CELEX: 62013CJ0517
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Elektronisko komunikāciju tīkli un pakalpojumi
Direktīva 97/13/EK
4. un 11. pants
Direktīva 2002/20/EK
6. pants
Nosacījumi, kas pievienoti vispārējai atļaujai un tiesībām izmantot radio frekvences un numurus, un īpaši pienākumi
13. pants
Maksa par tiesībām uzstādīt iekārtas
Piemērošanas joma
Provinces tiesiskais regulējums
Nodeva par mobilās telefonijas tīkla pārraides un uztveršanas torņiem un/vai objektiem

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/20/EK par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu atļaušanu (atļauju izsniegšanas direktīva) (
OV L 108, 21. lpp.
) 6. un 13. pantu.
Šis lūgums radās tiesvedībā starp
Proximus SA
, iepriekš –
Belgacom SA
, kas ir pārņēmusi
Belgacom Mobile SA
celto prasību, un
province de Namur
[Namīras province] saistībā ar nodevu par mobilās telefonijas tīkla pārraides un uztveršanas torņiem un objektiem, kas uzstādīti minētās provinces teritorijā.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīva 97/13/EK
Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 10. aprīļa Direktīva 97/13/EK par kopējo vispārējo atļauju un individuālo licenču sistēmu telekomunikāciju pakalpojumu jomā (
OV L 117, 15. lpp.
) no 2003. gada 25. jūlija tika atcelta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/21/EK par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva, turpmāk tekstā – “pamatdirektīva”) (
OV L 108, 33. lpp.
) 26. pantu.
Direktīva 97/13, kā izriet no tās preambulas pirmā, trešā, ceturtā un piektā apsvēruma, bija daļa no pasākumiem pilnīgai telekomunikāciju pakalpojumu un infrastruktūru liberalizācijai. Šai nolūkā ar to tika iedibināta atļauju sistēmām piemērojama kopēja sistēma, kuras mērķis bija būtiski atvieglot jaunu operatoru ienākšanu tirgū. Šajā sistēmā, pirmkārt, bija paredzēti noteikumi par atļauju piešķiršanas procedūrām un, otrkārt, par maksājumu, kuri saistīti ar šīm procedūrām un kurus dalībvalstis var uzlikt elektronisko pakalpojumu jomā strādājošiem uzņēmumiem, raksturu un apmēru.
Direktīvas 97/13 4. panta “Vispārējo atļauju piešķiršanas nosacījumi” 1. punktā bija paredzēts:
“Ja dalībvalstis paredz sakaru pakalpojumu sniegšanu pēc vispārējām atļaujām, nosacījumi, kurus var pievienot šādām atļaujām, ir minēti pielikuma 2. un 3. punktā. Šādas atļaujas nosaka iespējami mazāk ierobežojošu režīmu, kas nodrošina pielikuma 2. un 3. punktā izvirzīto attiecīgo pamatprasību un citu prasību īstenošanu sabiedrības interesēs.”
Šīs direktīvas 11. pantā “Maksa un atlīdzība, ko piemēro individuālajām licencēm” bija noteikts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina, ka nodevas, ko uzliek uzņēmumiem sakarā ar atļaujas procedūrām, sedz vienīgi administratīvos izdevumus, kas saistīti ar piemērojamo individuālo licenču izsniegšanu, pārvaldi, kontroli un piemērošanu. Nodevas, ko piemēro individuālai licencei, ir samērīgas ar vajadzīgo darba apjomu, un tās pienācīgi un pietiekami detalizēti publicē, lai šī informācija būtu viegli pieejama.
2.   Neņemot vērā 1. punktu, ierobežotu resursu gadījumos dalībvalstis var atļaut valsts regulatīvajai iestādei iekasēt maksu, lai nodrošinātu minēto resursu optimālu izmantošanu. Minētā maksa ir nediskriminējoša un, to nosakot, it īpaši ņem vērā vajadzību veicināt jaunu pakalpojumu un konkurences attīstību.”
Atļauju izsniegšanas direktīva
Atļauju izsniegšanas direktīvas 1. panta “Mērķis un piemērošanas joma” 2. punktā ir paredzēts:
“Šī direktīva attiecas uz atļauju izsniegšanu elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu nodrošināšanai.”
Šīs direktīvas 2. panta “Definīcijas” 2. punkta a) apakšpunktā ir paredzēts, ka ““vispārēju atļauju izsniegšana” nozīmē tiesisko regulējumu, ko izveidojusi dalībvalsts, sniedzot tiesības nodrošināt elektronisko komunikāciju tīklus vai pakalpojumus, un nosakot nozarei raksturīgos pienākumus, kas var attiekties uz visiem vai īpašiem elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu veidiem, saskaņā ar šo direktīvu”.
Atļauju izsniegšanas direktīvas 6. pants attiecas uz nosacījumiem, kas pievienoti vispārējai atļaujai un tiesībām izmantot radio frekvences un numurus, un īpašiem pienākumiem. Tā 1. punktā ir precizēts:
“Vispārēju atļauju izsniegšana elektronisko komunikāciju tīklu vai pakalpojumu nodrošināšanai un tiesības izmantot radio frekvences, un tiesības izmantot numurus var pakļaut tikai tiem nosacījumiem, kas minēti attiecīgi pielikuma A, B un C daļā. Šādi nosacījumi ir objektīvi pamatoti attiecībā uz attiecīgo tīklu vai pakalpojumu, nediskriminējoši, samērīgi un caurskatāmi.”
Saskaņā ar atļauju izsniegšanas direktīvas 13. pantu “Maksas par izmantošanas tiesībām un tiesībām uzstādīt iekārtas”:
“Dalībvalstis var ļaut attiecīgajai iestādei uzlikt tādu maksu par tiesībām izmantot radio frekvences vai numurus vai par tiesībām uzstādīt iekārtas uz, virs vai zem valsts vai privātā īpašuma, kas atspoguļo nepieciešamību nodrošināt optimālo šo resursu izmantošanu. Dalībvalstis nodrošina to, ka šādas maksas ir objektīvi pamatotas, caurskatāmas, nediskriminējošas un samērīgas attiecībā uz to paredzēto mērķi, un ņem vērā [pamatdirektīvas] 8. pantā minētos mērķus.”
Beļģijas tiesības
1997. gada 17. oktobrī Namīras provinces padome pieņēma noteikumus par nodokļiem, ar ko ievieš gada nodevu par mobilās telefonijas tīkla pārraides un uztveršanas torņiem un objektiem 1998. finanšu gadam (turpmāk tekstā – “nodokļu noteikumi”).
Nodokļu noteikumu 1. pantā ir precizēts, ka šo nodevu piemēro “mobilās telefonijas tīkla pārraides un uztveršanas torņiem un objektiem, kas uzstādīti Namīras provinces teritorijā”.
Saskaņā ar šo nodokļu noteikumu 2. pantu minēto nodevu maksā “fiziska vai juridiska persona, kas izmanto [mobilās telefonijas] tīkla pārraides un uztveršanas torņus un/vai objektus”.
Nodokļu noteikumu 3. pantā ir paredzēts, ka aplūkotās nodevas apmērs ir BEF 100000 (apmēram EUR 2478) par mobilās telefonijas tīkla pārraides un uztveršanas torni un BEF 50000 (apmēram EUR 1239) – par objektu.
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
No Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka
Belgacom Mobile SA
, kas ir
Belgacom SA
tiesību pārņēmēja un kas savukārt ir kļuvusi par
Proximus SA
, ir publiskā telesakaru tīkla operators un tādu mobilās telefonijas tīkla pārraides un uztveršanas torņu un objektu īpašniece un lietotāja, kas ir uzstādīti Namīras provinces teritorijā.
Namīras provinces iestādes 1999. gadā saskaņā ar nodokļu noteikumiem nosūtīja nodokļu paziņojumu par pamatlietā aplūkotās nodevas ieturēšanu no
Belgacom Mobile SA
par 1998. finanšu gadu kopā EUR 328458,92 apmērā. Par šo nodokļu paziņojumu tika iesniegta sūdzība provinces vadītājam. Tā kā sūdzība tika noraidīta,
Belgacom Mobile SA
2000. gada 14. jūnijā cēla prasību
tribunal de première instance de Namur
[Namīras pirmās instances tiesa].
Savas prasības pamatošanai iesniedzējtiesā
Belgacom Mobile SA
norāda, ka nodokļu noteikumi nav saderīgi ar atļauju izsniegšanas direktīvu, jo ar tiem tiek ieviesta nodeva, kas ietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā un neatbilst šīs direktīvas 13. pantā minētajiem nosacījumiem.
Namīras province uzskatīja, ka atļauju izsniegšanas direktīva šajā gadījumā nav piemērojama, jo pamatlietā aplūkotā nodeva nav nedz nodoklis, kas saistīts ar vispārējo atļauju izmantot elektroniskās komunikācijas tīklu, nedz arī maksa, kas saistīta ar infrastruktūras uzstādīšanu uz valsts vai privātā īpašuma.
Ņemot vērā šos apsvērumus, iesniedzējtiesai ir radušās šaubas par pamatlietā aplūkotās nodevas saderīgumu ar atļauju izsniegšanas direktīvu.
Šādos apstākļos
tribunal de première instance de Namur
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [atļauju izsniegšanas direktīvas] 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauts, ka valsts iestādes vai vietējās pašvaldības noteikumos budžeta nolūkos tiek noteikta nodeva par tādu mobilo sakaru infrastruktūru, ko izmanto, veicot darbības, kas atļautas vispārējā atļaujā, – vajadzības gadījumā nošķirot gadījumu, kad šī infrastruktūra ir izvietota uz privāta īpašuma, no gadījuma, kad tā izvietota uz valsts īpašuma?
2)
Vai [atļauju izsniegšanas direktīvas] 6. panta [1. punkts] ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to tiek liegts valsts iestādes vai vietējās pašvaldības noteikumos budžeta nolūkos noteikt nodevu par mobilo sakaru infrastruktūru, kas nav atrodama minētās direktīvas pielikuma A daļā minētajos nosacījumos, it īpaši tāpēc, ka tā nav administratīva nodeva [minētās direktīvas] 12. panta izpratnē?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Vispirms ir jānorāda, ka lēmumā par prejudiciāla nolēmuma sniegšanu ir atsauce uz atļauju izsniegšanas direktīvu. Tādēļ Tiesa veiks šīs direktīvas interpretāciju, ko lūdz iesniedzējtiesa. Katrā ziņā šī direktīva saskaņā ar tās 19. pantu ir stājusies spēkā dienā, kad tā ir tikusi publicēta
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
, proti, 2002. gada 24. aprīlī, un saskaņā ar tās 18. pantu to piemēro tikai sākot no 2003. gada 25. jūlija. No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka prasībā pamatlietā, ko
Belgacom Mobile SA
ir cēlusi 2000. gada 14. jūlijā, ir prasīts atcelt 1999. gadā izdoto nodokļa paziņojumu, kad vēl spēkā bija Direktīva 97/13.
Tai pat laikā, ja iesniedzējtiesa konstatēs, ka uz pamatlietu attiecas Direktīva 97/13, ir jānorāda, ka šajā spriedumā sniegtās atbildes uz uzdotajiem jautājumiem ir attiecināmas uz agrāko tiesību aktu.
Jānorāda, ka, pirmkārt, atļauju izsniegšanas direktīvas 6. panta 1. punkts pēc būtības atbilst Direktīvas 97/13 4. panta 1. punktam – katra no šīm tiesību normām attiecas uz tādu nosacījumu aptveršanu, kurus dalībvalstis var piesaistīt vispārējai atļaujai. Otrkārt, atļauju izsniegšanas direktīvas 13. pants atbilst Direktīvas 97/13 11. panta 2. punktam, un katrā no šiem noteikumiem dalībvalstu vajadzībām ir paredzēta iespēja ar zināmiem nosacījumiem ieviest maksu, ņemot vērā vajadzību nodrošināt optimālu reto resursu izmantošanu, kā arī veicināt konkurenci, attīstīt iekšējo tirgu un aizsargāt Savienības pilsoņu intereses. No šo tiesību normu atbilsmes izriet, ka ar šo tiesību normu interpretāciju saistītie ieteikumi ir attiecināmi uz Direktīvas 97/13 noteikumiem.
Uzdodama šos jautājumus, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai atļauju izsniegšanas direktīvas 6. un 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem netiek pieļauts, ka tāda nodeva kā pamatlietā aplūkotā tiek ieturēta no fiziskas vai juridiskas personas, kas izmanto mobilās telefonijas tīkla pārraides un uztveršanas torņus un/vai objektus.
Saskaņā ar atļauju izsniegšanas direktīvas 1. panta 2. punktu šī direktīva attiecas uz atļauju izsniegšanu elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu nodrošināšanai.
Šajā direktīvā ir paredzēti ne tikai noteikumi par vispārējo atļauju izsniegšanu vai noteikumi par maksu par tiesībām izmantot radio frekvences vai numurus un minēto atļauju saturs, bet arī noteikumi par maksājumu, kuri saistīti ar šīm procedūrām un kurus dalībvalstis var uzlikt elektronisko pakalpojumu jomā strādājošiem uzņēmumiem, raksturu un apmēru (skat. spriedumus Belgacom un Mobistar,
C‑256/13 un C‑264/13
,
EU:C:2014:2149
,
29.
punkts, kā arī Base Company,
C‑346/13
,
EU:C:2015:649
,
15.
punkts).
Kā izriet no Tiesas pastāvīgas judikatūras – atļauju izsniegšanas direktīvas kontekstā dalībvalstis var iekasēt tikai tos nodokļus vai maksājumus par elektronisko komunikāciju tīklu nodrošināšanu un pakalpojumu sniegšanu, kuri ir paredzēti šajā direktīvā (spriedums Base Company,
C‑346/13
,
EU:C:2015:649
,
16.
punkts; skat. šajā ziņā arī spriedumus Vodafone España un France Telecom España,
C‑55/11, C‑57/11 un C‑58/11
,
EU:C:2012:446
,
28.
un
29.
punkts, kā arī Belgacom un Mobistar,
C‑256/13 un C‑264/13
,
EU:C:2014:2149
,
30.
punkts).
No tā izriet, ka, lai atļauju izsniegšanas direktīvas normas būtu piemērojamas attiecībā uz tādu nodokli kā pamatlietā, iekasējamības gadījumam ir jābūt saistītam ar vispārējās atļaujas piešķiršanas procedūru, ar kuru atbilstoši atļauju izsniegšanas direktīvas 2. panta 2. punkta a) apakšpunktam ir paredzētas tiesības nodrošināt elektronisko komunikāciju tīklus vai pakalpojumus (spriedums Base Company,
C‑346/13
,
EU:C:2015:649
,
17.
punkts; šajā ziņā skat. arī spriedumus Fratelli De Pra un SAIV,
C‑416/14
,
EU:C:2015:617
,
41.
punkts; Komisija/Francija,
C‑485/11
,
EU:C:2013:427
,
30.
,
31.
un
34.
punkts, kā arī Vodafone Malta un Mobisle Communications,
C‑71/12
,
EU:C:2013:431
,
24.
un
25.
punkts).
Šai sakarā Tiesa, pirmkārt, ir atgādinājusi, ka atļauju izsniegšanas direktīvas 6. pants ir par nosacījumiem, kuri var tikt pievienoti vispārējai atļaujai un tiesībām izmantot radiofrekvences un numurus, un par īpašiem pienākumiem. Šajā pantā ir paredzēts, ka vispārējai atļaujai, kura attiecas uz elektronisko komunikāciju tīklu vai pakalpojumu nodrošināšanu, un radiofrekvenču un numuru izmantošanas tiesībām drīkst piemērot tikai šīs direktīvas pielikuma A, B un C daļā minētos nosacījumus (spriedums Belgacom un Mobistar,
C‑256/13 un C‑264/13
,
EU:C:2014:2149
,
26.
punkts).
Otrkārt, tā arī norādīja, ka atļauju izsniegšanas direktīvas 13. pantā nav paredzētas visas maksas, kurām ir pakļautas infrastruktūras, ar kurām ir iespējams nodrošināt elektronisko pakalpojumu tīklus un pakalpojumus (spriedumi Belgacom un Mobistar,
C‑256/13 un C‑264/13
,
EU:C:2014:2149
,
34.
punkts, kā arī Base Company,
C‑346/13
,
EU:C:2015:649
,
18.
punkts).
Šis pants ir par nosacījumiem, ar kādiem uzliek maksu par tiesībām izmantot radio frekvences vai numurus vai par tiesībām uzstādīt iekārtas uz, virs vai zem valsts vai privātā īpašuma (spriedumi Belgacom un Mobistar,
C‑256/13 un C‑264/13
,
EU:C:2014:2149
,
31.
punkts, kā arī Base Company,
C‑346/13
,
EU:C:2015:649
,
19.
punkts).
Šajā gadījumā no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka pamatlietā aplūkoto nodevu maksā “fiziska vai juridiska persona, kas izmanto [mobilās telefonijas] tīkla pārraides un uztveršanas torņus un/vai objektus”.
Kā izriet no Tiesai iesniegtajiem apsvērumiem, iekasējamības gadījums saistībā ar šo nodevu, kuru ietur no fiziskām vai juridiskām personām, kas izmanto mobilās telefonijas tīkla pārraides un uztveršanas torņus un/vai objektus, neatkarīgi no tā, vai tās ir vai nav saskaņā ar atļauju izsniegšanas direktīvu piešķirtas atļaujas īpašnieces, šķiet, nav saistīts ar vispārējās atļaujas piešķiršanas procedūru, ar kuru uzņēmumiem tiek piešķirtas tiesības nodrošināt elektronisko komunikāciju tīklus vai pakalpojumus, nedz arī saistīts ar vispārējo atļauju minētās atļauju izsniegšanas direktīvas 6. panta 1. punkta izpratnē; tas tomēr ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
Turklāt saskaņā ar Tiesas judikatūru atļauju izsniegšanas direktīvas 13. pantā lietotie jēdzieni “iekārtas” un “uzstādīt” attiecas uz fizisku infrastruktūru, kas ļauj nodrošināt elektronisko komunikāciju tīklus un pakalpojumus, un fizisku to uzstādīšanu attiecīgajā valsts vai privātajā īpašumā (spriedumi Belgacom un Mobistar,
C‑256/13 un C‑264/13
,
EU:C:2014:2149
,
33.
punkts, kā arī Base Company,
C‑346/13
,
EU:C:2015:649
,
21.
punkts).
Tādējādi, lai arī pamatlietā aplūkotā nodeva tiek ieturēta no fiziskām vai juridiskām personām, kas izmanto mobilās telefonijas tīkla pārraides un uztveršanas torņus un/vai objektus, kas ir fiziska infrastruktūra un kas ļauj nodrošināt elektronisko komunikāciju tīklus un pakalpojumus, nešķiet, ka minētajai nodevai piemīt tādas maksas pazīmes, kura būtu uzlikta uzņēmumiem, kuri nodrošina elektronisko pakalpojumu tīklus un pakalpojumus, kā atlīdzību par to saņemot tiesības uzstādīt iekārtas.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērums, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka atļauju izsniegšanas direktīvas 6. un 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem tiek pieļauta tāda nodeva kā pamatlietā aplūkotā, kura tiek ieturēta no fiziskām vai juridiskām personām, kas izmanto mobilās telefonijas tīkla pārraides un uztveršanas torņus un/vai objektus.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/20/EK par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu atļaušanu (atļauju izsniegšanas direktīva) 6. un 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem tiek pieļauta tāda nodeva kā pamatlietā aplūkotā, kura tiek ieturēta no fiziskām vai juridiskām personām, kas izmanto mobilās telefonijas tīkla pārraides un uztveršanas torņus un/vai objektus.

[Paraksti]
(
*
)   Tiesvedības valoda – franču.