CELEX: 62014CJ0073
Acțiune în anulare
Convenția Organizației Națiunilor Unite privind dreptul mării
Tribunalul Internațional pentru Dreptul Mării
Pescuit ilegal, nedeclarat și nereglementat
Procedură de aviz consultativ
Prezentarea de către Comisia Europeană a unor observații scrise în numele Uniunii Europene
Lipsa aprobării prealabile de către Consiliul Uniunii Europene a conținutului acestor observații scrise
Articolul 13 alineatul (2) TUE, articolul 16 TUE și articolul 17 alineatul (1) TUE
Articolul 218 alineatul (9) TFUE și articolul 335 TFUE
Reprezentarea Uniunii Europene
Principiul atribuirii de competențe și principiul echilibrului instituțional
Principiul cooperării loiale

Prin cererea introductivă, Consiliul Uniunii Europene solicită anularea deciziei Comisiei Europene din 29 noiembrie 2013 de prezentare „de către Comisia Europeană a unor observații scrise în numele Uniunii Europene” (denumită în continuare „decizia atacată”) Tribunalului Internațional pentru Dreptul Mării (denumit în continuare „TIDM”) în cauza nr. 21.
Cadrul juridic
Dispozițiile referitoare la TIDM
Convenția Organizației Națiunilor Unite privind dreptul mării, semnată la Montego Bay la 10 decembrie 1982 și intrată în vigoare la 16 noiembrie 1994 (denumită în continuare „CNUDM”), a fost aprobată în numele Comunității Europene prin Decizia 98/392/CE a Consiliului din 23 martie 1998 privind încheierea de către Comunitatea Europeană a Convenției Organizației Națiunilor Unite din 10 decembrie 1982 privind dreptul mării și a Acordului din 28 iulie 1994 privind punerea în aplicare a părții XI din aceasta (
JO L 179, p. 1
, Ediție specială, 04/vol. 4, p. 103).
Articolul 191 din CNUDM prevede:
„Camera pentru soluționarea litigiilor privind fundul mărilor acordă avize consultative, la cererea Adunării sau a Consiliului, privind problemele juridice care apar în cadrul activităților acestora. Avizele în cauză se acordă în regim de urgență.”
Potrivit articolului 287 alineatul (1) din CNUDM:
„La semnarea, ratificarea sau aderarea la [CNUDM] sau în orice moment după aceea, un stat este liber să aleagă, prin intermediul unei declarații scrise, unul sau mai multe dintre următoarele mijloace de soluționare a litigiilor cu privire la interpretarea sau aplicarea [CNUDM]:
a)
[TIDM] constituit în conformitate cu anexa VI;
[…]”
Anexa VI la CNUDM conține Statutul TIDM.
Articolul 16 din acest statut, intitulat „Regulamentul [TIDM]”, prevede:
„[TIDM] își stabilește un regulament pentru îndeplinirea funcțiilor. Acesta își elaborează, în special, regulamentul de procedură.”
Potrivit articolului 21 din statutul menționat, intitulat „Competență”:
„Competența [TIDM] include toate litigiile și toate cererile prezentate acestuia în conformitate cu [CNUDM] și toate problemele prevăzute în mod specific de orice alt acord care conferă competență [TIDM].”
Regulamentul TIDM, în versiunea revizuită din 17 martie 2009, stabilește, la articolele 130-137, „[p]rocedura consultativă” în fața Camerei pentru soluționarea litigiilor privind fundul mărilor. Reiese din cuprinsul articolului 133 din acest regulament că statele părți la CNUDM și organizațiile interguvernamentale care pot să furnizeze informații cu privire la o problemă care face obiectul unei cereri de aviz consultativ sunt invitate să prezinte observații scrise cu privire la problema respectivă, precum și, în cazul în care se organizează o ședință, observații orale în cadrul acesteia.
Articolul 138 din regulamentul menționat prevede:
„(1)   [TIDM] poate emite un aviz consultativ cu privire la o problemă juridică atunci când un acord internațional care privește obiectivele [CNUDM] impune explicit solicitarea unui astfel de aviz din partea [TIDM].
(2)   Cererea de aviz consultativ este transmisă [TIDM] de orice organ care va fi fost autorizat în acest scop prin acordul respectiv sau în temeiul acestuia.
(3)   [TIDM] aplică
mutatis mutandis
articolele 130-137.”
Acordurile internaționale în materie de pescuit ilegal, nedeclarat și nereglementat
Mai multe dispoziții ale unor acorduri internaționale la care Uniunea Europeană este parte privesc obligațiile și responsabilitățile statului de pavilion și, respectiv, ale statelor de coastă în materie de pescuit în marea liberă sau în interiorul unei zone economice exclusive și, pentru acest motiv, prezintă relevanță în ceea ce privește combaterea pescuitului ilegal, nedeclarat și nereglementat (denumit în continuare „pescuit INN”), care pune în pericol conservarea și gestionarea stocurilor de pești.
Este printre altele cazul articolelor 56, 61-68, 73, 91, 94 și 116-120 din CNUDM, al articolelor III, V, VI și VIII din Acordul pentru promovarea respectării măsurilor internaționale de conservare și gestionare de către navele de pescuit în marea liberă, aprobat la 24 noiembrie 1993 prin Rezoluția 15/93 a celei de A Douăzeci și șaptea sesiuni a Conferinței Organizației Națiunilor Unite pentru Alimentație și Agricultură (denumit în continuare „Acordul de conformitate al FAO”), pe care Comunitatea l‑a acceptat în temeiul Deciziei 96/428/CE a Consiliului din 25 iunie 1996 (
JO L 177, p. 24
, Ediție specială, 04/vol. 3, p. 83), precum și al articolelor 5-14 și 17-21 din Acordul adoptat la 4 august 1995 la New York (Statele Unite) pentru punerea în aplicare a dispozițiilor Convenției Organizației Națiunilor Unite asupra dreptului mării din 10 decembrie 1982 privind conservarea și gestionarea populațiilor transzonale și a stocurilor de pești mari migratori (denumit în continuare „Acordul Organizației Națiunilor Unite privind stocurile de pește”), care a fost ratificat, în numele Comunității, prin Decizia 98/414/CE a Consiliului din 8 iunie 1998 (
JO L 189, p. 14
, Ediție specială, 04/vol. 4, p. 237).
Acordurile de parteneriat între Uniune și state de coastă în domeniul pescuitului
Comisia Subregională pentru Pescuit (denumită în continuare „CSRP”) este o organizație interguvernamentală privind cooperarea în sectorul pescuitului instituită printr‑o convenție din 29 martie 1985 care reunește Republica Capului Verde, Republica Gambia, Republica Guineea, Republica Guineea‑Bissau, Republica Islamică Mauritania, Republica Senegal și Republica Sierra Leone.
Uniunea a încheiat acorduri de parteneriat cu diferite state membre ale CSRP. Cea mai mare parte a acestor acorduri conțin o dispoziție comparabilă cu cea a articolului 5 alineatul (4) din Acordul de parteneriat în sectorul pescuitului între Comunitatea Europeană și Republica Capului Verde (
JO 2006 L 414, p. 3
, Ediție specială, 11/vol. 52, p. 139), potrivit căreia „Comunitatea se angajează să ia toate măsurile corespunzătoare pentru a asigura respectarea de către navele sale a dispozițiilor prezentului acord, precum și ale legislației care reglementează pescuitul în apele supuse jurisdicției Capului Verde”.
Măsurile Uniunii în materie de pescuit INN
Regulamentul (CE) nr. 1005/2008 al Consiliului din 29 septembrie 2008 de instituire a unui sistem comunitar pentru prevenirea, descurajarea și eliminarea pescuitului ilegal, nedeclarat și nereglementat, de modificare a Regulamentelor (CEE) nr. 2847/93, (CE) nr. 1936/2001 și (CE) nr. 601/2004 și de abrogare a Regulamentelor (CE) nr. 1093/94 și (CE) nr. 1447/1999 (
JO L 286, p. 1
, denumit în continuare „Regulamentul INN”) prevede un cadru detaliat de măsuri de combatere a pescuitului INN.
Astfel cum reiese din considerentul (5) al Regulamentului 1005/2008, acesta are ca scop intensificarea acțiunilor Uniunii împotriva pescuitului INN „[î]n conformitate cu angajamentele […] internaționale” ale Uniunii amintite în considerentul (1) al regulamentului menționat, și anume cele care decurg din CNUDM, din Acordul de conformitate al FAO și din Acordul Organizației Națiunilor Unite privind stocurile de pește.
Regulamentul (CE) nr. 1006/2008 al Consiliului din 29 septembrie 2008 privind autorizațiile pentru activitățile de pescuit ale navelor de pescuit comunitare în afara apelor comunitare și accesul navelor țărilor terțe în apele comunitare, de modificare a Regulamentelor (CEE) nr. 2847/93 și (CE) nr. 1627/94 și de [abrogare] a Regulamentului (CE) nr. 3317/94 (
JO L 286, p. 33
) reglementează accesul navelor țărilor terțe în apele Uniunii, precum și accesul navelor Uniunii în apele țărilor terțe.
Punerea în aplicare și controlul respectării Regulamentului INN sunt asigurate prin Regulamentul (CE) nr. 1224/2009 al Consiliului din 20 noiembrie 2009 de stabilire a unui sistem comunitar de control pentru asigurarea respectării normelor politicii comune în domeniul pescuitului, de modificare a Regulamentelor (CE) nr. 847/96, (CE) nr. 2371/2002, (CE) nr. 811/2004, (CE) nr. 768/2005, (CE) nr. 2115/2005, (CE) nr. 2166/2005, (CE) nr. 388/2006, (CE) nr. 509/2007, (CE) nr. 676/2007, (CE) nr. 1098/2007, (CE) nr. 1300/2008, (CE) nr. 1342/2008 și de abrogare a Regulamentelor (CEE) nr. 2847/93, (CE) nr. 1627/94 și (CE) nr. 1966/2006 (
JO L 343, p. 1
).
În temeiul Regulamentului INN, prin Regulamentul (UE) nr. 468/2010 din 28 mai 2010 de stabilire a listei UE a navelor care practică activități de pescuit ilicite, nedeclarate și nereglementate (
JO L 131, p. 22
), modificat în mai multe rânduri, Comisia a adoptat o listă a Uniunii privind navele care practică activități de pescuit INN, pe baza listelor stabilite de organizațiile regionale de gestiune a pescuitului (denumite în continuare „ORGP”). Uniunea este membră a majorității acestor ORGP‑uri.
De asemenea, Uniunea a adoptat diferite regulamente de punere în aplicare a unor măsuri luate de ORGP‑uri cu privire la anumite țări terțe. Astfel de regulamente sunt, de exemplu, Regulamentul (CE) nr. 826/2004 al Consiliului din 26 aprilie 2004 de interzicere a importurilor de ton roșu din Oceanul Atlantic (
Thunnus thynnus
) originar din Guineea Ecuatorială și Sierra Leone și de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 2092/2000 (
JO 2004, L 127, p. 19
) și Regulamentul (CE) nr. 827/2004 al Consiliului din 26 aprilie 2004 de interzicere a importurilor de ton obez din Atlantic (
Thunnus obesus
) originar din Bolivia, Cambodgia, Georgia, Guineea Ecuatorială și Sierra Leone și de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1036/2001 (
JO L 127, p. 21
, Ediție specială, 04/vol. 7, p. 162).
Istoricul cauzei
La 28 martie 2013, TIDM a fost sesizat cu o cerere de aviz consultativ de către CSRP (în continuare „cererea de aviz consultativ”).
Această cerere, care corespunde cauzei nr. 21, privea următoarele întrebări:
„1)
Care sunt obligațiile statului de pavilion în caz de [pescuit INN] practicat în interiorul zonei economice exclusive a statelor terțe?
2)
În ce măsură se poate angaja răspunderea statului de pavilion pentru pescuitul INN practicat de navele aflate sub pavilionul său?
3)
Se poate angaja răspunderea unei organizații internaționale deținătoare de licențe de pescuit pentru încălcările legislației în materie de pescuit a statului de coastă de către navele de pescuit care beneficiază de licențele respective?
4)
Care sunt drepturile și obligațiile statului de coastă pentru a asigura gestionarea durabilă a stocurilor comune și a stocurilor de interes comun, în special a celor de ton și de specii pelagice mici?”
Printr‑o ordonanță din 24 mai 2013, TIDM a invitat părțile la CNUDM, CSRP, precum și alte organizații interguvernamentale să prezinte, cel târziu până la 29 noiembrie 2013, observații scrise în cauza nr. 21. De asemenea, TIDM a decis să organizeze o ședință în această cauză.
La 5 august 2013, Comisia a adoptat decizia „privind depunerea unor observații scrise în numele Uniunii cu privire la cererea de aviz consultativ prezentată de Comisia Subregională pentru Pescuit Tribunalului Internațional pentru Dreptul Mării în cauza nr. 21” [C(2013) 4989 final, denumită în continuare „Decizia din 5 august 2013”].
În considerentele (9) și (10) ale acestei decizii se menționează că, „[î]n temeiul articolului 335 TFUE, Uniunea este reprezentată de Comisie în cadrul procedurilor jurisdicționale” și că „[s]e impune […] prezentarea de către Comisie a unor observații scrise în numele Uniunii cu privire la întrebările adresate TIDM și participarea acesteia la ședință”. În considerentul (11) al deciziei menționate se adaugă că, „[î]n temeiul principiului cooperării loiale, Comisia trebuie să informeze Consiliul prin intermediul grupului de lucru competent al acestuia”.
Articolul 1 din Decizia din 5 august 2013 prevede că „Comisia va depune observații scrise în numele Uniunii Europene cu privire la întrebările adresate [TIDM] la 27 martie 2013 pentru un aviz consultativ de către [CSRP] în cauza nr. 21 [și] […] va participa la dezbaterile orale în cauza nr. 21”. Potrivit articolului 2 din această decizie, „Serviciul Juridic al Comisiei este însărcinat cu punerea în aplicare a prezentei decizii”.
În cadrul Consiliului, cererea de aviz consultativ a fost examinată, pe de o parte, de grupul de lucru „Dreptul mării” (denumit în continuare „grupul COMAR”) în ceea ce privește aspectele referitoare la competența TIDM de a emite acest aviz consultativ, precum și admisibilitatea întrebărilor adresate și, pe de altă parte, de grupul de lucru „Politica internă și externă privind pescuitul” (denumit în continuare „grupul FISH”) în ceea ce privește aspectele de fond.
Cu ocazia reuniunilor grupului FISH din 12 septembrie 2013 și a grupului COMAR din 17 septembrie 2013, Comisia și‑a reiterat intenția de a prezenta observații scrise în numele Uniunii în cauza nr. 21 și a afirmat că nu considera necesară obținerea în acest scop a aprobării prealabile a Consiliului. Cu ocazia reuniunii grupului FISH, președinția Consiliului a precizat, în ceea ce o privește, că era necesară aprobarea Consiliului cu privire la conținutul acestor observații scrise și a invitat Comisia să prezinte Consiliului un proiect de observații scrise, cel târziu până la sfârșitul lunii octombrie 2013.
La 22 octombrie 2013, Comisia a comunicat Consiliului un „[d]ocument de lucru de prezentare a principalelor elemente ale observațiilor Uniunii în cauza nr. 21 a [TIDM]” (denumit în continuare „documentul de lucru din 22 octombrie 2013”). În acest document, Comisia, făcând trimitere la Decizia din 5 august 2013, repeta că, „în temeiul principiului cooperării loiale”, Consiliul trebuia „să fie informat”. Ea sublinia că „înțelege[a] să ia în considerare în cea mai mare măsură orice sugestie sau recomandare din partea statelor membre, pentru a întări poziția Uniunii”.
Cu ocazia reuniunilor grupului FISH din 24 octombrie 2013 și a grupului COMAR din 30 octombrie 2013, în cursul cărora a fost examinat documentul de lucru din 22 octombrie 2013, Comisia a reafirmat că nu va prezenta un proiect de observații scrise Consiliului în vederea aprobării.
Documentul de lucru din 22 octombrie 2013 a fost modificat în mai multe rânduri, la 15, la 18 și la 26 noiembrie 2013. Versiunile sale succesive au fost discutate cu ocazia reuniunilor grupului FISH din 15 și din 22 noiembrie 2013. În partea introductivă a versiunii revizuite a documentului menționat datată 15 noiembrie 2013, Comisia a subliniat din nou că, în temeiul articolului 335 TFUE, era abilitată să reprezinte Uniunea în procedurile jurisdicționale și că o astfel de reprezentare nu necesita aprobarea prealabilă de către Consiliu a observațiilor scrise prezentate în numele Uniunii.
La 27 noiembrie 2013, problema eventualei prezentări de observații scrise în numele Uniunii în fața TIDM a fost examinată de Comitetul Reprezentanților Permanenți (Coreper) ai statelor membre pe baza unui raport pregătit de grupul FISH. Delegațiile statelor membre și președinția Coreper au susținut că revine Consiliului, în conformitate cu articolul 16 TUE, competența de a tranșa această problemă și, dacă va fi cazul, de a aproba sau de a modifica conținutul respectivelor observații scrise. Coreper a considerat că, în cazul în care Consiliul nu ar fi în măsură să adopte o poziție în privința eventualei prezentări a unor astfel de observații, nu ar exista nicio poziție în această privință și că, în consecință, nu s‑ar putea prezenta TIDM nicio observație scrisă în numele Uniunii cu privire la cerea de aviz consultativ. În ceea ce o privește, Comisia și‑a menținut poziția potrivit căreia nu era necesară în speță o aprobare formală din partea Consiliului și a precizat că va prezenta observații scrise în fața TIDM în numele Uniunii.
După ce a luat în considerare comentariile transmise de un anumit număr de delegații ale statelor membre, Comisia a adresat TIDM, la 29 noiembrie 2013, „[o]bservațiile scrise ale Comisiei Europene în numele Uniunii Europene” în cauza nr. 21. Consiliul a fost informat despre acest lucru în aceeași zi, printr‑un e‑mail.
Șapte state membre, în calitate de părți la CNUDM, au prezentat și ele observații scrise TIDM în această cauză.
Concluziile părților și procedura în fața Curții
Consiliul solicită Curții anularea deciziei atacate și obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
Comisia solicită Curții respingerea acțiunii și, cu titlu subsidiar, menținerea efectelor deciziei atacate până la adoptarea, într‑un termen rezonabil, a unei noi decizii, precum și obligarea Consiliului la plata cheltuielilor de judecată.
Au fost admise cererile de intervenție în susținerea concluziilor Consiliului formulate de Republica Cehă, Republica Elenă, de Regatul Spaniei, de Republica Franceză, de Republica Lituania, de Regatul Țărilor de Jos, de Republica Austria, de Republica Portugheză, de Republica Finlanda, precum și de Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord. Republica Portugheză nu a luat însă parte la nicio fază a prezentei proceduri.
Considerații introductive
Părțile nu contestă că, prin decizia atacată, în urma schimbului de puncte de vedere dintre Consiliu și Comisie, aceasta a pus în aplicare intențiile sale exprimate la 5 august 2013, prezentând TIDM în numele Uniunii, în cauza nr. 21, observații scrise al căror conținut nu a fost supus aprobării Consiliului, în pofida solicitării acestuia.
În aceste condiții, trebuie să se înțeleagă că prin prezenta acțiune se reproșează Comisiei că a nesocotit prerogativele Consiliului prin faptul că nu a supus conținutul observațiilor scrise prezentate în numele Uniunii în cauza menționată aprobării prealabile a Consiliului.
Cu privire la fond
Consiliul invocă două motive în susținerea acțiunii formulate. Primul motiv se întemeiază pe încălcarea principiului atribuirii de competențe enunțat la articolul 13 alineatul (2) TUE, precum și a principiului echilibrului instituțional. Al doilea motiv se întemeiază pe încălcarea principiului cooperării loiale consacrat prin aceeași dispoziție.
Cu privire la primul motiv
Primul motiv se împarte în două aspecte. Primul aspect se întemeiază pe încălcarea articolului 218 alineatul (9) TFUE. Al doilea aspect se întemeiază pe încălcarea articolului 16 alineatul (1) TUE. Aceste două aspecte trebuie examinate împreună.
Argumentele părților
Consiliul, susținut de ansamblul statelor membre interveniente, cu excepția Republicii Austria, invocă, în cadrul primului aspect al primului motiv, faptul că prerogativele care îi sunt recunoscute la articolul 218 alineatul (9) TFUE au fost încălcare în speță de Comisie.
Părțile menționate susțin că această dispoziție vizează orice situație în care un organism, indiferent de natura sa, care a fost creat printr‑un acord internațional aplică acest acord printr‑un act care produce efecte juridice, obligatorii sau neobligatorii, în Uniune. Aceasta ar fi situația în speță. Astfel, TIDM ar fi fost creat printr‑un acord internațional, respectiv CNUDM, iar avizul consultativ în discuție în speță ar fi susceptibil să producă efecte importante cu privire la aplicarea CNUDM și a altor acorduri internaționale la care Uniunea este parte și, pe cale de consecință, cu privire la ordinea juridică a acesteia. Întrucât cererea de aviz consultativ privește un domeniu reglementat într‑o măsură semnificativă în dreptul Uniunii, acest aviz ar fi de natură să influențeze exercitarea competenței Uniunii și acquis‑ul său în domeniul respectiv. În plus, acesta ar putea să impună o adaptare a reglementării Uniunii în materie de pescuit INN.
În cadrul celui de al doilea aspect al primului motiv, Consiliul, susținut de ansamblul statelor membre interveniente, arată că, în orice caz, Comisia a încălcat în speță articolul 16 alineatul (1) TUE, arogându‑și competențe care aparțin în exclusivitate Consiliului.
În această privință, părțile menționate susțin, în primul rând, că articolul 17 alineatul (1) TUE nu autorizează Comisia să asigure în mod autonom reprezentarea Uniunii, fără a ține seama de funcțiile de definire a politicilor conferite Consiliului de articolul 16 alineatul (1) a doua teză TUE.
În speță, având în vedere importanța consecințelor pe care conținutul observațiilor scrise prezentate TIDM în numele Uniunii ar putea să le aibă la scară internațională, în special în privința relațiilor dintre Uniune și statele membre ale CSRP, competența de a elabora acest conținut ar fi revenit, în conformitate cu dispoziția menționată, Consiliului. În ceea ce privește Comisia, rolul acesteia ar consta în punerea în aplicare a politicii definite de Consiliu și asigurarea reprezentării externe a Uniunii pe baza acestei politici.
În al doilea rând, Consiliul și ansamblul statelor membre interveniente susțin că articolul 335 TFUE nu este de natură să infirme argumentația care precedă.
În această privință, Regatul Spaniei, Republica Franceză, Regatul Țărilor de Jos, Republica Austria și Republica Finlanda invocă faptul că articolul 335 TFUE privește în mod exclusiv reprezentarea Uniunii în cadrul unor proceduri judiciare naționale, iar nu prezentarea de observații în numele Uniunii în domeniul acțiunii externe a acesteia în fața unui organism instituit printr‑un acord internațional.
Consiliul și ansamblul statelor membre interveniente susțin că, în orice caz, având în vedere sensul obișnuit al noțiunii „reprezentare”, precum și principiul atribuirii de competențe enunțat la articolul 13 alineatul (2) TUE, articolul 335 TFUE nu poate fi interpretat în sensul că autorizează Comisia, în afara cauzelor referitoare la propria funcționare, să acționeze în justiție în mod autonom, cu nesocotirea competenței Consiliului de a stabili conținutul poziției Uniunii cu privire la chestiunile în cauză. Reprezentarea externă a Uniunii de către Comisie, indiferent dacă este de natură politică sau juridică, ar intra sub incidența articolului 17 alineatul (1) a șasea teză TUE, fapt care ar face necesară luarea în considerare a funcțiilor de definire a politicilor care revin Consiliului conform articolului 16 alineatul (1) TUE.
În al treilea rând, Consiliul și statele membre interveniente invocă faptul că reprezentarea Uniunii de către Comisie în fața TIDM nu este legată de aplicarea tratatelor, în sensul articolului 17 alineatul (1) a doua teză TUE. Prin urmare, Comisia nu ar putea să se prevaleze de funcția sa de gardian al tratatelor pentru a dezvolta, în totală autonomie, propria interpretare a normelor internaționale în cauză. În plus, prezentarea de observații în numele Uniunii în cauza nr. 21 nu s‑ar fi rezumat la o descriere tehnică a acquis‑ului Uniunii în domeniul vizat. Ea ar fi implicat totodată opțiuni politice și strategice cu privire la un anumit număr de probleme ridicate de această cauză, precum competența TIDM de a emite avizul consultativ solicitat în speță și admisibilitatea întrebărilor adresate.
În al patrulea rând, Consiliul, Republica Elenă, Regatul Spaniei, Republica Franceză, Republica Lituania și Republica Finlanda susțin că nu există, în materia combaterii pescuitului INN, o politică prestabilită a Uniunii, care să fi putut dispensa Comisia de obligația de a obține autorizarea prealabilă a Consiliului în speță. Nu ar exista o politică prestabilită a Uniunii nici cu privire la problema inedită a competenței generale a TIDM de a da avize consultative, nici cu privire la problemele care țin de responsabilitățile statului de pavilion, ale statului de coastă și, respectiv, ale organizațiilor internaționale în materie de pescuit INN.
În răspunsul la primul aspect al primului motiv, Comisia susține că articolul 218 alineatul (9) TFUE nu se aplică decât atunci când un organism creat printr‑un acord internațional are, în calitate de organism executiv, competența de a stabili norme sau de a adopta decizii în cadrul unui astfel de acord. Prin urmare, această dispoziție nu ar privi pozițiile care trebuie exprimate în numele Uniunii în fața unei instanțe internaționale.
În răspunsul la al doilea aspect al primului motiv, Comisia arată, cu titlu principal, că articolul 335 TFUE este expresia principiului general potrivit căruia ea reprezintă Uniunea în orice procedură judiciară, națională sau internațională. Această dispoziție nu i‑ar impune să obțină autorizarea unei alte instituții a Uniunii pentru a acționa în numele Uniunii în fața unei instanțe. În sistemul creat prin tratate, reprezentarea Uniunii în fața unei instanțe internaționale ar constitui o misiune de ordin constituțional încredințată Comisiei prin articolul 13 alineatul (2) TUE, prin articolul 17 alineatul (1) prima și a doua teză TUE și prin articolul 335 TFUE.
Din perspectiva Comisiei, este important să se distingă două situații. Prima situație ar fi legată de reprezentarea externă a Uniunii în scopuri politice și diplomatice, precum negocierea acordurilor internaționale, care ar fi reglementată prin a șasea teză a articolului 17 alineatul (1) TUE și ar putea intra sub incidența articolului 16 alineatul (1) TUE în lipsa unei politici existente a Uniunii. A doua situație, căreia i‑ar corespunde prezenta cauză, ar privi reprezentarea Uniunii în fața unui tribunal internațional, în cadrul căreia Comisia ar fi obligată să asigure, în interesul general al Uniunii în conformitate cu prima teză a articolului 17 alineatul (1) TUE, aplicarea dreptului Uniunii, în sensul celei de a doua teze a aceleiași dispoziții, inclusiv a acordurilor internaționale la care Uniunea este parte.
În subsidiar, Comisia arată că, chiar dacă s‑ar admite că a șasea teză a articolului 17 alineatul (1) TUE ar fi aplicabilă în speță, ea are dreptul să reprezinte Uniunea în cadrul unei politici a acesteia din urmă deja stabilite de Consiliu. Or, în speță, ar exista un cadru juridic și politic complet, la scara Uniunii, care ar fi permis Comisiei să își exercite misiunea de reprezentare externă a Uniunii fără a trebui să obțină orientări suplimentare din partea Consiliului.
Aprecierea Curții
Părțile nu contestă că problemele ridicate prin cererea de aviz consultativ sunt legate, cel puțin în parte, de domeniul conservării resurselor biologice ale mării în cadrul politicii comune privind pescuitul, care constituie, potrivit articolului 3 alineatul (1) litera (d) TFUE, un domeniu de competența exclusivă a Uniunii, și că aceasta din urmă, în calitatea sa de parte contractantă la CNUDM, în temeiul căreia a fost instituit TIDM, era competentă să ia parte la procedura de aviz consultativ în fața acestei instanțe în cauza nr. 21 în aplicarea articolului 133 din Regulamentul TIDM.
În susținerea deciziei sale de a reprezenta Uniunea în cadrul participării acesteia la procedura menționată și de a prezenta, în acest temei, observații scrise în numele Uniunii, Comisia s‑a prevalat de articolul 335 TFUE, astfel cum reiese din elementele de la dosar și astfel cum a confirmat aceasta, atât în înscrisurile sale, cât și în ședință.
Un anumit număr de state membre interveniente contestă însă aplicabilitatea articolului 335 TFUE în cazul reprezentării Uniunii în fața unei instanțe internaționale precum TIDM. Potrivit acestora, articolul menționat ar privi doar procedurile în fața instanțelor naționale.
Cu toate acestea, reiese din jurisprudența Curții că articolul 335 TFUE, chiar dacă, potrivit modului său de redactare, se limitează la statele membre, constituie expresia unui principiu general în virtutea căruia Uniunea are capacitate juridică și este reprezentată, în acest scop, de Comisie (a se vedea în acest sens Hotărârea Reynolds Tobacco și alții/Comisia,
C‑131/03 P
,
EU:C:2006:541
, punctul
).
În consecință, articolul 335 TFUE oferea Comisiei un temei pentru a reprezenta Uniunea în fața TIDM în cauza nr. 21.
Astfel cum a subliniat Consiliul, susținut în această privință de statele membre interveniente, aplicabilitatea articolului 335 TFUE în speță nu epuizează însă problema, ridicată prin intermediul primului motiv, dacă respectarea principiului atribuirii de competențe enunțat la articolul 13 alineatul (2) TUE impunea aprobarea prealabilă de către Consiliu a conținutului observațiilor scrise prezentate TIDM de către Comisie în numele Uniunii în cauza nr. 21.
În această privință, trebuie amintit că, în temeiul articolului 13 alineatul (2) TUE, fiecare instituție a Uniunii acționează în limitele atribuțiilor care îi sunt conferite prin tratate, în conformitate cu procedurile, cu condițiile și cu scopurile prevăzute de acestea. Dispoziția menționată reflectă principiul echilibrului instituțional, caracteristic structurii instituționale a Uniunii, care presupune ca fiecare dintre instituții să își exercite competențele cu respectarea competențelor celorlalte (a se vedea Hotărârea Consiliul/Comisia,
C‑409/13
,
EU:C:2015:217
, punctul
și jurisprudența citată).
În speță, argumentația Consiliului și a statelor membre interveniente constă în a invoca faptul că, prezentând TIDM în cauza nr. 21, în numele Uniunii, observații scrise al căror conținut nu fusese aprobat de Consiliu, Comisia a încălcat competențele care revin Consiliului în temeiul articolului 218 alineatul (9) TFUE și, în orice caz, al articolului 16 alineatul (1) a doua teză a doua TUE.
În ceea ce privește, în primul rând, articolul 218 alineatul (9) TFUE, trimiterea care se face în cuprinsul acestuia la pozițiile care trebuie adoptate în numele Uniunii „în cadrul” unui organism creat printr‑un acord internațional care trebuie să adopte acte cu efecte juridice semnifică faptul că aplicarea acestei dispoziții privește pozițiile care trebuie adoptate în numele Uniunii în cadrul participării acesteia, prin intermediul instituțiilor sale sau, după caz, prin intermediul statelor membre care acționează solidar în interesul său, la adoptarea unor astfel de acte în cadrul organismului internațional în cauză. Or, Uniunea este invitată să exprime, în calitate de parte, o poziție „în fața” unei instanțe internaționale, iar nu „în cadrul” acesteia.
Această interpretare este confirmată de contextul și de obiectivul în care se înscrie articolul 218 alineatul (9) TFUE.
Astfel, după cum a arătat avocatul general la punctele 70-74 din concluzii, dispoziția menționată prevede, prin derogare de la procedura ordinară descrisă la articolul 218 alineatele (1)-(8) TFUE pentru negocierea și încheierea unui acord internațional de către Uniune, o procedură simplificată în scopul definirii pozițiilor care trebuie adoptate în numele acesteia din urmă în contextul participării sale la adoptarea, în cadrul organismului decizional instituit prin acordul internațional în cauză, a unor acte legate de aplicarea sau de punerea în aplicare a acestuia din urmă.
Or, spre deosebire de cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Germania/Consiliul (
C‑399/12
,
EU:C:2014:2258
), care era legată de poziția care trebuia adoptată în numele Uniunii în cadrul participării acesteia, prin intermediul statelor membre, la adoptarea de recomandări în cadrul organismului creat prin acordul internațional în cauză, prezenta cauză privește definirea unei poziții care trebuie exprimată în numele Uniunii în fața unui organism jurisdicțional internațional căruia i s‑a solicitat să emită un aviz consultativ a cărui adoptare intră în competența și în responsabilitatea exclusivă a membrilor acestui organism, care acționează în acest scop în deplină independență în raport cu părțile.
În consecință, fără a fi necesar să se examineze dacă avizul consultativ al TIDM solicitat în cauza nr. 21 se înscrie în noțiunea „act cu efecte juridice” în sensul articolului 218 alineatul (9) TFUE, această dispoziție nu este aplicabilă în speță.
În ceea ce privește, în al doilea rând, articolul 16 alineatul (1) a doua teză TUE, trebuie să se examineze dacă din această dispoziție rezultă că Consiliul ar fi trebuit să aprobe conținutul observațiilor scrise prezentate TIDM în numele Uniunii în cauza nr. 21 înainte ca acestea să fie adresate instanței respective.
În această privință, trebuie subliniat că cererea de aviz consultativ privea obligațiile și responsabilitățile statului de pavilion și, respectiv, ale statului de coastă în ceea ce privește pescuitul INN care compromite conservarea și gestionarea stocurilor de pești. După cum s‑a arătat la punctele 10 și 11 din prezenta hotărâre, pescuitul INN intră în domeniul de aplicare al unui ansamblu de dispoziții ale CNUDM, la care Uniunea este parte contractantă, ale Acordului de conformitate al FAO, pe care Comunitatea l‑a acceptat prin Decizia 96/428, ale Acordului Organizației Națiunilor Unite privind stocurile de pește, pe care Comunitatea l‑a ratificat prin Decizia 98/414, precum și ale acordurilor de parteneriat încheiate între Uniune și state membre la CSRP, care fac parte integrantă din dreptul Uniunii în temeiul articolului 216 alineatul (2) TFUE (a se vedea în acest sens Hotărârea Air Transport Association of America și alții,
C‑366/10
,
EU:C:2011:864
, punctul
, precum și jurisprudența citată). El face, pe de altă parte, obiectul unei reglementări detaliate în dreptul Uniunii, care, în plus, a fost consolidată în cursul anului 2008 pentru a se ține seama de angajamentele internaționale ale Uniunii, după cum se amintește la punctele 14-19 din prezenta hotărâre.
Astfel cum reiese din observațiile scrise transmise TIDM în numele Uniunii în cauza nr. 21, respectivele observații constau, în acest context, în a sugera răspunsuri la întrebările adresate în cauza respectivă, prin prezentarea modului în care Uniunea concepe interpretarea și aplicarea dispozițiilor pertinente ale CNUDM, ale Acordului de conformitate al FAO și ale Acordului Organizației Națiunilor Unite privind stocurile de pește în materie de pescuit INN, precum și prin descrierea măsurilor conținute, în această materie, în acordurile de parteneriat și în reglementarea Uniunii menționate la punctul anterior.
Obiectul acestor observații nu a fost, prin urmare, definirea unei politici în materie de pescuit INN, în sensul articolului 16 alineatul (1) a doua teză TUE, ci prezentarea în fața TIDM, pe baza unei analize a dispozițiilor internaționale și a reglementării Uniunii pertinente în această materie, a unui ansamblu de observații juridice destinate să permită acestei instanțe să dea, dacă este cazul, un aviz consultativ în cunoștință de cauză cu privire la întrebările care îi fuseseră adresate.
Consiliul și unele dintre statele membre interveniente arată că observațiile scrise prezentate TIDM în numele Uniunii în cauza nr. 21 conțineau și considerații cu privire la competența acestei instanțe de a răspunde la cererea de aviz consultativ, precum și cu privire la admisibilitatea întrebărilor adresate, considerații care ar ține de alegeri strategice sau politice pe care Consiliul ar fi fost competent să le facă.
Cu toate acestea, astfel de considerații sunt, ca și observațiile prezentate cu privire la fondul cauzei în discuție, caracteristice participării la o procedură în fața unei instanțe. În aceste condiții, nu se poate considera că ele ar corespunde definirii unei politici, în sensul articolului 16 alineatul (1) TUE.
Consiliul și unele dintre statele membre interveniente insistă în continuare asupra consecințelor politice importante susceptibile să decurgă, în special pe planul relațiilor dintre Uniune și statele membre ale CSRP, din conținutul observațiilor scrise prezentate TIDM în numele Uniunii în cauza nr. 21.
Cu toate acestea, chiar presupunând că este exact, acest element nu poate, în orice caz, având în vedere cele expuse la punctele 69-71 din prezenta hotărâre, să fie suficient pentru a se considera că stabilirea conținutului respectivelor observații scrise ar ține de exercitarea unei funcții de definire a unei politici, în sensul articolului 16 alineatul (1) a doua teză TUE.
Rezultă din elementele care precedă că, prin faptul că a adresat TIDM observațiile scrise în numele Uniunii în cauza nr. 21 fără a fi supus conținutul acestora aprobării Consiliului, Comisia nu a încălcat această dispoziție.
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, primul motiv trebuie înlăturat.
Cu privire la al doilea motiv
Argumentația părților
În cadrul celui de al doilea motiv, Consiliul, susținut de Republica Cehă, de Regatul Spaniei, de Republica Franceză, de Republica Lituania și de Republica Austria, arată că, în speță, Comisia a încălcat principiul cooperării loiale enunțat la articolul 13 alineatul (2) TUE.
În această privință, părțile menționate critică, în primul rând, faptul că, contrar cerinței prevăzute la articolul 218 alineatul (9) TFUE, Comisia nu a prezentat Consiliului o propunere de decizie de stabilire a poziției care trebuie adoptată în numele Uniunii în fața TIDM, fapt care a împiedicat Consiliul să adopte o asemenea decizie. Această abținere a Comisiei ar fi constituit totodată o neîndeplinire a obligației sale, care decurge din articolul 17 alineatul (1) TUE, de a lua inițiativele corespunzătoare pentru a promova interesul general al Uniunii, neîndeplinire a obligațiilor care ar fi împiedicat Consiliul să își exercite funcțiile care îi sunt conferite la articolul 16 alineatul (1) TUE.
În al doilea rând, Comisia nu ar fi cooperat loial cu Consiliul în ceea ce privește stabilirea conținutului observațiilor scrise prezentate în fața TIDM. Astfel, ea s‑ar fi limitat la a adresa Consiliului, doar spre informare, mai multe documente pregătitoare succesive, mult mai puțin detaliate decât observațiile scrise adresate în final TIDM, deși delegațiile statelor membre în Consiliu ar fi vrut să dispună de un proiect de text complet, care le‑ar fi permis printre altele să pregătească propriile observații în perfectă cunoștință a poziției Uniunii preconizate în speță.
Comisia contestă existența vreunei încălcări a principiului cooperării loiale în ceea ce o privește.
Ea invocă, în primul rând, faptul că, din moment ce nu era necesar să adopte o decizie întemeiată pe articolul 218 alineatul (9) TFUE, o propunere referitoare la o asemenea decizie era inutilă.
În al doilea rând, Comisia susține că a cooperat pe deplin cu Consiliul în speță și că a ținut seama atât de opiniile divergente exprimate în cadrul acestuia din urmă cu privire la anumite aspecte ridicate prin cererea de aviz consultativ, cât și de sugestiile formulate de statele membre.
Aprecierea Curții
În temeiul articolului 13 alineatul (2) TUE, instituțiile Uniunii cooperează unele cu altele în mod loial. Această cooperare loială are însă loc cu respectarea limitelor atribuțiilor conferite prin tratate fiecăreia dintre aceste instituții. Obligația rezultată din articolul 13 alineatul (2) TUE nu este, așadar, de natură să modifice aceste atribuții (Hotărârea Parlamentul European/Consiliul,
C‑48/14
,
EU:C:2015:91
, punctele
și
).
În speță, argumentația principală prezentată de Consiliu și de unele dintre statele membre interveniente în cadrul celui de al doilea motiv se întemeiază pe premisa potrivit căreia stabilirea conținutului observațiilor scrise prezentate TIDM în numele Uniunii în cauza nr. 21 era de competența Consiliului în temeiul articolului 218 alineatul (9) TFUE sau al articolului 16 alineatul (1) a doua teză TUE. Nu aceasta este însă situația, astfel cum reiese din examinarea primului motiv. Prin urmare, nu se poate reproșa Comisiei că nu și‑a îndeplinit obligația de cooperare loială prin faptul că nu a luat inițiativele inerente aplicării acestor două dispoziții.
În aceste condiții, principiul cooperării loiale impune Comisiei, atunci când aceasta intenționează să exprime poziții în numele Uniunii în fața unei instanțe internaționale, obligația de a consulta în prealabil Consiliul.
În speță, Comisia s‑a conformat pe deplin acestei obligații. Astfel, după cum reiese din elementele descrise la punctele 28-32 din prezenta hotărâre, prezentarea de către Comisie în fața TIDM, în numele Uniunii, a observațiilor scrise în cauza nr. 21 a fost precedată de comunicarea de către Comisie Consiliului a documentului de lucru din 22 octombrie 2013, care a fost modificat în diferite rânduri până la 26 noiembrie 2013 pentru a se ține seama de observațiile exprimate în cadrul grupurilor FISH și COMAR. Prin urmare, în mod greșit susține Consiliul că nu s‑a făcut de către Comisie dovada unei cooperări loiale în cadrul elaborării conținutului acestor observații scrise.
În sfârșit, trebuie să se observe că, fără a fi fost contrazisă cu privire la acest aspect de Consiliu sau de statele membre interveniente, Comisia a precizat că poziția neutră afișată, în observațiile scrise amintite, cu privire la problema competenței TIDM de a emite avizul consultativ solicitat în speță fusese dictată de preocuparea sa de a ține seama, într‑un spirit de loialitate, de opiniile divergente exprimate de statele membre în cadrul Consiliului cu privire la această problemă.
Rezultă că al doilea motiv trebuie înlăturat.
Din ansamblul considerațiilor care precedă rezultă că acțiunea trebuie respinsă în întregime.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 138 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Curții, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a solicitat obligarea Consiliului la plata cheltuielilor de judecată, iar Consiliul a căzut în pretenții, se impune obligarea acestuia la plata cheltuielilor de judecată. Conform articolului 140 alineatul (1) din același regulament, potrivit căruia statele membre care au intervenit în litigiu suportă propriile cheltuieli de judecată, Republica Cehă, Republica Elenă, Regatul Spaniei, Republica Franceză, Republica Lituania, Regatul Țărilor de Jos, Republica Austria, Republica Portugheză, Republica Finlanda, precum și Regatul Unit vor suporta propriile cheltuieli de judecată.

Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară și hotărăște:

1)
Respinge acțiunea.

2)
Obligă Consiliul Uniunii Europene la plata cheltuielilor de judecată.

3)
Republica Cehă, Republica Elenă, Regatul Spaniei, Republica Franceză, Republica Lituania, Regatul Țărilor de Jos, Republica Austria, Republica Portugheză, Republica Finlanda, precum și Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord suportă propriile cheltuieli de judecată.

Semnături
(
*
)   Limba de procedură: engleza.