CELEX: 62012CJ0116
Muitinė vertė
Į trečiąją šalį eksportuojamos prekės
Eksporto grąžinamosios išmokos
Apdorojimas eksporto valstybėje, nelaikomas esminiu
Prekių reeksportas į Europos Sąjungos teritoriją
Muitinės vertės nustatymas
Sandorio vertė

Šiuo prašymu priimti prejudicinį sprendimą prašoma išaiškinti 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą (
OL L 302, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 4 t., p. 307), iš dalies pakeisto 1996 m. gruodžio 19 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 82/97 (
OL L 17, p. 1
; specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 8 t., p. 179; toliau – Muitinės kodeksas), 24, 29, 32 ir 146 straipsnius.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp I. Christodoulou, N. Christodoulou bei
Afoi N. Christodoulou AE
(toliau – ieškovai) ir
Elliniko Dimosio
(Serės muitinės viršininkas) dėl ieškovų gauto pranešimo apie mokėtiną mokestį.
Teisinis pagrindas
Pagal Muitinės kodekso 24 straipsnį:
„Jeigu prekės buvo gaminamos ne vienoje šalyje, jos laikomos kilusiomis iš tos šalies, kurioje buvo atliekamas baigiamasis, svarbus, ekonomiškai pagrįstas jų perdirbimo arba apdorojimo procesas tam tikslui įrengtoje įmonėje, o šio proceso metu buvo pagamintas naujas produktas arba atliktas svarbus to produkto gamybos etapas.“
Šio kodekso 25 straipsnyje nurodyta:
„Jeigu nustatoma arba jeigu išaiškinti faktai patvirtina prielaidą, kad vienintelis kurio nors perdirbimo arba apdorojimo proceso tikslas buvo apeiti nuostatas, taikomas Bendrijoje konkrečių šalių prekėms, toks perdirbimo arba apdorojimo procesas jokiomis aplinkybėmis nelaikomas suteikiančiu taip pagamintoms prekėms šalies, kurioje jis yra atliktas, prekių kilmę, įgyjamą pagal 24 straipsnį.“
Minėto kodekso 29 straipsnyje nustatyta:
„1.   Importuojamų prekių muitine verte laikoma sandorio vertė, tai yra kaina, faktiškai sumokėta arba mokėtina už prekes, parduodamas eksportui į Bendrijos muitų teritoriją, prireikus patikslinta vadovaujantis 32 ir 33 straipsniais, jeigu:
a)
pirkėjui netaikomi disponavimo prekėmis arba prekių naudojimo apribojimai <…>
<…>“
To paties kodekso 30 straipsnyje numatyta:
„1.   Jeigu muitinės vertės neįmanoma nustatyti vadovaujantis 29 straipsniu, ji turi būti nustatoma paeiliui taikant 2 dalies a, b, c ir d punktus iki pirmojo punkto, pagal kurį šią vertę įmanoma nustatyti <…>
2.   Muitine verte, nustatyta vadovaujantis šiuo straipsniu, laikoma:
a)
tapačių prekių, parduotų eksportui į Bendriją ir eksportuotų tuo pačiu arba maždaug tuo pačiu metu kaip ir prekės, kurių vertė nustatinėjama, sandorio vertė;
b)
panašių prekių, parduotų eksportui į Bendriją ir eksportuotų tuo pačiu arba maždaug tuo pačiu metu kaip ir prekės, kurių vertė yra nustatinėjama, sandorio vertė;
c)
vertė, nustatyta pagal prekių vieneto kainą, už kurią Bendrijoje su pardavėjais nesusijusiems asmenims parduotas didžiausias bendras importuotų prekių ar tapačių arba panašių importuotų prekių kiekis;
d)
apskaičiuotoji vertė, gauta susumavus:
—
medžiagų ir gamybos arba kitokio perdirbimo, atlikto gaminant importuotas prekes, išlaidas arba vertę,
—
pelną ir bendrąsias išlaidas, kurių dydis lygus pelnui ir bendrosioms išlaidoms, kurios paprastai atsispindi šalies eksportuotojos gamintojų vykdomoje prekyboje prekėmis, parduodamomis eksportui į Bendriją, kurios yra tos pačios klasės ar rūšies kaip ir prekės, kurių vertė nustatinėjama,
—
32 straipsnio 1 dalies e punkte nurodytų elementų išlaidas arba vertę.
<…>“
Pagal Muitinės kodekso 31 straipsnį:
„1.   Jeigu importuojamų prekių muitinės vertės neįmanoma nustatyti vadovaujantis 29 arba 30 straipsniais, ji nustatoma remiantis duomenimis, kuriuos galima gauti Bendrijoje, ir naudojant priimtinas priemones, atitinkančias principus ir bendrąsias nuostatas, kurie išdėstyti:
—
Susitarime dėl 1994 m. Bendrojo susitarimo dėl tarifų ir prekybos VII straipsnio įgyvendinimo,
—
1994 m. Bendrojo susitarimo dėl tarifų ir prekybos VII straipsnyje,
ir
—
šio skyriaus nuostatose.
<…>“
Šio kodekso 32 straipsnyje nustatyta:
„1.   Nustatant muitinę vertę pagal 29 straipsnį, prie faktiškai sumokėtos arba mokėtinos importuojamų prekių kainos pridedama:
a)
toliau išvardytos išlaidos, neviršijant atitinkamų pirkėjo išlaidų, neįskaitytų į faktiškai sumokėtą arba mokėtiną prekių kainą, dydžio:
i)
komisiniai ir apmokėjimas tarpininkams, išskyrus pirkimo komisinius;
ii)
išlaidos talpykloms su atitinkamomis prekėmis, jeigu tokias talpyklas muitinė laiko importuotų prekių neatskiriama dalimi;
iii)
pakavimo išlaidos, susijusios ir su darbu, ir su medžiagomis;
b)
atitinkamai paskirstyta toliau išvardytų pirkėjo tiesiogiai arba netiesiogiai, nemokamai arba sumažintomis kainomis tiekiamų prekių ir teikiamų paslaugų, susijusių su importuojamų prekių gamyba ir pardavimu eksportui, vertė, tiek, kiek ši vertė nebuvo įskaityta į faktiškai sumokėtą arba mokėtiną kainą:
i)
medžiagų, komponentų, dalių ir panašių daiktų, įeinančių į importuojamų prekių sudėtį;
ii)
įrankių, štampų, formų ir panašių daiktų, naudotų importuojamoms prekėms gaminti;
<…>
2.   Vadovaujantis šiuo straipsniu papildomos pinigų sumos prie faktiškai sumokėtos arba mokėtinos kainos pridedamos tik remiantis objektyviais ir kiekybiškai įvertinamais duomenimis.
3.   Nustatant muitinę vertę, prie faktiškai sumokėtos arba mokėtinos kainos nepridedamos jokios pinigų sumos, išskyrus kai numatyta šiame straipsnyje.
<…>“
Pagal minėto kodekso 145 straipsnio 1 dalį:
„Įforminus laikinojo išvežimo perdirbti procedūrą, nepažeidžiant konkrečias sritis reglamentuojančių nuostatų, susijusių su standartinio prekių pakeitimo sistema apibrėžta 154–159 straipsniuose, ir 123 straipsnio, leidžiama iš Bendrijos muitų teritorijos laikinai išvežti Bendrijos prekes, kad su jomis būtų atliktos perdirbimo operacijos, ir atlikus šias operacijas gautus produktus išleisti į laisvą apyvartą visai ar iš dalies neapmokestinant importo muitais.“
To paties kodekso 146 straipsnio 1 dalis suformuluota taip:
„Laikinojo išvežimo perdirbti procedūra negali būti taikoma Bendrijos prekėms:
<…>
—
kurių išvežimas sąlygoja eksporto grąžinamųjų išmokų mokėjimą arba dėl kurių išvežimo įgyvendinant bendrąją žemės ūkio politiką gaunama kitokia finansinė nauda, išskyrus tokias grąžinamąsias išmokas.“
1995 m. gruodžio 18 d. Tarybos reglamento (EB, Euratomas) Nr. 2988/95 dėl Europos Bendrijų finansinių interesų apsaugos (
OL L 312, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 1 t., p. 340) 4 straipsnio 3 dalyje numatyta:
„Jeigu nustatoma, kad veiksmais buvo siekiama gauti naudos, kuri neatitinka konkrečiu atveju taikomų Bendrijos teisės tikslų, dirbtinai sukuriant sąlygas, būtinas tokiai naudai gauti, toji nauda, atsižvelgiant į kiekvieną konkretų atvejį, panaikinama arba sutrukdoma ją gauti.“
1999 m. balandžio 15 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 800/1999, nustatančio bendrąsias išsamias eksporto grąžinamųjų išmokų sistemos taikymo žemės ūkio produktams taisykles (
OL L 102, p. 11
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 25 t., p. 129), 20 straipsnyje nustatyta:
„1.   Jeigu:
<…>
c)
atsiranda rimtų įtarimų, kad nepakitusios būsenos arba trečiojoje šalyje perdirbtas produktas bus reimportuotas į Bendrijos teritoriją netaikant jokio muito arba taikant sumažintą importo muitą,
tai vienodo dydžio grąžinamoji išmoka arba 18 straipsnio 2 dalyje nurodyta išmokos dalis bus sumokėta tik tuo atveju, jei produktas buvo išvežtas iš Bendrijos muitų teritorijos pagal 7 straipsnį, taip pat jeigu:
i)
taikant nediferencijuotą grąžinamąją išmoką, produktas per 12 mėnesių nuo eksporto deklaracijos priėmimo dienos buvo importuotas į trečiąją šalį arba per šį laikotarpį buvo iš esmės perdirbtas ar apdorotas, kaip apibrėžta [Muitinės kodekso] 24 straipsnyje;
<…>“
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
Afoi N. Christodoulou AE
(toliau –
Christodoulou
), bendrovė, kurios pagrindinė buveinė yra Nafplije (Graikija), užsiima vaisių (daugiausia apelsinų) perdirbimu ir sulčių gamyba. Ji turi pardavimo atstovybę Atėnuose (Graikija) ir gamyklą Graikijos šiaurėje.
2006 m. vasario 15 d. Salonikų (Graikija) muitinės priežiūros skyrius atliko
a posteriori
patikrinimą, kad išsiaiškintų, ar
Christodoulou
laikėsi muitų teisės nuostatų nuo 2002 m. sausio mėn. per Serės muitinę importuodama apelsinų sultis su cukrumi iš Bulgarijos.
Po šio patikrinimo 2005 m. lapkričio mėn. buvo atlikta kita kontrolė, kurią atliko
Elliniki Viomichania Zacharis AE
, siekiant išsiaiškinti, ar ši bendrovė eksportuodama cukrų į Bulgariją bendrovei
Agrima SA
(toliau –
Agrima
), kurios pagrindinė buveinė yra Sofijoje (Bulgarija), laikėsi nuostatų, susijusių su eksporto grąžinamosiomis išmokomis. Atliekant šią kontrolę buvo konstatuota, kad dėl minėto cukraus eksporto buvo užpildytos galutinio eksporto deklaracijos ir kad jos buvo užpildytos
Christodoulou
prašymu ir jos sąskaita. Kadangi baltojo cukraus eksportas buvo subsidijuojamas, šio cukraus eksporto kaina buvo mažesnė už jo pardavimo vidaus rinkoje kainą.
Iš 2006 m. vasario 15 d. atliktos kontrolės paaiškėjo, kad
Christodoulou
per Nafplijo muitinę taip pat eksportavo savo gaminamas koncentruotas apelsinų sultis ir pateikė galutinio eksporto deklaracijas, kuriose kaip gavėja nurodyta
Agrima
.
Agrima
priimdavo minėtas dviejų rūšių produktus (cukrų ir apelsinų sultis), pateikdavo vieną laikiną deklaraciją pagal „laikino įvežimo perdirbti“ muitinės procedūrą ir nemokėdavo importo muitų. Paprasčiausiai sumaišytos ir ištirpdytos vandenyje minėtų dviejų rūšių produktus, sultys su cukrumi (toliau – galutinis produktas), kurių deklaruojama kilmės šalis Bulgarija, buvo reeksportuojamos į Graikiją, kaip gavėją nurodant
Christodoulou
. Už kiekvieną importo operaciją
Agrima
išrašydavo 511,30 EUR sąskaitą ir ši suma nekito nuo 2001 m. sausio mėn. iki 2006 m.
Tarp
Christodoulou
ir
Agrima
nebuvo jokios rašytinės sutarties.
Be to, iš šių dviejų bendrovių apskaitos dokumentų patikrinimo matyti, kad importuoto galutinio produkto muitinėje deklaruota vertė buvo didesnė nei Salonikų muitinės kontrolės tarnybos nustatyta vertė. Šios tarnybos nuomone, pagal Muitinės kodekso 29 ir 32 straipsnius prie už kiekvieną importo operaciją realiai mokėtos 511,30 EUR kainos, atitinkančios sudedamųjų dalių sumaišymo išlaidas, reikėjo pridėti šias sumas:
—
koncentruotų apelsinų sulčių, kurias
Christodoulou
tiekė
Agrima
be jokių išlaidų, kaip vieno ingrediento, gamybos išlaidas,
—
cukraus, kuris
Agrima
taip pat buvo tiekiamas be jokių išlaidų, kaip antro ingrediento, įsigijimo išlaidas,
—
galutinio produkto transporto iš Bulgarijos į Graikiją išlaidas.
Muitinė konstatavo, kad
Christodoulou
padidindavo be jokių išlaidų tiekiamų koncentruotų apelsinų sulčių kainą, kad importuojant galutinį Bulgarijos kilmės produktą būtų taikomas 12,2 %
ad valorem
muitas, nes atitinkamas produktas priskiriamas prie Kombinuotosios nomenklatūros 2009 19 98 99 subpozicijos (apelsinų sultys, kurių Brikso vertė didesnė kaip 20, tačiau mažesnė kaip 67, kurių vertė didesnė kaip 30 EUR už 100 kg neto masės).
Tačiau remiantis muitinės nustatyta muitine verte, minėtas produktas turėjo būti priskirtas prie 2009 19 91 99 subpozicijos (apelsinų sultys, kurių Brikso vertė didesnė kaip 20, tačiau mažesnė kaip 67, kurių vertė ne didesnė kaip 30 EUR už 100 kg neto masės), todėl jam turėjo būti taikomas 15,2 %
ad valorem
importo muitas.
Todėl
Christodoulou
turėjo ekonominės naudos nacionalinėje rinkoje, nes galutinį produktą ji įsigydavo už konkurencingą kainą, t. y., pirma, pirkdavo baltąjį cukrų subsidijuojamo eksporto kaina (0,24–0,325 EUR už kilogramą) ir, antra, gudraudama mokėdavo ne 15,2 %, o 12,2 % importo muitą, kuris sudarė 1237189,04 EUR.
Remdamasi šiomis aplinkybėmis, Serės muitinė surašė muitinės pažeidimo protokolą. 2009 m. vasario 10 d. pranešime apie mokėtinus mokesčius šios muitinės direktorius nurodė sumokėti nuslėptus mokesčius, padidintus muitus ir baudas.
2009 m. balandžio 27 d., ieškovai
Dioikitiko Protodikeio Serron
pateikė skundą, kuriame ginčijo pranešimo apie mokėtinus mokesčius teisėtumą ir prašė jį panaikinti. Jie mano, kad prie realiai mokėtos galutinio produkto kainos reikia pridėti ne tik su apelsinų sulčių gamyba, cukraus pirkimu ir galutinio produkto pervežimu susijusias išlaidas, bet ir kitas išlaidas, kaip antai pakavimo, darbo jėgos ir gamybos išlaidas.
Graikijos valstybė atmetė šį skundą kaip nepagrįstą.
Dioikitiko Protodikeio Serron
pirmiausia nurodo, kad galutinis produktas negali būti laikomas Bulgarijos kilmės produktu, nes nebuvo įrodyta, kad cukrus ir koncentruotos apelsinų sultys buvo „galutinai“ importuoti į Bulgariją, kad ten jie buvo išleisti į apyvartą, ir kad buvo iš esmės apdoroti. Todėl muitinėje deklaruota galutinio produkto vertė iš principo yra neteisinga, nes neatitinka realiai sumokėtos ar mokėtinos kainos už produktą, kuris yra pirkimo–pardavimo sutarties tarp
Agrima
ir
Christodoulou
dalykas.
Dioikitiko Protodikeio Serron
taip pat primena, kad nustatydama galutinio produkto vertę muitinė rėmėsi Muitinės kodekso 29 ir 32 straipsnių nuostatomis, kiekvienos importo operacijos atveju prie sumaišymo išlaidų, sudarančių 511,30 EUR, pridėjusi koncentruotų sulčių gamybos išlaidas, baltojo cukraus kainą ir galutinio produkto pervežimo į Graikiją išlaidas.
Galiausiai šis teismas pažymėjo, kad daugeliu atvejų importuojant galutinį produktą muitinėje deklaruotos vertės dalis, atitinkanti koncentruotų apelsinų sulčių vertę, buvo didesnė už šių sulčių gamybos išlaidas, o dėl šio kainos padidinimo galutinis produktas buvo priskiriamas prie pozicijos, kurioje klasifikuojamoms prekėms taikomas 12,2 % sumažintas muitas.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, nacionalinis teismas abejoja dėl galutinio produkto muitinės vertės apskaičiavimo pagal Sąjungos teisės nuostatas būdo.
Šiomis aplinkybėmis
Dioikitiko Protodikeio Serron
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
1.
Ar importuojamų prekių muitinė vertė apskaičiuojama pagal [Muitinės kodekso] 29 ir 32 straipsnius ir tuo atveju, kai yra sutartis dėl medžiagų perdirbimo arba apdorojimo (medžiagos į perdirbimo valstybę buvo eksportuotos joms netaikant laikino išvežimo perdirbti muitinės procedūros), tačiau šis perdirbimas neatitinka to paties [kodekso] 24 straipsnyje nustatytų reikalavimų arba bet kuriuo atveju yra nepakankamas, kad prekės būtų laikomos kilusiomis iš tos šalies, kurioje buvo atliktas perdirbimas?
2.
Jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar sprendimas būtų kitoks, jei remiantis sąskaitomis ir kitais dokumentais, kurie buvo pripažinti neteisingais, importas, atrodo, buvo vykdomas pagal pardavimo sutartį, tačiau būtų įrodyta, kad sutartyje buvo numatytas neesminis medžiagų, kilusių iš importuojančiosios valstybės, perdirbimas, sumokant kainą, kurią galima nustatyti, o muitinėje deklaruota jų vertė neatitinka realiai sumokėtos ar mokėtinos sumos?
3.
Jei atsakymas į antrąjį klausimą būtų neigiamas, ar sprendimas būtų kitoks, jei, be kita ko, būtų įrodyti neteisėti veiksmai, kuriais siekiama pasinaudoti Bendrijos teisės nuostatomis taip, kad suinteresuotasis asmuo gautų naudos?
4.
Jei paaiškėtų, kad [Muitinės kodekso] 29 ir 32 straipsniai gali būti taikomi tokiu atveju, kaip aprašytas antrajame klausime, esant trečiajame klausime nurodytoms objektyvioms aplinkybėms ir subjektyviam elementui, kokia būtų į importuotą produktą įtraukto ir nemokamai importuotojui suteikto elemento (nagrinėjamu atveju – cukraus) vertė, kai šis elementas, kuriam nebuvo galima taikyti laikino išvežimo perdirbti procedūros pagal [Muitinės kodekso] 146 straipsnio 1 dalį, buvo importuotojo ne pagamintas, o jo įgytas už eksporto kainą (mažesnę, palyginti su taikoma vidaus rinkoje, nes šiam produktui taikoma grąžinamųjų išmokų sistema)?
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo ir antrojo klausimų
Savo dviem pirmaisiais klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori sužinoti, ar Muitinės kodekso 29 ir 32 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad jie taikomi apskaičiuojant pagal sutartį, kuri, nors ir laikoma pardavimo, iš tikrųjų yra perdirbimo arba apdorojimo, neatitinkančio šio kodekso 24 straipsnyje nustatytų reikalavimų, kad atitinkamos prekės būtų laikomos kilusiomis iš tos šalies, kurioje buvo atliktas perdirbimas, sutartis, importuojamų prekių muitinę vertę.
Norint atsakyti į šiuos klausimus reikia, pirma, nustatyti, ar Muitinės kodekso 29 ir 32 straipsniai taikomi tik pirkimo–pardavimo sutartims, ar vis dėlto ir perdirbimo ar apdorojimo sutartys taip pat patenka į šių straipsnių taikymo sritį. Antra, reikia patikrinti, kiek prekių kilmės nustatymas pagal šio kodekso 24 straipsnį turi įtakos apskaičiuojant muitinę vertę pagal minėto kodekso 29 ir 32 straipsnius.
Pirmiausia reikia pažymėti, kad „pardavimo“ sąvoka nėra apibrėžta Muitinės kodekse ir kad šiame kodekse nėra jokių nuorodų į valstybių narių teisę, norint nustatyti šios sąvokos prasmę ir apimtį.
Tačiau, remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, tiek iš reikalavimo vienodai taikyti Sąjungos teisę, tiek iš lygybės principo matyti, jog tuomet, kai Sąjungos teisės nuostatoje, kad būtų nustatyta jos prasmė ir apimtis, nedaroma aiškios nuorodos į valstybių narių teisę, jos turinys visoje Europos Sąjungoje paprastai turi būti aiškinamas autonomiškai ir vienodai, atsižvelgiant į nuostatos kontekstą ir nagrinėjamu teisės aktu siekiamą tikslą (žr., be kita ko, 2000 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo
Linster
,
C-287/98, Rink. p. I-6917
, 43 punktą ir 2003 m. kovo 11 d. Sprendimo
Ansul
,
C-40/01, Rink. p. I-2439
, 26 punktą).
Todėl Muitinės kodekso 29 straipsnio 1 dalyje vartojama „pardavimo“ sąvoka yra Sąjungos teisės sąvoka ir turi būti aiškinama atsižvelgiant į atitinkamo teisės akto tikslus ir straipsnio, kuriame vartojama, kontekstą.
Kalbant apie tikslą, pažymėtina, kad iš nusistovėjusios teismų praktikos matyti, jog Europos Sąjungos teisės aktais, susijusiais su muitinės vertės nustatymu, siekiama įtvirtinti teisingą, vienodą ir neutralią sistemą, kuri neleistų naudoti savavališkai nustatytų arba fiktyvių muitinės verčių (1990 m. birželio 6 d. Sprendimo
Unifert
,
C-11/89, Rink. p. I-2275
, 35 punktas; 2000 m. spalio 19 d. Sprendimo
Sommer
,
C-15/99, Rink. p. I-8989
, 25 punktas ir 2006 m. lapkričio 16 d. Sprendimo
Compaq Computer International Corporation
,
C-306/04, Rink. p. I-10991
, 30 punktas).
Dėl Muitinės kodekso 29 straipsnio konteksto reikia priminti šiame kodekse nustatytą importuojamų prekių muitinės vertės apskaičiavimo sistemą.
Pagal šį 29 straipsnį importuojamų prekių muitine verte laikoma sandorio vertė, tai yra kaina, faktiškai sumokėta arba mokėtina už prekes, parduodamas eksportui į Bendrijos muitų teritoriją, prireikus patikslinta vadovaujantis to paties kodekso 32 ir 33 straipsniais.
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas yra patikslinęs, kad nors faktiškai sumokėta arba mokėtina kaina paprastai yra muitinės vertės apskaičiavimo pagrindas (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Sommer
22 punktą), ši kaina suteikia informacijos, kurią prireikus reikia patikslinti, siekiant išvengti savavališkai nustatytos arba fiktyvios muitinės vertės nustatymo (2009 m. kovo 19 d. Sprendimo
Mitsui & Co. Deutschland
,
C-256/07, Rink. p. I-1951
, 24 punktas).
Iš tikrųjų sandorio vertė turi atspindėti realią importuotos prekės ekonominę vertę ir būti apskaičiuota atsižvelgiant į šios prekės elementų, turinčių ekonominę vertę, visumą (minėto Sprendimo
Compaq Computer International Corporation
30 punktas ir 2010 m. liepos 15 d. Sprendimo
Gaston Schul
,
C-354/09, Rink. p. I-7449
, 29 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
Kai vis dėlto muitinės vertės neįmanoma nustatyti vadovaujantis Muitinės kodekso 29 straipsniu ir remiantis importuotų prekių sandorio verte, ji nustatoma vadovaujantis minėto kodekso 30 straipsniu, paeiliui taikant šio straipsnio 2 dalies a, b, c ir d punktuose numatytus metodus.
Kai importuotų prekių muitinės vertės neįmanoma nustatyti ir pagal Muitinės kodekso 30 straipsnį, ši vertė nustatoma vadovaujantis šio kodekso 31 straipsnio nuostatomis.
Todėl tiek iš minėto kodekso 29–31 straipsnių formuluotės, tiek iš tvarkos, pagal kurią muitinės vertės nustatymo kriterijai turi būti taikomi pagal šiuos straipsnius, matyti, kad šios nuostatos yra papildomos. Tik nesant galimybės nustatyti muitinės vertės pagal vieną nuostatą galima remtis kita, iš karto po pirmosios nuostatos pagal nustatytą tvarką einančia, nuostata.
Kadangi nustatant muitinę vertę pagal Muitinės kodekso 29 straipsnį pirmenybė teikiama sandorio vertei, šis muitinės vertės nustatymo metodas laikytinas tinkamiausiu ir dažniausiai naudojamu.
Norint išlaikyti šią pirmenybę, „pardavimo“ sąvoką, vartojamą šio 29 straipsnio 1 dalyje, reikia aiškinti plačiai.
Todėl klausimas, ar sutartiniai pirkėjo ir pardavėjo santykiai turi būti pagrįsti pirkimo–pardavimo sutartimi, ar paprasčiausia importuojamų prekių perdirbimo arba apdorojimo sutartimi, nėra reikšmingas, nes apdorojimo ir pagerinimo operacijas tam tikrais atvejais pirkėjas pardavėjui atlieka nemokamai.
Tokį aiškinimą, be kita ko, patvirtina Muitinės kodekso 32 straipsnio nuostatos, kuriose nurodomi elementai, kuriuos nustatant muitinę vertę reikia įtraukti į faktiškai sumokėtą arba mokėtiną kainą.
Šiuo klausimu minėto 32 straipsnio 1 dalies b punkto i papunktyje reikalaujama, kad į faktiškai sumokėtą arba mokėtiną kainą būtų įtraukta tam tikrų pirkėjo tiesiogiai arba netiesiogiai, nemokamai arba mažesnėmis kainomis tiekiamų prekių, susijusių su importuojamų prekių gamyba ir pardavimu eksportui, vertė tiek, kiek ši vertė nebuvo įskaityta į faktiškai sumokėtą arba mokėtiną kainą.
Taigi minėtas 32 straipsnis aiškiai susijęs su tokiais atvejais kaip nagrinėjamas pagrindinėje byloje. Neginčijama, kad du pagrindiniai elementai, t. y. koncentruotos apelsinų sultys ir baltasis cukrus,
Agrima
buvo tiekiami nemokamai, o kaina už kiekvieną importo operaciją apėmė tik dviejų pagrindinių elementų sumaišymo išlaidas.
Tokiomis aplinkybėmis prekių muitinė vertė pagal Muitinės kodekso 29 straipsnį yra faktiškai už šias prekes sumokėta kaina, išskyrus tuos atvejus, kai reikia atlikti korekcijas pagal šio kodekso 32 straipsnį.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, jog Muitinės kodekso 29 ir 32 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad jie taikomi apskaičiuojant pagal sutartį, kuri, nors ir laikoma pirkimo–pardavimo sutartimi, iš tikrųjų yra perdirbimo arba apdorojimo sutartis, importuojamų prekių muitinę vertę.
Antra, dėl prekių kilmės nustatymo reikia priminti, kad pagal Muitinės kodekso 24 straipsnį, jeigu prekės buvo gaminamos ne vienoje šalyje, jos laikomos kilusiomis iš tos šalies, kurioje buvo atliekamas baigiamasis, svarbus, ekonomiškai pagrįstas jų perdirbimo arba apdorojimo procesas tam tikslui įrengtoje įmonėje, o per šį procesą buvo pagamintas naujas produktas arba atliktas svarbus to produkto gamybos etapas.
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas yra nurodęs, kad baigiamasis produkto perdirbimas arba apdorojimas yra svarbus tik jei per šį procesą pagamintai prekei būdingos specifinės savybės ir sudėtis, kurių ji neturėjo iki šio perdirbimo ar apdorojimo (1977 m. sausio 26 d. Sprendimo
Gesellschaft für Überseehandel
,
49/76, Rink. p. 41
, 6 punktas).
Tačiau klausimas, kurioje šalyje buvo atliktas importuotų prekių svarbus perdirbimas arba apdorojimas, kaip tai suprantama pagal Muitinės kodekso 24 straipsnį, nėra lemiamas, jei šių prekių muitinė vertė yra sandorio vertė, kaip tai suprantama pagal to paties kodekso 29 straipsnį, arba kai, kaip matyti iš šio sprendimo 37–39 punktų, ši vertė nustatoma remiantis kriterijais, susijusiais su realia importuotos prekės ekonomine verte ir atsižvelgiant į atskirus šios prekės elementus.
Todėl kai importuotų prekių muitinė vertė nustatoma remiantis perdirbimo arba apdorojimo sutartimi, tam, kad šios prekės būtų laikomos kilusiomis iš šalies, kurioje buvo atliktos perdirbimo arba apdorojimo operacijos, klausimas, ar minėtos operacijos atitinka Muitinės kodekso 24 straipsnyje nustatytus reikalavimus, nėra svarbus.
Tačiau reikia konstatuoti, kad prekių kilmės sąvoka gali turėti įtakos eksporto grąžinamųjų išmokų sistemai. Dėl 1987 m. lapkričio 27 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 3665/87, nustatančio bendrų išsamių grąžinamųjų eksporto išmokų už žemės ūkio produktus sistemos taikymo taisykles (
OL L 351, p. 1
), Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad pagal šio reglamento 5 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą grąžinamosios išmokos mokėjimas priklauso ne tik nuo to, ar produktai buvo išgabenti iš Bendrijos muitų teritorijos, bet ir nuo to, ar jie buvo importuoti į Bendrijai nepriklausančią šalį (2010 m. kovo 18 d. Sprendimo
SGS Belgium ir kt
.,
C-218/09, Rink. p. I-2373
, 40 punktas).
Iš tikrųjų šio 5 straipsnio 1 dalies tikslas išvengti piktnaudžiavimo, kai šios nuostatos pirmos pastraipos b punkte nurodytu atveju yra eksportuoto produkto grąžinimo į Sąjungą rizika (2000 m. spalio 17 d. Sprendimo
Roquette Frères
,
C-114/99, Rink. p. I-8823
, 17 punktas).
Piktnaudžiavimo, kai pirma eksportuotas produktas reimportuojamas į Bendriją, nėra, jei šis produktas iš esmės ir negrįžtamai perdirbtas ir jo neliko, pagaminus naują, prie kitos pozicijos priskiriamą produktą (minėto Sprendimo
Roquette Frères
19 punktas ir 2005 m. liepos 21 d. Sprendimo
Eichsfelder Schlachtbetrieb
,
C-515/03, Rink. p. I-7355
, 31 punktas).
Tokį aiškinimą, be kita ko, patvirtina Reglamento Nr. 800/1999 20 straipsnio 1 dalis, pagal kurią grąžinamoji išmoka nemokama, jei produktas reimportuojamas į Sąjungą neatlikus svarbaus perdirbimo arba apdorojimo, kaip tai suprantama pagal Muitinės kodekso 24 straipsnį (minėtų sprendimų
Roquette Frères
20 punktas ir
Eichsfelder Schlachtbetrieb
32 punktas).
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį ir antrąjį klausimus reikia atsakyti taip: Muitinės kodekso 29 ir 32 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad jie taikomi apskaičiuojant pagal sutartį, kuri, nors ir laikoma pirkimo–pardavimo sutartimi, iš tikrųjų yra perdirbimo arba apdorojimo sutartis, importuojamų prekių muitinę vertę. Nustatant šią vertę, klausimas, ar perdirbimo arba apdorojimo operacijos atitinka Muitinės kodekso 24 straipsnyje nustatytus reikalavimus, kad atitinkamos prekės būtų laikomos kilusiomis iš tos šalies, kurioje buvo atliktos minėtos operacijos, nėra svarbus.
Dėl trečiojo ir ketvirtojo klausimų
Trečiuoju ir ketvirtuoju klausimais, kuriuos taip pat reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, kokia apskaičiuojant muitinę vertę pagal Muitinės kodekso 29 ir 32 straipsnius yra prekės, už kurią nesąžiningai naudojantis Sąjungos teisės nuostatomis buvo gaunamos grąžinamosios eksporto išmokos, vertė.
Nagrinėjamu atveju neginčijama, kad ieškovai prisidengdami galutiniu eksportu ir tariamu svarbiu perdirbimu siekė nuslėpti aplinkybę, kad prekės iš tikrųjų buvo tik laikinai išvežamos perdirbti. Taip elgdamiesi jie išvengė Muitinės kodekso 146 straipsnio 1 dalies, pagal kurią laikinojo išvežimo perdirbti procedūra negali būti taikoma prekėms, kurių išvežimas lemia eksporto grąžinamųjų išmokų mokėjimą, taikymo.
Iš nusistovėjusios teismų praktikos matyti, kad Sąjungos reglamentai negali būti taikomi taip plačiai, jog apimtų ir ūkio subjektų pažeidimus (1977 m. spalio 11 d. Sprendimo
Cremer
,
125/76, Rink. p. 1593
, 21 punktas ir 2007 m. sausio 11 d. Sprendimo
Vonk Dairy Products
,
C-279/05, Rink. p. I-239
, 31 punktas).
Norint pripažinti, kad buvo piktnaudžiaujama, reikia visų pirma nustatyti objektyvių aplinkybių visumą, kai, nepaisant formalaus Sąjungos taisyklėse įtvirtintų sąlygų laikymosi, nėra pasiekti šių taisyklių tikslai. Antra, reikalingas subjektyvus elementas, apimantis ketinimą pasinaudoti Sąjungos taisyklėmis ir įgyti pranašumą, kai dirbtinai sudaromos šį pranašumą leidžiančios įgyti sąlygos. Tokį subjektyvų elementą galima pripažinti, be kita ko, įrodžius, kad grąžinamąsias išmokas gaunantis Sąjungos eksportuotojas slapta susitarė su prekių importuotoju trečiojoje šalyje (2000 m. gruodžio 14 d. Sprendimo
Emsland-Stärke
,
C-110/99, Rink. p. I-11569, 52
ir 53 punktai bei minėto Sprendimo
Eichsfelder Schlachtbetrieb
39 punktas).
Būtent nacionalinis teismas turi nustatyti šiuos du elementus, o įrodymai apie juos turi būti pateikti pagal nacionalinės teisės taisykles su sąlyga, kad taip nėra kenkiama Sąjungos teisės veiksmingumui (minėto Sprendimo
Emsland-Stärke
54 punktas).
Dėl pasekmių, kurių kyla konstatavus tokį pažeidimą, Reglamento Nr. 2988/95 4 straipsnio 3 dalyje, kuri taikoma visuotinai, numatyta, kad „jeigu nustatoma, kad veiksmais buvo siekiama gauti naudos, kuri neatitinka konkrečiu atveju taikomų Bendrijos teisės tikslų, dirbtinai sukuriant sąlygas, būtinas tokiai naudai gauti, toji nauda, atsižvelgiant į kiekvieną konkretų atvejį, panaikinama arba sutrukdoma ją gauti“ (2009 m. birželio 4 d. Sprendimo
Pometon
,
C-158/08, Rink. p. I-4695
, 27 punktas).
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad pareiga grąžinti dėl neteisėtos veiklos gautą naudą yra ne sankcija, o tiesiog pripažinimo, kad buvo dirbtinai sukurtos sąlygos, reikalingos norint gauti dėl Bendrijos taisyklių kylančią naudą, pasekmė, o tai reiškia, jog nauda suteikta nepelnytai, ir tai pateisina pareigą ją grąžinti (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų
Emsland-Stärke
56 punktą ir
Pometon
28 punktą).
Taigi importuotojas, kuris dirbtinai atsiduria situacijoje, kai gali gauti eksporto grąžinamąsias išmokas, turi sumokėti su atitinkamomis prekėmis susijusius mokesčius, o tam tikrais atvejais jam taikomos ir nacionalinėje teisėje nustatytos administracinio, civilinio ar baudžiamojo pobūdžio sankcijos.
Iš to matyti, kad, nustatant sandorio vertę pagal Muitinės kodekso 29 ir 32 straipsnius, būtina atsižvelgti į eksporto grąžinamąsias išmokas, kurias neteisėtai gavo eksportuotojas, dirbtinai sudaręs tam sąlygas.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į trečiąjį ir ketvirtąjį klausimus reikia atsakyti taip: Muitinės kodekso 29 ir 32 straipsnius reikia aiškinti taip, kad apskaičiuojant muitinę vertę reikia atsižvelgti į prekei taikomų grąžinamųjų išmokų, gautų nesąžiningai naudojantis Sąjungos teisės nuostatomis, dydį.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (šeštoji kolegija) nusprendžia:

1.
1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, iš dalies pakeisto 1996 m. gruodžio 19 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 82/97, 29 ir 32 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad jie taikomi apskaičiuojant pagal sutartį, kuri, nors ir laikoma pirkimo–pardavimo sutartimi, iš tikrųjų yra perdirbimo arba apdorojimo sutartis, importuojamų prekių muitinę vertę. Nustatant šią vertę, klausimas, ar perdirbimo arba apdorojimo operacijos atitinka šio reglamento 24 straipsnyje nustatytus reikalavimus, kad atitinkamos prekės būtų laikomos kilusiomis iš tos šalies, kurioje buvo atliktos minėtos operacijos, nėra svarbus.

2.
Reglamento Nr. 2913/92, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 82/97, 29 ir 32 straipsnius reikia aiškinti taip, kad apskaičiuojant muitinę vertę reikia atsižvelgti į prekei taikomų grąžinamųjų išmokų, gautų nesąžiningai naudojantis Sąjungos teisės nuostatomis, dydį.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: graikų.