CELEX: 62012CJ0492
Isikute vaba liikumine
Asutamisvabadus
Teenuste osutamise vabadus
Direktiiv 2005/36/EÜ
Kutsekvalifikatsiooni tunnustamine
Hambaarsti kutseala
Kutseala spetsiifika ja eristamine arsti kutsealast
Ühine koolitus

Eelotsusetaotlus puudutab küsimust, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. septembri 2005. aasta direktiivi 2005/36/EÜ kutsekvalifikatsioonide tunnustamise kohta (
ELT L 255, lk 22
), muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. oktoobri 2008. aasta määrusega (EÜ) nr 1137/2008 (
ELT L 311, lk 1
) (edaspidi „direktiiv 2005/36”).
Taotlus esitati ühelt poolt Conseil national de l’ordre des médecins (arstide liit; edaspidi „CNOM”) ning teiselt poolt esiteks ministre de l’Enseignement supérieur et de la Recherche (kõrgharidus- ja teadusuuringute minister) ja teiseks ministre des Affaires sociales et de la Santé (sotsiaal- ja tervishoiuminister) vahelises vaidluses, millest menetlusse astujana võttis osa Conseil national de l’ordre des chirurgiens-dentistes (kirurg-hambaarstide liit) ja mille ese on 31. märtsi 2011. aasta määruse (kvalifikatsioonikoolituste loetelu ja hambaarstidiplomite väljastamise korra kinnitamise kohta (
Journal Officiel de la République Française
(edaspidi „
JORF
”), 19.4.2011, lk 6854), edaspidi „vaidlusalune määrus”) seaduslikkus.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiiviga 2005/36 tunnistati kehtetuks nõukogu 25. juuli 1978. aasta direktiiv 78/686/EMÜ, mis käsitleb hambaarstide diplomite, tunnistuste ja muude kvalifikatsiooni tõendavate dokumentide vastastikust tunnustamist ja mis sisaldab meetmeid asutamisõiguse ja teenuste osutamise vabaduse tulemusliku rakendamise hõlbustamiseks (
EÜT L 233, lk 1
; ELT eriväljaanne 06/01, lk 67), nõukogu 25. juuli 1978. aasta direktiiv 78/687/EMÜ hambaarstide tegevust käsitlevate õigus- ja haldusnormide ühtlustamise kohta (
EÜT L 233, lk 10
; ELT eriväljaanne 06/01, lk 76) ning nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiiv 93/16/EMÜ arstide vaba liikumise hõlbustamise ning nende diplomite, tunnistuste ja muude kvalifikatsiooni tõendavate dokumentide vastastikuse tunnustamise kohta (
EÜT L 165, lk 1
; ELT eriväljaanne 06/02, lk 86).
Direktiivi 2005/36 põhjenduses 22 on ette nähtud:
„Kõik liikmesriigid peaksid tunnustama hambaarsti arstist eraldi kutsena sõltumata sellest, kas hambaarst on spetsialiseerunud erihambaarst. Liikmesriigid peaksid tagama, et hambaarstide väljaõpe annab neile hammaste, suu, lõualuude ja kaasnevate kudede anomaaliate ja haiguste ennetamiseks, diagnoosimiseks ja raviks vajalikud oskused. Hambaarsti kutsetegevust teostavad käesoleva direktiiviga sätestatud hambaarsti kvalifikatsiooni omavad isikud.”
Selle direktiivi artiklis 21, mis käsitleb automaatse tunnustamise põhimõtet, on sätestatud:
„1.   Iga liikmesriik tunnustab kvalifikatsiooni tõendavaid dokumente, mis võimaldavad asuda tegutsema V lisas vastavalt punktis 5.1.1, 5.1.2, 5.2.2, 5.3.2, 5.3.3, 5.4.2, 5.6.2 ja 5.7.1 loetletud üldarsti ja eriarsti, üldõe, hambaarsti, erihambaarsti, veterinaararsti, proviisori ja arhitekti kutsealadel ja mis vastavad artiklites 24, 25, 31, 34, 35, 38, 44 ja 46 vastavalt sätestatud koolituse miinimumnõuetele, ning võrdsustab kutsealadel tegutsema hakkamiseks ja tegutsemiseks sellised dokumendid oma territooriumil väljastatud kvalifikatsiooni tõendavate dokumentidega.
[…]
7.   Liikmesriik teatab komisjonile õigus- ja haldusnormid, mida ta võtab vastu käesoleva peatükiga reguleeritud valdkonnas kvalifikatsiooni tõendavate dokumentide väljaandmise reguleerimiseks. […]
Komisjon avaldab asjakohase teatise Euroopa Liidu Teatajas, märkides ära liikmesriikide vastuvõetud kvalifikatsiooni tõendavate dokumentide nimetused ja vajadusel kvalifikatsiooni tõendava dokumendi väljaandnud organi nime, kaasnevad tunnistused ja V lisa punktides 5.1.1, 5.1.2, 5.1.3, 5.1.4, 5.2.2, 5.3.2, 5.3.3, 5.4.2, 5.5.2, 5.6.2 ja 5.7.1 vastavalt nimetatud asjakohased kutsenimetused.”
Nimetatud direktiivi artikli 24, mis käsitleb üldarsti õpet, lõikes 2 on ette nähtud:
„Üldarsti õpe hõlmab kokku vähemalt kuueaastast õpet või 5500 tunnist teoreetilist ja praktilist koolitust, mida korraldatakse kas ülikooli poolt või viimase järelevalve all.
[…]”.
Direktiivi 2005/36 eriarsti õpet puudutav artikkel 25 on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Eriarsti õppesse pääs sõltub artiklis 24 sätestatud koolitusprogrammi osana kuueaastase õppetsükli läbimisest ja selle kinnitamisest, mille käigus koolitatav omandab asjakohased üldmeditsiiniteadmised.
2.   Eriarsti õpe hõlmab teoreetilist ja praktilist koolitust kas ülikoolis või arstiõpet andvas haiglas või vajadusel pädevate ametiasutuste või organite heaks kiidetud meditsiinilise abi asutuses.
Liikmesriigid tagavad, et V lisa punktis 5.1.3 nimetatud eriarsti õppe minimaalne kestus ei ole selles punktis sätestatud kestusest lühem. Koolitus peab toimuma pädevate ametiasutuste või organite järelevalve all. See peab sisaldama eriarstiks koolitatava isiklikku osalemist kõnealuste teenustega kaasnevates tegevustes ja kohustustes.
[…]
4.   Liikmesriigid muudavad eriarsti õppe läbimise tõendamise sõltuvaks V lisa punktis 5.1.1 nimetatud üldarsti õppe läbimise tõendatusest.
[…]”.
Direktiivi 2005/36 hambaarsti põhiõpet käsitlevas artiklis 34 on sätestatud:
„1.   Hambaarsti põhiõppesse lubamine eeldab diplomi või tunnistuse olemasolu, mis võimaldab alustada liikmesriigis kõnealuseid õpinguid ülikoolis või sellega võrdväärseks tunnistatud tasemel kõrgharidust andvas asutuses.
2.   Hambaarsti põhiõpe hõlmab kokku vähemalt viieaastast täisajaga teoreetilist ja praktilist õppetööd, mis sisaldab vähemalt V lisa punktis 5.3.1 kirjeldatud õppekava ja mis toimub ülikoolis, sellega võrdväärseks tunnistatud tasemel kõrgharidust andvas asutuses või ülikooli järelevalve all.
[…]
3.   Hambaarsti põhiõpe annab kindluse, et kõnealune isik on omandanud järgmised teadmised ja oskused:
a)
piisavad teadmised hambaarstitöö aluseks olevate teadusalade kohta ja teaduslike meetodite, sealhulgas bioloogiliste funktsioonide hindamispõhimõtete, teaduslikult tõestatud faktide hindamise ja andmete analüüsi hea mõistmine;
b)
terve ja haige inimese ehituse, füsioloogia ja käitumise, samuti inimese tervisliku seisundi ja füüsilise ning sotsiaalse keskkonna vahelise seose piisav mõistmine, niivõrd kui need faktorid mõjutavad hambaarstitööd;
c)
nii tervete kui haigete hammaste, suu, lõualuude ja kaasnevate kudede struktuuri ja funktsiooni, samuti nende ja patsiendi tervisliku seisundi ja füüsilise ning sotsiaalse heaolu vahelise seose piisav tundmine;
d)
hambaarstile hammaste, suu, lõualuude ja kaasnevate kudede anomaaliatest, kahjustustest ja haigustest, samuti ennetavast, diagnostilisest ja terapeutilisest hambaarstitööst täielikku pilti andvate kliiniliste distsipliinide ja meetodite piisav tundmine;
e)
nõuetekohane kliinilise töö kogemus asjakohase järelevalve all.
See koolitus peab talle andma hammaste, suu, lõualuude ja kaasnevate kudede anomaaliate ja haiguste ennetamise, diagnoosimise ning ravimise läbiviimiseks vajalikud oskused.”
Selle direktiivi artiklis 35, mis käsitleb hambaarsti eriõpet, on ette nähtud:
„1.   Hambaarsti eriõppesse lubamine eeldab artiklis 34 sätestatud koolituse raames viieaastase teoreetilise ja praktilise väljaõppe läbimist ja sellekohast kinnitust või [omandatud õigusi käsitlevates] artiklites 23 ja 37 nimetatud dokumentide omamist.
[…]
3.   Liikmesriigid muudavad hambaarsti eriõpet tõendava dokumendi väljaandmise sõltuvaks V lisa punktis 5.3.2 nimetatud hambaarsti põhiõpet tõendava dokumendi omamisest.”
Nimetatud direktiivi artikliga 36 on hambaarsti kutsetegevus reguleeritud järgmisel viisil:
„1.   Käesoleva direktiivi kohaldamisel käsitletakse hambaarsti kutsetegevusena lõikes 3 määratletud tegevusi, millega tegeletakse V lisa punktis 5.3.2 loetletud kutsekvalifikatsiooni raames.
2.   Hambaarsti kutse tugineb artiklis 34 nimetatud hambaarsti koolitusel ja see on muudest meditsiinilistest üld- ja erikutsetest eristuv eriomane kutseala. Hambaarstina tegutsemiseks on vaja V lisa punktis 5.3.2 nimetatud kvalifikatsiooni tõendavat dokumenti. Sellise kvalifikatsiooni tõendava dokumendi omanikku käsitletakse samaväärselt isikutega, kellele kohaldatakse artiklite 23 [või] 37 sätteid.
[…]”.
Direktiivi 2005/36 V lisas, mis käsitleb tunnustamist koolituse miinimumnõuete kooskõlastamise alusel, on välja toodud nii arstide kui ka hambaarstide üld- ja erikvalifikatsiooni tõendavad dokumendid.
Nimetatud lisa punktis 5.1.3 loetletud eriarstikursuste nimede seas esinevad muu hulgas „[h]amba-, suu- ja näo-lõualuu kirurgia (arsti ja hambaarsti põhiõpe)”, mille eelduseks on „arsti põhiõppe (artikkel 24) ja hambaarsti põhiõppe (artikkel 34) edukas läbimine”. Selles valdkonnas hõlmab eriarsti kvalifikatsiooni tõendavate dokumentide tunnustamise kord üheksat liikmesriiki, milleks on Belgia Kuningriik, Saksamaa Liitvabariik, Iirimaa, Küprose Vabariik, Luksemburgi Suurhertsogiriik, Ungari, Malta Vabariik, Soome Vabariik ning Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik.
Peale „[h]amba-, suu- ja näo-lõualuu kirurgia (arsti ja hambaarsti põhiõpe)” kursust on direktiivi 2005/36 V lisa punktis 5.1.3 mainitud ka „[n]äo-lõualuukirurgia (arsti põhiõpe)” kursust. Prantsuse Vabariigi osas on selles lisas ette nähtud nimetus: „[c]hirurgie maxillo-faciale et stomatologie” (näo-lõualuukirurgia ja stomatoloogia).
Mis puudutab hambaarsti kvalifikatsiooni tõendavaid dokumente, siis on nimetatud lisa punktis 5.3.2 mainitud Prantsusmaal kasutatava kutsenimetusena nimetust „chirurgien-dentiste” (kirurg-hambaarst).
Spetsialiseerunud hambaarsti kvalifikatsiooni tõendavate dokumentidega seoses sisaldub direktiivi 2005/36 V lisa punktis 5.3.3 rida pealkirjaga „[s]uukirurgia”. Sellega seoses tunnustatakse vastastikku 16 liikmesriigi kvalifikatsiooni tõendavaid dokumente, kusjuures Prantsuse Vabariiki nende riikide seas ei esine.
Samuti on selle lisa punktis 5.3.1 täpsustatud hambaarsti õppekava, eelkõige seoses sellega, mis puudutab meditsiinilis-bioloogilisi ja üldmeditsiinilisi õppeaineid. Nende õppeainete seas esinevad muu hulgas anatoomia, embrüoloogia, histoloogia, sealhulgas tsütoloogia, füsioloogia, biokeemia (või füsioloogiline keemia), patoloogiline anatoomia, üldine patoloogia, farmakoloogia, mikrobioloogia, ennetav meditsiin ja epidemioloogia, radioloogia, üldkirurgia, sisehaigused, sealhulgas pediaatria, otorinolarüngoloogia, dermatoloogia ja veneroloogia ning anestesioloogia. Nimetatud õppekava hõlmab ka selliseid õppeaineid nagu valuvaigistid ja rahustid, erikirurgia, eripatoloogia ja hambaravialane radioloogia, mis esinevad otseselt hambaraviga seotud õppeainete all.
Prantsuse õigus
Rahvatervise seadustiku (code de la santé publique) artikkel R. 4127‑70 on sõnastatud järgmiselt:
„Igal arstil on üldjuhul õigus teha kõiki diagnoosimise, ennetamise ja raviga seotud toiminguid. Arst ei või siiski, välja arvatud erandlikel asjaoludel, anda või jätkata arstiabi andmist ega väljastada retsepte valdkondades, mis ületavad tema teadmiste ja kogemuste piire ning milleks tal puuduvad piisavad vahendid.”
Nimetatud seadustiku artiklis R. 4127‑204 on sätestatud:
„Kirurg-hambaarst ei tohi mingil juhul tegutseda oma kutsealal tingimustel, mis võivad seada ohtu pakutava arstiabi ja teostatud toimingute kvaliteedi ning patsientide turvalisuse. Kirurg-hambaarst peab eelkõige võtma ja tagama, et tema abid või assistendid võtaksid kõik vajalikud meetmed haiguste leviku ärahoidmiseks.
Kirurg-hambaarst ei või, välja arvatud erandlikel asjaoludel, teha toiminguid, osutada arstiabi ega väljastada retsepte valdkondades, mis ületavad tema kutsealase pädevuse piirid või materiaalsed võimalused.”
Haridusseadustiku (code de l’éducation) artiklis L 634‑1, mida on muudetud 21. juuli 2009. aasta seaduse nr 2009‑879 (
JORF
, 22.7.2009, lk 12184) artikliga 43, on ette nähtud:
„Hambaarstiõppe kolmas pikk tsükkel ehk hambaarstiõppe residentuur on riikliku konkursi alusel avatud neile isikutele, kes on edukalt läbinud hambaarstiõppe teise tsükli.
Konkursi lõppedes saab hambaarst-residendiks nimetatud isik õiguse osaleda kolmanda tsükli kvalifikatsioonikoolitustel, mille loetelu määravad kindlaks kõrghariduse ja tervishoiu eest vastutavad ministrid. Koolituste ja arstiõpet andva haigla valik sõltub residentuurieksami tulemuste pingereast.
Pärast kolmanda tsükli edukat läbimist ja väitekirja kaitsmist saavad residendid lisaks riiklikule hambakirurgidiplomile (diplôme d’État de docteur en chirurgie dentaire) ka tunnistuse omandatud kvalifikatsiooni kohta.
[…]”.
Vastavalt 5. jaanuari 2011. aasta dekreedi nr 2011‑22 hambaarstiõppe kolmanda pika tsükli korraldamise kohta (
JORF
, 7.1.2011, lk 447) artiklile 9:
„Hambaarstiõppe kolmanda pika tsükli kvalifikatsioonikoolituste loetelu määratakse kindlaks kõrghariduse ja tervishoiu eest vastutavate ministrite määrusega. Teatavad koolitused võivad arstiõppel ja hambaarstiõppel olla ühised.”
Vaidlusaluse määruse artiklis 1 on ette nähtud:
„Loetelu kvalifikatsioonikoolitustest, mille läbimisel väljastatakse tunnistus eriarstiabi erialal ja mis on õppuritele avatud hambaarstiõppe kolmanda pika tsükli raames, on kindlaks määratud järgmiselt:
—
tunnistus suukirurgia erialal, arstiõppe ja hambaarstiõppe ühine koolitus;
—
tunnistus hamba- ja näo-ortopeedia erialal;
—
tunnistus suu- ja hambaarsti erialal.”
Kõnealuse määruse artiklis 3 on sätestatud:
„Hambaarst-residentidel, kes on saanud hambaarstiõppe kolmanda pika tsükli kvalifikatsioonikoolitustele pääsemise konkursi pingereas vajaliku järjekoha, on õigus registreeruda käesoleva määruse artiklis 1 viidatud koolitustele tunnistuste saamiseks eriarstiabi erialal.
Arst-residentidel, kes on saanud arstiõppe kolmanda tsükli kvalifikatsioonikoolitustele pääsemise riiklike eksamite pingereas vajaliku järjekoha, on samuti õigus registreeruda arstiõppe ja hambaarstiõppe ühistele koolitustele.”
Vaidlusaluse määruse lisas kirjeldatud suukirurgia teoreetiline koolitus hõlmab eelkõige periapikaalse piirkonna ja endodontilise või muu diagnoosiga radikulaartsüstide kirurgiat, preproteetilist ja implantaadikirurgiat, healoomuliste kasvajate patoloogia uurimist, süljenäärmete patoloogiat ja ortodontilis-kirurgilist või ortognaatilist ravi.
Samas lisas on ette nähtud, et see akadeemiline õppekava hõlmab muu hulgas praktilist koolitust, mis koosneb vähemalt kolmest semestrist hambaravile ja kolmest semestrist näo-lõualuukirurgiale spetsialiseerunud asutuses. Rahvatervise seadustiku artiklite R. 4127‑70 ja R. 4127‑204 sätete kohaselt võivad nii suukirurgiale spetsialiseerunud arstid kui ka kirurg-hambaarstid, kes on saanud sama ettevalmistuse, teha seaduse alusel tavapäraselt kõiki selle erialaga seotud toiminguid, lähtudes oma eriala kutse-eetika nõuetest.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
CNOM esitas Conseil d’État'le kaebuse, millega palus võimu kuritarvitamise tõttu tühistada vaidlusalune määrus eelkõige põhjendusel, et viimati nimetatud määrus on vastuolus direktiiviga 2005/36 ja eelkõige selle artiklitega 24, 25 ja 36. Conseil national de l’ordre des chirurgiens-dentistes astus põhikohtuasja menetlusse selle määruse vastu võtnud ministrite toetuseks.
Vaidlusalune määrus loob hambaarstiõppe kolmanda tsükli residentidele ja arstiõppe kolmanda tsükli residentidele ühise kvalifikatsioonikoolituse, mille lõppedes saadakse tunnistus suukirurgia erialal.
CNOM tugines eelotsusetaotluse esitanud kohtule saadetud kaebuses ühele väitele, mille kohaselt on dekreedi nr 2011‑22 artikkel 9 ja selle sätte alusel vastu võetud vaidlusalune määrus direktiivi 2005/36 sätetega vastuolus, kuna õppeained, mida õpetatakse kolmanda tsükli uue koolituse raames, kuhu on õigus pääseda nii arstiks kui hambaarstiks õppijatel, kuuluvad nimetatud direktiivi tähenduses eriarstiabi valdkonda ning kuna ühise kolmanda tsükli koolituste loomine loob arstidele ja hambaarstidele ühise eriala.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates kuulub pädevus, mida tõendatakse vaidlusalusest määrusest tuleneva suukirurgia eriala tunnistusega, ühtaegu nii stomatoloogiat ja näo-lõualuukirurgiat käsitlevasse meditsiinivaldkonda kui ka hambaarsti erialasse.
See sama kohus on seisukohal, et võttes arvesse põhiõpet ning asjaolu, et need hambaarstiks õppijad, kes on residentuuri vastu võetud, saavad selles meditsiinivaldkonnas täiendkoolituse, siis ei ole CNOM‑il alust väita, et seadusandja tegi ilmse hindamisvea, kui ta leidis, et hambaarstiks õppijad võivad residentuuri jooksul omandada meditsiinialaseid teadmisi, mis on vajalikud nende toimingute tegemiseks, milleks neid on koolitatud.
Siiski märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et direktiivi 2005/36 artikli 36 kohaselt tugineb hambaarsti kutse selle sama direktiivi artiklis 34 nimetatud hambaarsti õppele ja hambaarsti kutse on arstist eraldiseisev kutse sõltumata sellest, kas hambaarst on spetsialiseerunud erihambaarst. Niisiis sõltub vastus CNOM‑i esitatud argumendile ühelt poolt küsimusest, kas direktiiv 2005/36 lubab liikmesriigil kehtestada ühise kvalifikatsioonikoolituse, mis paneb arste ja hambaarste samal erialal tegutsema, ja teiselt poolt sellest, kas selle direktiivi meditsiinierialasid puudutavaid sätteid tuleb mõista nii, et need viitavad tervele või osale suukirurgia koolitusele, mida on üksikasjalikult kirjeldatud vaidlusaluse määruse lisas.
Neil asjaoludel otsustas Conseil d’État menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas [direktiivi 2005/36] artiklis 36 sätestatud hambaarsti kutse erisuse nõudega on vastuolus see, kui arstiks ja hambaarstiks õppijatele luuakse ühine ülikooliõppe kolmanda tsükli kvalifikatsioonikoolitus?
2.
Kas direktiivi[ 2005/36] meditsiinierialasid puudutavaid sätteid tuleb mõista nii, et nendega on välistatud niisuguste õppeainete, nagu on kirjeldatud [käesoleva kohtuotsuse punktis 23], kaasamine hambaarstiõppesse?”
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimene küsimus
Esimese küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas direktiivi 2005/36 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui liikmesriik loob sellise ühise suukirurgia eriarsti koolituse, nagu on kõne all põhikohtuasjas, nii isikutele, kellel on hambaarsti diplom, kui ka isikutele, kes on lõpetanud üksnes üldarsti õppe.
Sellega seoses olgu märgitud, et direktiivi 2005/36 eesmärk on teha selget vahet hambaarsti ja arsti kutseala vahel (vt direktiividega 78/686 ja 78/687 seoses 29. novembri 2001. aasta otsus kohtuasjas
C-202/99: komisjon
vs
. Itaalia, EKL 2001, lk I-9319
, punkt 51, ning 17. oktoobri 2003. aasta määrus kohtuasjas
C-35/02: Vogel, EKL 2003, lk I-12229
, punkt 33).
Direktiivi 2005/36 artikli 36 lõike 2 kohaselt tugineb hambaarsti kutse selle distsipliini põhiõppele ja see on muudest meditsiinilistest üld- ja erikutsetest eristuv eriomane kutseala. Hambaarstina tegutsemiseks on vaja direktiivi 2005/36 V lisa punktis 5.3.2 nimetatud kvalifikatsiooni tõendavat dokumenti, milleks Prantsuse Vabariigi puhul on riiklik hambakirurgi diplom (diplôme d’État de docteur en chirurgie dentaire).
Põhikohtuasi ei puuduta siiski mitte kutsealale pääsemise tingimusi seal tegutsemiseks, mille puhul on direktiivi 2005/36 kohaselt nõutav hambaarsti põhiõppe läbimine, vaid suukirurgia erialale pääsemise tingimusi.
Mis puudutab eriarsti õpet, siis tuleb nentida, et direktiivi 2005/36 artikli 25 lõike 1 ja artikli 35 lõike 1 kohaselt sõltub nii eriarsti õppesse pääs kui ka hambaarsti eriõppesse lubamine koolitusprogrammi osana vastavalt üldarsti õppe ja hambaarsti põhiõppe tsükli läbimisest ja sellekohasest kinnitamisest.
Kui liikmesriigi loodud eriarsti koolitustsükkel vastab oma nimetuse poolest mõnele erialale, mis on selle riigi osas direktiivi 2005/36 V lisa punktides 5.1.3 või 5.3.3 üldarstide või hambaarstide puhul välja toodud, siis ei või sellisesse õppesse lubada isikuid, kellel ei ole vastavalt üldarsti kvalifikatsiooni tõendavat dokumenti või hambaarsti kvalifikatsiooni tõendavat dokumenti või – kui see on ette nähtud kõnealuses lisas – mõlemat kvalifikatsiooni tõendavat dokumenti.
Kui aga liikmesriigi loodud eriarsti koolitus ei vasta oma nimetuse poolest mõnele direktiivi 2005/36 V lisas loetletud erialale ega anna õigust saada selles lisas mainitud kvalifikatsiooni tõendavat dokumenti, siis ei ole see eriarsti koolitus selle direktiivi artiklite 25 ja 35 tähenduses õpe, mistõttu ei reguleeri viimati nimetatud direktiiv selliselt loodud õppesse lubamise tingimusi ega selle sisu.
Neil tingimustel ei ole direktiiviga 2005/36 vastuolus, kui eriarsti koolitus, mille eriala nimetust ei esine selle direktiivi V lisas, on avatud nii isikutele, kes on läbinud üksnes üldarsti õppe, kui ka isikutele, kes on läbinud koolitusprogrammi osana hambaarsti põhiõppe tsükli ja kellel on sellekohane kinnitus.
Lähtuvalt direktiivist 2005/36 ei saa aga selline eriarsti koolitus, millele ei ole nimetatud V lisas osutatud, kui see ei vasta selle direktiivi artiklites 24 või 34 sätestatud üldarsti õpet või hambaarsti põhiõpet puudutavatele nõuetele, tuua kaasa üldarsti kvalifikatsiooni tõendava dokumendi või hambaarsti kvalifikatsiooni tõendava dokumendi väljastamist.
Nimelt keelab direktiiv 2005/36 isikul, kellel puudub üldarsti kvalifikatsiooni tõendav dokument, arsti kutsealal tegutseda ja vastavalt isikul, kellel puudub hambaarsti kvalifikatsiooni tõendav dokument, hambaarsti kutsealal tegutseda.
Mis puudutab arstide ja hambaarstide puhul eriarsti koolituste eriala nimetusi, siis tuleb märkida, et Prantsuse Vabariigi puhul ei ole direktiivi 2005/36 V lisas hamba-, suu- ja näo-lõualuu kirurgia ega suukirurgia eriarstikursuste nimede all ühtegi eriala nimetust välja toodud. Eriarsti kursustena on aga selle liikmesriigi puhul nimetatud lisas mainitud „näo-lõualuukirurgia ja stomatoloogia” ning „stomatoloogia” eriala nimetusi.
Sellest nähtub, et selline „suukirurgia” eriala, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ei vasta oma eriala nimetuse poolest Prantsuse Vabariigi puhul direktiivi 2005/36 V lisas sätestatud eriala nimetustele.
Nendest kaalutlustest lähtudes tuleb esimesele küsimusele vastata, et direktiivi 2005/36 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus, kui liikmesriik loob nii arstidele kui ka hambaarstidele sellise ühise eriarsti koolitustsükli, mille eriala nimetus ei vasta selle liikmesriigi osas kõnealuse direktiivi V lisas loetletud nimetustele. Niisugune eriarstikoolitus võib olla avatud nii isikutele, kes on läbinud üksnes üldarsti õppe, kui ka isikutele, kes on läbinud koolitusprogrammi osana hambaarsti põhiõppe tsükli ja kellel on sellekohane kinnitus.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on kontrollida:
—
kas juhul, kui nimetatud eriarstikoolitus ei vasta nimetatud direktiivi artiklis 24 ja 34 sätestatud üldarsti õpet või hambaarsti põhiõpet puudutavatele nõuetele, ei too nimetatud eriarstikoolituse läbimine kaasa üldarsti kvalifikatsiooni tõendava dokumendi või hambaarsti kvalifikatsiooni tõendava dokumendi väljastamist, ja
—
kas pärast nimetatud eriarstikoolituse läbimist väljastatav tunnistus ei anna õigust tegutseda üldarsti või hambaarsti kutsealal isikutel, kellel puudub vastavalt üldarsti kvalifikatsiooni tõendav dokument või hambaarsti kvalifikatsiooni tõendav dokument.
Teine küsimus
Oma teise küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas direktiivi 2005/36 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui selline eriarstikoolitus, nagu on kõne all põhikohtuasjas, hõlmab meditsiinilisi õppeaineid.
Esimese eelotsuse küsimuse analüüsist nähtub, et direktiiv 2005/36 ei näe sellisele eriarstikoolitusele, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ette konkreetset sisu.
Igal juhul, isegi kui selle direktiivi kohaselt kujutab hambaarsti kutseala – nagu seda on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 34 – endast muudest meditsiinilistest üld- ja erikutsetest eristuvat eriomast kutseala, siis ometigi ei hõlma õppekava, mille läbimisel väljastatakse hambaarsti kvalifikatsiooni tõendav dokument, mida on täpsustatud direktiivi 2005/36 V lisa punktis 5.3.1, üksnes otseselt stomatoloogiaga seotud õppeaineid, vaid ka meditsiinilis-bioloogilisi õppeaineid ning üldmeditsiinilisi õppeaineid.
Sellest tuleneb, et liidu seadusandja ei soovinud hambaarsti õppest, olenemata sellest, kas see on eriarstikoolitus või mitte, meditsiinilisi õppeaineid välja jätta.
Neil asjaoludel tuleb teisele küsimusele vastata, et direktiivi 2005/36 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus, kui hambaarstidele mõeldud eriarstikoolitus hõlmab meditsiinilisi õppeaineid.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:

1.
a)
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. septembri 2005. aasta direktiivi 2005/36/EÜ kutsekvalifikatsioonide tunnustamise kohta, muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. oktoobri 2008. aasta määrusega (EÜ) nr 1137/2008, tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus, kui liikmesriik loob nii arstidele kui ka hambaarstidele sellise ühise eriarsti koolitustsükli, mille eriala nimetus ei vasta selle liikmesriigi osas kõnealuse direktiivi V lisas loetletud nimetustele. Niisugune eriarstikoolitus võib olla avatud nii isikutele, kes on läbinud üksnes üldarsti õppe, kui ka isikutele, kes on läbinud koolitusprogrammi osana hambaarsti põhiõppe tsükli ja kellel on sellekohane kinnitus.
b)
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on kontrollida:
—
kas juhul, kui nimetatud eriarstikoolitus ei vasta kõnealuse direktiivi artiklites 24 ja 34 sätestatud üldarsti õpet või hambaarsti põhiõpet puudutavatele nõuetele, ei too nimetatud eriarstikoolituse läbimine kaasa üldarsti kvalifikatsiooni tõendava dokumendi või hambaarsti kvalifikatsiooni tõendava dokumendi väljastamist, ja
—
kas pärast nimetatud eriarstikoolituse läbimist väljastatav tunnistus ei anna õigust tegutseda üldarsti või hambaarsti kutsealal isikutel, kellel puudub vastavalt üldarsti kvalifikatsiooni tõendav dokument või hambaarsti kvalifikatsiooni tõendav dokument.

2.
Direktiivi 2005/36, muudetud määrusega nr 1137/2008, tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus, kui hambaarstidele mõeldud eriarstikoolitus hõlmab meditsiinilisi õppeaineid.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.