyol piac kilátásait
illető aggodalmairól, a felperes neve soha nem tűnt fel sem közvetlenül, sem közvetve.
Végül a megtámadott határozat (165) preambulumbekezdésében szereplő, az 1997. október 14‑i turkui találkozóval kapcsolatos
következtetésében a Bizottság a következőket állapította meg:
„[F]elmerült a portugáliai, spanyolországi és franciaországi piaci részesedések [FC] által történt be nem tartásának kérdése.
Az EKA és az [FC] megállapodtak az ezekben az országokban történő áremelésről is, a többi versenytárs támogatásának fenntartásával.”
Az EKA‑nak a megtámadott határozat (165) preambulumbekezdésében hivatkozott nyilatkozataival kapcsolatban a Bizottság által
elfogadott ez utóbbi értelmezés nem helytálló. Ugyanis kizárólag ez utóbbi nyilatkozat kifejezéseiből tűnik ki, hogy az EKA
és az FC megállapodtak abban, hogy figyelik a többi versenytárs reakcióját abban az esetben, ha emelik az áraikat. Az aktában
szereplő bizonyítékok alapján viszont – és ellentétben azzal, amit a Bizottság állít a megtámadott határozat (165) preambulumbekezdésében –
abból nem vonható le az a következtetés, hogy a versenytársak – mint például a felperes – támogatását kell beszerezni az áremelés
végrehajtásához. Továbbá, amint a Törvényszék már a fentiekben megállapította, bár S.‑nek (FC) és W. (EKA)‑nak a megtámadott
határozat (163), illetve (164) preambulumbekezdésében hivatkozott feljegyzései megemlítik a spanyol és portugál piacok feszültségét,
a francia piacra való következmények kockázatával, e feljegyzések egyáltalán nem említik meg a felperes bármilyen közreműködését,
sem nem erősítik meg az EKA‑nak az olyan versenytársak, mint a felperes, támogatásának feltételéhez kötött áremelésre vonatkozó
megállapodás létezésével kapcsolatos nyilatkozatát.
Végül, amint azzal a felperes érvel, semmiképpen nem zárható ki, hogy egy versengő piacon a gazdasági szereplők magatartása
alapján, ha valamelyikük egy versenytársnak a piacra való bejutása miatt piaci részesedéseket veszít, természetes, hogy megpróbál
új vevőket találni a szomszédos piacokon. Ilyen körülmények között meg kell állapítani, hogy a Bizottság állításával ellentétben
azon tény, hogy az FC és az EKA az 1997. október 14‑i turkui találkozó során megemlíthette a francia piacra abból eredően
gyakorolt hatás kockázatát, hogy az FC növelte a spanyol piacokra való szállításait, ezt alátámasztó egyéb bizonyítékok nélkül
nem értelmezhető úgy, mint amely bizonyítja egy olyan versenytárs, mint a felperes az EK 81. cikk értelmében vett jogsértésben
való részvételét. Így az EKA e nyilatkozatát megerősítő egyéb bizonyítékok hiányában úgy kell tekinteni, hogy a felperes jogszerűen
vitatja e nyilatkozat megbízhatóságát.
Ami az EKA‑nak az 1998. január 28‑i jogellenes találkozóval kapcsolatos nyilatkozatait illeti, azokra a Bizottság a megtámadott
határozat 4.3 részében hivatkozik. Pontosabban a megtámadott határozat (182) preambulumbekezdésében a Bizottság kijelenti,
hogy „nyilatkozataikban az EKA, az FC és a felperes utaltak arra, hogy [S. (EKA), L. (Arkema France), A. (Aragonesas) és S. (FC)]
jelen voltak ezen a találkozón”. Következésképpen, amennyiben – amint az a fentiekben szerepel – azon bizonyítékok harmadik
típusát, amelyek a Bizottság rendelkezésére állnak, a felperesnek az 1998. január 28‑i jogellenes találkozón való részvételére
vonatkozó vallomása jelenti, el kell végezni az EKA említett találkozóval kapcsolatos nyilatkozatai megbízhatóságának vizsgálatát
ahhoz, hogy azt elemezni lehessen e vallomás bizonyító erejének értékelése során.
Másodszor, ami FC nyilatkozatait illeti, ezekre a nyilatkozatokra a Bizottság a 4.3 részben kizárólag az 1998. január 28‑i
jogellenes találkozóval kapcsolatban hivatkozik. Pontosabban a megtámadott határozat (182) preambulumbekezdésében is kijelenti
a Bizottság, hogy „nyilatkozataikban az EKA, az FC és a felperes utaltak arra, hogy [S. (EKA), L. (Arkema France), A. (Aragonesas)
és S. (FC)] jelen voltak ezen a találkozón”. Következésképpen a 214. pontban kifejtett okokkal megegyező okokból az EKA‑nak
az 1998. január 28‑i jogellenes találkozóval kapcsolatos nyilatkozatait illetően el kell végezni FC e találkozóval kapcsolatos
nyilatkozatai megbízhatóságának vizsgálatát ahhoz, hogy azt elemezni lehessen e vallomás bizonyító erejének értékelése során.
–       A felperesnek az 1998. január 28‑i jogellenes találkozón való részvételére vonatkozó vallomásáról
A felperes nem vitatja, hogy részt vett az 1998. január 28‑i jogellenes találkozón. Azzal érvel viszont, hogy amint az kitűnik
S. (FC) feljegyzéseiből, e részvétel részleges volt, és a megtámadott határozat I. mellékletében felsorolt 72 versenyellenes
találkozó közül ezen az egyen való részvétel nem elég ahhoz, hogy bizonyítsa a felperes szóban forgó jogsértésben való részvételét.
A felperesnek az 1998. január 28‑i jogellenes találkozón való részvételével kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy az ítélkezési
gyakorlatból következik, hogy a ténybeli vagy jogi körülményeknek valamely vállalkozás által – a Bizottság előtt folyamatban
lévő közigazgatási eljárás során – történő kifejezett vagy hallgatólagos elismerése kiegészítő bizonyítéknak minősülhet a
kereset megalapozottságának megítélése során (a Bíróság C‑407/08. P. sz., Knauf Gips kontra Bizottság ügyben 2010. július
1‑jén hozott ítéletének [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 90. pontja).
Következésképpen ahhoz, hogy az ilyen vallomást megbízható bizonyítékként lehessen elfogadni, a kereset megalapozottságának
megítélése során meg kell vizsgálni, hogy e vallomás szavai kiegészítenek‑e a Bizottság által az 1998. január 28‑i jogellenes
találkozóval kapcsolatban hivatkozott egyéb bizonyítékokat.
Elsősorban, ami a felperesnek az 1998. január 28‑i jogellenes találkozón való részvételét illeti, mindenekelőtt tény, hogy
a felperes kifejezetten elismerte a Bizottság előtt folyamatban lévő közigazgatási eljárás során, hogy azon részt vett.
Továbbá meg kell állapítani, hogy ellentétben azzal, amit a Bizottság kezdetben az irataiban állított, és amint azt a tárgyalásra
készített jelentésre vonatkozó 2010. szeptember 3‑i észrevételeiben kifejezetten elismerte, a felperesnek az 1998. január
28‑i jogellenes találkozón való részvétele a szóban forgó kartell egyik találkozóján való első részvételének minősül. Végeredményben
meg kell jegyezni, hogy e megállapítás egyértelműen következik FC nyilatkozataiból, ahogyan azok a Bizottság aktájában szerepelnek.
Az említett nyilatkozatok értelmében nyilvánvaló, hogy ami az 1998. január 28‑i jogellenes találkozót illeti, a kartell ezen
találkozója hasonló volt az előző találkozókhoz, „azzal a különbséggel, hogy azon [a felperes] is részt vett”.
Másodsorban a megtámadott határozat (182)–(186) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a Bizottság – a felperes által az 1998.
január 28‑i jogellenes találkozón való részvételével kapcsolatban tett kifejezett elismerésen túl – egyéb olyan bizonyítékokra
is hivatkozott, amelyek lehetővé teszik e részvétel megállapítását. Így egyrészt S. (FC) e találkozóra vonatkozó feljegyzéseire
utalt – amelyek a Bizottság aktájának 1159. és 1160. oldalán kerülnek bemutatásra –, másrészt pedig az EKA nyilatkozatára.
Ami az akta említett oldalait illeti, amelyek S. (FC), feljegyzéseit tartalmazzák, a Törvényszék megállapítja, hogy a felperesnek
a tárgyalás során feltett kérdésre válaszolva utóbbi elmondta, hogy már nem biztos benne, hogy az akta említett oldalain ismertetett
feljegyzések ténylegesen az 1998. január 28‑i jogellenes találkozóra vonatkoznak, és ha így volt, azok olyan találkozót ismertetnek,
amelyen A. (Aragonesas) nem vett részt.
E tekintetben a Törvényszék mindenekelőtt megjegyzi, hogy legelőször is egyértelműen kitűnik a felperes kifogásközlésre adott
válaszának 24. pontjából, hogy idézőjelben hivatkozott S. (FC) feljegyzéseinek átvett részleteire, és pontosabban e feljegyzések
14–22. francia bekezdésére és 24–32. francia bekezdésére. Továbbá ugyancsak a kifogásközlésre adott válasz 24. pontjában a
felperes egyértelműen úgy azonosítja az említett kifogásközlés 163. pontját, mint amely átveszi S.–nek (FC) az 1998. január
28‑i jogellenes találkozóval kapcsolatos feljegyzéseit. Végül a Törvényszék megállapítja, hogy a kifogásközlésre adott válasz
25. pontjában a felperes észrevételeket fogalmaz meg az említett kifogásközlés 163. pontjában hivatkozott feljegyzések tartalmát
illetően, de semmikor nem vitatja, hogy az említett feljegyzések az 1998. január 28‑i jogellenes találkozó során, A. (Aragonesas)
jelenlétében történt információváltásra vonatkoznak.
Másodszor a Törvényszék megállapítja, hogy S.–nek (FC) az 1998. január 28‑i jogellenes találkozóval kapcsolatos, az 1159. oldalának
fejlécén szereplő feljegyzései második bevezető bekezdéséből kitűnik, hogy S. (FC) és L. (Arkema France) tervezték a felperes
e találkozón való részvételét.
Harmadszor S.‑nek (FC) az 1998. január 28‑i jogellenes találkozó során leírt, a Bizottság aktájának 1159. és 1160. oldalán
ismertetett feljegyzéseiből kitűnik, hogy – anélkül, hogy a felperes írásbeli beadványaiban vagy a tárgyalás során vitatta
volna – a neve vagy rövidített formában („Arag” vagy „Ara”), vagy közvetve a képviselője, A. (Aragonesas) neve által megjelenik
azon információváltásokban, amelyekre az említett találkozón a résztvevők között sor került.
Következésképpen mindenekelőtt úgy kell tekinteni, hogy S.‑nek (FC) a Bizottság aktájának 1159. és 1160. oldalán szereplő
feljegyzései – a felperes jelenlegi állításával ellentétben – azon 1998. január 28‑i jogellenes találkozóra vonatkoznak, amelyen
elismerte, hogy részt vett. Következésképpen az említett feljegyzések egyidejűek egy olyan eseménnyel, amelyen a felperes
közvetlenül részt vett.
Továbbá, mivel a felperesnek az 1998. január 28‑i jogellenes találkozón való részvételére vonatkozó vallomása a fenti 217. pontban
felidézett ítélkezési gyakorlat értelmében kiegészíti S. (FC) feljegyzéseit, valamint az EKA és az FC a felperes említett
találkozón való részvételét illető nyilatkozatait (lásd a fenti 214. és 215. pontot), e vallomás, valamint az említett feljegyzések
és nyilatkozatok kellően megbízható bizonyítéknak minősülnek ahhoz, hogy a felperes terhére lehessen őket értékelni.
A Bizottság által a felperes szóban forgó jogsértésben való részvételének bizonyítása érdekében hivatkozott bizonyítékok csoportjának
pontos és egybevágó jellegéről
A fenti 95. és 96. pontban felidézett ítélkezési gyakorlat, valamint a Bizottság által összegyűjtött bizonyítékokkal, és azok
bizonyító erejével kapcsolatos korábbi következtetések fényében a Bíróság szükségesnek tartja ezen a ponton összességében
értékelni, hogy a Bizottság által a felperes szóban forgó jogsértésben való részvételének bizonyítása érdekében hivatkozott
bizonyítékok csoportja megfelel‑e a pontosságra és egybevágóságra vonatkozó követelményeknek ahhoz, hogy megalapozzák azon
szilárd meggyőződést, hogy a felperes részt vett a szóban forgó jogsértésben.
Először is a Törvényszék megállapítja, hogy ami az 1998. január 28‑i jogellenes találkozót illeti, amely találkozón a felperes
elismerte, hogy részt vett, mind S. (FC) feljegyzéseiből, mind az EKA és az FC nyilatkozataiból kitűnik, hogy az említett
találkozó résztvevői ez alkalommal egyrészt érzékeny információkat cseréltek az EGT egész területére kiterjedő tevékenységükkel
kapcsolatban, másrészt pedig megtárgyalták maguk között a piaci részesedéseiket és az eladási áraikat.
E tekintetben először is, amint azt a Bizottság jogszerűen állapította meg a megtámadott határozat (183)–(186) preambulumbekezdésében,
a résztvevők alaposan megvizsgálták a spanyolországi, franciaországi és portugáliai nátrium-klorát-piacokat, érintve a belga
piacon való helyzetüket is.
Így mindenekelőtt az említett piacokat illetően S. (FC) feljegyzéseinek 9–32. francia bekezdéséből kitűnik, hogy a résztvevők
adatokat cseréltek a gyártási mennyiségeiket, az eladási áraikat és a piaci részesedéseiket illetően az 1996‑os és 1997‑es
évek tekintetében. Kétségtelen, hogy a felperes vitatja a rá vonatkozó összeget, amint az S.‑nek (FC) az 1998. január 28‑i
jogellenes találkozóval kapcsolatos feljegyzései 14. és 19. francia bekezdésében szerepel. Meg kell azonban állapítani, hogy
egyrészt a felperes elismerte, hogy részt vett az említett találkozón, másrészt pedig nem vitatja az említett feljegyzések
9–28. francia bekezdésében ismertetett megbeszélések tárgyát, másfelől nem vitatja, hogy részt vett az említett feljegyzések
14. és 19. francia bekezdésében leírt információváltásokban, hanem csak az ott szereplő, rá vonatkozó adatok összegét, és
végül azt sem vitatja, hogy amint arról a 21. francia bekezdés beszámol, „[BIZALMAS]”, és amint a 22. francia bekezdés felidézi,
„[BIZALMAS]”.
Továbbá, amint kitűnik S.‑nek (FC) az 1998. január 28‑i jogellenes találkozóra vonatkozó feljegyzéseiből, nyilatkozataiból
és az EKA 2003. évi nyilatkozataiból, a résztvevők és különösen a felperes is tárgyalásokat kezdtek a piaci részesedések szétosztása
és az árak rögzítése céljából. Így S. (FC) az 1998. január 28‑i jogellenes találkozóra vonatkozó feljegyzéseinek 23. francia
bekezdésében az szerepel a spanyol piacot illetően, hogy „[BIZALMAS]”. Ugyancsak kiderül S. említett feljegyzéseinek 29. és
30. francia bekezdéséből, ezúttal a francia piacot illetően, hogy „[BIZALMAS]”.
Következésképpen e feljegyzésekből kitűnik, hogy amint az FC és az EKA nyilatkozatai azt megerősítették, az 1998. január 28‑i
jogellenes találkozó célja versenyellenes volt, és hogy a tárgyalások az EGT területén lévő különböző piacokra vonatkoztak.
Ezért, tekintettel a felperes említett találkozón való részleges részvételére és különösen a spanyol és francia piacra vonatkozó
mennyiségi igényei kinyilvánítására, valamint ez utóbbi piacon az árai fenntartásának megerősítésére, nem állíthatja azt,
hogy nem tudott e találkozó versenyellenes céljáról, vagy nem állt módjában azt megállapítani. Végül meg kell állapítani,
hogy a felperesnek az 1998. január 28‑i jogellenes találkozón való részvétel során egyrészt nyilvánvalóan az volt a szempontja,
hogy azon részt vegyen, másrészt pedig semmi nem bizonyítja, hogy nyilvánosan elhatárolódott az említett találkozó versenyellenes
céljától.
Másodszor az előző megállapításokat nem vonja kétségbe a felperesnek az 1998. január 28‑i jogellenes találkozón való részvétele
állítólagos részleges jellegével kapcsolatos állítása. A Törvényszék által a tárgyaláson való részvételének céljával és annak
teljes vagy részleges jellegével kapcsolatban feltett kérdésekre válaszolva ugyanis a felperes nem bizonyította, hogy az említett
találkozón való részvétele a többi résztvevőétől különböző célból történt, nem bizonyította, hogy nyilvánosan elhatárolódott
e találkozó mondanivalójától, és végül nem szolgált semmilyen bizonyítékkal annak valamilyen fokú bizonyossággal való alátámasztására,
hogy – amint állítja – csak részlegesen vett részt ezen a találkozón.
A felperes az 1998. január 28‑i jogellenes találkozón való részvétel állítólagos részleges jellegét illetően legfeljebb egyrészt
e találkozó teljesen informális és nagyon gyors jellegét hangsúlyozza, másrészt az akta 1159. oldalán szereplő második bevezető
bekezdése szavaira hivatkozik, végül pedig a tárgyaláson azt állította, hogy A. (Aragonesas), aki a felperest képviselte ezen
a találkozón, elment a találkozóról, hogy Madridba utazzon.
Ami az 1998. január 28‑i jogellenes találkozó informális jellegét illeti, elég megállapítani, hogy – amint a fenti 230–233. pontban
kifejtett megállapításokból kitűnik – bármilyen formát öltött is az említett találkozó, annak célja versenyellenes volt, és
hogy a felperes nem hagyhatta figyelmen kívül sem ezt a célt, sem a szóban forgó jogsértés földrajzi kiterjedését.
A második bevezető bekezdés kifejezéseit illetően meg kell állapítani, hogy amint a Bizottság elismerte a tárgyaláson, az
említett bekezdés nem szerepelt S. (FC) eredeti, kézzel írott feljegyzéseiben, hanem S. (FC) illesztette be, amikor az említett
feljegyzéseket angolra fordította. Végül az említett kifejezésekből egyértelműen kitűnik, hogy S. ebben a második bevezető
bekezdésben azon telefonbeszélgetés tartalmát ismertette, amelyre S. (FC) és L. (Arkema France) között 1998. január 14‑én
sor került.
Kétségtelen, hogy mind ebből a bekezdésből, mind S. (FC) ezen 1998. január 14‑i telefonbeszélgetés során leírt – a Bizottság
aktájának 1147. oldalán ismertetett – feljegyzéseiből kitűnik, hogy S. (FC) és L. (Arkema France) megemlítették a felperesnek
az 1998. január 28‑i jogellenes találkozón való részvételét, és azt tervezték, hogy az említett részvétel a spanyol, francia
és portugál piacokra vonatkozó tárgyalásokra szorítkozik majd. Meg kell azonban állapítani, hogy sem S. (FC) feljegyzéseiből,
sem az EKA nyilatkozataiból nem tűnik ki, hogy a felperes részvétele valójában részleges volt.
Ami a felperesnek a Törvényszék által feltett kérdésekre válaszul tett azon kijelentését illeti, amely szerint A. (Aragonesas)
gyorsan elhagyta az 1998. január 28‑i jogellenes találkozót, mivel el kellett érnie a repülőt, hogy visszatérjen Madridba,
e kijelentést nem lehet figyelembe venni az említett találkozón való részvétele részleges jellegének bizonyításához. Amint
ugyanis azt a Bizottság a tárgyaláson megjegyezte – anélkül hogy a felperes vitatta volna – egyúttal a Bizottságnak az 1998.
január 28‑i jogellenes találkozóval kapcsolatos kérdéseire a felperes által adott írásbeli válaszokból – amely válaszok nevezetesen
a Bizottság aktájának 12856. és 12857. oldalán szerepelnek (lásd az E.1 mellékletet) – kitűnik, hogy a felperes egyértelműen
utalt arra, hogy egyrészt A. (Aragonesas) bankszámlakivonatából kiderül, hogy utóbbi a brüsszeli Sheraton Hotelben szállt
meg 1998. január 28‑án, másrészt pedig az említett kivonathoz fűzött megjegyzésekből kitűnik először is, hogy brüsszeli útjának
célja az ugyanabban a hotelben tartott CEFIC hivatalos találkozó volt, másodszor pedig hogy részt vett egy az említett találkozóhoz
kapcsolódó találkozón, amelynek a hivatalos találkozóval azonos napon kellett történnie. Következésképpen a felperes tévesen
állítja azt, hogy A. (Aragonesas) elhagyta ez utóbbi találkozót, hogy repülőre szálljon, és még aznap este visszautazzon Madridba.
Végül ugyanennyire tévesen állította a felperes a Törvényszék által feltett kérdésekre adott válaszaiban azt is, hogy S.‑nek
(FC) az 1998. január 28‑i jogellenes találkozóra vonatkozó feljegyzései 40. francia bekezdéséből kitűnik, hogy A. (Aragonesas)
nem vett részt a találkozón. Az említett francia bekezdés értelmében a következőt jelentették ki: „[BIZALMAS]”. Ugyanis, noha
az ebben a francia bekezdésben szereplő említett feljegyzések valóban a felperes kapacitásainak harmadik személy által elvégzett
értékeléséről szólnak, meg kell állapítani, hogy azokból nem lehet arra következtetni, hogy A. (Aragonesas) elhagyta a találkozót,
már csak azért sem, mert a felperes által a részvétel állítólagos részleges voltának bizonyítása érdekében felhozott egyetlen
bizonyíték – amint azt Törvényszék a fenti 239. pontban megállapította – nyilvánvalóan ténybelileg megalapozatlan.
Ennélfogva el kell utasítani – mint megalapozatlant – a felperes azon érvét, amely szerint az 1998. január 28‑i jogellenes
találkozón való részvétele részleges volt.
Harmadszor, amennyiben a felperes az 1998. január 28‑i jogellenes találkozó teljes egészén részt vett, meg kell állapítani,
hogy mivel az említett találkozó résztvevői ez alkalommal és a szóban forgó piacokon való jelenlétük szerint információkat
cseréltek nemcsak az EGT‑n kívüli tevékenységeiket (lásd S. (FC) az 1998. január 28‑i jogellenes találkozóra vonatkozó feljegyzései
1–7, 33–38. francia bekezdését), hanem az EGT‑n belüli különböző piacokat, vagyis Spanyolországot, Franciaországot és Portugáliát
(lásd S. (FC) az 1998. január 28‑i jogellenes találkozóra vonatkozó feljegyzései 9–32. francia bekezdését), valamint Finnországot,
Svédországot, az Egyesült Királyságot és Norvégiát (lásd S. (FC) az 1998. január 28‑i jogellenes találkozóra vonatkozó feljegyzései
26. és 42–48. francia bekezdését) illetően, a felperes nem hagyhatta figyelmen kívül, hogy amint arra a Bizottság hivatkozik,
különösen a megtámadott határozat (347) preambulumbekezdésében, azon kartell, amelyben részt vett, az EGT lényeges részét
lefedte.
A fentiekben előadott megfontolásokból kitűnik először is, hogy tekintettel egyrészt a Bizottság által az 1998. január 28‑i
jogellenes találkozó során zajlott azon tárgyalások tartalmát illetően összegyűjtött bizonyítékokra, amelyekben a felperes
részt vett, másrészt pedig ez utóbbi által az említett találkozón való részvételére vonatkozó beismerésére, a Bizottság jogilag
megkövetelt módon bizonyította a felperes 1998. január 28‑i jogellenes találkozón való részvételét. Mivel, amint az kitűnik
a megtámadott határozat (78) preambulumbekezdéséből (lásd a fenti 19. pontot), és anélkül hogy a közigazgatási eljárás vagy
a Törvényszék előtti eljárás során vitatták volna, a kartell tagjai piaci magatartásának meghatározására irányuló kapcsolatok
– lévén, hogy közelgett a nátrium-klorát-gyártók és a vevőik közötti szerződések éves tárgyalása – általában az előző év végén
váltak erősebbé, vagy az adott év legelején folytatódtak, úgy kell tekinteni, hogy a felperesnek az 1998. január 28‑i jogellenes
találkozón való részvételére vonatkozóan hivatkozott bizonyíték elég volt ahhoz, hogy a Bizottság arra következtessen, hogy
a felperes az 1998‑as év során részt vett a kartellben.
Másodszor, ami a bizonyítékok csoportját alkotó egyéb bizonyítékokat, azaz a felperesre történő, a megtámadott határozat (349) preambulumbekezdésében
említett három hivatkozást és az EKA nyilatkozatait illeti, meg kell állapítani, hogy – amint a megtámadott határozat (78) preambulumbekezdéséből
kitűnik – a kartell tagjai közötti találkozókra egyrészt általában az egyes gazdasági évek végén, vagy akár a tárgyalások
tárgyát képező év elején került sor, másrészt pedig a szóban forgó piacok éves szinten történő felosztására irányultak. E
megfontolásból – amelyet a felperes nem vitat – következik, hogy a bizonyítékok csoportját alkotó egyéb bizonyítékok pontos
és egymástól távoli kapcsolattartásra (egyrészt az 1996. december 16‑i, 1998. december 4‑i és 1999. december 9‑i telefonbeszélgetésekre,
másrészt pedig az 1997. október 14‑i találkozóra) vonatkoznak, amelyek a szóban forgó jogsértés különböző éveihez kapcsolódhattak
(vagyis a fent említett telefonbeszélgetéseket illetően az 1997‑es, 1999‑es és 2000‑es évhez, az 1997. október 14‑i találkozót
illetően pedig az 1998‑as évhez).
Következésképpen azon kívül, hogy – amint a Törvényszék a fenti 204., 212. és 213. pontban megállapította – a többi bizonyíték
nem megbízható, és a fenti 243. pontban előadott, az 1998‑as gazdasági évhez kapcsolódó bizonyítékokkal kapcsolatos megfontolások
ellenére, az említett bizonyítékok túlzottan szétszórtak és töredékesek.
Következésképpen a fenti 96. és 97. pontban felidézett ítélkezési gyakorlatra tekintettel meg kell állapítani, hogy a Bizottság
által hivatkozott, összességükben értékelt bizonyítékok csoportja nem kellően pontos és egybevágó, és különösen nem tár fel
sem egybeeséseket, sem jeleket, akár dedukció útján, azon szilárd meggyőződés megalapozásához, hogy a felperes részt vett
a szóban forgó jogsértés teljes egészében, vagyis 1996. december 16‑tól 2000. február 9‑ig. Ellenben úgy kell tekinteni, hogy
a Bizottság a felperesnek a kartellben csak az 1998‑as gazdasági év során való részvételét bizonyította.
Ezért az első jogalap első részét mint részben megalapozottat kell elfogadni, amennyiben a Bizottság tévesen következtetett
arra a megtámadott határozatban, hogy a felperes részt vett a szóban forgó jogsértésben egyrészt 1996. december 16. és 1998.
január 27., másrészt pedig 1999. január 1‑je és 2000. február 9. között. Az első jogalap első részének fennmaradó részét el
kell utasítani.
Következésképpen, anélkül hogy meg kellene vizsgálni a felperes által az első jogalap második részének – amely a felperesnek
a szóban forgó jogsértésben, mint az EGT egész területére kiterjedő egységes és folyamatos jogsértésben való állítólagos részvételére
vonatkozó elegendő bizonyíték hiányán alapul – alátámasztása érdekében hivatkozott érvek megalapozottságát, mivel az említett
rész okafogyottá vált, részben el kell fogadni a felperes által hivatkozott első jogalapot, amennyiben a Bizottság azt állapította
meg, hogy a felperes részt vett a jogsértésben egyrészt 1996. december 16. és 1998. január 27., másrészt pedig 1999. január
1‑je és 2000. február 9. között. A fennmaradó részt, tehát a Bizottságnak a jogsértésben 1998. január 28‑tól 1998. december
31‑ig való részvételére vonatkozó megállapítását illetően az említett jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.
Részben meg kell tehát semmisíteni a megtámadott határozat 1. cikkének g) pontját, amennyiben abban a Bizottság a felperesnek
a szóban forgó jogsértésben való részvétele időszakaként egyrészt az 1996. december 16. és 1998. január 27., másrészt pedig
az 1999. január 1‑je és 2000. február 9. közötti időszakot állapította meg.
2.
A Bizottság által a felperessel szemben kiszabott bírság összegének kiszámítása során elkövetett jogi és értékelési hibákra
alapított második jogalapról

a) A felek érvei
A felperes azt állítja, hogy a Bizottság jogi és értékelési hibákat követett el a vele szemben kiszabott bírság összegének
kiszámítása során. E második jogalap három részre oszlik, amelyek egyrészt a kiszabott bírság aránytalan és hátrányosan megkülönböztető
jellege, másrészt a szóban forgó jogsértés időtartamának kiszámítása során vétett hiba, és végül a felperesre jellemző enyhítő
körülmények figyelembevételének hiánya.
Elsőként a vele szemben kiszabott bírság állítólag aránytalan és hátrányosan megkülönböztető jellegét illetően a felperes
előadja, hogy a Bizottság először is értékelési hibát vétett az általa elkövetett jogsértés súlyának megállapítása révén,
mivel ugyanazt a súlyossági fokot alkalmazta vele szemben, mint a megtámadott határozat címzettjeiként szereplő vezetőkkel
szemben. A felperes által elkövetett jogsértés nem hasonlítható a szóban forgó kartell többi résztvevője által elkövetett
jogsértéshez. Így a Bizottság nem vette figyelembe azt a tényt, hogy a jogsértésben való részvétele a Bizottság következtetései
szerint nem tartott tovább három és fél évnél, csak az EGT három nemzeti földrajzi piacára vonatkozott, a piaci részesedése
csak 5% volt, nem vett részt egységes és folyamatos jogsértésben, és hogy több ténykörülmény bizonyította, hogy ténylegesen
nem követte az állítólagos megállapodásokat.
Másodszor a fenti 251. pontban ismertetett megfontolásokkal megegyező megfontolások alapján a Bizottságnak nem kellett volna
a 2006. évi iránymutatás 25. pontja alapján részvételi díjat belefoglalni a bírság alapösszegébe, vagy legalábbis a megtámadott
határozat összes többi címzettjével szemben alkalmazottal azonos részvételi díjat.
Ezért, harmadszor, mivel egyrészt a felperes által elkövetett jogsértés esetében ugyanolyan súlyossági szintet, másrészt pedig
ugyanolyan részvételi díjat vett figyelembe, mint amelyet a szóban forgó kartell többi résztvevőjével szemben alkalmazott
a velük szemben kiszabott bírság alapösszegének meghatározása érdekében, a Bizottság nem vette számításba a felperes jogsértésben
való részvételének az egyéb résztvevők részvételéhez viszonyított sajátos jellemzőit. Következésképpen megsértette a hátrányos
megkülönböztetés tilalmának elvét.
Másodszor, ami a Bizottság által állítólag a szóban forgó jogsértés időtartamának számítása során vétett hibát illeti, a felperes
megismétli azokat az érveket, amelyeket a hivatkozott első jogalap keretében ugyanezzel kapcsolatban előadott. Hozzáfűzi,
hogy abban az esetben, ha a Törvényszék megállapítaná a felperes részvételét a szóban forgó kartellben, egyrészt e részvétel
kezdő időpontját a versenytársakkal való találkozón első és egyetlen alkalommal történő részvételéhez, azaz az 1998. január
28‑i jogellenes találkozóhoz képest kell megállapítani, másrészt pedig az említett részvétel befejező időpontjának 1998 decembere
felel meg.
Harmadszor a felperes azt kifogásolja, hogy a Bizottság nem vette figyelembe a 2006. évi iránymutatás 2. fejezete B. alrésze
rendelkezéseinek megfelelően a javára szóló enyhítő körülményeket, amelyek igazolják a vele szemben kiszabott bírság alapösszegének
csökkentését.
Az engedékenységi közleményre hivatkozó társaságok által előterjesztett bizonyítékok több részletéből kitűnik, hogy a felperes
valójában nem követte a kartell vezetői által kötött állítólagos megállapodásokat. A felperes végül megjegyzi, hogy az említett
társaságok által az árak szintjére és a neki kiosztott mennyiségekre vonatkozóan bemutatott bizonyos információk nem feleltek
meg a piaci magatartásának.
A Bizottság a felperes által a második jogalapjának alátámasztása érdekében felhozott valamennyi érvet vitatja.

b) A Törvényszék álláspontja
A fenti 247. pontban levont következtetésekre tekintettel első pillantásra megalapozottként el kell fogadni a második jogalap
második részét, amely azon alapul, hogy a Bizottság értékelési hibát követett el a felperes jogsértésben való részvétele időtartamának
kiszámításával kapcsolatban.
Az arányosság és a hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének a bírság alapösszegének kiszámítása során történő megsértéséről
A második jogalap első részeként a felperes az arányosság és a hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének a felperessel szemben
kiszabott bírság alapösszegének meghatározása során történő megsértésére hivatkozik, a szóban forgó kartell többi résztvevőjével
szemben kiszabott bírságok alapösszegéhez viszonyítva.
Elsősorban emlékeztetni kell arra, hogy az iránymutatás 9–11. pontja alapján a Bizottság bírságok megállapításához használt
módszertan két lépcsőből áll. Első lépésként a Bizottság meghatározza az alapösszeget az egyes vállalkozások vagy vállalkozások
társulásai számára. Második lépésként ezt az alapösszeget korrigálhatja: emeli vagy csökkenti az egyes érintett vállalkozások
részvételét jellemző súlyosbító vagy enyhítő körülmények alapján.
Ami konkrétabban a bírságok megállapításához használt módszertan első szakaszát illeti, különösen a 2006. évi iránymutatás
13–25. pontjából kitűnik, hogy a bírság alapösszege a vállalkozás által a jogsértésben való részvétele utolsó teljes évében
az EGT területén belül az érintett földrajzi ágazatban megvalósított, áruknak és szolgáltatásoknak a jogsértéssel közvetlenül
vagy közvetetten összefüggő eladásainak értékéhez bizonyos meghatározott mértékben aránylik; ezen értéket a jogsértés súlyosságának
mértéke alapján határozzák meg, és megszorozzák a jogsértés éveinek számával. Az eladások értékének ezen arányát – amely a
jogsértés súlyosságának fokát tükrözi – általában akár 30%‑ban is megállapíthatják, olyan tényezők figyelembevételével, mint
például a jogsértés jellege, az érintett felek összesített piaci részesedése, a jogsértés földrajzi kiterjedése, valamint
az, hogy a jogsértés megvalósult‑e. A 2006. évi iránymutatás 23. pontja pontosítja, hogy az árak rögzítéséről, a piac felosztásáról
és a termelés korlátozásáról szóló – általában titkos – horizontális megállapodások természetüknél fogva a legsúlyosabb versenykorlátozások
közé számítanak, ezért az ilyen jogsértések esetén a figyelembe vett eladások aránya általában megközelíti a 30%‑ot. Végül
a 2006. évi iránymutatás 25. pontjának rendelkezései alapján, függetlenül attól, hogy a vállalkozás milyen hosszú időszakon
keresztül vett részt a jogsértésben, a Bizottság a bírság alapösszegébe egy kiegészítő összeget vagy „entry right”‑ot (a továbbiakban:
részvételi díj) épít be vagy építhet be, amely az eladások értékének 15 és 25%‑a között mozog. A Bizottság az említett díjat
árrögzítésről, piacfelosztásról és termeléskorlátozásról szóló horizontális megállapodások esetén építi be, annak érdekében,
hogy a vállalkozásokat elrettentse attól, hogy ilyen megállapodásokat kössenek. A Bizottság viszont más jogsértések esetén
is alkalmazhat ilyen kiegészítő összeget. Ugyancsak a 2006. évi iránymutatás 25. pontja rendelkezéseinek megfelelően a Bizottság
a részvételi díj arányát – akár árrögzítésről, piacfelosztásról és termeléskorlátozásról szóló horizontális megállapodások
esetén megállapított, akár egyéb esetekben megállapítható részvételi díj legyen is – bizonyos, az iránymutatás 22. pontjában
meghatározott tényezők figyelembevételével határozza meg.
A 2006. évi iránymutatás 24. pontja a következőket állapítja meg:
„Annak érdekében, hogy a jogsértésben részt vevő minden egyes vállalkozás részvételének időtartamát figyelembe vegyék, az
eladások értékének függvényében meghatározott összeget (lásd a 20–23. pontot) megszorozzák a jogsértésben való részvétel éveinek
számával. A hat hónapnál rövidebb időszak fél évként, a hat hónapot meghaladó, de egy évnél rövidebb időszak egy teljes évként
kerül beszámításra.”
Másodsorban a jelen esetben a felperes azt rója fel a Bizottságnak lényegében a rá vonatkozó több jellemzőre hivatkozva, hogy
a bírsága alapösszegét úgy határozta meg, hogy egyrészt a jogsértés súlyának értékelésre vonatkozó ugyanolyan, 19%‑os együtthatót
(lásd a megtámadott határozat (521) preambulumbekezdését), másrészt pedig ugyanolyan 19%‑os részvételi díjat vett figyelembe,
mint amelyet a többi versenytárssal szemben kiszabott bírság alapösszegét illetően alkalmazott (lásd a megtámadott határozat
(523) preambulumbekezdését).
E tekintetben meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozatból, valamint a 2006. évi iránymutatásból, amelynek az elveit
alkalmazták a határozatban, és végül az ítélkezési gyakorlatból következik, hogy bár a jogsértés súlyát első lépésben a jogsértést
jellemző tényezők alapján értékelik, mint a jogsértés jellege, az érintett felek összesített piaci részesedése, a jogsértés
földrajzi kiterjedése, valamint az, hogy a jogsértés megvalósult‑e, második lépésben ezen értékelés módosulhat a jogsértésben
részt vevő egyes vállalkozásokra jellemző súlyosbító vagy enyhítő körülmények függvényében (lásd ebben az értelemben a Törvényszék
T‑202/98., T‑204/98. és T‑207/98. sz., Tate & Lyle és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2001. július 12‑én hozott
ítéletének [EBHT 2001., II‑2035. o.] 109. pontját; a T‑213/00. sz., CMA CGM és társai kontra Bizottság ügyben 2003. március
19‑én hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑913. o.] 401. pontját, és a T‑191/98, T‑212/98–T‑214/98. sz., Atlantic Container Line
és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2003. szeptember 30‑án hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑3275. o.] 1530. pontját).
Következésképpen a fenti 261. és 264. pontban felidézettekre tekintettel, a bírság Bizottság által történő meghatározása módszertanának
első szakasza az egyes érintett vállalkozásokkal szemben kiszabott bírság alapösszegének megállapítására irányul, az érintett
földrajzi piacon mindegyikük érintett árui és szolgáltatásai eladásának értékére egy első, a jogsértés súlyát tükröző szorzótényezőt
vagy egy a vállalkozásokat az ilyen jogellenes magatartásokban való újbóli részvételtől elrettentő második szorzótényezőt
alkalmazva. Márpedig, amint a 2006. évi iránymutatásból következik, mindkét szorzótényezőt azon tényezők alapján kell meghatározni,
amelyek a teljes egészében vett jogsértés jellemzőit tükrözik, mivel az az összes résztvevője valamennyi versenyellenes magatartását
magában foglalja.
Ezért, ellentétben azzal, amit a felperes sugall, e két szorzótényező mértékének meghatározása nem szükséges figyelembe venni
az egyes, egyenként vizsgált egyes résztvevők által elkövetett jogsértéssel összefüggő sajátos jellemzőket. E megállapítást
továbbá megerősíti a bírságok megállapításához használt módszertan második szakasza, amely pontosan azon súlyosbító vagy enyhítő
körülmények figyelembevételére irányul, amelyek egyedileg jellemzik a szóban forgó jogsértés egyes résztvevőinek versenyellenes
magatartását. Így a két szorzótényező meghatározására vonatkozó, a bírságok megállapításához használt módszertan első szakaszában
figyelembe vett szempontoknak a felperes által elfogadott értelmezése nyilvánvalóan téves, mivel a bírságok megállapításához
használt módszertan második szakaszában ismét figyelembe venné az egyes résztvevők ugyanazon sajátos jellemzőit.
Következésképpen a 2006. évi iránymutatás 22. pontjában a mind a „jogsértés súlya” szorzótényező (a 2006. évi iránymutatás
21. pontja), mind a „részvételi díj” szorzótényező (a 2006. évi iránymutatás 25. pontja) meghatározása érdekében felsorolt
összes tényező célja az Unió mint egész versenyszabályai megsértésének értékelése.
Így a jelen esetben mindenekelőtt a versenytársak összessége által elkövetett jogsértés jellegével összefüggő tényezővel kapcsolatban
a Bizottság a megtámadott határozat (512) preambulumbekezdésében megállapította, hogy a piac felosztásáról és az árak rögzítéséről
szóló megállapodásokat kötöttek, amely megállapodások a legsúlyosabb versenykorlátozásokat jelentik. Továbbá a valamennyi
érintett fél összesített piaci részesedésével összefüggő tényezőt illetően a Bizottság a megtámadott határozat (513) preambulumbekezdésében
megállapította, hogy az említett piaci részesedés 90%‑ot tett ki az EGT‑n belül. Másfelől a jogsértés földrajzi kiterjedésével
összefüggő tényezőt illetően a Bizottság a megtámadott határozat (514) preambulumbekezdésében emlékeztetett arra, hogy a jogsértés
hatásait az EGT területének jelentős részén érzékeltette. Végül, ami az azzal összefüggő tényezőt illeti, hogy a jogsértés
megvalósult‑e, a Bizottság a megtámadott határozat (515) preambulumbekezdésében megállapította, hogy – bár a várt eredményeket
nem mindig érték el – a megállapodásokat általában véve követték, és a végrehajtást a kartellen belül ellenőrizték.
Végeredményben meg kell említeni, hogy a bírság alapösszege kiszámításának a bírságok megállapításához használt módszertan
első szakaszában figyelembe vett bizonyos paraméterei tekintetbe veszik mindegyik érintett fél sajátos egyéni helyzetét. Két
objektív paraméterről van szó, amelyek egyrészt a vállalkozás által az EGT területén belül az érintett földrajzi ágazatban
megvalósított, áruk és szolgáltatások a jogsértéssel közvetlenül vagy közvetetten összefüggő eladásainak értékével, másrészt
pedig az egyes vállalkozásoknak a szóban forgó teljes jogsértésben való részvételének időtartamával kapcsolatosak. Ezért,
amint az a 2006. évi iránymutatás 6. pontjának rendelkezéseiből kitűnik, a szóban forgó egyes vállalkozások jogsértéssel összefüggő
eladásai értékének és részvételük időtartamának kombinációja már a bírság megállapításához használt módszertan első szakaszától
kezdve egyaránt lehetővé teszi az egészében vett jogsértés gazdasági jelentőségének és a jogsértésben részt vevő egyes vállalkozások
relatív súlyának tükrözését.
Harmadsorban az előző megfontolásokra tekintettel értékelni kell a felperes által arra vonatkozóan megfogalmazott kifogások
megalapozottságát, hogy a vele szemben kiszabott bírság megállapításához használt módszertan első szakaszában nem vettek figyelembe
a szóban forgó jogsértésben való részvételét jellemző több sajátosságot.
Először is, ami a felperes jogsértésben való részvételének időtartamát és az érintett piacon a piaci részesedései, valamint
az EGT mindössze három nemzeti piacán való jelenléte által jelzett gazdasági súlyát illeti, meg kell állapítani a felperes
által 1999‑ben az EGT‑ben megvalósított termékértékesítések beszorzásával és az EGT három nemzeti piacán – amely piacokon
nátrium-klorátot adott el – a szóban forgó jogsértésben való részvételének a Bizottság által a megtámadott határozatban megállapított
időtartamával a 2006. évi iránymutatás 24. pontjának megfelelően, azaz három és fél évvel történő elosztásával a Bizottság
a bírságok megállapításához használt módszertan első szakaszától kezdve figyelembe vette a felperes relatív súlyát az egészében
vizsgált jogsértésben a piaci részesedései, valamint az EGT területén való jelenléte és jogsértésben való részvételének időtartama
alapján. Ezenkívül és a fenti 247. pontban levont következtetések alapján a megtámadott határozat megváltoztatása iránti kérelem
vizsgálatának szakaszában figyelembe kell venni a Bizottság által a felperes szóban forgó jogsértésben való részvétele időtartamának
meghatározásával kapcsolatban elkövetett hibát.
Következésképpen a felperes által előadott érvet, amelyet lényegében arra alapít, hogy a Bizottság a vele szemben kiszabott
bírság megállapításához használt módszertan első szakaszában nem vette figyelembe a felperesnek az egészében vett jogsértésben
való relatív súlyát, mint megalapozatlant, el kell utasítani.
Másodszor, ami a felperes által arra vonatkozóan megfogalmazott kifogást illeti, hogy a Bizottság a vele szemben kiszabott
bírság megállapításához használt módszertan első szakaszában nem vette figyelembe egyrészt, hogy a 72 versenyellenes találkozóból
csak egyen vett részt, másrészt pedig, hogy nem követte a szóban forgó kartell vezetői által kötött megállapodásokat, a fenti
264. pontban előadott megfontolásokra tekintettel elég megállapítani, hogy a 2006. évi iránymutatások rendelkezéseiből nem
következik, hogy a Bizottság köteles a bírságok megállapításához használt módszertan ezen első szakaszában figyelembe venni
az Európai Unió versenyszabályainak megsértése egyik résztvevőjére jellemző tényezőket. Az ilyen tényezőket ugyanis a Bizottság
csak az említett módszertan második szakaszában veszi figyelembe, mint a jogsértésben részt vevő egyes vállalkozásokra jellemző
súlyosbító vagy enyhítő körülményeket. Következésképpen az említett kifogásokat, mint nem relevánsakat, el kell utasítani.
Végül mindenképpen meg kell említeni, hogy mivel a Bizottság az egyes bírságok alapösszege megállapításának szakaszában a
jogsértés súlya és a részvételi díj tekintetében ugyanazokat a szorzókat alkalmazta valamennyi vállalkozásra, amely a megtámadott
határozat címzettje volt, a felperesnek az egyenlő bánásmód elvének állítólagos megsértésére vonatkozó állítása megalapozatlan.
Az előző megfontolások összességére tekintettel el kell utasítani a felperes által a második jogalapnak az arányosság és a
hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének megsértésére alapított első részének alátámasztása érdekében előadott érveket,
részben mint irrelevánsakat, részben mint megalapozatlanokat.
Az enyhítő körülményekről
Meg kell vizsgálni a második jogalap harmadik részének – amely azon alapul, hogy a Bizottság nem vette figyelembe a felperes
javára szóló enyhítő körülményeket – megalapozottságát.
E tekintetben az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy ha több vállalkozás követ el jogsértést, minden egyes vállalkozás esetében
meg kell vizsgálni a jogsértésben való részvétel viszonylagos súlyát (a Bíróság 40/73–48/73., 50/73., 54/73–56/73., 111/73.,
113/73. és 114/73. sz., Suiker Unie és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1975. december 16‑án hozott ítéletének
[EBHT 1975., 1663. o.] 623. pontja és a fenti 90. pontban hivatkozott Bizottság kontra Anic Partecipazioni ügyben hozott ítéletének
150. pontja) annak eldöntése érdekében, hogy vannak‑e a vonatkozásában súlyosbító, illetve enyhítő körülmények (a Törvényszék
T‑220/00. sz., Cheil Jedang kontra Bizottság ügyben 2003. július 9‑én hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑2473. o.] 165. pontja).
Ez a következtetés a büntetések és joghátrányok egyéniesítése elvének logikus következménye, amely szerint valamely vállalkozás
csak a neki személyesen felróható tények alapján részesíthető joghátrányban, és amely elv minden olyan közigazgatási eljárásban
alkalmazandó, amely során a közösségi versenyjog alapján joghátrányt szabnak ki (a fenti 277. pontban hivatkozott Cheil Jedang
kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 185. pontja; lásd még ebben az értelemben a Törvényszék T‑45/98. és T‑47/98. sz., Krupp
Thyssen Stainless és Acciai speciali Terni kontra Bizottság egyesített ügyekben 2001. december 13‑án hozott ítéletének [EBHT 2001.,
II‑3757. o.] 63. pontját).
E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a 2006. évi iránymutatás 28. és 29. pontja előírja a bírság alapösszegének az egyes
érintett vállalkozásokra jellemző súlyosbító vagy enyhítő körülmények esetén történő módosítását.
Konkrétabban a 2006. évi iránymutatás 29. pontja azon enyhítő körülmények nem kimerítő felsorolását állapítja meg, amelyek
bizonyos feltételek mellett a bírság alapösszegének csökkentéséhez vezethetnek.
Igaz, ez a felsorolás már nem hivatkozik a figyelembe vehető enyhítő körülmények között a vállalkozás passzív szerepére. Mivel
azonban a 2006. évi iránymutatás 29. pontjában megállapított felsorolás nem kimerítő jellegű, ezt az esetet elméletben nem
lehet kizárni azon körülmények közül, amelyek a bírság alapösszegének csökkentéséhez vezethetnek.
A jelen esetben mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság jogszerűen állapította meg, hogy a felperes 1998. január
28. és 1998. december 31. között részt vett a jogsértésben.
Ezenkívül a felperes a figyelembe vehető enyhítő körülmények között lényegében egyrészt kisebb jelentőségű szereplő minőségére,
következésképpen a jogsértésben való részvétele során játszott passzív szerepére, másrészt pedig arra a tényre hivatkozik,
hogy nem hajtotta végre a kartell vezetői által kötött versenyellenes megállapodásokat.
–       A felperes passzív szerepéről
Az ítélkezési gyakorlatból következik, hogy a valamely vállalkozás által a jogsértés megvalósításában tanúsított passzív szerep
az érintett vállalkozás által „visszafogottabb magatartás” elfogadását feltételezi, azaz a versenyellenes megállapodás vagy
megállapodások kidolgozásában játszott aktív részvételtől való tartózkodást (a fenti 277. pontban hivatkozott Cheil Jedang
kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 167. pontja).
Szintén az ítélkezési gyakorlat szerint, a vállalkozás kartellben játszott passzív szerepét alátámasztó kiindulópontként lehet
figyelembe venni különösen azt, ha a kartell többi tagjához képest jelentősen ritkábban vett részt a megbeszéléseken (lásd
ebben az értelemben a Törvényszék T‑311/94. sz., BPB de Eendracht kontra Bizottság ügyben 1998. május 14‑én hozott ítéletének
[EBHT 1998., II‑1129. o.] 343. pontját), ha később lépett arra a piacra, ahol a jogsértés történt, függetlenül attól, hogy
mennyi ideig vett részt a jogsértésben (lásd ebben az értelemben a Bíróság 240/82–242/82., 261/82., 262/82., 268/82. és 269/82. sz.,
Stichting Sigarettenindustrie és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1985. december 10‑én hozott ítéletének [EBHT 1985.,
3831. o.] 100. pontját), vagy ha a jogsértésben részt vevő más vállalkozás képviselője erre vonatkozóan kifejezetten nyilatkozatot
tesz (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑317/94. sz., Weig kontra Bizottság ügyben 1998. május 14‑én hozott ítéletének
[EBHT 1985., II‑1235. o.] 264. pontját).
Valójában a jelen esetben mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozatból kitűnik, hogy azokra a találkozókra,
amelyeken nem vett részt a felperes, a kartell különböző tagjai között az 1998. január 28‑i jogellenes találkozót megelőzően
vagy azt követően került sor, az 1998‑as évvel kapcsolatos tárgyalási erőfeszítései összehangolása érdekében a spanyol, portugál
és francia piac vonatkozásában.
Így a megtámadott határozat (172) preambulumbekezdésében a Bizottság többek között azt állapította meg, hogy „[…] 1997 végén
az EKA, a Finnish Chemicals és az Atochem felülvizsgálták az eladási mennyiségeiket és a piaci részesedéseiket Portugáliában,
Spanyolországban és Franciaországban. […].” Hasonlóképp, a megtámadott határozat (177)–(180) preambulumbekezdésében a Bizottság
S. (FC) feljegyzéseire hivatkozva ismerteti az S. (EKA) és S. (FC) vagy L. (Arkema France) és S. (FC) között 1998 januárjában,
februárjában és márciusában történt négy telefonbeszélgetés tartalmát, amely beszélgetések során – amint azt a Bizottság a
megtámadott határozat (181) preambulumbekezdésében megállapította – egyrészt „[BIZALMAS]”, másrészt pedig „[BIZALMAS]”.
A Bizottság azonban jogszerűen állítja azt, hogy az 1998. január 28‑i jogellenes találkozó során a résztvevők, köztük a felperes
érzékeny információkat cseréltek, és mindenesetre megpróbálták rögzíteni a termékek árát és szétosztani maguk között a piaci
részesedéseket az EGT különböző piacain, valamint hogy következésképpen az említett találkozó célja különösen súlyos versenykorlátozásnak
minősül.
Mind a megtámadott határozatból, mind a Bizottság aktájában szereplő bizonyítékokból kitűnik, hogy az 1998‑as évet illetően
az 1998. január 28‑i jogellenes találkozó során zajlott megbeszélések játszottak meghatározó szerepet a kartellnek a spanyol,
portugál és francia piacokon jelen lévő tagjai – többek között az Aragonesas – közötti, az eladási mennyiségeiknek az említett
piacokon való szétosztásával, valamint a spanyol és portugál piacon alkalmazott árpolitikájukkal kapcsolatos tárgyalásai során.
Ezenkívül S. (FC) feljegyzéseiből kiderül, hogy bár a felperesnek az 1998. január 28‑i jogellenes találkozón, mint a kartell
valamely találkozóján első alkalommal történő részvétele új eseménynek minősült, e részvétel aktív volt abban az értelemben,
hogy – amint a fenti 230–233. pontban előadott megfontolásokból kiderül – A. (Aragonesas) egyértelműen közreműködött, és el
nem hanyagolható módon, de mindenesetre a találkozó többi résztvevőjével hasonló szinten részt vett mindhárom, a spanyol,
a portugál és a francia piacra vonatkozó versenyellenes megállapodások megkötésére irányuló tárgyalásokon. Következésképpen,
bár a felperes nem vett részt közvetlenül a kartell tagjaival egyéb találkozókon az 1998‑as évvel kapcsolatban, meg kell állapítani,
hogy az említett részvétel jellemzői nyilvánvalóan nem olyan jellegűek, hogy felfedjenek a felperes által ezúttal játszott
bármiféle passzív szerepet.
Másfelől meg kell említeni, hogy sem a Bizottság aktájának irataiból, sem magából a megtámadott határozatból nem derül fény
a jogsértésben részt vevő olyan harmadik vállalkozások képviselőitől származó kifejezett nyilatkozatra, amely felfedné a felperes
passzív szerepét a kartellben 1998 során.
Feltételezve továbbá, hogy a felperes arra kívánt hivatkozni, hogy az érintett vállalkozások a fenti 285. pontban hivatkozott
ítélkezési gyakorlat értelmében később léptek a jogsértés által érintett piacra, az ilyen érv a jelen esetben nyilvánvalóan
irreleváns. Ugyanis, bár amint azt a Törvényszék a fentiekben megállapította, a felperes részvétele a jogsértésben csak 1998.
január 28‑án kezdődött, míg a megtámadott határozat többi címzettjének részvétele a megtámadott határozat értelmében 1994.
szeptember 21‑ig nyúlik vissza, sem az akta irataiból, sem a megtámadott határozatból nem tűnik ki, hogy később lépett a nátrium-klorát
piacára. Ellenkezőleg, a megtámadott határozat (25)–(33) preambulumbekezdéséből kiderül, hogy az Aragonesas 1992‑ben történt
alapításakor az Uralita csoport vegyi anyagok osztályához tartozott, amely osztályhoz a nátrium-klorát tartozott.
Ugyanígy nem helytálló az Aragonasnak a Bizottság korábbi határozati gyakorlatára történő hivatkozása. A Bizottság ugyanis
az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében mérlegelési jogkörrel rendelkezik a bírság megállapítására, hogy a vállalkozások
magatartását a versenyszabályok tiszteletben tartása irányába befolyásolja (a Törvényszék T‑150/89. sz., Martinelli kontra
Bizottság ügyben 1995. április 6‑án hozott ítéletének [EBHT 1995., II‑1165. o.] 59. pontja, a T‑49/95. sz., Van Megen Sports
kontra Bizottság ügyben 1996. december 11‑én hozott ítéletének [EBHT 1996., II‑1799. o.] 53. pontja és a T‑229/94. sz., Deutsche
Bahn kontra Bizottság ügyben 1997. október 21‑én hozott ítéletének [EBHT 1997., II‑1689. o.] 127. pontja). Ezenkívül az a
tény, hogy a Bizottság a múltban bizonyos mértékű bírságot szabott ki meghatározott típusú jogsértések esetén, nem akadályozhatja
meg abban, hogy az 1/2003 rendeletben előírt korlátok között e mértéket megemelje, ha az a közösségi versenypolitika végrehajtása
érdekében szükséges (a Bíróság 100/80–103/80. sz., Musique Diffusion française és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben
1983. június 7‑én hozott ítéletének [EBHT 1983., 1825. o.] 109. pontja; a Törvényszék T‑12/89. sz., Solvay kontra Bizottság
ügyben 1992. március 10‑én hozott ítéletének [EBHT 1992., II‑907. o.] 309. pontja és a T‑304/94. sz., Europa Carton kontra
Bizottság ügyben 1998. május 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑869. o.] 89. pontja). A közösségi versenyszabályok hatékony
alkalmazása valójában megköveteli, hogy a Bizottság a bírság szintjét mindenkor e politika igényeihez igazítsa (a fent hivatkozott
Musique Diffusion française és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 109. pontja, és a Törvényszék T‑23/99. sz.,
LR AF 1998 kontra Bizottság ügyben 2002. március 20‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑1705. o.] 237. pontja).
Mindenesetre emlékeztetni kell arra, hogy a jelen esetben – ellentétben azokkal a vállalkozásokkal, amelyeket felperes úgy
jelölt meg, mint amelyek szerinte részt vehettek a kartellben – a felperes kifejezetten elismerte, hogy részt vett az 1998.
január 28‑i jogellenes találkozón, és nem szolgált semmilyen bizonyítékkal e találkozó versenyellenes céljától való elhatárolódására
vonatkozóan.
Következésképpen el kell utasítani a felperes arra alapított érvét, hogy mint kisebb jelentőségű szereplő, passzív szerepet
játszott a kartellben az 1998‑as év során.
–       A megállapodások végrehajtásának hiányáról
Meg kell vizsgálni, hogy a felperes által előadott körülmények jellegüknél fogva megalapozhatják‑e azt, hogy azon időtartam
során, amíg a jogsértő megállapodások részese volt – vagyis az 1998. január 28. és 1998. december 31. közötti időszakban –,
ténylegesen kivonta magát azok alkalmazása alól azzal, hogy a piacon versenyző magatartást követett (lásd ebben az értelemben
a fenti 103. pontban hivatkozott Cimenteries CBR és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 4872–4874. pontját
és a fenti 277. pontban hivatkozott Cheil Jedang kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 192. pontját).
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint azt a tényt, hogy valamely vállalkozás – amely versenytársaival összehangolja árait –
piaci magatartása nem felel meg a versenytársakkal kötött megállapodásnak, nem kell feltétlenül enyhítő körülményként figyelembe
venni a kiszabandó bírság meghatározásakor. Ugyanis az olyan vállalkozás, amely a versenytársakkal való megállapodás ellenére
többé-kevésbé független üzletpolitikát folytat a piacon, lehet, hogy egyszerűen csak a saját előnyére próbálja felhasználni
a kartellt (a Törvényszék T‑308/94. sz., Cascades kontra Bizottság ügyben 1998. május 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1998.,
II‑925. o.] 230. pontja és a fenti 277. pontban hivatkozott Cheil Jedang kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 190. pontja).
A jelen esetben elég azt megemlíteni, hogy a felperes által nyújtott bizonyítékok nem engedik meg azt a vélekedést, hogy a
piacon tanúsított tényleges magatartása gátolja a megállapított jogsértés versenyellenes hatásait. A felperes különösen arra
hivatkozik a jelen kifogás alátámasztása érdekében, hogy az engedékenységi közleményre hivatkozó társaságok nyilatkozatainak
több részletéből kiderül, hogy a felperes ténylegesen nem követte a piac vezetői között kötött állítólagos megállapodásokat.
Márpedig ezen nyilatkozatoknak a felperes által idézett egyetlen részlete, amely tudósíthat azon kapcsolat tartalmáról, amelynek
hatása lehetett az 1998‑as évet illetően, az EKA 2006. évi nyilatkozatain alapszik, és az EKA és az FC 1997. október 14‑i
turkui találkozójára vonatkozik, amelynek során a résztvevők megállapodtak abban, hogy „[BIZALMAS]”. Amint azonban a fenti
209–213. pontban megállapításra került, egyrészt kizárólag e nyilatkozat szövegéből derül ki, hogy az EKA és az FC megegyeztek
abban, hogy figyelik a többi versenytárs reakcióját abban az esetben, ha megemelik az áraikat, másrészt pedig nem zárható
ki, hogy ha egy versengő piacon a szereplők magatartása alapján valamelyikük egy versenytársnak a piacra való bejutása miatt
piaci részesedéseket veszít, természetes, hogy megpróbál új vevőket találni a szomszédos piacokon.
Meg kell állapítani továbbá, hogy a felperes kifejezetten utalt arra az írásbeli beadványaiban – amint azt a 254. pont ismertette –,
hogy ha a Törvényszék meg is állapítaná, hogy részt vett a kartellben, a részvétele csak 1998. január 28‑án kezdődhetett,
és 1998 decemberében befejeződött. Nem közölt azonban a Törvényszékkel egyetlen olyan bizonyítékot sem, amely bizonyíthatná,
hogy az 1998. január 28. és 1998. december 31. közötti időszakban ténylegesen kivonta magát a megállapodások alkalmazása alól
azzal, hogy a piacon versenyző magatartást követett. A felperes által ebből a célból nyújtott egyedüli bizonyítékok csak a
vevőinek Franciaországban, Portugáliában és Spanyolországban 1999‑ben és 2000‑ben eladott mennyiségekre, valamint a Spanyolországban
és Portugáliában ugyanezekben az években a különböző vevőkkel szemben alkalmazott áraira vonatkoznak.
Következésképpen el kell utasítani a megállapodások abban az időszakban való végrehajtásának hiányára alapított érvet, amely
során a felperes részt vett a jogsértésben.
Az előző megfontolások összességéből következik, hogy részben el kell fogadni a második jogalapot, mivel a felperes által
elkövetett jogsértés időtartama, ahogyan azt a Bizottság a vele szemben kiszabott bírság kiszámítása szempontjából megállapította,
téves. A második jogalapot ezt meghaladó részében el kell utasítani.
Következésképpen részben el kell fogadni a megtámadott határozat megsemmisítése iránti kérelmet, mivel egyrészt a Bizottság
annak 1. cikkében azt állapította meg, hogy a felperes részt vett a jogsértésben 1996. december 16. és 1998. január 27., valamint
1999. január 1‑je és 2000. február 9. között, másrészt pedig a Bizottság a határozat 2. cikkében a bírság összegét 9 900 000
euróban határozta meg.
B –
A megtámadott határozat 1. és 2. cikkének megváltoztatása iránti kérelemről
1.
A felek érvei
Másodlagosan a kérelmei második részében a felperes arra kéri a Törvényszéket, hogy ha nem fogadja el teljes egészében a megsemmisítés
iránti kérelmet, a vele szemben kiszabott bírság összegének lényeges csökkentése érdekében módosítsa a megtámadott határozat
1. és 2. cikkét.
A Bizottság vitatja a felperes kérelmeit.
2.
A Törvényszék álláspontja
Az ítélkezési gyakorlatból következik, hogy az a tény, hogy az uniós versenyszabályok megsértése miatt bírságot kiszabó bizottsági
határozat jogszerűségével szemben felhozott jogalapok vizsgálata jogellenességet tár fel, nem mentesíti a Törvényszéket annak
vizsgálata alól, hogy az említett jogellenesség következményei függvényében, korlátlan felülvizsgálati jogkörét gyakorolva,
meg kell‑e változtatni a megtámadott határozatot (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑59/02. sz., Archer Daniels Midland
kontra Bizottság ügyben 2006. szeptember 27‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑3627. o.] 443. pontját).
Tekintettel egyrészt a felperes szóban forgó kartellben való részvételének időtartamával kapcsolatban megállapított jogsértésre
és következésképpen a Törvényszék által a fenti 303. pontban a megtámadott határozat részleges megsemmisítésével kapcsolatban
levont következtetésekre, amely következtetésekből a Bizottság feladata levonni minden következményt a jelen ítélet végrehajtása
során, a jelen esetben nem kell helyt adni a felperes által a megtámadott határozat megváltozatása iránt előterjesztett kérelmeknek.
Következésképpen a jelen esetben a Törvényszéknek nem kell gyakorolnia a korlátlan felülvizsgálati jogkörét, megváltoztatva
a megtámadott határozat 2. cikkének f) pontját.
C –
A költségekről
Az eljárási szabályzat 87. cikkének 3. §‑a értelmében részleges pernyertesség esetén a Törvényszék elrendelheti a költségeknek
a felek közötti megosztását vagy azt, hogy a felek mindegyike maga viselje saját költségeit.
A jelen esetben, mivel a felperes elérte a megtámadott határozat részleges megsemmisítését, amely megközelíti azt, amit a
keresetében kért, arra kell következtetni, hogy a Törvényszék jelentős részében elfogadta az említett keresetet.
Ezért a jelen ügy körülményeire tekintettel úgy kell határozni, hogy a Bizottság viseli a felperes költségeinek kétharmad
részét és saját költségei felét. A felperes pedig viseli a saját költségei egyharmadát, és a Bizottság költségeinek felét.
A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (második tanács)
a következőképpen határozott:
1)
A Törvényszék az [EK 81. cikk] és az EGT‑Megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/38.695 ‑ „nátrium
klorát”‑ügy) 2008. június 11‑én hozott C (2008) 2626 végleges bizottsági határozat 1. cikkének g) pontját megsemmisíti, amennyiben
abban az Európai Közösségek Bizottsága az Aragonesas Industrias y Energía SAU részéről jogsértést állapított meg egyrészt
az 1996. december 16. és 1998. január 27., másrészt pedig az 1999. január 1‑je és 2000. február 9. közötti időszakban.
2)
A Törvényszék megsemmisíti a C (2008) 2626 végleges határozat 2. cikkének f) pontját, amennyiben az a bírság összegét 9 900 000
euróban állapítja meg.
3)
A Törvényszék a keresetet ezt meghaladó részében elutasítja.
4)
A Törvényszék az Aragonesas Industrias y Energíát kötelezi a saját költségei egyharmadán kívül a Bizottság költségei felének
viselésére.
5)
A Törvényszék a Bizottságot kötelezi a saját költségei felén kívül az Aragonesas Industrias y Energía költségei kétharmadának
viselésére.
Pelikánová
Jürimäe
Soldevila Fragoso
Kihirdetve Luxembourgban, a 2011. október 25‑i nyilvános ülésen.
Tartalomjegyzék
A jogvita előzményei
Az eljárás és a felek kérelmei
A jogkérdésről
A –  A megtámadott határozat megsemmisítése iránti kérelemről
1.  A jogi és értékelési hibákra alapított első jogalapról, amennyiben a Bizottság azt állapította meg, hogy a felperes a
jogsértésben 1996. december 16. és 2000. február 9. között vett részt
a) A felek érvei
b) A Törvényszék álláspontja
A bizonyításra vonatkozó általános megfontolások
A megtámadott határozatban a felperes szóban forgó jogsértésben való részvételét illetően figyelembe vett bizonyítékok
–  Előzetes észrevételek
–  A Bizottság által a megtámadott határozatban eredetileg, a közigazgatási eljárás előzetes szakaszában figyelembe vett bizonyítékok
–  A Bizottság által a megtámadott határozatban a közigazgatási eljárás kontradiktórius szakaszának eredményeként kifejezetten
elfogadott bizonyítékok
–  A megtámadott határozat (352) preambulumbekezdésének értelmezése
–  A felperessel szemben a szóban forgó jogsértésben való állítólagos részvételére tekintettel figyelembe vett bizonyítékok
azonosításával kapcsolatos következtetés
A felperessel szemben figyelembe vett bizonyítékok bizonyító ereje
–  A felperes szóban forgó jogsértésben való közvetlen részvételével egyidejű, írott bizonyítékokról
–  Az FC és az EKA nyilatkozatairól
–  A felperesnek az 1998. január 28‑i jogellenes találkozón való részvételére vonatkozó vallomásáról
A Bizottság által a felperes szóban forgó jogsértésben való részvételének bizonyítása érdekében hivatkozott bizonyítékok csoportjának
pontos és egybevágó jellegéről
2.  A Bizottság által a felperessel szemben kiszabott bírság összegének kiszámítása során elkövetett jogi és értékelési hibákra
alapított második jogalapról
a) A felek érvei
b) A Törvényszék álláspontja
Az arányosság és a hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének a bírság alapösszegének kiszámítása során történő megsértéséről
Az enyhítő körülményekről
–  A felperes passzív szerepéről
–  A megállapodások végrehajtásának hiányáról
B –  A megtámadott határozat 1. és 2. cikkének megváltoztatása iránti kérelemről
1.  A felek érvei
2.  A Törvényszék álláspontja
C –  A költségekről
*
Az eljárás nyelve: angol.
Rejtett bizalmas adatok.