CELEX: 62010CJ0094
Netiesioginiai mokesčiai
Akcizas už mineralines alyvas
Nesuderinamumas su Sąjungos teise
Mokesčio negrąžinimas prekių pirkėjams, kuriems akcizas buvo perkeltas

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su Sąjungos teisės nepagrįstai sumokėtų sumų grąžinimo ir valstybės narės atsakomybės
už mokesčio, nesuderinamo su šia teise, surinkimą srityse išaiškinimu.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp
Danfoss A/S
(toliau –
Danfoss
) bei
Sauer-Danfoss ApS
(toliau –
Sauer-Danfoss
) ir
Skatteministeriet
(Mokesčių ministerija) dėl pastarosios atsisakymo grąžinti joms pažeidžiant Sąjungos teisę surinktą mokestį už mineralines
alyvas ir atlyginti dėl šio nepagrįsto mokesčio surinkimo patirtą žalą.

Teisinis pagrindas

Sąjungos teisė
1992 m. vasario 25 d. Europos Tarybos direktyvos 92/12/EEB dėl bendros tvarkos, susijusios su akcizais apmokestinamais produktais
ir jų laikymu, judėjimu ir kontrole (OL L 76, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 179), 1 straipsnyje
įtvirtinta:
„1.      Ši direktyva nustato procedūras, taikytinas produktams, apmokestinamiems akcizais ir kitais netiesioginiais mokesčiais, kurie
tiesiogiai ar netiesiogiai taikomi tokių produktų vartojimui, išskyrus pridėtinės vertės mokestį bei Bendrijos nustatytus
mokesčius.
2.      Konkrečias nuostatas dėl akcizais apmokestinamiems produktams taikomo mokesčio struktūros bei tarifų nustato specialios direktyvos.“
Šios direktyvos 3 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta:
„1.      Ši direktyva Bendrijos lygiu taikoma toliau išvardytiems atitinkamose direktyvose apibrėžtiems produktams:
–        mineraliniam kurui [mineralinėms alyvoms],
–        alkoholiui ir alkoholiniams gėrimams,
–        apdorotam tabakui.
2.      1 dalyje išvardyti produktai gali būti siekiant specialių tikslų apmokestinami ir kitais netiesioginiais mokesčiais, jeigu
šie atitinka akcizams ir PVM taikomas apmokestinimo bazės nustatymo, mokesčio apskaičiavimo, apmokestinimo momento nustatymo
ir kontrolės taisykles.“
1992 m. spalio 19 d. Tarybos direktyvos 92/81/EEB dėl mineralinėms alyvoms taikomų akcizų tarifų suderinimo (OL L 316, p. 12)
1 straipsnyje nustatyta:
„1.      Valstybės narės šia direktyva nustato suderintą akcizą mineralinėms alyvoms.
2.      Valstybės narės nustato savo akcizų tarifus pagal Direktyvą 92/82/EEB dėl mineralinėms alyvoms taikomų akcizo tarifų suderinimo.“
Direktyvos 92/81 8 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„1.      Be Direktyvoje 92/12/EEB pateiktų bendrųjų nuostatų, atleidžiančių nuo akcizo juo apmokestinamus produktus, nepažeisdamos
kitų Bendrijos nuostatų, valstybės narės savo pačių nustatytomis sąlygomis, siekdamos užtikrinti teisingą tokių išimčių taikymą
ir užkirsti kelią bet kokiam mokesčių vengimui ir piktnaudžiavimui, atleidžia nuo akcizo mokesčio šiuos produktus:
a)      mineralines alyvas, kurios naudojamos kitiems tikslams nei variklių degalai ar šildymui skirtas kuras;
b)       mineralines alyvas, tiekiamas naudoti kaip degalai oro navigacijoje, jei tai nėra privatūs pramoginiai skrydžiai.
<...>“
1990 m. lapkričio 7 d. Komisijos pranešime dėl Tarybos direktyvos dėl mineralinėms alyvoms taikomų akcizų tarifų suderinimo
pasiūlymo [COM(90) 434 galutinis] aiškiai nurodyta, kad tepalai ir hidraulinės alyvos atleidžiamos nuo mokesčio kaip numatyta
Direktyvoje 92/81.

Nacionalinė teisė
Perkeldamas direktyvas 92/12 ir 92/81 Danijos teisės aktų leidėjas priėmė 1992 m. gruodžio 19 d. Įstatymą Nr. 1029 dėl akcizo
už mineralines alyvas (toliau – AMA įstatymas). Minėto įstatymo 1 straipsnio pirmoje pastraipoje įtvirtinta:
„Šalies teritorijoje naftos produktai apmokestinami akcizu. Mokestis mokamas už:
<...>
12)      tepalus, hidraulinę alyvą ir kitus panašius produktus: 1,78 DKK už litrą.“
Tepalų ir hidraulinių alyvų akcizą turėjo mokėti naftos bendrovės, tačiau AMA įstatymo aiškinamajame rašte nurodyta, kad šis
mokestis perkeliamas apmokestintų alyvų pirkėjams.
Paskelbus 1999 m. birželio 10 d. Sprendimą
Braathens
(C‑346/97, Rink. p. I‑3419) ir jį patvirtinus 2003 m. rugsėjo 25 d. Sprendimu
Komisija prieš Italiją
(C‑437/01, Rink. p. I‑9861), iš kurio matyti, kad jei už produktus, atleistus nuo suderinto akcizo mokesčio, būtų taikomas
kitoks netiesioginis mokestis, Direktyvos 92/81 8 straipsnio 1 dalies b punktas taptų visiškai neveiksmingas, todėl šio mokesčio
negalima grįsti Direktyvos 92/12 3 straipsnio 2 dalimi, Danijos mokesčių institucijos nusprendė administracine tvarka nuo
2001 m. gruodžio 1 d. sustabdyti mokesčių už tepalus ir hidraulines alyvas surinkimą. 2002 m. birželio 6 d. Įstatymu Nr. 395
buvo taip pat nuspręsta panaikinti šį mokestį nuo 2001 m. gruodžio 1 d.

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
Nuo 1995 m. sausio 1 d. iki 2001 m. lapkričio 30 d.
Danfoss
pirko naudotus tepalus iš įvairių Danijos naftos įmonių, kurios, sumokėjusios Danijos iždui mokestį už mineralines alyvas,
perkėlė visą mokesčio naštą, t. y. 6 108 054 DKK,
Danfoss
.
Nuo 1998 m. sausio 1 d. iki 2001 m. lapkričio 30 d.
Danfoss
įtraukė į šių tepalų pardavimo kainą 1 686 096 DKK mokesčio už mineralines alyvas sumą ir dalį šių alyvų perpardavė
Sauer‑Danfoss
.
Panaikinus mokestį už mineralines alyvas
Danfoss
ir
Sauer‑Danfoss
pateikė Danijos mokesčių institucijoms reikalavimus grąžinti dalį bendros už įsigytus tepalus sumokėtos kainos, kuri lygi
nepagrįstai sumokėtam mokesčiui, atitinkamai 6 108 054 DKK ir 1 686 096 DKK, tačiau pažymėjo, kad
Danfoss
, jei jai pavyktų susigrąžinti visą iš mokesčių institucijų reikalaujamą sumą, pervestų 1 686 096 DKK, o tai atitinka dalį
Danfoss
pardavimo kainos, kurią sudarė į šią kainą įtrauktas mineralinių alyvų mokestis,
Sauer‑Danfoss
, kuri tokiu atveju atsiimtų savo reikalavimą. Taigi šios įmonės pareikštas reikalavimas tik papildo
Danfoss
reikalavimą.
Be to, iš sprendimo pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad naftos bendrovės nereikalavo grąžinti akcizo
už
Danfoss
parduotus tepalus.
Grįsdamos savo reikalavimus ieškovės pagrindinėje byloje nurodė: kadangi jos patyrė finansinių nepagrįsto mokesčio pasekmių,
pagal Sąjungos teisės veiksmingumo principą tik jos, o ne naftos bendrovės turi teisę reikalauti jį grąžinti. Jos taip pat
reikalavo, kad Danijos valstybė atlygintų dėl minėto mokesčio surinkimo patirtą žalą.
Pagrindinės bylos šalių prašymai buvo atmesti. Danijos valdžios institucijų nuomone, iš tikrųjų Sąjungos teisėje numatytą
teisę reikalauti grąžinti nepagrįstai sumokėtas sumas turi tik tiesiogiai apmokestinamas asmuo, o ne vėlesni prekybos grandinės
dalyviai, kurie patys neturėjo mokėti mokesčio ir, beje, nieko nepervedė į valstybės iždą, iš kurio būtų galėję prašyti grąžinti
atitinkamas sumas.
Kiek tai susiję su teise į žalos atlyginimą, Danijos valdžios institucijos atmeta bet kokią atlyginimo galimybę, nes, kalbant
apie laikotarpį iki minėto Sprendimo
Braathens
paskelbimo, AMA įstatymu nustatyto mokesčio nesuderinamumas nebuvo toks akivaizdus, kad dėl jo surinkimo kiltų valstybės atsakomybė,
o kalbant apie laikotarpį po jo paskelbimo – neįmanoma nustatyti, kuriame platinimo grandinės etape patirta žala, todėl nėra
tiesioginio priežastinio ryšio. Nepagrįstai mokėto mokesčio perkėlimo atveju klausimas, ar tam tikros konkrečios įmonės ar
vartotojai kitose prekybos grandinės jungtyse vėliau iš tikrųjų galėtų perimti mokesčio sumokėjimo naštą ir, jei reikia, kokia
apimtimi, susijęs su įvairiomis aplinkybėmis, be kita ko, nagrinėjamų produktų atveju – su apmokestinamojo asmens bei prekybos
grandinės pabaigoje esančių ūkio subjektų kainų politika, minėtų produktų panaudojimo būdu, konkurencijos situacija atitinkamoje
rinkoje.
Todėl ieškovės pagrindinėje byloje dėl sprendimų atmesti jų prašymus pateikė ieškinį
Vestre Landsret
, kuris nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1      Ar pagal Sąjungos teisę draudžiama valstybei narei atmesti įmonės, [kuriai perkeltas] direktyvai prieštaraujantis akcizo mokestis,
reikalavimą grąžinti mokestį, motyvuojant tuo, kaip pagrindinėje byloje, kad ne ši įmonė sumokėjo mokestį į valstybės iždą?
2      Ar pagal Sąjungos teisę valstybei narei draudžiama atmesti įmonės, [kuriai perkeltas] direktyvai prieštaraujantis akcizo mokestis,
reikalavimą atlyginti nuostolius dėl nagrinėjamoje byloje nurodytų motyvų (būtent: įmonė nepatyrė tiesioginės žalos ir nėra
tiesioginio priežastinio ryšio tarp tariamų nuostolių ir atsakomybę galinčio lemti veiksnio)?“

Dėl prejudicinių klausimų

Dėl pirmojo klausimo
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo iš esmės klausia, ar valstybė narė
gali atmesti ūkio subjekto, kuriam buvo perkeltas nepagrįstai sumokėtas mokestis, prašymą grąžinti mokestį, motyvuodama tuo,
kad jis nėra apmokestinamasis asmuo, todėl nemokėjo atitinkamos sumos mokesčių institucijoms.
Atsakant į šį klausimą reikia iš karto priminti, kad teisė susigrąžinti pažeidžiant Sąjungos teisę valstybėje narėje surinktus
mokesčius yra Sąjungos teisės nuostatomis, kuriomis tokie mokesčiai draudžiami, jos subjektams suteikiamų teisių pasekmė ir
papildymas. Taigi valstybė narė iš principo privalo grąžinti pažeidžiant Sąjungos teisę surinktus mokesčius (žr. 1983 m. lapkričio
9 d. Sprendimo
San Giorgio
, 199/82, Rink. p. 3595, 12 punktą; 2010 m. sausio 28 d. Sprendimo
Direct Parcel Distribution Belgium
, C‑264/08, Rink. p. I‑731, 45 punktą bei 2011 m. rugsėjo 6 d. Sprendimo
Lady & Kid ir kt.
, C‑398/09, Rink. p. I‑0000, 17 punktą).
Tačiau, darant Sąjungos teisės neatitinkančių mokesčių grąžinimo principo išimtį, gali būti atsisakyta grąžinti nepagrįstai
surinktus mokesčius, tik jeigu dėl to teisių turėtojai nepagrįstai praturtėtų, būtent kai įrodoma, kad minėtus mokesčius turintis
mokėti asmuo iš tikrųjų perkėlė juos tiesiogiai pirkėjui (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Lady & Kid ir kt.
18 ir 20 punktus).
Iš tikrųjų tokiomis sąlygomis nepagrįstai surinkto mokesčio našta teko ne apmokestinamajam asmeniui, o pirkėjui, kuriam ji
buvo perkelta. Todėl mokesčio, kurį apmokestinamasis asmuo jau gavo iš pirkėjo, grąžinimas pirmojo atžvilgiu reikštų dvigubą
mokėjimą, kuris gali būti pripažintas nepagrįstu praturtėjimu, o pirkėjo dėl nepagrįstai surinkto mokesčio patirtos pasekmės
nebūtų pašalintos (1997 m. sausio 14 d. Sprendimo
Comateb ir kt
., C‑192/95–C‑218/95, Rink. p. I‑165, 22 punktas ir minėto Sprendimo
Lady & Kid ir kt.
19 punktas).
Panašu, kad teise į nepagrįstai sumokėtų sumų grąžinimą siekiama pašalinti mokesčio nesuderinamumo su Sąjungos teise pasekmes
ir neutralizuoti ekonominę naštą, nepagrįstai perkeltą subjektui, kuriam ji galiausiai iš tikrųjų teko.
Tai patikslinus taip pat reikia paminėti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką, nesant prašymus grąžinti mokesčius reglamentuojančių
Sąjungos teisės aktų, kiekviena valstybė narė savo vidaus teisės sistemoje turi numatyti sąlygas, kuriomis šie prašymai gali
būti teikiami, tačiau bet kuriuo atveju nepažeisdama lygiavertiškumo ir veiksmingumo principų (žr. 2005 m. spalio 6 d. Sprendimo
MyTravel
, C‑291/03, Rink. p. I‑8477, 17 punktą ir 2007 m. kovo 15 d. Sprendimo
Reemtsma Cigarettenfabriken
, C‑35/05, Rink. p. I‑2425, 37 punktą).
Taigi turint omenyje šio sprendimo 23 punkte paminėtos teisės į nepagrįstai sumokėtų sumų grąžinimą tikslą, pagal veiksmingumo
principą reikalaujama, kad valstybės narės, laikydamosi proceso autonomijos principo, nustatytų tokias ieškinių dėl nepagrįstai
sumokėtų sumų grąžinimo pareiškimo sąlygas, kad galima būtų neutralizuoti nepagrįstai sumokėto mokesčio ekonominę naštą.
Šiuo atžvilgiu jau buvo nuspręsta, kad jei galutinis pirkėjas pagal nacionalinę teisę gali iš apmokestinamojo asmens susigrąžinti
jam perkelto mokesčio sumą, šis apmokestinamasis asmuo savo ruožtu gali reikalauti grąžinti šį mokestį iš nacionalinių institucijų
(žr. minėto Sprendimo
Comateb ir kt.
24 punktą). Be to, nacionalinės teisės sistema, pagal kurią paslaugų teikėjas, per klaidą sumokėjęs nacionalinėms mokesčių
institucijoms PVM, gali prašyti jį grąžinti, o paslaugų gavėjas gali šiam paslaugų teikėjui pareikšti civilinį ieškinį dėl
nepagrįstai sumokėtų sumų grąžinimo, atitinka veiksmingumo principą, jei leidžia minėtam paslaugų gavėjui, kuriam teko sąskaitoje
faktūroje klaidingai nurodyto mokesčio našta, susigrąžinti nepagrįstai sumokėtas sumas (žr. minėto Sprendimo
Reemtsma Cigarettenfabriken
39 punktą).
Tuo remiantis darytina išvada, kad valstybė narė iš principo gali atmesti galutinio pirkėjo, kuriam perkeltas nepagrįstai
sumokėtas mokestis, prašymą jį grąžinti, motyvuodama tuo, kad ne jis pervedė mokesčių institucijoms šį mokestį, jei tas, kas
jį galiausiai sumokėjo, gali pagal vidaus teisę apmokestinamajam asmeniui pareikšti civilinį ieškinį dėl nepagrįstai sumokėtų
sumų grąžinimo.
Tačiau, jei apmokestinamajam asmeniui neįmanoma arba pernelyg sudėtinga susigrąžinti mokestį, ypač jo nemokumo atveju, pagal
veiksmingumo principą reikalaujama, kad pirkėjas galėtų pateikti prašymą grąžinti mokesčius tiesiogiai mokesčių institucijoms
ir kad valstybė narė numatytų tam reikalingas priemones ir procedūrinę tvarką (žr. minėto Sprendimo
Reemtsma Cigarettenfabriken
41 punktą).
Todėl į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad valstybė narė gali atmesti pirkėjo, kuriam perkeltas nepagrįstai sumokėtas
mokestis, prašymą jį grąžinti, motyvuodama tuo, kad ne jis pervedė mokesčių institucijoms šį mokestį, jei jis gali pagal vidaus
teisę apmokestinamajam asmeniui pareikšti civilinį ieškinį dėl nepagrįstai sumokėtų sumų grąžinimo ir jei šio mokesčio nėra
neįmanoma arba pernelyg sudėtinga susigrąžinti.

Dėl antrojo klausimo
Antruoju klausimu nacionalinis teismas Teisingumo Teismo klausia, ar valstybė narė gali atmesti įmonės, kuriai apmokestinamasis
asmuo perkėlė nepagrįstai sumokėtą mokestį, reikalavimą atlyginti nuostolius, motyvuodama tuo, kad nėra tiesioginio priežastinio
ryšio tarp valstybės surinkto mokesčio ir minėtos įmonės patirtos žalos.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo Teisingumo Teismo išaiškinti, ar apmokestinamojo asmens laisvai
priimtas sprendimas perkelti nepagrįstai sumokėtą mokestį pirkėjui gali būti laikomas paneigiančiu šį tiesioginį priežastinį
ryšį tarp valstybės narės veiksmų ir pirkėjo patirtos žalos.
Pirmiausia reikia pažymėti, kad Teisingumo Teismas neturi teisiškai kvalifikuoti ieškovių pagrindinėje byloje pareikštų ieškinių
prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme kaip prašymų grąžinti nepagrįstai sumokėtą mokestį arba prašymų
atlyginti patirtą žalą (žr. 2001 m. kovo 8 d. Sprendimo
Metallgesellschaft ir kt.
, C‑397/98 ir C‑410/98, Rink. p. I‑1727, 81 punktą ir 2006 m. gruodžio 12 d. Sprendimo
Test Claimants in the FII Group Litigation
, C‑446/04, Rink. p. I‑11753, 201 punktą) ir kad ieškinys dėl žalos atlyginimo gali būti pareikštas kartu su ieškiniu dėl
nepagrįstai sumokėtų sumų grąžinimo (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Comateb ir kt.
34 punktą).
Taip pat svarbu priminti, kad nukentėjusių privačių asmenų teisė į žalos, kurią jie patyrė dėl valstybės narės padaryto Sąjungos
teisės pažeidimo, atlyginimą pripažįstama, jei įvykdytos trys sąlygos, būtent: pažeista Sąjungos teisės norma minėtiems privatiems
asmenims siekiama suteikti teisių, jos pažeidimas yra pakankamai akivaizdus ir yra tiesioginis priežastinis ryšys tarp to
pažeidimo ir asmenų patirtos žalos (žr. 2010 m. sausio 26 d. Sprendimo
Transportes Urbanos y Servicios Generales
, C‑118/08, Rink. p. I‑635, 30 punktą ir 2010 m. gruodžio 9 d. Sprendimo
Combinatie Spijker Infrabouw‑De Jonge Konstruktie ir kt.
, C‑568/08, Rink. p. I‑0000, 87 punktą).
Kalbant apie tiesioginio priežastinio ryšio reikalavimą, pažymėtina, kad iš nusistovėjusios teismo praktikos aišku, kad nacionalinis
teismas turi patikrinti, ar nurodyta žala pakankamai tiesiogiai kyla iš valstybės narės padaryto Sąjungos teisės pažeidimo
(žr. 1996 m. kovo 5 d. Sprendimo
Brasserie du pêcheur et Factortame
, C‑46/93 ir C‑48/93, Rink. p. I‑1029, 65 punktą; 2007 m. kovo 13 d. Sprendimo
Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation
, C‑524/04, Rink. p. I‑2107, 122 punktą ir 2007 m. balandžio 17 d. Sprendimo
AGM-COS.MET
, C‑470/03, Rink. p. I‑2749, 83 punktą).
Vis dėlto Teisingumo Teismas, siekdamas pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui naudingą atsakymą,
gali pateikti jam visą, kaip jis pats mano, reikalingą informaciją (šiuo klausimu žr. 2001 m. sausio 18 d. Sprendimo
Stockholm Lindöpark
, C‑150/99, Rink. p. I‑493, 38 punktą ir 2009 m. birželio 18 d. Sprendimo
Stadeco
, C‑566/07, Rink. p. I‑5295, 43 punktą).
Šiuo atveju svarbu pažymėti, kad pagal nacionalinės teisės sistemą, kaip antai nagrinėjamąją pagrindinėje byloje, pagal kurią
tiesioginis priežastinis ryšys gali būti nustatytas tik tarp valstybės nepagrįstai surinkto mokesčio ir apmokestinamojo asmens
patirtos žalos, nereikalaujama tokio ryšio, kad patirtos žalos atlyginimas taptų neįmanomas arba pernelyg sudėtingas.
Iš to darytina išvada, kad tokia nacionalinės teisės sistema iš principo atitinka veiksmingumo principą, jei pirkėjas, kuriam
apmokestinamasis asmuo perkėlė minėto mokesčio naštą, pagal vidaus teisę gali šiam apmokestinamajam asmeniui pareikšti ieškinį
dėl žalos, padarytos dėl šios aplinkybės, atlyginimo.
Tačiau pagal analogiją tam, kas buvo pažymėta šio sprendimo 28 punkte, jei apmokestinamajam asmeniui neįmanoma arba pernelyg
sudėtinga atlyginti pirkėjo, kuriam teko ekonominė jam perkelto nepagrįstai sumokėto mokesčio našta, patirtą žalą, ypač jo
nemokumo atveju, pagal veiksmingumo principą reikalaujama, kad minėtas pirkėjas galėtų pateikti prašymą atlyginti nuostolius
tiesiogiai valstybei, o ši negalėtų jo atmesti remdamasi tiesioginio priežastinio ryšio tarp nepagrįstai surinkto mokesčio
ir pirkėjo patirtos žalos nebuvimu.
Taigi į antrąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad valstybė narė gali atmesti pirkėjo, kuriam apmokestinamasis asmuo perkėlė
nepagrįstai sumokėtą mokestį, prašymą atlyginti nuostolius, motyvuodama tuo, jog nėra tiesioginio priežastinio ryšio tarp
minėto mokesčio surinkimo ir patirtos žalos, jei pirkėjas pagal vidaus teisę gali pateikti minėtą prašymą šiam apmokestinamajam
asmeniui ir jei apmokestinamajam asmeniui nėra neįmanoma arba pernelyg sudėtinga atlyginti pirkėjo patirtą žalą.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
Sąjungos teisės normos turi būti aiškinamos taip:
1.
Valstybė narė gali atmesti pirkėjo, kuriam perkeltas nepagrįstai sumokėtas mokestis, prašymą jį grąžinti, motyvuodama tuo,
kad ne šis pirkėjas pervedė mokesčių institucijoms šį mokestį, jei jis pagal vidaus teisę gali apmokestinamajam asmeniui pareikšti
civilinį ieškinį dėl nepagrįstai sumokėtų sumų grąžinimo ir jei šio mokesčio nėra neįmanoma arba pernelyg sudėtinga susigrąžinti.
2.
Valstybė narė gali atmesti pirkėjo, kuriam apmokestinamasis asmuo perkėlė nepagrįstai surinktą mokestį, prašymą atlyginti
nuostolius, motyvuodama tuo, jog nėra tiesioginio priežastinio ryšio tarp minėto mokesčio surinkimo ir patirtos žalos, jei
pirkėjas pagal vidaus teisę gali pateikti minėtą prašymą šiam apmokestinamajam asmeniui ir jei apmokestinamajam asmeniui nėra
neįmanoma arba pernelyg sudėtinga atlyginti pirkėjo patirtą žalą.
Parašai.
*
Proceso kalba: danų.