CELEX: 62014TJ0660
Hospodárska a menová politika
Žiadosť o začatie vyšetrovania z dôvodu údajného porušenia práva Únie
Rozhodnutie EBA
Rozhodnutie odvolacej rady európskych orgánov dohľadu
Vzatie do úvahy ex offo
Nedostatok právomoci pôvodcu aktu
Žaloba o neplatnosť
Lehota na podanie žaloby
Omeškanie
Čiastočná neprípustnosť

Okolnosti predchádzajúce sporu
Listom z 24. októbra 2012 žalobkyňa, spoločnosť SV Capital OÜ, podala na Európsky orgán pre bankovníctvo (EBA) žiadosť o začatie vyšetrovania na základe článku 17 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1093/2010 z 24. novembra 2010, ktorým sa zriaďuje Európsky orgán dohľadu (Európsky orgán pre bankovníctvo) a ktorým sa mení a dopĺňa rozhodnutie č. 716/2009/ES a zrušuje rozhodnutie Komisie 2009/78/ES (
Ú. v. EÚ L 331, s. 12
), proti fínskym a estónskym orgánom finančného dohľadu (ďalej len „sťažnosť“).
Na podporu sťažnosti žalobkyňa uviedla porušenie článkov 40 a 42 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2006/48/ES zo 14. júna 2006 o začatí a vykonávaní činností úverových inštitúcií (
Ú. v. EÚ L 177, s. 1
), pretože dotknuté orgány dohľadu neodvolali dvoch riaditeľov pobočky fínskej banky so sídlom v Estónsku, ktorí nespĺňali požiadavky na „dostatočne dobrú povesť alebo dostatočné skúsenosti“, aby účinne riadili podnikanie predmetnej úverovej inštitúcie v zmysle článku 11 ods. 1 tejto smernice. Žalobkyňa v tejto súvislosti tvrdila, že dotknutí riaditelia krivo vypovedali v rámci civilného konania, ktoré sa v Estónsku viedlo proti tejto pobočke.
Keďže žalobkyňa na svoju sťažnosť nedostala odpoveď, vyzvala listom zo 17. januára 2013 EBA, aby konal, pričom zároveň predložila doplňujúce dôkazy spochybňujúce osobu tretieho riaditeľa tej istej inštitúcie, ktorý počas interného auditu podpísal údajne sfalšovaný dokument.
Listom z 25. januára 2013 EBA sťažnosť zamietol ako neprípustnú z dôvodu nedostatku právomoci, pričom ju postúpil fínskym a estónskym orgánom finančného dohľadu (ďalej len „list z 25. januára 2013“).
Podaním zo 14. februára 2013 predložila žalobkyňa odvolacej rade európskych orgánov dohľadu (ďalej len „odvolacia rada“) odvolanie proti listu z 25. januára 2013 podľa článku 60 ods. 1 nariadenia č. 1093/2010.
Rozhodnutím 2013‑008 z 24. júna 2013 odvolacia rada na jednej strane vyhlásila sťažnosť za prijateľnú s ohľadom na článok 22 smernice 2006/48, vykladaný podľa usmernení EBA z 22. novembra 2012 o posúdení vhodnosti členov riadiaceho orgánu a osôb zastávajúcich kľúčové funkcie, a na druhej strane postúpila vec príslušnému orgánu EBA, aby rozhodol vo veci samej v súlade s článkom 60 ods. 5 nariadenia č. 1093/2010.
Rozhodnutím DC 2013 03 z 15. októbra 2013 EBA prijal akt o prípustnosti sťažnosti podľa bodov 2.5 a 2.6 svojich interných pravidiel postupu pri vyšetrovaní porušení práva Európskej únie (ďalej len „interné pravidlá“) bez toho, aby bol dotknutý článok 17 ods. 2 nariadenia č. 1093/2010.
Rozhodnutím C 2013 002 z 21. februára 2014 (ďalej len „rozhodnutie EBA“) EBA sťažnosť zamietol, pretože dostatočne neodôvodňovala začatie vyšetrovania podľa článku 17 nariadenia č. 1093/2010.
Žalobkyňa sa podaním z 31. marca 2014 odvolala proti rozhodnutiu EBA na odvolaciu radu.
Rozhodnutím 2014‑C1‑02 zo 14. júla 2014 (ďalej len „rozhodnutie odvolacej rady“) odvolacia rada zamietla odvolanie podané proti rozhodnutiu EBA. V uvedenom rozhodnutí odvolacia rada v podstate najskôr vyhlásila odvolanie proti rozhodnutiu EBA za prípustné. Následne ho zamietla v celom rozsahu ako nedôvodné.
V tomto ohľade, čo sa týka predovšetkým preskúmania prípustnosti odvolania, sa odvolacia rada domnievala, že rozhodnutie EBA za osobitých okolností v prejednávanej veci predstavovalo akt, ktorý možno napadnúť opravným prostriedkom na základe článku 60 nariadenia č. 1093/2010, ktorý každej fyzickej alebo právnickej osobe priznáva právo podať odvolanie proti rozhodnutiu EBA, ktoré jej je určené.
Čo sa ďalej týka vecného preskúmania odvolania, odvolacia rada sa po prvé domnievala, že posúdenie EBA, v zmysle ktorého dvaja riaditelia, ktorých žalobkyňa spochybnila v sťažnosti, v dotknutej finančnej inštitúcii nezastávali kľúčové funkcie, bolo správne a že tvrdenia týkajúce sa tretieho riaditeľa sa nepreukázali. Po druhé odvolacia rada zdôraznila, že s ohľadom na skutočnosť, že žalobkyňa nepatrila medzi subjekty, ktoré mali právo požiadať EBA o začatie vyšetrovania pre porušenie práva Únie, sa prejednávaná vec týkala odmietnutia tohto orgánu začať vyšetrovanie z vlastného podnetu. Okrem toho konštatovala, že s ohľadom na dôkazy predložené žalobkyňou na podporu existencie údajného porušenia práva Únie a interných pravidiel sa nepreukázalo, že EBA v rámci výkonu svojej diskrečnej právomoci pochybil. Po tretie odvolacia rada zdôraznila, že skutočnosť, že EBA žalobkyňu pred prijatím svojho rozhodnutia podľa článku 39 ods. 1 nariadenia č. 1093/2010 nevypočul, nie je formálnym nedostatkom, ktorý by mohol viesť k zrušeniu uvedeného rozhodnutia. Po štvrté sa nepreukázalo, že pred prijatím rozhodnutia EBA nebol dodržaný stanovený postup. Napokon po piate odvolacia rada konštatovala, že sa nezistilo nijaké porušenie článku 41 Charty základných práv Európskej Únie zo strany EBA.
Konanie a návrhy účastníkov konania
Žalobkyňa návrhom doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 12. septembra 2014 podala túto žalobu.
Samostatným podaním doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 12. decembra 2014 vzniesol EBA námietku neprípustnosti na základe článku 114 ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu z 2. mája 1991. Žalobkyňa predložila svoje pripomienky k tejto námietke 16. januára 2015.
Podaním doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 22. januára 2015 predložila Komisia návrh na vstup do konania ako vedľajší účastník na podporu návrhov EBA. Účastníci konania vyjadrili svoje pripomienky k tomuto návrhu v listoch zo 17. februára 2015. Dňa 20. februára 2015 sa predseda tretej komory Všeobecného súdu rozhodol prerušiť rozhodovanie o návrhu na vstup vedľajšieho účastníka do konania, až kým sa nerozhodne o námietke neprípustnosti.
Rozhodnutím zo 17. marca 2015 bolo rozhodnuté o prednostnom prejednaní veci v súlade s článkom 55 ods. 2 rokovacieho poriadku z 2. mája 1991, s čím boli účastníci konania oboznámení.
Uznesením Všeobecného súdu (tretia komora) z 19. marca 2015, prijatým na základe článku 114 ods. 4 rokovacieho poriadku z 2. mája 1991, bolo konanie o námietke neprípustnosti spojené s konaním vo veci samej a rozhodnutie o trovách bolo odložené na neskôr.
Na základe opatrenia na zabezpečenie priebehu konania prijatého podľa článku 64 ods. 3 rokovacieho poriadku z 2. mája 1991 boli účastníci konania vyzvaní, aby sa vyjadrili k dôvodu, ktorý mal Všeobecný súd v úmysle vziať do úvahy
ex offo
, založenému na nedostatku právomoci odvolacej rady vzhľadom na článok 60 ods. 1 a 2 nariadenia č. 1093/2010 rozhodnúť o odvolaní proti rozhodnutiu EBA, ktoré jej bolo predložené podľa tohto ustanovenia.
Podaním doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 15. apríla 2015 predložila žalobkyňa podľa článku 48 ods. 2 rokovacieho poriadku 2. mája 1991 vyjadrenie, v ktorom uviedla nové skutkové a právne okolnosti, ktoré vyšli najavo v priebehu konania.
V listoch doručených do kancelárie Všeobecného súdu 15. a 20. apríla 2015 žalobkyňa a EBA vyhoveli žiadosti uvedenej v bode 18 vyššie.
Uznesením z 21. apríla 2015 predseda tretej komory Všeobecného súdu vyhovel návrhu Komisie na vstup do konania ako vedľajší účastník. V súlade s článkom 64 ods. 3 rokovacieho poriadku z 2. mája 1991 bola táto inštitúcia vyzvaná, aby v rámci vyjadrenia vedľajšieho účastníka konania zaujala stanovisko aj k žalobnému dôvodu, ktorý mal Všeobecný súd v úmysle vziať do úvahy
ex offo
, uvedenému v bode 18 vyššie.
Komisia tejto žiadosti vyhovela podaním doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 20. mája 2015.
Na základe správy sudcu spravodajcu Všeobecný súd (tretia komora) rozhodol o otvorení ústnej časti konania a vyzval účastníkov konania v súlade s článkom 64 ods. 3 písm. b) rokovacieho poriadku z 2. mája 1991, aby sa v rámci svojich prednesov zaoberali najmä otázkou právomoci odvolacej rady rozhodnúť o odvolaní proti rozhodnutiu EBA.
Podaním doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 15. júna 2015 žalobkyňa na základe článku 64 ods. 4 rokovacieho poriadku z 2. mája 1991 zopakovala svoju žiadosť o prijatie opatrení na zabezpečenie priebehu konania, ktorú uviedla v žalobe na podporu piateho žalobného dôvodu, ktorým sa domáhala, aby bola EBA uložená povinnosť predložiť všetky dokumenty, ktoré jej poskytli estónske a fínske orgány finančného dohľadu v rámci preskúmania sťažnosti. Všeobecný súd predmetný návrh zamietol po vypočutí účastníkov konania, ktorí boli o tejto skutočnosti upovedomení listom 25. júna 2015.
Prednesy účastníkov konania a ich odpovede na otázky, ktoré im Všeobecný súd položil, boli vypočuté na pojednávaní 29. júna 2015.
Žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd:
—
zrušil rozhodnutie EBA,
—
zrušil rozhodnutie odvolacej rady,
—
vrátil vec príslušnému orgánu EBA, aby preskúmal sťažnosť vo veci samej,
—
uložil EBA povinnosť nahradiť trovy konania vrátane trov konania, ktoré vznikli v súvislosti s vykonaním akéhokoľvek rozsudku alebo nariadenia, ktoré vydal Všeobecný súd, v súlade s článkom 87 ods. 1 a 2 a článkom 89 rokovacieho poriadku z 2. mája 1991.
Pokiaľ ide o námietku neprípustnosti, EBA navrhuje, aby Všeobecný súd:
—
zamietol žalobu ako neprípustnú,
—
zaviazal žalobkyňu na náhradu trov konania.
Žalobkyňa v pripomienkach k námietke neprípustnosti navrhuje, aby Všeobecný súd:
—
v prvom rade zamietol námietku ako zjavne neprípustnú a subsidiárne ako nedôvodnú,
—
vyhradil rozhodnutie o trovách konania na neskôr.
EBA vo svojom vyjadrení k žalobe s podporou Komisie navrhuje, aby Všeobecný súd:
—
v prvom rade zamietol žalobu ako neprípustnú,
—
subsidiárne zamietol žalobu ako nedôvodnú,
—
zaviazal žalobkyňu na náhradu trov konania.
Žalobkyňa na pojednávaní upustila od štvrtého návrhu uvedeného v žalobe v rozsahu, v akom žiadala o uplatnenie článku 89 rokovacieho poriadku z 2. mája 1991, pričom táto skutočnosť bola zaznamenaná do zápisnice z pojednávania.
Právny stav
O prípustnosti
EBA podporovaný Komisiou namieta neprípustnosť žaloby v celom rozsahu, pretože jeho rozhodnutie nezačať vyšetrovanie z vlastného podnetu na základe článku 17 nariadenia č. 1093/2010 nevyvoláva vo vzťahu k žalobkyni nijaké právne účinky. Vo vyjadrení k žalobe EBA zotrváva na svojom stanovisku, podľa ktorého je žaloba v celom rozsahu neprípustná, pričom namieta neprípustnosť štvrtého žalobného návrhu v rozsahu, v akom sa ním navrhuje uložiť mu povinnosť nahradiť trovy konania vynaložené na účely výkonu akéhokoľvek rozsudku alebo uznesenia vydaného Všeobecným súdom na základe článku 89 rokovacieho poriadku z 2. mája 1991.
Žalobkyňa tvrdí, že námietka neprípustnosti je zjavne neprípustná alebo subsidiárne nedôvodná. V tomto ohľade tvrdí po prvé, že uvedená námietka nie je v súlade s článkom 46 ods. 1 písm. b) rokovacieho poriadku z 2. mája 1991, pretože nie je jasná a nemá koherentnú štruktúru, po druhé, že je v rozpore s článkom 60 ods. 5 a článkom 61 ods. 1 nariadenia č. 1093/2010 v rozsahu, v akom časť rozhodnutia odvolacej rady týkajúca sa prípustnosti a trov konania, ktorú pred Všeobecným súdom nespochybňuje, zaväzuje EBA, po tretie, že námietka nezohľadňuje článok 257 ZFEÚ a článok 47 Charty základných práv, pretože podobne ako v prípade odvolaní pred Súdnym dvorom Európskej únie neprípustnosť žaloby nemožno prvýkrát namietať pred Všeobecným súdom, inak by sa jej odňala možnosť podať opravný prostriedok, a po štvrté, že jej žaloba je prípustná podľa článku 263 ZFEÚ, článku 60 ods. 1 a článku 61 ods. 1 nariadenia č. 1093/2010.
Na pojednávaní boli všetci účastníci konania vypočutí v súvislosti s otázkou prípustnosti žaloby, pokiaľ sa ňou navrhuje zrušenie rozhodnutia EBA, čo bolo zaznamenané do zápisnice z pojednávania. V tomto ohľade žalobkyňa tvrdí, s odkazom na svoju argumentáciu uvedenú vo vyjadrení predloženom 15. apríla 2015 (pozri bod 19 vyššie), že žaloba proti tomuto rozhodnutiu bola prípustná. EBA a Komisia tvrdili, že uvedená žaloba mala byť zamietnutá ako neprípustná z dôvodu, že bola podaná po uplynutí prekluzívnej lehoty.
Je potrebné preskúmať prípustnosť žaloby jednak v rozsahu, v akom sa ňou navrhuje zrušenie rozhodnutia EBA a jednak v rozsahu, v akom sa ňou navrhuje zrušenie rozhodnutia odvolacej rady.
Okrem toho, keďže žalobkyňa čiastočne vzala späť svoj štvrtý návrh v rozsahu, v akom sa týkal uplatnenia článku 89 rokovacieho poriadku z 2. mája 1991, nie je viac potrebné sa vyjadriť k jeho prípustnosti, a teda ani k námietke neprípustnosti, ktorú v tejto súvislosti uplatnil EBA.
O prípustnosti žaloby v rozsahu, v akom sa ňou navrhuje zrušenie rozhodnutia EBA
Po prvé Všeobecný súd pripomína, že podľa ustálenej judikatúry má lehota na podanie žaloby povahu verejného poriadku (
ordre public
), pretože bola stanovená s cieľom zaistiť jasnosť a bezpečnosť právnych situácií a vyhnúť sa akejkoľvek diskriminácii alebo svojvoľnému zaobchádzaniu pri výkone spravodlivosti, a že súdu Únie prináleží, aby z úradnej moci preskúmal, či bola dodržaná (pozri uznesenie z 13. novembra 2012, ClientEarth a i./Komisia, T‑278/11, Zb.,
EU:T:2012:593
, bod 30 a citovanú judikatúru).
Podľa rovnako ustálenej judikatúry sa na lehoty na podanie žaloby nevzťahuje diskrečná právomoc ani súdu, ani účastníkov konania (pozri uznesenie ClientEarth a i./Komisia, už citované v bode 36 vyššie,
EU:T:2012:593
, bod 31 a citovanú judikatúru).
Po druhé treba pripomenúť, že podľa ustanovenia článku 263 šiesteho odseku ZFEÚ sa žaloba o neplatnosť musí podľa prípadu podať v lehote dvoch mesiacov od zverejnenia daného opatrenia alebo jeho oznámenia žalobcovi, alebo ak sa tak nestalo, odo dňa, keď sa o ňom žalobca dozvedel.
V prejednávanej veci bolo rozhodnutie EBA žalobkyni oznámené 21. februára 2014.
Podľa článku 58 ods. 1 písm. b) Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu, v zmysle ktorého sa lehota vyjadrená v mesiacoch končí uplynutím dňa, ktorý má v poslednom mesiaci rovnaké číslo ako deň, keď nastala udalosť alebo keď bol urobený úkon určujúci počiatok plynutia lehoty, a podľa článku 60 uvedeného poriadku, v zmysle ktorého sa k procesným lehotám pripočíta desaťdňová lehota zohľadňujúca vzdialenosť, lehota na podanie žaloby uplynula o polnoci 1. mája 2014.
Z toho vyplýva, že v deň podania tejto žaloby, teda 12. septembra 2014, zaniklo právo žalobkyne napadnúť rozhodnutie EBA. Žaloba v rozsahu, v akom sa ňou navrhuje zrušenie tohto rozhodnutia, je preto neprípustná.
V tomto ohľade je potrebné zdôrazniť, že žalobkyňa vo svojom vyjadrení, ktoré predložila 15. apríla 2015 (pozri bod 19 vyššie), v rámci nových žalobných dôvodov založených na nových právnych a skutkových okolnostiach v skutočnosti uviedla tvrdenia týkajúce sa prípustnosti žaloby v rozsahu, v akom sa ňou navrhuje zrušenie rozhodnutia EBA, a najmä v súvislosti s dodržaním lehoty na podanie žaloby. Stačí konštatovať, že tieto tvrdenia sa musia zamietnuť ako neprípustné.
Predovšetkým okolnosti, ktoré žalobkyňa uviedla v rámci tohto vyjadrenia z 15. apríla 2015 na podporu údajnej existencie vyššej moci na základe článku 45 druhého odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, ktorý sa na konanie pred Všeobecným súdom uplatní na základe článku 53 predmetného štatútu, a ospravedlniteľného omylu, neumožňujú odpustiť zmeškanie uvedenej lehoty na podanie žaloby. V tomto ohľade je potrebné pripomenúť, že pojem vyššia moc sa nevzťahuje na situáciu, keď mala starostlivá a obozretná osoba objektívne možnosť zabrániť uplynutiu lehoty na podanie žaloby (pozri uznesenie z 18. januára 2005, Zuazaga Meabe/ÚHVT, C‑325/03 P, Zb.,
EU:C:2005:28
, bod 25 a citovanú judikatúru).
V prejednávanej veci však žalobkyňa nemôže vo svojom tvrdení vychádzať zo skutočnosti, že odvolacia rada nekonštatovala nedostatok svojej právomoci počas správneho konania a najmä v momente, keď rozhodla o odvolaní podanom proti listu z 25. januára 2013 (pozri body 4 až 6 vyššie). Hoci totiž odvolacia rada v rozhodnutí z 24. júna 2013 označila sťažnosť za prípustnú, nerozhodla vo veci samej, ale postúpila vec príslušnému orgánu EBA v súlade s článkom 60 ods. 5 nariadenia č. 1093/2010. V tomto kontexte nebola žalobkyni poskytnutá nijaká konkrétna záruka, pokiaľ ide o právomoc odvolacej rady rozhodnúť o odvolaní proti rozhodnutiu EBA, ktoré bude neskôr prijaté. Okrem toho žalobkyňa nebola zbavená možnosti podať proti rozhodnutiu EBA predbežnú žalobu na Všeobecný súd podľa článku 61 ods. 1 nariadenia č. 1093/2010, v zmysle ktorého proti rozhodnutiu odvolacej rady alebo rozhodnutiu EBA v prípadoch, keď neexistuje právo odvolať sa na odvolaciu radu, možno podať žalobu na Súdny dvor v súlade s článkom 263 ZFEÚ.
Okrem toho je potrebné konštatovať, že aj keby žalobkyňa napadla rozhodnutie EBA v lehotách upravených v článku 263 ZFEÚ, žalobu proti tomuto rozhodnutiu by Všeobecný súd v každom prípade musel zamietnuť ako neprípustnú z dôvodu, že neexistuje akt, proti ktorému by bolo možné podať opravný prostriedok, ako to tvrdí EBA a ako by bol súd Únie povinný konštatovať
ex offo
.
V tomto ohľade treba pripomenúť, že sťažnosť žalobkyne bola založená na článku 17 ods. 2 nariadenia č. 1093/2010, v zmysle ktorého na žiadosť jedného alebo viacerých príslušných orgánov, Európskeho parlamentu, Rady, Komisie alebo skupiny zainteresovaných strán v bankovníctve alebo z vlastného podnetu a po informovaní dotknutého príslušného orgánu EBA „môže“ preskúmať údajné porušenie alebo neuplatňovanie práva Únie.
Z tohto ustanovenia vyplýva, že EBA v otázke začatia vyšetrovania disponuje diskrečnou právomocou tak v prípade, ak koná na základe žiadosti niektorého zo subjektov výslovne uvedených v článku 17 ods. 2 nariadenia č. 1093/2010, ako aj v prípade, keď koná z vlastného podnetu.
Podľa ustálenej judikatúry, ktorá sa vyvinula v rámci žalôb o neplatnosť podaných proti rozhodnutiam Komisie, ktorými odmietla začať konanie o nesplnenie povinnosti, a ktorá je analogicky uplatniteľná v prejednávanej veci, v prípade, ak inštitúcia alebo orgán Únie nie sú povinné začať konanie, ale prináleží im diskrečná právomoc, ktorá vylučuje právo jednotlivcov požadovať, aby zaujali stanovisko v určitom zmysle, osoby, ktoré podali sťažnosť, v zásade nemajú možnosť podať na súd Únie žalobu proti prípadnému rozhodnutiu o odložení ich sťažnosti. Takáto možnosť by totiž existovala len za predpokladu, že by tieto osoby mali procesné práva porovnateľné s právami, ktoré im prináležia v rámci konania podľa nariadenia Rady (ES) č. 1/2003 zo 16. decembra 2002 o vykonávaní pravidiel hospodárskej súťaže stanovených v článkoch [101 ZFEÚ] a [102 ZFEÚ] (
Ú. v. ES L 1, s. 1
; Mim. vyd. 08/002, s. 205), na základe ktorých môžu žiadať, aby ich uvedená inštitúcia alebo orgán informovali a vypočuli (pozri v tomto zmysle uznesenia zo 17. júla 1998, Sateba/Komisia, C‑422/97 P, Zb.,
EU:C:1998:395
, bod 42, a zo 14. januára 2004, Makedoniko Metro a Michaniki/Komisia, T‑202/02, Zb.,
EU:T:2004:5
, bod 46).
Keďže na žalobkyňu sa nevzťahuje výslovne článok 17 ods. 2 nariadenia č. 1093/2010, nemožno ju prirovnať k sťažovateľom, ktorým prináležia procesné záruky, ktorých dodržanie môže nariadiť súd Únie, a teda judikatúra týkajúca sa zamietnutia alebo zastavenia konania o sťažnostiach, ktoré podali dotknuté osoby vo veciach týkajúcich sa štátnej pomoci v zmysle nariadenia Rady (ES) č. 659/1999 z 22. marca 1999 ustanovujúceho podrobné pravidlá na uplatňovanie článku [108 ZFEÚ] (
Ú. v. ES L 83, s. 1
; Mim. vyd. 08/001, s. 339) (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 17. júla 2008, Athinaïki Techniki/Komisia, C‑521/06 P, Zb.,
EU:C:2008:422
, body 36 a 53 a citovanú judikatúru) alebo sťažovatelia v zmysle nariadenia Rady (ES) č. 1/2003 a nariadenia Komisie (ES) č. 773/2004 zo 7. apríla 2004, ktoré sa týka vedenia konania Komisiou podľa článkov [101 ZFEÚ] a [102 ZFEÚ] (
Ú. v. ES L 123, s. 18
; Mim. vyd. 08/003, s. 81) (v tomto zmysle pozri rozsudok z 18. septembra 1992, Automec/Komisia, T‑24/90, Zb.,
EU:T:1992:97
, bod 79, a uznesenie z 5. júna 2014, Stanleybet Malta a Stanley International Betting/Komisia, T‑416/13,
EU:T:2014:567
, bod 23 a citovanú judikatúru), sa v prejednávanej veci neuplatní.
Vzhľadom na vyššie uvedené sa žaloba musí zamietnuť ako neprípustná v rozsahu, v akom sa ňou navrhuje zrušenie rozhodnutia EBA, a teda prvý žalobný návrh je potrebné zamietnuť. Okrem toho s ohľadom na povinnosť súdu preskúmať prípustnosť žaloby
ex offo
, ktorá bola pripomenutá najmä v bode 45 vyššie, nie je potrebné sa vyjadriť k prekážke konania uvádzanej žalobkyňou v súvislosti s námietkou neprípustnosti (pozri bod 32 vyššie).
O prípustnosti žaloby v rozsahu, v akom sa ňou navrhuje zrušenie rozhodnutia odvolacej rady
Je potrebné zdôrazniť, že hoci EBA spochybňuje prípustnosť žaloby ako celku, neuviedol osobitné tvrdenia týkajúce sa prípustnosti žaloby v rozsahu, v akom sa ňou navrhuje zrušenie rozhodnutia odvolacej rady. V tomto ohľade treba najmä podčiarknuť, že zo znenia článku 61 ods. 1 nariadenia č. 1093/2010, ako bolo pripomenuté v bode 44 vyššie, vyplýva, že toto rozhodnutie je aktom, proti ktorému možno podať opravný prostriedok na Všeobecný súd. Je preto potrebné konštatovať, že v rozsahu, v akom sa ňou navrhuje zrušenie tohto rozhodnutia, je táto žaloba prípustná.
Za týchto podmienok nie je potrebné sa vyjadriť o prekážke konania uvádzanej žalobkyňou v súvislosti s námietkou neprípustnosti (pozri bod 32 vyššie).
O prípustnosti tretieho návrhu
Svojím tretím návrhom sa žalobkyňa domáha, aby Všeobecný súd vrátil vec príslušnému orgánu EBA na rozhodnutie vo veci samej. Týmto návrhom žalobkyňa v podstate žiada, aby Všeobecný súd uložil EBA príkaz. Podľa ustálenej judikatúry je však v rámci žaloby o neplatnosť právomoc súdu Únie obmedzená na preskúmanie zákonnosti napadnutého aktu a Všeobecný súd pri výkone svojich právomocí nemôže uložiť príkaz inštitúcii Únie. Prináleží totiž dotknutej inštitúcii, aby na základe článku 266 ZFEÚ prijala opatrenia, ktoré si vyžaduje vykonanie zrušujúceho rozsudku (pozri v tomto zmysle uznesenie z 12. marca 2014, PAN Europe/Komisia, T‑192/12,
EU:T:2014:152
, bod 15 a citovanú judikatúru).
Tretí návrh sa preto musí zamietnuť ako neprípustný.
O veci samej
Žalobkyňa na podporu svojej žaloby uvádza v podstate päť žalobných dôvodov, z ktorých prvý je založený na nesprávnom skutkovom a právnom posúdení, ako aj na nedostatku odôvodnenia rozhodnutia EBA, druhý na porušení povinnosti odôvodnenia, ako aj na nesprávnom právnom posúdení v rozhodnutiach EBA a odvolacej rady, tretí na porušení článku 39 ods. 1 nariadenia č. 1093/2010 a článku 16 kódexu dobrého administratívneho správania EBA, štvrtý na vade konania a porušení práva na obhajobu odvolacou radou z dôvodu nezohľadnenia bodu 3 ods. 3, 4 a 5 interných pravidiel a piaty na porušení zásady nestrannosti a rovnosti zbraní uvedených v článku 41 Charty základných práv.
EBA nesúhlasí s argumentáciou uvedenou na podporu týchto žalobných dôvodov.
V prvom rade je potrebné pripomenúť, že v zmysle ustálenej judikatúry predstavuje porušenie podstatných formálnych náležitostí v zmysle článku 263 ZFEÚ dôvod týkajúci sa „verejného poriadku“, ktorý súd Únie musí vziať do úvahy
ex offo
. Uvedené platí rovnako v prípade nedostatku právomoci v zmysle uvedeného článku (pozri rozsudok z 13. decembra 2013, Maďarsko/Komisia, T‑240/10, Zb.,
EU:T:2013:645
, bod 70 a citovanú judikatúru).
Okrem toho povinnosť súdu Únie vziať
ex offo
do úvahy dôvod týkajúci sa verejného poriadku treba vykonať pri dodržaní zásady kontradiktórnosti (pozri rozsudok Maďarsko/Komisia, už citovaný v bode 57 vyššie,
EU:T:2013:645
, bod 71 a citovanú judikatúru).
V prejednávanej veci je potrebné vziať
ex offo
do úvahy dôvod založený na nedostatku právomoci odvolacej rady s ohľadom na článok 60 ods. 1 a 2 nariadenia č. 1093/2010 rozhodnúť o odvolaní, ktoré jej bolo predložené na základe tohto ustanovenia proti rozhodnutiu EBA, pričom účastníci konania boli v súvislosti s touto otázkou najskôr vypočutí.
V tomto ohľade žalobkyňa na jednej strane tvrdí, že odvolacia rada mala právomoc rozhodnúť o odvolaní, ktoré jej bolo predložené, pretože rozhodnutie EBA bez ohľadu na jeho formu patrí do pôsobnosti článku 60 ods. 1 nariadenia č. 1093/2010. Na druhej strane tvrdí, že takýto výklad je v súlade s odôvodnením 58 uvedeného nariadenia a tiež so zárukami ochrany práv dotknutých osôb uvedených v tomto odôvodnení.
EBA podporovaný Komisiou sa domnieva, že odvolacia rada mala odvolanie proti rozhodnutiu EBA, ktoré jej bolo predložené, vyhlásiť za neprípustné, pretože neboli splnené požiadavky podľa článku 60 ods. 1 nariadenia č. 1093/2010, ktoré odrážajú požiadavky uvedené v článku 263 ZFEÚ, a že v dôsledku toho bola žaloba predložená Všeobecnému súdu v zmysle posledného uvedeného článku takisto neprípustná. Nevyjadril sa však výslovne o právomoci odvolacej rady rozhodnúť o odvolaní. Na otázku Všeobecného súdu počas pojednávania týkajúcu sa tohto bodu EBA uviedol, že odvolacia rada nemala právomoc rozhodnúť o odvolaní, ktoré jej bolo predložené.
Komisia dodáva, že z výkladu článkov 58 až 60 nariadenia č. 1093/2010 vyplýva, že odvolacia rada nie je súdnym orgánom, ale interným orgánom EBA a že má právomoc len potvrdiť rozhodnutia prijaté príslušným orgánom EBA alebo postúpiť vec tomuto orgánu na rozhodnutie. Na pojednávaní doplnila, že odvolacia rada mala vyhlásiť odvolanie, ktoré jej bolo predložené, za neprípustné podľa článku 60 ods. 4 nariadenia č. 1093/2010.
V prejednávanej veci je potrebné predovšetkým pripomenúť, že žalobkyňa podala na EBA žiadosť podľa článku 17 nariadenia č. 1093/2010 pre údajné porušenie niektorých ustanovení smernice 2006/48 estónskymi a fínskymi orgánmi finančného dohľadu, ktoré sú „príslušnými orgánmi“ v zmysle článku 4 ods. 4 tejto smernice v spojení s článkom 4 ods. 2 bodom i) tohto nariadenia.
V tomto ohľade je tiež potrebné pripomenúť, že podľa článku 17 ods. 1 nariadenia č. 1093/2010, ak príslušný orgán neuplatnil akty uvedené v článku 1 ods. 2 uvedeného nariadenia alebo ak ich uplatnil spôsobom, ktorý sa javí ako porušenie práva Únie, vrátane regulačných technických predpisov a vykonávacích technických predpisov stanovených v súlade s článkami 10 až 15 tohto nariadenia, najmä ak nezaistí, aby finančná inštitúcia spĺňala požiadavky stanovené v týchto aktoch, EBA koná v súlade s právomocami uvedenými v článku 17 ods. 2, 3 a 6 predmetného nariadenia.
Ďalej je potrebné zdôrazniť, že v súlade s článkom 60 ods. 1 nariadenia č. 1093/2010 sa každá fyzická alebo právnická osoba vrátane príslušných orgánov môže odvolať proti rozhodnutiam EBA uvedeným v článkoch 17 až 19 tohto nariadenia a akémukoľvek inému rozhodnutiu, ktoré prijal EBA podľa aktov Únie uvedených v jeho článku 1 ods. 2, určenému tejto osobe alebo proti rozhodnutiu, ktoré je, hoci vo forme rozhodnutia určeného inej osobe, v priamom a individuálnom záujme danej osoby.
Z toho vyplýva, že na to, aby bolo možné v zmysle článku 60 nariadenia č. 1093/2010 predložiť odvolanie proti rozhodnutiu EBA odvolacej rade, sa vyžaduje, aby toto rozhodnutie bolo prijaté podľa aktov Únie uvedených v článku 1 ods. 2 uvedeného nariadenia, alebo musí ísť o rozhodnutie podľa článkov 17 až 19 tohto nariadenia.
Po prvé napriek skutočnosti, že porušenie niektorých ustanovení smernice 2006/48 bolo uvedené na podporu sťažnosti, rozhodnutie EBA sa nezakladá na článku 1 ods. 2 nariadenia č. 1093/2010. EBA sa vo svojom rozhodnutí totiž vôbec nevyjadril k porušeniu alebo neporušeniu tejto smernice príslušnými orgánmi alebo dotknutou úverovou inštitúciou.
Po druhé stačí poznamenať, že rozhodnutie EBA zjavne nepatrí medzi rozhodnutia uvedené v článkoch 18 a 19 nariadenia č. 1093/2010, ktorými EBA môže vnútroštátnym orgánom dohľadu uložiť povinnosť, aby prijali špecifické opatrenia na odstránenie krízovej situácie alebo na urovnanie sporov, ktoré medzi nimi môžu vzniknúť v cezhraničných situáciách, v čom sa predovšetkým účastníci konania zhodujú. Okrem toho stačí konštatovať, že na podporu sťažnosti žalobkyne nebolo uvedené nijaké porušenie regulačných technických predpisov a vykonávacích technických predpisov prijatých v súlade s článkami 10 až 15 uvedeného nariadenia, uvedených v článku 17 ods. 1 tohto nariadenia, čo žalobkyňa okrem iného potvrdila na pojednávaní. Navyše na rozdiel od tvrdenia žalobkyne ani z listu z 2. júla 2013, ktorý zaslal EBA, ani z repliky na odpoveď EBA predloženej 20. mája 2014 v rámci správneho konania nevyplýva, že by po podaní sťažnosti namietal porušenie pravidiel uvedených v článkoch 10 až 15 nariadenia č. 1093/2010.
Po tretie, ako už bolo zdôraznené v bodoch 46 a 49 vyššie, stačí konštatovať, že žalobkyňa nepatrí medzi subjekty výslovne uvedené v článku 17 ods. 2 nariadenia č. 1093/2010, ktoré by EBA mohli požiadať o začatie vyšetrovania pre porušenie alebo neuplatnenie práva Únie, ktoré predstavujú taxatívne vymedzené príslušné orgány, Parlament, Rada, Komisia alebo skupina zainteresovaných strán v bankovníctve.
Žalobkyňa ani netvrdí, že by patrila do skupiny zainteresovaných strán v bankovníctve, založenej podľa článku 37 nariadenia č. 1093/2010 s cieľom pomôcť uľahčiť konzultácie so zainteresovanými stranami v oblastiach významných pre plnenie úloh EBA. V tomto ohľade je potrebné poznamenať, že z odseku 2 tohto ustanovenia vyplýva, že táto skupina sa skladá z 30 členov, ktorí zastupujú úverové inštitúcie, investičné spoločnosti pôsobiace v Únii, zástupcov ich zamestnancov, spotrebiteľov, iných používateľov bankových služieb a zástupcov malých a stredných podnikov.
Po štvrté je potrebné konštatovať, že okrem prípadov odmietnutia začať vyšetrovanie na základe žiadosti niektorého zo subjektov taxatívne vymedzených v článku 17 ods. 2 nariadenia č. 1093/2010 sú odporúčania a rozhodnutia, ktoré je EBA povinný podľa článku 17 ods. 2 až 6 uvedeného nariadenia vydať, určené buď príslušným orgánom, alebo dotknutým finančným inštitúciám. Z článku 17 ods. 3 tohto nariadenia totiž vyplýva že „[EBA] môže najneskôr do dvoch mesiacov od začatia vyšetrovania adresovať dotknutému príslušnému orgánu odporúčanie, v ktorom uvedie opatrenia potrebné na dodržanie práva Únie“. Podľa odseku 4 tohto ustanovenia, „[ak] príslušný orgán nedodržal právo Únie,… Komisia môže na základe informácií [EBA] alebo z vlastného podnetu vydať formálne stanovisko, ktorým príslušný orgán vyzve, aby prijal opatrenia potrebné na dodržiavanie práva Únie“. Okrem toho článok 17 ods. 6 nariadenia č. 1093/2010 stanovuje, že „ak príslušný orgán nevyhovie formálnemu stanovisku…, [EBA] môže… prijať individuálne rozhodnutie určené finančnej inštitúcii, v ktorom sa požadujú opatrenia potrebné na dodržanie jej povinností vyplývajúcich z práva Únie vrátane zastavenia akejkoľvek činnosti“.
Z posúdenia relevantných ustanovení nariadenia č. 1093/2010 vyplýva, že rozhodnutie EBA, proti ktorému bol v prejednávanej veci odvolacej rade predložený opravný prostriedok, nemožno s ohľadom na jeho povahu považovať za rozhodnutie prijaté na základe niektorého z týchto ustanovení. Odvolacia rada preto nemala právomoc rozhodnúť o odvolaní, ktoré jej bolo predložené na základe článku 60 ods. 1 nariadenia č. 1093/2010.
S ohľadom na vyššie uvedené skutočnosti a bez toho, aby bolo potrebné preskúmať dôvodnosť žalobných dôvodov uvedených žalobkyňou, treba žalobe vyhovieť v rozsahu, v akom sa ňou navrhuje zrušenie rozhodnutia odvolacej rady z dôvodu nedostatku právomoci.
O trovách
Podľa článku 134 ods. 3 prvého pododseku rokovacieho poriadku, ak mali účastníci konania úspech len v časti predmetu konania, Všeobecný súd môže rozhodnúť, že každý z nich znáša vlastné trovy konania. Keďže v prejednávanej veci mali žalobkyňa a EBA úspech len sčasti, je potrebné uložiť každému z nich povinnosť, aby znášali svoje vlastné trovy konania.
V súlade s článkom 138 ods. 1 rokovacieho poriadku znášajú inštitúcie, ktoré do konania vstúpili ako vedľajší účastníci, vlastné trovy konania. V dôsledku toho je potrebné rozhodnúť, že Komisia znáša svoje vlastné trovy konania.

Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (tretia komora)
rozhodol a vyhlásil:

1.
Rozhodnutie odvolacej komisie európskych orgánov dohľadu 2014‑C1‑02 zo 14. júla 2014 sa zrušuje.

2.
V zostávajúcej časti sa žaloba zamieta.

3.
Každý účastník konania znáša svoje vlastné trovy konania.

Papasavvas
Forwood
Bieliūnas
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 9. septembra 2015.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: angličtina.