CELEX: 62013FJ0100
Civildienests
Atalgojums
EĀDD darbinieki, kas ir norīkoti darbā trešajā valstī
Iecēlējinstitūcijas lēmums grozīt trešo valstu sarakstu, kurās dzīves apstākļi ir līdzvērtīgi parastajiem dzīves apstākļiem Savienībā
Vispārpiemērojams akts
Prasības pieņemamība
Piemaksas par dzīves apstākļiem ikgadējs novērtējums
Atcelšana

Ar prasības pieteikumu, kas Civildienesta tiesas kancelejā iesniegts 2013. gada 4. oktobrī,
B. Julien-Malvy
un citi prasītāji, kuru uzvārdi ir minēti pielikumā, lūdz Civildienesta tiesai atcelt Eiropas Ārējās darbības dienesta (EĀDD) 2012. gada 19. decembra lēmumu tiktāl, ciktāl ar to no 2014. gada 1. janvāra atcelta piemaksas par dzīves apstākļiem izmaksa (turpmāk tekstā “PDA”) darbiniekiem, kuri ir norīkoti darbā Argentīnā, Honkongā, Čīlē, Japānā, Malaizijā, Singapūrā un Taivānā, un attiecīgi izdot rīkojumu izmaksāt summas, kuras, viņuprāt, tiem pienākas kā PDA.
Atbilstošās tiesību normas
Padomes 2010. gada 26. jūlija Lēmuma 2010/427/ES, ar ko nosaka Eiropas Ārējās darbības dienesta organizatorisko struktūru un darbību (
OV L 201, 30. lpp.
), 1. pantā ir noteikts, ka EĀDD “ir Eiropas Savienības funkcionāli autonoma struktūra, [kas] ir atdalīta no [Eiropas Savienības] Padomes Ģenerālsekretariāta un [Eiropas] Komisijas; šai struktūrai ir tiesībspēja, kas nepieciešama uzdevumu veikšanai un mērķu sasniegšanai”. Saskaņā ar 6. pantu EĀDD darbiniekiem ir piemērojami Eiropas Savienības Civildienesta noteikumi un Eiropas Savienības Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtība (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”), šim strīdam piemērojot redakciju pirms Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 22. oktobra Regulas (ES,
Euratom
) Nr. 1023/2013, ar ko groza Eiropas Savienības Civildienesta noteikumus un Eiropas Savienības Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtību (
OV L 287, 15. lpp.
), stāšanās spēkā.
Civildienesta noteikumu 1.b pantā ir noteikts, ka, “ja vien nav norādīts citādi šajos Civildienesta noteikumos, [..] [EĀDD] šajos Civildienesta noteikumos uzskata [..] [par] Savienības iestādi”.
Civildienesta noteikumu 110. panta pirmajā rindkopā ir precizēts, ka “katras iestādes iecēlējinstitūcija pēc apspriešanās ar Personāla komiteju un Civildienesta noteikumu komiteju pieņem vispārīgos noteikumus, ar kuriem īsteno šos Civildienesta noteikumus”. Atbilstoši šā paša panta trešajai rindkopai vispārīgos īstenošanas noteikumus, kas minēti 1. punktā (turpmāk tekstā – “VĪN”), “dara zināmus darbiniekiem”.
Civildienesta noteikumu X pielikuma pirmās nodaļas “Vispārīgi noteikumi” 1. pantā par īpašiem noteikumiem un izņēmumiem, kas piemērojami ierēdņiem, kuri norīkoti darbā trešā valstī, ir noteikts šādi:
“Šajā pielikumā ir izklāstīti īpaši noteikumi, kas piemērojami Eiropas Savienības ierēdņiem, kuri pilda pienākumus [norīkoti darbā] trešā valstī.
Dienestam šādā valstī drīkst norīkot tikai Savienības dalībvalstu pilsoņus, turklāt iecēlējinstitūcija nedrīkst izmantot Civildienesta noteikumu 28. panta a) [punktā] paredzēto izņēmumu.
Vispārīgus izpildes [īstenošanas] noteikumus pieņem saskaņā ar Civildienesta noteikumu 110. pantu.”
Civildienesta noteikumu X pielikuma 10. panta 1. punktā ir noteikts šādi:
“[PDA] nosaka kā procentuālo daļu no pamatsummas atkarībā no ierēdņa dienesta vietas. [..]
Ja ierēdnis strādā valstī, kurā dzīves apstākļi ir uzskatāmi par līdzvērtīgiem tiem apstākļiem, kādi parasti ir [Eiropas Savienībā], šādu piemaksu nepiešķir.
Attiecībā uz citām dienesta vietām [PDA] nosaka šādi.
Nosakot [PDA], ņem vērā šādus rādītājus:
—
sanitāros un ārstniecības apstākļus,
—
drošību,
—
klimatu,
katram no tiem piešķirot koeficientu 1;
—
nošķirtības pakāpi,
—
citus vietējos apstākļus,
katram no tiem piemērojot koeficientu 0,5.
Katram rādītājam atbilst šāds skaitlis:
0:
ja apstākļi ir normāli, bet tos nevar pielīdzināt tiem apstākļiem, kādi parasti ir [Eiropas Savienībā],
2:
ja apstākļi ir smagi, salīdzinot ar tiem apstākļiem, kādi parasti ir [Eiropas Savienībā],
4:
ja apstākļi ir ļoti smagi, salīdzinot ar tiem apstākļiem, kādi parasti ir [Eiropas Savienībā].
[..]
Iecēlējinstitūcija, saņemot Personāla komitejas atzinumu, katru gadu pārskata un vajadzības gadījumā koriģē piemaksu par dzīves apstākļiem katrā dienesta vietā.
[..]”
Eiropas Savienības Augstās pārstāves ārlietās un drošības politikas jautājumos 2013. gada 17. decembra lēmuma par PDA un papildu piemaksām, kas noteiktas Civildienesta noteikumu X pielikuma 10. pantā, redakcijā, kas labota ar Regulu Nr. 1023/2013 (turpmāk tekstā – “iekšējās direktīvas”), 1. pantā ir noteikts:
“Civildienesta noteikumu X pielikuma 10. panta 1. punktā noteiktos rādītājus novērtē [iecēlējinstitūcija], kas tostarp var balstīties uz informāciju, ko snieguši uzticami starptautiski privāti vai publiski avoti, dalībvalstis, kā arī Savienības pārstāvniecības un Savienības iestādes un organizācijas.”
Iekšējo direktīvu 2. pantā ir paredzēts:
“Pēc EĀDD un Komisijas Personāla komiteju atzinuma saņemšanas, [iecēlējinstitūcija] nosaka [PDA] procentuālo daļu, kas attiecas uz dažādām ierēdņu darba vietām [..]
Neviena šāda piemaksa netiek izmaksāta, ja ierēdnis strādā valstī, kurā dzīves apstākļus var uzskatīt par līdzvērtīgiem parastajiem dzīves apstākļiem Savienībā [..].
Līdzvērtību nosaka [iecēlējinstitūcija], pamatojoties uz attiecīgo trešo valstu attīstības līmeni un to salīdzinošo vietu [Apvienoto Nāciju Organizācijas] (piemaksas par dzīves apstākļiem), [Apvienoto Nāciju Attīstības Programmas] (tautas attīstības rādītājs), [Starptautiskā Valūtas fonda] ([iekšzemes kopprodukts] uz vienu iedzīvotāju), [Eiropas Ekonomiskās sadarbības un attīstības organizācijas] (labākas dzīves kvalitātes rādītājs) klasifikācijā un, ja nepieciešams, citu informāciju no uzticamiem starptautiskiem publiskiem vai privātiem avotiem.”
Tiesvedības rašanās fakti
2012. gada 19. decembrī EĀDD administratīvais ģenerāldirektors, rīkojoties kā iecēlējinstitūcija (turpmāk tekstā – “iecēlējinstitūcija”) [un] piemērojot Civildienesta noteikumu X pielikuma 10. pantu, pieņēma lēmumu, ar kuru tika pārskatīts PDA apmērs, ko izmaksā darbiniekiem, kas norīkoti darbā trešajās valstīs. Ar šo lēmumu tostarp tika atjaunināts saraksts ar tām trešajām valstīm, kurās dzīves apstākļi tiek uzskatīti par līdzvērtīgiem parastajiem dzīves apstākļiem Eiropas Savienībā (turpmāk tekstā – “saraksts”), un attiecīgi no 2014. gada 1. janvāra atcelta PDA izmaksa tiem darbiniekiem, kuri – kā prasītāji – ir norīkoti darbā Argentīnā, Honkongā, Čīlē, Japānā, Malaizijā, Singapūrā un Taivānā.
Prasītāji attiecīgi 2013. gada 12., 15., 17. un 18. martā iesniedza sūdzības par iepriekš minēto lēmumu atcelt PDA tiem darbiniekiem, kuri ir norīkoti darbā attiecīgajās valstīs (turpmāk tekstā kopā – “sūdzības”).
Iecēlējinstitūcija noraidīja sūdzības ar 2013. gada 26. jūnija un 2. jūlija lēmumiem.
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Prasītāju prasījumi Civildienesta tiesai ir šādi:
—
atcelt EĀDD administratīvā ģenerāldirektora 2012. gada 19. decembra lēmumu atcelt PDA darbiniekiem, kuri ir norīkoti darbā Argentīnā, Honkongā, Čīlē, Japānā, Malaizijā, Singapūrā un Taivānā (turpmāk tekstā “apstrīdētais lēmums”);
—
attiecīgi izdot rīkojumu izmaksāt PDA no 2014. gada 1. janvāra 15 % apmērā;
—
piespriest EĀDD atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
EĀDD prasījumi Civildienesta tiesai ir šādi:
—
prasību noraidīt;
—
lemt par tiesāšanās izdevumiem.
Juridiskais pamatojums
Par prasības pieņemamību
Jāatgādina, ka ierēdņiem un darbiniekiem ir tiesības celt prasību par vispārpiemērojamu tiem nelabvēlīgu iecēlējinstitūcijas pasākumu [tikai tad], ja pirmkārt, šim pasākumam, lai tam būtu tiesiskas sekas, nav vajadzīgi piemērošanas pasākumi vai tas neatstāj novērtējuma brīvību iestādēm, kurām jāveic tā piemērošanai nepieciešamie pasākumi, un, otrkārt, ja tas tūlītēji ietekmē ierēdņu intereses, konkrētā veidā grozot viņu tiesisko situāciju (šajā ziņā par iecēlējinstitūcijas bezdarbību, nepārbaudot personāla komitejas vēlēšanu tiesiskumu, skat. spriedumu
De Dapper
u.c./Parlaments, 54/75, EU:C:1976:127; par lēmumu attiecībā uz personāla komitejas vēlēšanu kārtību skat. spriedumu
Diezler
u.c./EESK, 146/85 un 431/85,
EU:C:1987:457
, 6. un 7. punkts; par iecēlējinstitūcijas lēmumu, ar ko groza tiem ierēdņiem pienākošās starpības piemaksas aprēķina metodi, kuri pēc konkursa pāriet uz augstāku kategoriju, skat. spriedumu
Brown
/Tiesa, 125/87,
EU:C:1988:136
, 16. punkts).
Šajā lietā ar apstrīdēto lēmumu, kuru iecēlējinstitūcija pieņēma, piemērojot Civildienesta noteikumu X pielikuma 10. pantu, attiecībā uz darbiniekiem, kuri norīkoti darbā Savienības delegācijās un birojos Argentīnā, Honkongā, Čīlē, Japānā, Malaizijā, Singapūrā un Taivānā, tiek atcelta PDA no 2014. gada 1. janvāra. Apstrīdētais lēmums tādējādi, šķiet, ir pietiekami konkrēts un beznosacījumu, lai nebūtu vajadzīgi nekādi īpaši piemērošanas pasākumi, lai tas radītu tiesiskas sekas ierēdņiem, kuri norīkoti darbā attiecīgajās trešajās valstīs.
Protams, apstrīdētā lēmuma īstenošanai, lai pārtrauktu PDA izmaksu, kura līdz tam tika izmaksāta darbiniekiem, kuri norīkoti darbā iepriekš minētajās trešajās valstīs, tostarp prasītājiem, ir jānosaka individuāli piemērojami administratīvi pasākumi. Tomēr šādu starpposma pasākumu noteikšana, kas notiek gadījumā, kad pārvaldes iestādēm nav novērtējuma brīvības, nekavē attiecīgo ierēdņu, kuriem noteikti ir jābūt gataviem zaudēt PDA, tiesiskā stāvokļa tūlītēju ietekmēšanu, sākot no 2014. gada 1. janvāra.
No iepriekš minētā izriet, ka prasība ir pieņemama.
Par prasījumiem atcelt tiesību aktu
Prasītāji izvirza sešus pamatus, kas attiecīgi balstās, pirmais, uz Civildienesta noteikumu X pielikuma 1. panta trešā daļas pārkāpumu, kā arī tiesiskās noteiktības un pārskatāmības principu pārkāpumu, otrais, uz pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu, trešais, uz Civildienesta noteikumu X pielikuma 10. panta 1. punkta neievērošanu, acīmredzamu kļūdu vērtējumā un samērīguma principa pārkāpumu, ceturtais, uz pilnvaru un procedūras nepareizu izmantošanu, piektais, uz kļūdu tiesību piemērošanā un kļūdu faktos, sestais un pēdējais, uz tiesiskās paļāvības principa pārkāpumu.
Par pirmo pamatu, kas ir balstīts uz Civildienesta noteikumu X pielikuma 1. panta trešās daļas, kā arī tiesiskās noteiktības un pārskatāmības principu pārkāpumu
Prasītāji būtībā apgalvo, ka EĀDD bija pienākums atbilstoši Civildienesta noteikumu X pielikuma 1. panta trešajai daļai, saskaņā ar kuru “[VĪN] tiek pieņemti atbilstoši Civildienesta noteikumu 110. pantam”, pieņemt minētā pielikuma 10. pantā noteiktos VĪN, lai apstrīdētajam lēmumam būtu “skaidrs un pietiekami paredzams” juridiskais pamats. Bez šādiem VĪN apstrīdētajā lēmumā nebūtu ievērots noteiktības un pārskatāmības princips.
EĀDD lūdz noraidīt [šo] pamatu. Tas apgalvo, ka pienākums pieņemt Civildienesta noteikumu X pielikuma 1. pantā noteiktos VĪN, ja nav skaidru noteikumu šajā sakarā, neattiecas uz visām šā pielikuma normām, tostarp uz 10. pantu. Turklāt šis pants katrā ziņā ir pietiekami skaidrs un precīzs, lai novērstu jebkādas tā patvaļīgas piemērošanas risku.
Šajā sakarā no judikatūras izriet, ka VĪN Civildienesta noteikumu 110. panta izpratnē galvenokārt attiecas uz atsevišķās Civildienesta noteikumu speciālajās tiesību normās paredzētiem piemērošanas pasākumiem, bet, neesot skaidram regulējumam, uz pienākumu noteikt īstenošanas pasākumus, kuri ir pakļauti Civildienesta noteikumu 110. panta formālajiem nosacījumiem, tikai izņēmuma kārtā, proti, ja Civildienesta noteikumi nav pietiekami skaidri un precīzi tādējādi, ka tos nevar piemērot citādi kā vien patvaļīgi (spriedums
Behmer
/Parlaments, F‑47/07,
EU:F:2009:103
, 47. punkts).
Šajā gadījumā, lai gan Civildienesta noteikumu X pielikuma 10. pants, kurš, kā tas jau ir ticis iepriekš norādīts, ir apstrīdētā lēmuma juridiskais pamats, neietver skaidrus noteikumus, kas paredzētu VĪN pieņemšanu atbilstoši Civildienesta noteikumu 110. pantam, Civildienesta noteikumu X pielikuma 1. panta trešajā daļā, kas ir daļa no šā pielikuma pirmās nodaļas “Vispārīgi noteikumi”, savukārt ir skaidri norādīts šāds pienākums. Šī pienākuma izpilde neaprobežojas ar Civildienesta noteikumu X pielikuma 1. panta īstenošanu. Šā panta pirmajā daļā ir tikai precizēts Civildienesta noteikumu X pielikuma mērķis, proti, “noteikt īpašus un atkāpes ietverošus noteikumus, kas piemērojami Eiropas Savienības ierēdņiem, kuri pilda pienākumus [norīkoti darbā] trešās valstīs”. Savukārt Civildienesta noteikumu X pielikuma 1. panta otrā daļa, saskaņā ar kuru “dienestam šādā valstī drīkst norīkot tikai Savienības dalībvalstu pilsoņus, turklāt iecēlējinstitūcija nedrīkst izmantot Civildienesta noteikumu 28. panta a) [punktā] paredzēto izņēmumu”, ir obligāta un beznosacījumu norma, kuras īstenošanai nav vajadzīgs neviens īpašs piemērošanas pasākums.
Tādējādi Civildienesta noteikumu X pielikuma 1. panta trešās daļas normas ir vispārpiemērojamas un VĪN, kuru pieņemšana tajā ir paredzēta, attiecas uz Civildienesta noteikumu X pielikumu kopumā, tostarp noteikumiem, kas reglamentē PDA piešķiršanu.
Civildienesta noteikumu X pielikuma 1. panta trešā daļas noteikumu vispārpiemērojamība nevar tikt atspēkota ar to, ka minētā pielikuma 3. pantā, kas arī ir daļa no šī pielikuma pirmās nodaļas “Vispārīgi noteikumi”, ir paredzēts, ka ierēdņi, kuri jau iepriekš bijuši norīkoti darbā trešās valstīs un uz laiku tikuši pārcelti darbā EĀDD galvenajā mītnē vai pildījuši pienākumus jebkurā citā vietā Savienībā, var turpināt izmantot noteiktas Civildienesta noteikumu X pielikuma normas, “pamatojoties uz [VĪN]”, ko pieņēmusi iecēlējinstitūcija. Jānorāda, ka attiecīgā aplūkojamā norma, kas ietverta Civildienesta noteikumu X pielikuma 3. pantā, ir skaidri noteikta “atkāpē no [šī paša pielikuma] 1. panta pirmās daļas”.
Tādējādi VĪN, uz kuriem ir atsauce Civildienesta noteikumu X pielikuma 3. pantā un kas skar īslaicīgi darbā Savienībā pārcelto ierēdņu situāciju, nevar tikt piemēroti Civildienesta noteikumu X pielikuma 1. panta pirmajā daļā paredzētajiem “īpašajiem noteikumiem un atkāpēm, ko piemēro ierēdņiem [..], kuri pilda pienākumus [ir norīkoti darbā] trešās valstīs”, un tādējādi norādīt uz VĪN, kas paredzēti šī paša 1. panta trešajā daļā. Šajos apstākļos, paredzot Civildienesta noteikumu X pielikuma 3. pantā pienākumu pieņemt VĪN šajā pantā noteiktos gadījumos, Savienības likumdevējs nav vēlējies ierobežot pienākuma pieņemt VĪN, pamatojoties uz Civildienesta noteikumu X pielikuma 1. panta trešo daļu, apjomu, to samazinot tikai līdz minētā pielikuma 3. pantā minētajam.
Turklāt EĀDD arī atzīmē, ka attiecībā uz iestādes tiesībām atgūt summas, kas izmaksātas pārbaudāmajam ierēdnim, ja tas netiek apstiprināts ierēdņa statusā, Civildienesta noteikumu X pielikuma 22. pantā ir paredzēts [“iecēlējinstitūcijas]” pienākums pieņemt to īstenojošus noteikumus, neprecizējot šo noteikumu raksturu, proti, pēc EĀDD uzskata, neprasot VĪN pieņemšanu. Tomēr, pat pieņemot, ka Savienības likumdevējs nav paredzējis pienākumu iecēlējinstitūcijai pieņemt VĪN, īstenojot Civildienesta noteikumu X pielikuma 22. pantu, kas neattiecas uz PDA, bet gan uz iespēju atgūt noteiktas summas gadījumā, ja pārbaudāmais ierēdnis netiek apstiprināts, šis apstāklis, ja šajā sakarā nav skaidru noteikumu, nevar atbrīvot iecēlējinstitūciju no VĪN pieņemšanas, lai īstenotu Civildienesta noteikumu X pielikuma 10. pantu. Turklāt atsauce uz “[iecēlējinstitūcijas] noteikumiem” Civildienesta noteikumu X pielikuma 22. pantā neliedz šiem noteikumiem būt VĪN formā Civildienesta noteikumu 110. panta izpratnē.
Fakts, ko arī pieminēja EĀDD, ka noteiktas Civildienesta noteikumu X pielikuma normas esot tik skaidras un precīzas, ka tām neesot nepieciešami VĪN, neļauj arī secināt, ka Civildienesta noteikumu X pielikuma 1. panta trešajā daļā noteiktā vispārīgā norma netiek piemērota Civildienesta noteikumu X pielikuma 10. panta noteikumiem. Šī tiesvedība skaidri izceļ Civildienesta noteikumu X pielikuma 10. panta 1. punkta interpretācijas grūtības, izslēdzot ierēdņus no PDA saņemšanas, ja tie pilda pienākumus “valstī, kurā dzīves apstākļus var uzskatīt par līdzvērtīgiem dzīves apstākļiem Savienībā”.
Visbeidzot, tas, ka X pielikuma 10. panta Civildienesta noteikumu redakcijā, kas ir grozīta ar Regulu Nr. 1023/2013, kura ir spēkā no 2014. gada 1. janvāra, ir precizēts, ka “[iecēlējinstitūcija] nosaka šā panta piemērošanas noteikumus”, neatsaucoties uz Civildienesta noteikumu 110. pantā noteiktajiem VĪN, nepierāda,
a posteriori
, Savienības likumdevēja iespējamo nodomu, pieņemot minētā panta sākotnējo, proti, 1987. gada oktobra redakciju, kas piemērojama šai lietai, nenoteikt obligātu VĪN pieņemšanu, lai īstenotu minēto pantu. Turklāt Civildienesta noteikumu, kas grozīti ar Regulu Nr. 1023/2013, X pielikuma 1. panta redakcija ir identiska tai, kas attiecas uz konkrēto lietu, un joprojām paredz pienākumu pieņemt VĪN. Turklāt atsauce uz “piemērošanas noteikumiem” jauno Civildienesta noteikumu X pielikuma 10. pantā neaizliedz, ka atbilstoši Civildienesta noteikumu 110. pantam šie noteikumi varētu tikt izdoti VĪN formā.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, EĀDD bija pienākums pieņemt Civildienesta noteikumu X pielikuma 10. panta VĪN saskaņā ar minētā pielikuma 1. panta trešo daļu.
No lietas materiāliem neizriet, ka EĀDD, attiecībā uz saviem darbiniekiem rīkojoties kā iestāde Civildienesta noteikumu izpratnē, būtu pieņēmusi VĪN, lai īstenotu Civildienesta noteikumu X pielikuma 10. pantu atbilstoši šo noteikumu 110. pantam. Iekšējās direktīvas tika pieņemtas pēc apstrīdētā lēmuma, un tātad EĀDD uz tām nevarēja lietderīgi atsaukties. Turklāt šīs iekšējās direktīvas tika pieņemtas bez iepriekšējām konsultācijām ar Civildienesta noteikumu komiteju. Tādēļ tajās nevarēja tikt veikta atsauce uz VĪN, jo tās nav pieņemtas saskaņā ar Civildienesta noteikumu 110. pantā paredzēto kārtību. Tas pats attiecas uz Komisijas 1987. gada 10. oktobra iekšējām direktīvām par PDA un papildu piemaksām, kas noteiktas Civildienesta noteikumu X pielikuma 10. pantā, kuras, kā EĀDD norādīja tiesas sēdē, pēc analoģijas ir piemērojamas tās darbiniekiem.
Tomēr ir jākonstatē, ka VĪN pieņemšanai sākotnēji bija paredzēts izveidot Personāla komiteju. Atbilstoši Civildienesta noteikumu 99. pantam EĀDD šāda komiteja bija jāizveido savā iestādē līdz 2011. gada 31. decembrim. Šādos apstākļos, lai arī kavēšanās ar Civildienesta noteikumu X pielikuma 1. panta trešās daļas pieņemšanu nebija vēlama, jāatzīmē, ka apstrīdētā lēmuma pieņemšanas laikā EĀDD attiecībā uz šīs normas piemērošanu vēl bija pārejas posmā (šajā ziņā attiecībā uz pienākumu pieņemt VĪN, lai īstenotu Civildienesta noteikumu 43. un 45. pantu, skat. spriedumus
Bernusset
/Komisija, 94/63 un 96/63,
EU:C:1964:41
, un
De Pascale
/Komisija, 97/63,
EU:C:1964:61
). Tāpēc tas, ka EĀDD to nebija izdarījis, nevar tikt uzskatīts par pamatu apstrīdētā lēmuma atcelšanai, ņemot vērā dienesta vajadzības un, it īpaši, iecēlējinstitūcijas pienākumu reizi gadā atbilstoši Civildienesta noteikumu X pielikuma 10. panta 1. punkta septītajai daļai veikt katras norīkojuma vietas PDA novērtējumu.
Turklāt jāatzīmē, ka Civildienesta noteikumu X pielikuma VĪN neesamība neatņem juridisko pamatu apstrīdētajam lēmumam, kurš tika pieņemts, pamatojoties uz minētā pielikuma 10. panta 1. punktu, konkrēti, otrās daļas noteikumiem, saskaņā ar kuriem, “ja ierēdnis strādā [ir norīkots darbā] valstī, kurā dzīves apstākļi ir uzskatāmi par līdzvērtīgiem tiem apstākļiem, kādi parasti ir [Savienībā], šādu [PDA] nepiešķir”.
Katrā ziņā prasītāji var lietderīgi izvirzīt pamatu par Civildienesta noteikumu X pielikuma VĪN neesamību tikai tad, ja apgalvotais pārkāpums viņus skar personīgi (šajā ziņā skat. ģenerāladvokāta Ž. P. Varnera [
J.–P. Warner
] secinājumus lietā
Deboeck
/Komisija, 90/74,
EU:C:1975:109
). Šajā ziņā ir jāuzsver, ka VĪN galvenais mērķis ir noteikt kritērijus, kurus iestāde ievēro, īstenojot savu rīcības brīvību, vai precizēt Civildienesta noteikumu, kuri šajā jautājumā nav skaidri un konkrēti, piemērojamību, lai tie netiktu piemēroti patvaļīgi (šajā ziņā skat. spriedumus
Ianniello
/Komisija, T‑308/04,
EU:T:2007:347
, 38. punkts, un
Behmer
/Parlaments,
EU:F:2009:103
, 47. punkts). Tā kā noteikuma neprecizitāte nav pietiekama, lai šis noteikums tiktu patvaļīgi piemērots, prasītāji ir ieinteresēti izvirzīt šādu pamatu vienīgi tad, ja EĀDD bezdarbība, nepieņemot VĪN, viņiem personīgi ir bijusi nelabvēlīga, kā rezultātā iecēlējinstitūcijai šīs lietas apstākļos viņu situācijai subjektīvi un patvaļīgi bija jāpiemēro Civildienesta noteikumu X pielikuma 10. pants.
Prasītāji nesniedz nekādu pierādījumu tam, ka VĪN neesamība būtu likusi iecēlējinstitūcijai attiecībā uz tiem patvaļīgi piemērot Civildienesta noteikumu X pielikuma 10. pantu. Viņi tikai nepierādot apgalvo, ka EĀDD esot “patvaļīgi [uzskatījis], ka dzīves apstākļi [viņu norīkojuma valstīs ir] līdzvērtīgi” parastajiem dzīves apstākļiem Savienībā, un ka viņiem “nav jāpierāda tas, ka [attiecīgie] noteikumi ir neskaidri un neprecīzi”. It īpaši ar to, ka iecēlējinstitūcija neizmantoja Civildienesta noteikumu X pielikuma 10. panta 1. punkta ceturtajā daļā noteiktos rādītājus, lai noteiktu PDA apmēru atkarībā no norīkojuma vietas, nav pietiekami, lai pierādītu, ka iecēlējinstitūcija ir “patvaļīgi uzskaitījusi norīkojuma vietas, kurās dzīves apstākļus var uzskatīt par līdzvērtīgiem [parastajiem] dzīves apstākļiem Savienībā”. Turklāt no lietas materiāliem izriet, ka iecēlējinstitūcija nevis “nav izmantojusi nevienu kritēriju”, bet tā ir noteikusi atbilstošus kritērijus, pēc kuriem tā var novērtēt dzīves apstākļu līdzvērtību. Tādējādi iecēlējinstitūcija apstrīdētajā lēmumā ir protokolējusi izmantoto metodi, norādot, ka ikgadējais PDA novērtējums ietver “dzīves apstākļu, kas prevalē norīkojuma vietās, analīzi, lai noteiktu, vai tie ir vai saglabājas līdzvērtīgi parastajiem dzīves apstākļiem Savienībā”, piebilstot, ka “vajadzības gadījumā, balstoties uz šo pārbaudi, iecēlējinstitūcija izlemj, ka [PDA] nav jāpiešķir”, turklāt arī precizējot, ka ir “jāņem vērā Eiropas Savienības kompetento dienestu veiktās analīzes, Apvienoto Nāciju [organizācijas] veiktā analīze “Hardship allowance” [“pabalsti par sarežģītām misijām”] un cita dienestam pieejamā informācija”. Ir arī norādīti kritēriji, kurus iecēlējinstitūcija izmantoja gan EĀDD aizstāvības rakstā, gan atbildēs uz prasītāju prasījumiem, proti, kritēriji, kuru ņemšana vērā prasītāju individuālās situācijas novērtējumā nav apstrīdēta. Lai arī prasītāji apgalvo, ka šādi paskaidrota metodoloģija nav pietiekami precīza, viņi nepierāda, kādēļ konkrēti tā būtu neprecīza, nedz katrā ziņā arī to, ka šāda neprecizitāte būtu likusi iecēlējinstitūcijai rīkoties patvaļīgi attiecībā uz darbiniekiem, kas norīkoti darbā citās vietās.
Pakārtoti prasītāji apgalvo, ka gadījumā, ja šādi VĪN pastāvētu, EĀDD tomēr būtu pārkāpis pārskatāmības principu, jo tas nav iepazīstinājis ar tiem darbinieku pārstāvjus un Personāla komiteju. Tomēr, tā kā no lietas materiāliem, kā jau ticis minēts, neizriet, ka prasītāju izvirzītais pieņēmums būtu pierādīts, šis pamats ir jānoraida.
Visbeidzot, tas, ka Regulas Nr. 1023/2013 stāšanās spēkā padarītu vēl jo vairāk nepieciešamu šādu paziņojumu, jo atsauce uz “izsvēršanas kritēriju” vairs neparādās Civildienesta noteikumu X pielikuma 10. panta redakcijā, kas grozīta ar šo regulu, neietekmē apstrīdētā lēmuma likumību, kurš nav pieņemts atbilstoši minētajai regulai.
Ņemot vērā iepriekš minēto, tas, ka Civildienesta noteikumu X pielikuma VĪN nav noteikti, nevar likt atzīt apstrīdēto lēmumu par spēkā neesošu un attiecīgi pirmais pamats ir jānoraida.
Par otro pamatu, kas ir balstīts uz nepietiekamu pamatojumu
Prasītāji apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā nav ņemts vērā Civildienesta noteikumu 25. pantā noteiktais pienākums norādīt pamatojumu nelabvēlīgiem lēmumiem. Apstrīdētajā lēmumā faktiski ir tikai noteikts mērķis atjaunināt sarakstu, nesniedzot nekādu pamatojumu, ne arī paskaidrojumu, it īpaši attiecībā uz izmantoto metodoloģiju, lai atbalstītu apgalvojumu par šādu nepieciešamību. It īpaši vienkārša atsauce iekšējā ziņojumā, kā arī atbildēs uz sūdzībām uz likmi, ko saviem darbiniekiem izmanto Apvienoto Nāciju Organizācija (ANO), vai uz Apvienoto Nāciju Attīstības Programmas (ANO AP) tautas attīstības rādītāju, vai arī uz likmēm, ko Amerikas Savienotās Valstis izmanto savam diplomātiskajam personālam, neļaujot saprast izmantoto metodoloģiju.
EĀDD lūdz noraidīt šo pamatu.
Šajā sakarā jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pienākuma norādīt pamatojumu apjoms ir atkarīgs no attiecīgā tiesību akta veida un ka, ja, kā šajā lietā, runa ir par vispārpiemērojamu aktu, pamatojumā var tikt sniegta tikai norāde, pirmkārt, par vispārīgo situāciju, kas bijusi pamatā tā pieņemšanai, un, otrkārt, par vispārīgiem mērķiem, ko ar to tiek piedāvāts sasniegt (spriedumi Apvienotā Karaliste/Padome, C‑150/94,
EU:C:1998:547
, 25. un 26. punkts; Luksemburga/Parlaments un Padome, C‑168/98,
EU:C:2000:598
, 62. punkts;
Kik
/ITSB, C‑361/01 P,
EU:C:2003:434
, 102. punkts, un Spānija/Padome, C‑342/03,
EU:C:2005:151
, 55. punkts; par regulējumu attiecībā uz ierēdņu atalgojumu skat. arī spriedumus
Abrias
u.c./Komisija, 3/83,
EU:C:1985:283
, 30. un 31. punkts, un
Rijnoudt
un
Hocken
/Komisija, T‑97/92 un T‑111/92,
EU:T:1994:69
, 49. un nākamie punkti).
Turklāt Savienības tiesa vairākkārt ir nospriedusi, ka, ja vispārpiemērojams akts izceļ iestādes nospraustā mērķa būtību, būtu pārmērīgi prasīt īpašu pamatojumu dažādām tehniska rakstura izvēlēm (skat. it īpaši spriedumu Spānija/Padome, C‑284/94,
EU:C:1998:548
, 30. punkts), piemēram, ierēdņu atalgojuma aprēķina kārtības tehniskos aspektus (spriedums
Abello
u.c./Komisija, T‑544/93 un T‑566/93,
EU:T:1995:202
, 89. punkts).
Visbeidzot, neatkarīgi no attiecīgā akta rakstura nav nepieciešams, lai pamatojumā būtu norādīti visi fakti un attiecīgie tiesību akti, ciktāl pamatojums ir jāvērtē, ņemot vērā ne tikai tā tekstu, bet arī kontekstu, kā arī visas tiesību normas, kas regulē attiecīgo normu (spriedums Nīderlande/Komisija, C‑26/00,
EU:C:2005:450
, 113. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā apstrīdētā lēmuma pamatojums skar Civildienesta noteikumu X pielikuma 10. pantu. Tajā ir norādīts, ka PDA pārskatīšana notiek reizi gadā un aptver visas norīkojuma vietas, lai ņemtu vērā apstākļu maiņu. Tajā ir precizēts, ka šāda pārskatīšana ietver dzīves apstākļu norīkojuma vietās analīzi, lai noteiktu, vai tie ir vai saglabājas līdzvērtīgi parastajiem dzīves apstākļiem Savienībā. Tajā ir norādīts, ka vajadzības gadījumā, pamatojoties uz šo pārbaudi, iecēlējinstitūcija izlems, ka PDA vispār netiek piešķirta. Tajā turklāt ir precizēts, ka jāņem vērā Savienības kompetento dienestu veiktās analīzes, pabalstu sistēmas likmes attiecībā uz sarežģītām ANO misijām un EĀDD tehniskās grupas 2012. gada 5. un 19. oktobra ieteikumi par PDA pārskatīšanu. Visbeidzot, lēmumā ir norādīts, ka saraksts ir jāatjaunina, pievienojot tajā uzskaitītās trešās valstis. Tādējādi apstrīdētā lēmuma pamatojumā ir minēta gan vispārējā situācija, kas ir novedusi pie tā pieņemšanas, gan arī vispārējie mērķi, ko ar to vēlas sasniegt.
Turklāt ir jānorāda, ka apstrīdētais lēmums tika pieņemts pēc tam, kad par to bija notikušas konsultācijas ar Centrālās personāla komitejas nodaļu, kuras pārziņā ir jautājumi [par situācijām] ārpus Savienības. Lai gan tā apgalvoja, ka tai nav pieejas konkrētām datu bāzēm, un izsniedza negatīvu atzinumu par tai iesniegto lēmuma projektu, tomēr apstrīdētais lēmums tika pieņemts prasītājiem zināmā kontekstā, viņiem bija zināms minētās komitejas viedoklis un tādējādi tas ļāva viņiem saprast attiecībā uz viņiem piemērojamā pasākuma apmēru.
Ir arī jānorāda, ka EĀDD personāla nodaļas 2012. gada 21. decembra iekšējais paziņojums tika nosūtīts visiem darbiniekiem, kuri bija norīkoti darbā pārstāvniecībā. Šajā paziņojumā bija precizēts, ka apstrīdētais lēmums ir balstīts uz Civildienesta noteikumu X pielikuma 10. panta 1. punkta otro daļu, kura saskaņā ar šo paziņojumu “piešķir iecēlējinstitūcijai plašu rīcības brīvību, lai sastādītu sarakstu [..]”. Tajā arī bija norādīts, ka iecēlējinstitūcijas veiktā analīze balstās uz “dzīves apstākļu salīdzināšanu attiecīgajās valstīs”, uz “apstiprinājumu par ilgstošu dzīves apstākļu uzlabošanos attiecīgajās trešajās valstīs”, uz “salīdzinājumu ar [ANO] likmēm [saviem] darbiniekiem, kā arī [ANO AP un tautas attīstības rādītāja]” likmēm.
Visbeidzot, apstrīdētā lēmuma pamatojumu iecēlējinstitūcija ir izklāstījusi atbildēs uz sūdzībām, kurās tā tieši precizēja, ka ekonomiskās krīzes sekas Savienībā lielā mērā ir pietuvinājušas Eiropas dzīves līmeni to trešo valstu dzīves līmenim, kuras tā pievienoja sarakstam, un ka dažas no šīm valstīm jau vairākus gadus pat piedzīvo spēcīgu ekonomisko izaugsmi. Savās atbildēs uz sūdzībām iecēlējinstitūcija ir arī centusies pakāpeniski atbildēt uz katru no dažādajiem prasītāju izvirzītajiem faktu argumentiem, ļaujot tiem izvērtēt apstrīdētā lēmuma pamatotību un iespēju iesniegt prasību Civildienesta tiesā.
Šādos apstākļos Civildienesta tiesa uzskata, ka saskaņā ar judikatūrā noteiktajiem principiem apstrīdētā lēmuma pamatojums, lai gan īss, ir pietiekams (šajā ziņā skat. spriedumus
Di Marzio
un
Lebedef
/Komisija, T‑98/92 un T‑99/92,
EU:T:1994:70
, 80. un 81. punkts, un
Chassagne
/Komisija, F‑43/05,
EU:F:2007:14
, 108. punkts).
Šis secinājums nevar tikt atspēkots ar apstākli, ka Personāla komiteja nevarēja piekļūt “atsauces dokumentiem” vai noteiktām “datu bāzēm”, kā arī “aptauju lapām”. Lai gan konsultācijas ar šo komiteju ir Civildienesta noteikumos noteikts pienākums, prasītāji nav ne pierādījuši, ne arī apgalvojuši, ka dokumentu, uz kuriem viņi atsaucas un ko viņi arī neprecizē, nodošana darbinieku pārstāvjiem varētu būt iepriekšēja formalitāte, kas iecēlējinstitūcijai jāveic, pieņemot apstrīdēto lēmumu (šajā ziņā skat. spriedumu
Dalmasso
/Komisija, F‑112/11,
EU:F:2013:43
, 29. punkts).
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, otrais prasības pamats ir jānoraida.
Par trešo pamatu, kas ir balstīts uz Civildienesta noteikumu X pielikuma 10. panta 1. punkta neievērošanu, acīmredzamu kļūdu vērtējumā un samērīguma principa pārkāpumu
Trešais pamats ir sadalīts trīs daļās, kas balstītas, pirmkārt, uz pieļauto kļūdu tiesību piemērošanā, otrkārt, uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā [un], visbeidzot, treškārt, uz samērīguma principa pārkāpumu.
Vispirms, runājot par trešā pamata pirmo daļu, prasītāji apgalvo, ka iecēlējinstitūcija apstrīdētajā lēmumā esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, jo, sastādot sarakstu, tā nav piemērojusi Civildienesta noteikumu X pielikuma 1. panta 1. punkta ceturtajā daļā noteiktos piecus rādītājus. Iecēlējinstitūcija esot patvaļīgi sastādījusi sarakstu, neņemot vērā attiecīgos rādītājus, lai noteiktu citās dienesta vietās izmaksājamo PDA apmēru. Kritēriju neesamība iecēlējinstitūcijai sniedzot pārāk plašu novērtējuma brīvību un tādējādi esot pretrunā pārskatāmības principam. Lai noteiktu dzīves apstākļu līdzvērtību, neesot jēgas atsaukties uz “Eiropas Savienības [..] dienestu veiktajām analīzēm”, uz “[“pabalstu par sarežģītām ANO misijām”] likmēm”, vai arī ANO AP vai arī Amerikas Savienoto Valstu sistēmas likmēm. Iecēlējinstitūcijai turpretim esot bijušas jāņem vērā atbildes uz pārstāvniecībās veiktajām aptaujām par dzīves apstākļiem. Visbeidzot, tā būtu varējusi, pretēji tās apgalvotajam, ņemt vērā režīmu, ko dalībvalstis piemēro savam diplomātiskajam personālam, kas ir amatā ārvalstīs.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka, ņemot vērā Civildienesta noteikumu X pielikuma īpašo un izņēmuma raksturu, tas ir jāinterpretē šauri (rīkojums
Marcuccio
/Komisija, C‑617/11 P,
EU:C:2013:657
, 31. punkts).
Turklāt ir jānorāda, ka, lai gan Civildienesta noteikumu X pielikuma 10. panta 1. punkta ceturtajā daļā ir izsmeļoši uzskaitīti visi rādītāji, lai noteiktu PDA vērtību, kas izmaksājama tajās dienesta valstīs, kurās dzīves apstākļi nav uzskatāmi par līdzvērtīgiem parastajiem dzīves apstākļiem Savienībā, Savienības likumdevējs tomēr nav noteicis nevienu kritēriju, pēc kura varētu noteikt dzīves apstākļu starp Savienības valstīm un trešajām valstīm līdzvērtību. Turklāt, kā ir minēts šā sprieduma 31. punktā, apstrīdētā lēmuma pieņemšanas dienā EĀDD bija pārejas posmā, kas varētu ticami izskaidrot VĪN neesamību, kurus tas varētu ievērot, tā īstenojot savu novērtējuma brīvību Civildienesta noteikumu X pielikuma 10. panta piemērošanā.
Tomēr ir lietderīgi atzīt, ka, nenosakot nekādus kritērijus dzīves apstākļu līdzvērtības noteikšanai starp Savienības [dalīb]valstīm un trešajām valstīm, Savienības likumdevējs iecēlējinstitūcijai VĪN ietvaros, kas tai ir vēlāk jāpieņem, ir paredzējis plašu novērtējuma brīvību. Šādos apstākļos Civildienesta tiesa uzskata, ka apstrīdētā lēmuma pieņemšanas dienā EĀDD, lai veiktu šīs līdzvērtības izvērtējumu, nepieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā un nepārkāpjot savu novērtējuma brīvību, varēja ņemt vērā arī citus kritērijus, ne tikai tos rādītājus, kas skaidri uzskaitīti Civildienesta noteikumu X pielikuma 10. panta 1. punkta ceturtajā daļā.
Tādējādi iecēlējinstitūcijai, pretēji tam, ko apgalvo prasītāji, nebija saistoši un to neierobežoja Civildienesta noteikumu X pielikuma 10. panta 1. punktā noteiktie rādītāji dzīves apstākļu izvērtēšanai un to atbilstības starp Savienības [dalīb]valstīm un trešajām valstīm noteikšanai. Lai gan prasītāji arī apgalvo, ka iecēlējinstitūcijai, izvērtējot dzīves apstākļu līdzvērtību, bija jāņem vērā dalībvalstu veiktais novērtējums attiecībā uz to diplomātisko personālu, viņi nesniedz nekādu norādi uz tiesību normām, kas varētu pamatot šādus argumentus. Šādos apstākļos, ņemot vērā jautājuma sarežģītību un iecēlējinstitūcijas plašo novērtējuma brīvību, tā varēja ņemt vērā, kā tas arī tika darīts, rādītājus un datus par ekonomiskās attīstības līmeni attiecīgajās valstīs, kā arī konkrētu starptautisku organizāciju vai valstu veiktu novērtējumu, piemēram, ANO AP ietvaros veikto novērtējumu, lai noteiktu saviem darbiniekiem piešķiramā atalgojuma elementus, vai arī Amerikas Savienoto Valstu veikto novērtējumu savam diplomātiskajam personālam, kas norīkots darbā ārvalstīs.
Ņemot vērā lietas materiālus, šo datu un aprakstītās metodes izmantošana, kurā tiek dota priekšroka globālai ekonomiskai pieejai un ņemts vērā citu starptautisku organizāciju vai noteiktu valstu veiktais vērtējums savam diplomātiskajam dienestam, lai noteiktu dzīves līmeņa vienlīdzību starp Savienības [dalīb]valstīm un trešajām valstīm, nešķiet esam pretrunā Civildienesta noteikumu X pielikuma 10. panta 1. punktam.
Šis secinājums nevar tikt atspēkots ar faktu, kas turklāt nav pierādīts, ka metode, kas tikusi izmantota, nosakot dzīves apstākļu līdzvērtību, būtu bijusi atšķirīga no iepriekš izmantotās, jo – kā norādīts jau iepriekš – izmantotā metode iekļaujas iecēlējinstitūcijas novērtējuma brīvības robežās un nekādi reglamentējoši noteikumi tai nenosaka pienākumu šo metodi saglabāt nemainīgu.
Visbeidzot, piekrist, kā to sagaida prasītāji, ka dzīves apstākļu līdzvērtības pārskatīšana bija jāveic saskaņā ar rādītājiem un metodi, kas tiek izmantoti, lai novērtētu PDA apjomu, nozīmētu gadu no gada garantēt, pat tad, ja dzīves apstākļi tiktu uzskatīti par līdzvērtīgiem, PDA ar minimālo likmi 10 % apmērā izmaksu attiecīgajiem darbiniekiem, kas atbilstu pieņēmumam, ka visi rādītāji būtu novērtēti ar “0”. Šāda pieeja būtu acīmredzami pretrunā Savienības likumdevēja gribai, kurš vēlējās atcelt PDA izmaksu darbiniekiem, kas ir norīkoti darbā trešās valstīs ar parastajiem dzīves apstākļiem Savienībā līdzvērtīgiem dzīves apstākļiem.
Savukārt attiecībā uz trešā pamata otro daļu, kas balstīta uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā, vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru jomās, kurās Savienības likumdevējam ir plaša novērtējuma brīvība, tiesas īstenotā tiesiskuma pārbaude var būt tikai par to, vai ar attiecīgo pasākumu nav pieļauta acīmredzama kļūda vai pilnvaru nepareiza izmantošana un vai attiecīgā iestāde nav acīmredzami pārsniegusi savas novērtējuma brīvības robežas (spriedumi
Jippes
u.c., C‑189/01,
EU:C:2001:420
, 80. punkts un tajā minētā judikatūra; Spānija/Padome, C‑310/04,
EU:C:2006:521
, 96. punkts;
Busacca
u.c./Revīzijas palāta, T‑164/97,
EU:T:1998:233
, 48. punkts, un
Chassagne
/Komisija,
EU:F:2007:14
, 56. punkts).
Turklāt ir jāuzsver, ka tāpat saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, pirmkārt, uz administratīvo aktu attiecas likumības prezumpcija un, otrkārt, pierādīšanas pienākums principā ir tam, kurš apgalvo nelikumības esamību, līdz ar to prasītājiem ir pienākums iesniegt vismaz pietiekami precīzas, objektīvas un atbilstošas norādes, lai apliecinātu to faktu patiesumu un ticamību, ar kuriem pamatoti to apgalvojumi (spriedums
Wiame
/Komisija, F‑15/08,
EU:F:2010:7
, 21. punkts un tajā minētā judikatūra).
Ņemot vērā iepriekš atgādinātos tiesu prakses principus, ir jāpārbauda prasītāju sniegtā informācija par katru attiecīgo norīkojuma valsti, lai pamatotu trešā pamata otro daļu, kas balstīta uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā.
Prasītāji būtībā apgalvo, ka pieci rādītāji, kas paredzēti Civildienesta noteikumu X pielikuma 10. pantā PDA apmēra noteikšanai, attiecīgajās valstīs atsauces periodā nav uzlabojušies un dažās no tām tie pat esot ievērojami pasliktinājušies. Tā tas esot attiecībā uz klimatu, piemēram, Japānā – kur pieaudzis zemestrīču vai viesuļvētru risks, Malaizijā, Honkongā vai Singapūrā – kur pieaudzis gaisa piesārņojumus, vai arī Argentīnā – kur vērojami paaugstināti plūdu draudi. Pēdējā valstī sanitārie apstākļi, ņemot vērā tropu drudža epidēmiju, vai drošības apstākļi, ņemot vērā tajā novēroto augsto noziedzības līmeni, arī esot ievērojami pasliktinājušies. Prasītāji savu argumentu atbalstam pievieno preses rakstus, rakstus no tīmekļa vietnēm, Pasaules Veselības organizācijas pētījumus par gaisa kvalitāti Honkongā vai Čīlē, kā arī delegācijās aizpildīto aptaujas lapu rezultātus. Prasītāji tādējādi uzskata, ka iecēlējinstitūcija, atceļot divus punktus, ko tā bija piešķīrusi iepriekšējā gadā saistībā ar klimatiskajiem apstākļiem, lai togad noteiktu PDA 15 % apmērā no atsauces vērtības Japānā, Honkongā, Čīlē, Taivānā, Malaizijā un Singapūrā, un atceļot divus punktus, kas arī tikuši piešķirti iepriekšējā gadā sakarā ar drošību, lai noteiktu PDA apjomu Argentīnā, ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu dzīves apstākļu šajās trešajās valstīs novērtējumā un tādējādi kļūdaini uzskatījusi, ka tie ir kļuvuši līdzvērtīgi dzīves apstākļiem, kas parasti konstatēti Savienībā.
Civildienesta tiesa tomēr uzskata, ka šādi apsvērumi neietekmē šīs lietas iznākumu, jo, kā tas jau ticis minēts, iecēlējinstitūcija, lai pamatotu savu novērtējumu par dzīves apstākļu līdzvērtību, nav atsaukusies uz Civildienesta noteikumu X pielikuma 10. panta 1. punkta ceturtajā daļā noteiktajiem rādītājiem. Lai gan atbildēs uz sūdzībām, tostarp Malaizijā darbā norīkotajiem prasītājiem sniegtajās, iecēlējinstitūcija ir atspēkojusi prasītāju argumentu par iepriekš minētajiem rādītājiem pamatotību, tā tomēr nekādā gadījumā, tikai lai pamatotos uz minētajiem rādītājiem, nav mainījusi pamatojumu: nedz iecēlējinstitūcija atbildēs uz sūdzībām, nedz arī EĀDD savā aizstāvības rakstā šajā instancē nekādi nav balstījušies uz šādiem rādītājiem, lai pabeigtu savu novērtējumu par apstākļu līdzvērtību starp Savienības valstīm un trešajām valstīm, ko prasītāji turklāt arī neapstrīd.
Pat pieņemot, ka savās atbildēs uz prasītāju argumentiem iecēlējinstitūcija būtu pieļāvusi faktu kļūdas vai acīmredzamu kļūdu vērtējumā, izsverot minētos kritērijus attiecīgajām valstīm, šāds apstāklis neietekmē apstrīdētā lēmuma likumību. Gan no uz sūdzībām sniegtajām atbildēm, gan no EĀDD savā aizstāvībā sniegtās informācijas izriet, ka iecēlējinstitūcija, lai pamatotu savu vērtējumu par dzīves apstākļu līdzvērtību starp Savienības valstīm un trešajām valstīm, pamatā ir balstījusies, kā tas jau ticis pieminēts, uz ekonomiskiem rādītājiem un datiem.
Tādējādi iecēlējinstitūcija pirmajā posmā savu vērtējumu ir balstījusi uz attīstības līmeņa novērtējumu attiecīgajās norīkojuma valstīs, gan absolūtā, gan relatīvā izteiksmē, pamatojoties uz tādiem rādītājiem kā Starptautiskā Valūtas fonda rādītājs par iekšzemes kopproduktu uz vienu iedzīvotāju vai Eiropas Ekonomiskās sadarbības un attīstības organizācijas dzīves kvalitātes rādītājs.
Iecēlējinstitūcija ir atzīmējusi, ka šajā pirmajā posmā veiktā analīze pierādīja, ka finanšu krīzes iespaidā dzīves apstākļi Savienībā ir pasliktinājušies un ka savukārt dzīves apstākļi attiecīgajās norīkojuma valstīs ir jūtami uzlabojušies, reizēm esot labvēlīgāki par tiem, kas parasti tika konstatēti Savienībā. Tad, otrajā posmā, iecēlējinstitūcija ir salīdzinājusi iegūtos rezultātus ar statistikas datiem, ko sniegušas tostarp ANO un Amerikas Savienotās Valstis par saviem darbiniekiem, kas norīkoti darbā ārvalstīs sarežģītās misijās, uzskatot, ka ANO un ASV sistēmas daudzos aspektos ir ļoti līdzīgas Savienības izmantotajai sistēmai attiecībā uz tās darbiniekiem, kuri norīkoti darbā trešās valstīs. Visbeidzot, iecēlējinstitūcija ir pabeigusi savu analīzi, ņemot vērā noteiktus starptautiskos rādītājus, it īpaši Apvienoto Nāciju attīstības programmas rādītāju, ar kuru vienlaikus tiek izsvērts paredzamais dzīves ilgums, izglītības līmenis un dzīves līmenis.
Lai apstrīdētu šādu novērtējuma metodi, prasītāji būtībā tikai apgalvo, ka EĀDD izmantotie dati ir “zināmā mērā nenozīmīgi un neatbilstoši”. Viņi norāda, ka iepriekš EĀDD “nepiemērojās [ANO vai Amerikas Savienoto Valstu pabalstu par sarežģītām misijām sistēmai]” un “piešķīra [PDA] tādos gadījumos, kad [ANO] to netika darījusi”. Viņi turklāt atsaucas uz PDA tehniskās darba grupas secinājumiem par to, ka “[ANO] analīze [būtu] jāizmanto piesardzīgi, jo “[ANO] balsta [savu] vērtējumu uz situāciju visā valstī, bet [Komisija] [..] balsta [savu analīzi] uz situāciju galvaspilsētās””. Šādi neprecīzi argumenti tomēr nav pietiekami, lai pierādītu, ka iecēlējinstitūcija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu savā vērtējumā par dzīves apstākļu līdzvērtību. Visbeidzot, lai gan prasītāji savā prasības pieteikumā apgalvo, ka personāla komiteja ir norādījusi, ka Japāna un Taivāna netiek izvērtētas “[ANO pabalstu sistēmā par sarežģītām misijām]”, viņi to nepierāda.
Attiecībā uz lietas materiāliem, ņemot vērā iecēlējinstitūcijas plašo novērtējuma brīvību šajā jautājumā un to, ka prasītāji nav snieguši nekādu informāciju, ar ko varētu tikt atspēkota tās izmantotā vērtējuma metode par dzīves apstākļu līdzvērtību, Civildienesta tiesa uzskata, ka finanšu krīzes negatīvās ietekmes uz dzīves apstākļiem Savienībā kopš 2008. gada ņemšana vērā un vienlaicīga sociāli ekonomisku rādītāju uzlabošanās pēdējos gados norīkojuma valstīs varēja pamatoti likt iecēlējinstitūcijai, balstoties uz citu lielu starptautisku statistiskas sistēmu iegūto rezultātu salīdzinošo analīzi, uzskatīt, ka dzīves apstākļi attiecīgajās trešajās valstīs ir kļuvuši līdzvērtīgi parastiem dzīves apstākļiem Savienībā, nepieļaujot acīmredzamu kļūdu šā jautājuma vērtējumā.
Visbeidzot, attiecībā uz trešā pamata trešo daļu prasītāji norāda, ka apstrīdētajā lēmumā nav ņemts vērā samērīguma princips, jo radītās grūtības attiecībā uz reālo situāciju attiecīgajās valstīs bijušas nesamērīgas ar sasniedzamajiem mērķiem. Apstrīdētā lēmuma radītās sekas esot it īpaši smagas attiecībā uz darbiniekiem ar zemākām pakāpēm, kā arī uz ierēdņiem un darbiniekiem, kuriem ir lieli izdevumi ģimenes aprūpei. Lai pamatotu šo pamata daļu, prasītāji, šķiet, apgalvo, ka Civildienesta noteikumu X pielikuma 10. panta normās, ja visi rādītāji tiek novērtēti ar nulli, ir paredzēts PDA 10 % apmērā no bāzes summas. Šāds arguments nekādā gadījumā nav pieņemams, jo Civildienesta noteikumu X pielikuma 10. pantā ir paredzēts, ka kādu rādītāju var novērtēt ar nulli, “ja apstākļi ir normāli, bet tos nevar pielīdzināt tiem apstākļiem, kādi parasti ir [Savienībā]”, un līdz ar to tie ir piemērojami tikai tādās situācijās, kurās dzīves apstākļi tiek uzskatīti par normāliem, nevis līdzvērtīgiem tiem, kādi parasti ir Savienībā.
Tādējādi ir jāatgādina, ka samērīguma princips prasa, lai Savienības veiktie pasākumi nepārsniegtu apmēru, kāds ir piemērots un vajadzīgs, lai sasniegtu paredzētos mērķus (skat. spriedumus
National Farmers’ Union
u.c., C‑157/96,
EU:C:1998:191
, 60. punkts, un
Verein für Konsumenteninformation
/Komisija, T‑2/03,
EU:T:2005:125
, 99. punkts).
Šajā lietā apstrīdētais lēmums tika pieņemts atbilstoši Civildienesta noteikumu X pielikuma 10. panta normām, ik gadu veicot trešās valstīs darbā norīkotiem darbiniekiem izmaksājamā PDA izvērtēšanu, lai ņemtu vērā īpašos dzīves apstākļus, kuriem tie ir pakļauti, pildot pienākumus iestāžu uzdevumā ārpus Savienības. Pēc tam, kad tika konstatēts, ka iecēlējinstitūcija šajā lietā varēja pareizi uzskatīt, ka dzīves apstākļi attiecīgajās valstīs ir līdzvērtīgi parastiem dzīves apstākļiem Savienībā un ka tādēļ nav jāņem vērā nekāds īpašs dzīves apstāklis, ar apstrīdēto lēmumu, kurā tā spēkā stāšanās laiks ir noteikts vairāk nekā gadu pēc tā pieņemšanas, lai tieši ņemtu vērā tā ietekmi uz izmaksātajiem atalgojumiem, nav pārsniegtas Civildienesta noteikumu X pielikuma 10. pantā noteiktā mērķa sasniegšanai nepieciešamās robežas.
No iepriekš minētā izriet, ka trešā pamata visas trīs daļas ir noraidītas, tādējādi trešais pamats ir jānoraida.
Par ceturto pamatu, kas ir balstīts uz pilnvaru un procesa nepareizu izmantošanu
Prasītāji apgalvo, ka apstrīdētais lēmums ticis pieņemts nevis tādēļ, ka starp Savienības valstīm un viņu norīkojuma valstīm būtu bijuši līdzvērtīgi dzīves apstākļi, bet gan lai ļautu EĀDD īstenot budžeta ietaupījumus nolūkā veicināt “ticamību Eiropas Parlamentam un nodokļu maksātāju uzticību”, kā tas ir minēts EĀDD administratīvā ģenerāldirektora 2013. gada 7. jūnija paziņojumā. Viņi norāda, ka apstrīdētais lēmums ir “politisks”, nevis administratīvs, t.i., lēmums, kurā netiek piemēroti Civildienesta noteikumu X pielikuma 10. pantā noteiktie rādītāji, kas ir vienīgie vērā ņemamie minētā lēmuma pamatojumam. Iecēlējinstitūcija tādējādi patvaļīgi esot balstījusies uz citiem kritērijiem, nevis uz tiem, kas paredzēti Civildienesta noteikumos, ar vienu mērķi – neizmaksāt PDA prasītājiem. Tā kā administrācija iepriekšējos gados neuzskatīja, ka dzīves apstākļi attiecīgajās valstīs būtu līdzvērtīgi parastiem dzīves apstākļiem Savienībā, metodes, kas tika izmantota, lai novērtētu dzīves apstākļu līdzvērtību trešajās valstīs, maiņai dalībvalstu spiediena rezultātā esot bijis mērķis tikai samazināt algu izmaksas un tas esot bijis saistīts ar Civildienesta noteikumu 2013. gada reformu.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka lēmums ir saistīts ar pilnvaru nepareizu izmantošanu, kuras viens no veidiem ir procesa nepareiza izmantošana, tikai tad, ja tas, pamatojoties uz objektīvām, nozīmīgām un saskaņotām pazīmēm, ir pieņemts, lai sasniegtu citu mērķi, nevis to, kas noteikts spēkā esošajā regulējumā (spriedumi
Lux
/Revīzijas palāta, 69/83,
EU:C:1984:225
, 30. punkts;
Pitrone
/Komisija, T‑46/89,
EU:T:1990:62
, 70. punkts, un
Angelidis
/Parlaments, F‑104/08,
EU:F:2010:23
, 89. punkts).
Katrā ziņā pietiek atgādināt iepriekš konstatēto, proti, ka apstrīdēto lēmumu, kurā tika nevis aprēķināta prasītājiem pienākošās PDA, bet atcelta tā PDA, uz ko tiem iepriekš bija tiesības, iecēlējinstitūcija likumīgi pieņēma, pamatojoties uz citiem novērtējuma elementiem, nevis tiem rādītājiem, kas noteikti Civildienesta noteikumu X pielikuma 10. panta 1. punkta ceturtajā daļā, ka iecēlējinstitūcijas veiktajā novērtējumā nebija nekādas acīmredzamas kļūdas un tas iekļāvās tās novērtējuma brīvības robežās. Tā kā šāda atcelšana bija likumīgi pamatota un atbilda iestādes likumīgam mērķim pielāgot atalgojumus atkarībā no īpašiem pienākumu izpildes apstākļiem trešajās norīkojuma valstīs, tad budžeta ietaupījumi, kas varēja tikt radīti ar šādu lēmumu, nav pilnvaru vai procesa nepareiza izmantošana.
Tikai ar to, ka EĀDD varētu iekšējā paziņojumā apstrīdēto lēmumu nosaukt par “politisku”, nevar tikt atspēkots šāds novērtējums, lai gan no attiecīgā paziņojuma neizriet, ka apstrīdētais lēmums būtu pieņemts, īstenojot citu mērķi, nevis to, kuram tas bija likumīgi paredzēts. Arī ar to, ja tas būtu pierādīts, ka iecēlējinstitūcija mainīja metodi, lai novērtētu, vai dzīves apstākļi norīkojuma trešajās valstīs bijuši līdzvērtīgi parastiem dzīves apstākļiem Savienībā, nav pietiekami, lai konstatētu, ka process ir izmantots nepareizi. Tā kā ar attiecīgajiem tiesību aktiem nav tikusi noteikta neviena procedūra, kā tas tika pieminēts, iecēlējinstitūcija varēja, kā šajā lietā, jomā, kur tai ir plaša novērtējuma brīvība, pielāgot savu novērtēšanas metodi katru gadu no jauna, ja, tā kā šajā lietā, ar šādu pieeju netiek pārkāptas tās novērtējuma brīvības robežas un tā nav pretrunā nevienai Civildienesta noteikumu normai, nedz arī kādam no Savienības tiesību principiem civildienesta jomā, uz kuru prasītāji varētu atsaukties.
Ceturtais pamats līdz ar to nevar tikt pieņemts.
Par piekto pamatu, kas ir balstīts uz kļūdu tiesību piemērošanā un kļūdu faktos
Prasītāji apgalvo, ka iecēlējinstitūcija ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, jo savās atbildēs uz sūdzībām tā ir norādījusi, ka, “ja administrācija uzskata, ka kādā valstī “dzīves apstākļus var uzskatīt par līdzvērtīgiem parastiem dzīves apstākļiem Savienībā”, ikgadējais novērtējums nav jāveic”.
Šajā sakarā ir jāatzīmē, ka šāds formulējums, kā to arī atzīst EĀDD, var radīt neskaidrības. Tomēr, kā tas izriet no aizstāvības sniegtajiem paskaidrojumiem, ar šādu norādi EĀDD nekādi nav licis ticēt, pretēji prasītāju apgalvotajam, ka atceltā PDA nekādā gadījumā nevarētu tikt piešķirta no jauna. Apstrīdētā lēmuma apsvērumos, gluži pretēji, ir precizēts, ka pārskatīšana notiek reizi gadā, ka tā “ietver dzīves apstākļu analīzi norīkojuma vietās, lai noteiktu, vai tie ir līdzvērtīgi parastiem dzīves apstākļiem Savienībā”, un ka vajadzības gadījumā iecēlējinstitūcija, pamatojoties uz šo pārbaudi, nolemj, “ka [PDA] vispār netiek piešķirta vai ka [PDA] ir (jā)atjauno”. Pretēji prasītāju apgalvotajam iecēlējinstitūcijas pieeja nekādā gadījumā nav pretrunīga. Katrā ziņā, pat ja tas būtu bijis nepareizi, prasītāju kritizētais apgalvojums nekādi neietekmē apstrīdētā lēmuma likumību, kurš turklāt ir likumīgi pamatots.
Visbeidzot, prasītāji norāda, ka iecēlējinstitūcija esot pieļāvusi faktu kļūdu, uzskatot, ka dzīves apstākļi Japānā, kā tas izriet no šajā valstī darbā norīkoto prasītāju iesniegto sūdzību noraidījuma pamatojuma, ilgākā laika posmā ir uzlabojušies, vienlaikus norādot, ka Japāna var “nepieredzēt uzlabošanos absolūtā izteiksmē”. Kā to pamatoti atzīmē EĀDD, šāda motivācija neatklāj nedz faktu kļūdu, nedz pretrunu, jo ekonomiskā situācija var nebūt uzlabojusies absolūtos skaitļos, bet var būt relatīvi uzlabojusies salīdzinājumā ar citām valstīm, šajā lietā – salīdzinājumā ar Savienības valstīm, kurās tajā pašā pārskata periodā dzīves apstākļi ir pasliktinājušies.
Tādējādi piektais pamats ir jānoraida.
Par sesto pamatu, kas ir balstīts uz tiesiskās paļāvības principa pārkāpumu
Prasītāji norāda, ka EĀDD, negrozot PDA, kas tiek piešķirta darbiniekiem, kuri ir norīkoti darbā trešās valstīs, nepiešķirot vairs tiesības uz PDA vismaz no 2007. gada un to darot, neraugoties uz ekonomisko krīzi, ir radījis likumīgas cerības par tās saglabāšanu, vēl jo vairāk tāpēc, ka situācija attiecīgajās valstīs ir pasliktinājusies, konkrēti ņemot vērā Fukušimas atomelektrostacijas avāriju Japānā, slikto gaisu kvalitāti Čīlē vai Ķīnā, sliktos sanitāros apstākļus Singapūrā vai arī paaugstināto noziedzības līmeni Argentīnā.
EĀDD lūdz noraidīt [šo] pamatu.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka tiesības pieprasīt tiesiskās paļāvības aizsardzību attiecas uz katru indivīdu, kas ir situācijā, no kuras izriet, ka administrācija viņam ir radījusi pamatotas cerības, sniedzot viņam precīzus solījumus, kas ietverti skaidras, beznosacījumu un atbilstošas informācijas formā, kuras avots ir pilnvarots un uzticams (skat., piemēram, spriedumu
Centeno Mediavilla
u.c./Komisija, T‑58/05,
EU:T:2007:218
, 96. punkts).
Šajā lietā un katrā ziņā tas, ka PDA ir palikusi nemainīga vairākus gadus, nav pietiekams iemesls, lai prasītāji varētu atsaukties uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu, jo noteikumos, kuros noteikta PDA piešķiršana, skaidri ir paredzēts, ka tā ir jānovērtē reizi gadā un tādējādi tā var tikt grozīta gadu pēc gada vai pat atcelta. Prasītāji nevar šādos apstākļos nopietni apgalvot, ka administrācija, negrozot PDA kopš ekonomiskās krīzes sākuma, tiem būtu sniegusi precīzus un beznosacījuma solījumus par viņu tiesībām uz PDA.
Turklāt, kā tika norādīts šā sprieduma 71. punktā, iecēlējinstitūcija ir paredzējusi atlikt apstrīdētā lēmuma piemērošanu, tādējādi nodrošinot vienmērīgu pāreju laikā no iepriekšējās uz jauno situāciju, lai pietiekami aizsargātu prasītāju cerības par noteiktas tiesiskās situācijas uzturēšanu.
Tādējādi sestais pamats arī ir jānoraida.
No iepriekš minētā izriet, ka prasījumi par atcelšanu nav apmierināmi.
Par prasījumiem izdot rīkojumu
Jāatgādina, ka Savienības tiesas kompetencē, pārbaudot likumību atbilstoši Civildienesta noteikumu 91. pantam, nav izdot rīkojumus administrācijai (spriedums
Di Marzio
/Komisija, T‑14/03,
EU:T:2004:59
, 63. punkts). No tā izriet, ka prasījumi, ar kuriem prasītāji lūdz Civildienesta tiesai piespriest samaksāt pēc viņu uzskata viņiem pienākošos PDA, var vienīgi tikt noraidīti kā nepieņemami.
No visa iepriekš izklāstītā izriet, ka šī prasība ir jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 1. punktam, ievērojot citas šī reglamenta II sadaļas 8. nodaļas tiesību normas, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Saskaņā ar šī panta 2. punktu, ja to prasa taisnīgums, Civildienesta tiesa var nolemt, ka lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus tikai daļēji, vai pat vispār atbrīvot to no šā pienākuma. Turklāt, ja nav prasījumu par tiesāšanās izdevumiem, atbilstoši Reglamenta 89. panta 3. punktam katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus.
No šajā spriedumā izklāstītā pamatojuma izriet, ka prasītājiem šis spriedums ir nelabvēlīgs. Tomēr EĀDD savos prasījumos skaidri nav lūdzis, lai prasītājiem tiktu piespriests atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, bet tikai lūdzis Civildienesta tiesu lemt par tiesāšanās izdevumiem. Tā kā lietas apstākļi nepamato Reglamenta 87. panta 2. punkta piemērošanu, prasītājiem un EĀDD ir jāsedz savi tiesāšanās izdevumi pašiem.

Ar šādu pamatojumu
CIVILDIENESTA TIESA (trešā palāta)
nospriež:

1)
prasību noraidīt;

2)
B. Julien-Malvy
un citi prasītāji, kuru uzvārdi ir minēti pielikumā, sedz savus tiesāšanās izdevumus paši;

3)
Eiropas Ārējās darbības dienests pats sedz savus tiesāšanās izdevumus.

Van Raepenbusch
Perillo
Svenningsen
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2014. gada 25. septembrī.
Sekretāre
W. Hakenberg
Priekšsēdētājs
S. Van Raepenbusch
PIELIKUMS
Ņemot vērā lielo dalībnieku skaitu šajā lietā, viņu uzvārdi nav atkārtoti šajā pielikumā.
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.