CELEX: 62013CJ0664
Predhodno odločanje
Promet
Vozniško dovoljenje
Podaljšanje s strani države članice, v kateri se dovoljenje izda
Pogoj običajnega prebivališča na ozemlju te države članice
Prijava prebivališča

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 12 Direktive 2006/126/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. decembra 2006 o vozniških dovoljenjih (
UL L 403, str. 18
, in popravek
UL 2009, L 19, str. 67
).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med VAS „Ceļu satiksmes drošības direkcija“ (oddelek za prometno varnost, v nadaljevanju: CSDD) in Latvijas Republikas Satiksmes ministrija (ministrstvo za promet Republike Latvije) na eni strani in K. Nīmanisu na drugi strani glede zavrnitve podaljšanja vozniškega dovoljenja zadevne osebe.
Pravni okvir
Pravo Unije
V uvodni izjavi 2 Direktive 2006/126 je navedeno:
„Pravila o vozniških dovoljenjih so bistveni sestavni del skupne prometne politike, prispevajo k izboljšanju prometne varnosti in pospešujejo prosto gibanje oseb, ki nameravajo bivati v državi članici, ki ni država, v kateri se dovoljenje izda. […]“
V uvodni izjavi 8 te direktive je navedeno, da bi bilo treba zaradi prometne varnosti določiti minimalne zahteve za izdajo vozniškega dovoljenja.
V uvodni izjavi 15 navedene direktive je navedeno:
„Zaradi prometne varnosti bi morale države članice imeti možnost, da uporabijo svoje nacionalne predpise o odvzemu, začasnem odvzemu, podaljšanju in razveljavitvi vozniških dovoljenj za vse imetnike dovoljenj, ki imajo običajno prebivališče na njihovem ozemlju.“
Člen 2(1) Direktive 2006/126 določa, da se „[v]ozniška dovoljenja, ki jih izdajajo države članice, […] vzajemno priznavajo.“
Člen 7 te direktive določa:
„1.   Vozniška dovoljenja se izdajo samo tistim kandidatom:
(a)
ki so opravili preizkus spretnosti in ravnanja ter teoretični preizkus in ki izpolnjujejo zdravniške standarde v skladu z določbami prilog II in III;
[…]
(e)
ki imajo svoje običajno prebivališče na ozemlju države članice, ki je izdala dovoljenje, ali lahko predložijo dokaze, da tam študirajo že vsaj šest mesecev.
[…]
3.   Pogoji za podaljšanje vozniških dovoljenj po izteku njihove veljavnosti so:
[…]
(b)
običajno prebivališče na ozemlju države članice, ki je izdala dovoljenje, ali dokazilo, da prosilec tam študira že vsaj šest mesecev.
[…]
5.   […] Brez poseganja v člen 2 država članica pri izdajanju dovoljenja ravna z vso potrebno skrbnostjo za zagotovitev, da oseba izpolnjuje zahteve, določene v odstavku 1, in uporablja nacionalne predpise o razveljavitvi ali odvzemu pravice do vožnje, če se ugotovi, da je bilo dovoljenje izdano, ne da bi bile izpolnjene zahteve.“
Člen 12 Direktive 2006/126 določa:
„V tej direktivi ‚običajno prebivališče‘ pomeni kraj, v katerem oseba navadno stanuje, to pomeni vsaj 185 dni v vsakem koledarskem letu zaradi osebnih in poklicnih vezi ali v primeru osebe brez poklicnih vezi zaradi osebnih vezi, ki kažejo tesno povezavo med to osebo in krajem, v katerem živi.
Vendar se za običajno prebivališče osebe, katere poklicne vezi so v drugem kraju kot njene osebne vezi in zato izmenoma živi v različnih krajih v dveh ali več državah članicah, šteje kraj njenih osebnih vezi pod pogojem, da se ta oseba redno vrača v ta kraj. Kadar oseba živi v državi članici, da bi izpolnila nalogo z določenim trajanjem, ni treba, da je ta zadnji pogoj izpolnjen. Obiskovanje univerze ali šole ne pomeni prenosa običajnega prebivališča.“
Latvijsko pravo
Člen 22(1), točka 1, zakona o cestnem prometu (Ceļu satiksmes likums) v različici, ki velja od 1. januarja 2013, določa, da ima vsak, ki je dosegel starost, določeno v zakonu, in ki ima običajno prebivališče v Latviji ali lahko dokaže, da je zadnjih šest mesecev študiral v Latviji, pridobi pravico do vožnje vozila in izdaje vozniškega dovoljenja.
Ta člen določa:
„[…] Običajno prebivališče osebe v smislu navedenega člena je v Latviji, če je izpolnjen eden od navedenih pogojev:
(a)
oseba ima zaradi osebnih (ki kažejo tesno povezavo med to osebo in Latvijo) in poklicnih vezi prebivališče in prijavljeno stalno prebivališče vsaj 185 dni v koledarskem letu v Latviji;
(b)
oseba nima poklicnih vezi, vendar ima zaradi osebnih vezi (ki kažejo tesno povezavo med to osebo in Latvijo) prebivališče in prijavljeno stalno prebivališče v Latviji;
(c)
oseba zaradi poklicnih vezi prebiva v tujini, vendar se zaradi osebnih vezi (ki kažejo tesno povezavo med to osebo in Latvijo) redno vrača v Latvijo in tam prebiva ter ima prijavljeno stalno prebivališče v Latviji;
(d)
prijavljeno stalno prebivališče osebe je v Latviji, vendar ta zaradi študija prebiva v tujini.“
Člen 1 zakona o prijavi stalnega prebivališča (Dzīvesvietas deklarēšanas likums) določa, da je cilj navedenega zakona zagotoviti, da je vsaka oseba dosegljiva za namene svojih pravnih razmerij z državo in lokalnimi organi.
Člen 2 tega zakona določa obveznost, da osebe prijavijo svoje stalno prebivališče in podatke, ki jih je treba prijaviti, ter postopek vpisa v register. Ta člen določa, da se navedeni zakon uporablja za osebe, ki imajo stalno prebivališče v Latviji. S samo prijavo stalnega prebivališča sicer ne nastanejo civilnopravne obveznosti.
Člen 3 tega zakona določa, da je stalno prebivališče kraj (z naslovom), povezan z nepremičnino, ki ga oseba prosto izbere, v katerem se nastani z izrecnim ali implicitnim namenom, da v njem biva, v katerem je njeno prebivanje zakonito in je dosegljiva za namene svojih pravnih razmerij z državo ali lokalnimi organi. Ta člen poleg tega določa, da se oseba zakonito nastani v nepremičnini, če ima to nepremičnino v lasti, če je sklenila najemno pogodbo v zvezi z navedeno nepremičnino za namene prebivanja ali če je pridobila pravico do uporabe te nepremičnine na podlagi sklenitve zakonske zveze, družinskih in sorodstvenih razmerij ali druge zakonske podlage ali pogodbe.
Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
K. Nīmanisu je bilo vozniško dovoljenje izdano 13. decembra 2000 v Latviji, saj bilo prijavljeno stalno prebivališče zadevne stranke v tej državi članici. To vozniško dovoljenje je v skladu z latvijsko zakonodajo veljalo 10 let.
Na podlagi podatkov iz registra prebivalstva K. Nīmanis od februarja 2002 nima več prijavljenega stalnega prebivališča v Latviji. Vendar zadevna oseba meni, da ima pravico do podaljšanja vozniškega dovoljenja v tej državi članici, ker ima v njej običajno prebivališče.
K. Nīmanis se je, da bi se mu vozniško dovoljenje podaljšalo, obrnil na CSDD, ki je pri pregledu podatkov iz navedenega registra ugotovil, da K. Nīmanis ni imel prijavljenega stalnega prebivališča v Latviji.
CSDD je 30. decembra 2010 sprejel odločbo o zavrnitvi opravljanja storitve, ker bi moral imeti K. Nīmanis, da bi prejel to storitev, v Latviji prebivališče več kot 185 dni in bi moral svoje stalno prebivališče prijaviti v skladu z latvijsko zakonodajo.
Latvijas Republikas Satiksmes ministrija je po preučitvi pritožbe K. Nīmanisa z odločbo z dne 3. februarja 2011 odločilo, da je bila ta odločba CSDD skladna z določbami člena 22 zakona o cestnem prometu.
K. Nīmanis je pri Administratīvā rajona tiesa (okrožno upravno sodišče) vložil tožbo, s katero je predlagal, naj se izda ugoden upravni akt, in sicer podaljšanje veljavnosti njegovega vozniškega dovoljenja.
Administratīvā apgabaltiesa (regionalno upravno sodišče) je z odločbo z dne 3. junija 2011 sprejelo začasne ukrepe in CSDD naložilo, naj K. Nīmanisu podaljša vozniško dovoljenje.
Administratīvā rajona tiesa je z odločbo z dne 3. aprila 2012 na podlagi veljavne zakonodaje ugotovilo, da CSDD ni bil pristojen zahtevati izpolnitve pogoja prijavljenega stalnega prebivališča, ker na dan zavrnitve podaljšanja vozniškega dovoljenja K. Nīmanisa latvijska zakonodaja ni posebej določala, da mora zadevna oseba imeti zaradi podaljšanja vozniškega dovoljenja v Latviji prijavljeno stalno prebivališče v tej državi članici.
To sodišče je zato ugotovilo, da odločba Latvijas Republikas Satiksmes ministrija, v skladu s katero je bilo mogoče le na podlagi prijavljenega stalnega prebivališča dokazati, da zadevna oseba običajno prebiva v Latviji oziroma da v Latviji prebiva vsaj 185 dni v koledarskem letu, ni utemeljena. Ta dejstva naj bi bilo mogoče dokazati tudi na podlagi drugih dokaznih elementov, ne le na podlagi podatkov iz registra prebivalstva v zvezi s prijavljenim stalnim prebivališčem zadevne osebe.
Predložitveno sodišče pojasnjuje, da Administratīvā rajona tiesa v obravnavani zadevi nikakor ni ugotovilo, da bi bilo sporno državljanstvo K. Nīmanisa niti da bi bili pridobljeni drugi dokazi, v skladu s katerimi zadnjenavedeni ni imel svojega običajnega prebivališča v Latviji oziroma da v tej državi članici ni prebival vsaj 185 dni v koledarskem letu.
CSDD je pri predložitvenem sodišču vložil pritožbo zoper odločbo Administratīvā rajona tiesa, v kateri je med drugim navedel naslednje trditve.
Direktiva 2006/126 naj bi določala ureditev, ki se uporablja za celotno ozemlje držav članic Unije, da bi bili vzpostavljeni enoten postopek in enotna merila za izdajo vozniškega dovoljenja, kot tudi za zagotovitev, da se na eni strani ne bo zlorabljala možnost pridobitve vozniškega dovoljenja v drugi državi članici, če ga zaradi kakršnih koli okoliščin ne bi mogle pridobiti v državi članici prebivališča, in da je na drugi strani stalno prebivališče le eno od meril, določenih za izdajo vozniškega dovoljenja. CSDD je dodal, da če bi K. Nīmanis želel, da bi se njegovo vozniško dovoljenje podaljšalo v drugi državi članici, ne v Republiki Latviji, bi se prav tako preverilo, ali izpolnjuje navedeno merilo v tisti državi članici. CSDD naj bi prav tako pri izdaji vozniškega dovoljenja državljanom drugih držav članic preveril izpolnjevanje meril, določenih v zakonu o cestnem prometu in izvedbenih določbah, ki jih sprejme svet ministrov. Če torej zadevna oseba ni prijavila svojega stalnega prebivališča v Latviji in če v zvezi s tem v registru prebivalstva ni na voljo noben podatek, se izdaja vozniškega dovoljenja zavrne.
Poleg tega prijava stalnega prebivališča ni le formalnost, ker je pomembna tudi za druga vprašanja.
Latvijas Republikas Satiksmes ministrija je interveniralo v podporo pritožbi CSDD zoper sodbo Administratīvā rajona tiesa.
Predložitveno sodišče pojasnjuje, da mora v skladu s sodno prakso latvijskih sodišč sodišče pri preučevanju predloga za izdajo ugodnega upravnega akta preveriti, ali je ob upoštevanju okoliščin zadeve, o kateri odloča, tožeča stranka upravičena do izdaje takega akta. Poleg tega je treba po mnenju tega sodišča zadevo presojati ob upoštevanju dejanskih in pravnih okoliščin, ugotovljenih med njeno obravnavo. Sodišče naj ne bi moglo sprejeti sodbe, na podlagi katere bi organom naložilo obveznosti z uporabo zakonodajnih določb, ki ne veljajo več.
Da bi predložitveno sodišče odločilo o predlogu za izdajo ugodnega upravnega akta, in sicer v obravnavani zadevi o podaljšanju vozniškega dovoljenja, bi moralo v skladu s to sodno prakso upoštevati ureditev, ki je veljala na dan izdaje te odločbe.
Predložitveno sodišče ugotavlja, da je bila ureditev iz člena 22 zakona o cestnem prometu, ki določa pogoj, v skladu s katerim je treba za izdajo vozniškega dovoljenja imeti prijavljeno stalno prebivališče v Latviji, sprejeta zaradi prenosa Direktive 2006/126 v latvijsko pravo.
Za razsojo spora o glavni stvari naj bi bilo treba odločiti, ali lahko K. Nīmanis, zato da bi se podaljšalo njegovo vozniško dovoljenje, dokaže, da ima običajno prebivališče v Latviji, edino na podlagi podatkov iz registra prebivalstva v zvezi z njegovim prijavljenim stalnim prebivališčem na latvijskem ozemlju.
Predložitveno sodišče meni, da je namen prijave stalnega prebivališča, ki je določena v latvijskem pravu, zagotoviti, da je vsaka oseba dosegljiva za namene svojih pravnih razmerij z državo. Neprijavljeno stalno prebivališče naj ne bi pomenilo, da zadevna oseba ne prebiva v Latviji.
To sodišče poleg tega poudarja, da če ima oseba običajno prebivališče v Latviji, ne da bi imela v tej državi članici prijavljeno stalno prebivališče, ta oseba zaradi svojega običajnega prebivališča v tej državi članici nima pravice pridobiti vozniškega dovoljenja v drugi državi Evropske unije, ker ne izpolnjuje merila, določenega v Direktivi 2006/126 v zvezi z običajnim prebivališčem v tej drugi državi članici.
Ker Administratīvā apgabaltiesa dvomi o tem, ali je latvijska zakonodaja skladna s členom 12 Direktive 2006/126 in s cilji zadnjenavedene, kot so določeni v njeni uvodni izjavi 2, in sicer z izboljšanjem prometne varnosti in pospeševanjem prostega gibanja oseb, ki nameravajo bivati v državi članici, ki ni država, v kateri se dovoljenje izda, je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je treba člen 12 v povezavi z uvodno izjavo 2, prvi stavek, Direktive 2006/126 razlagati tako, da nasprotuje zakonodaji države članice, ki določa, da lahko oseba dokaže, da ima običajno prebivališče v navedeni državi članici (Latviji), zgolj na podlagi prijavljenega stalnega prebivališča? S ‚stalnim prebivališčem‘ je treba razumeti obveznost osebe, da se v skladu z nacionalno zakonodajo vpiše v državni register prebivalstva, da bi sporočila, da je za pravna razmerja z državo in lokalnimi organi dosegljiva na prijavljenem naslovu.“
Vprašanje za predhodno odločanje
Predložitveno sodišče s svojim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 12 Direktive 2006/126 razlagati tako, da nasprotuje zakonodaji države članice, v skladu s katero lahko oseba, ki predlaga izdajo ali podaljšanje vozniškega dovoljenja v tej državi članici, dokaže, da izpolnjuje pogoj „običajnega prebivališča“ v smislu tega člena 12 na ozemlju navedene države članice, določen v členu 7(1)(e) in (3)(b) te direktive (v nadaljevanju: pogoj običajnega prebivališča), zgolj na podlagi prijavljenega stalnega prebivališča na ozemlju zadevne države članice.
Uvodoma je treba ugotoviti, da je izpolnjevanje pogoja običajnega prebivališča bistveni sestavni del sistema, vzpostavljenega z direktivo, osrednji del katere je načelo vzajemnega priznavanja vozniških dovoljenj (glej v tem smislu sodbo Hofmann, C‑419/10,
EU:C:2012:240
, točka 78 in navedena sodna praksa).
Sodišče je presodilo, da pogoj običajnega prebivališča zlasti preprečuje „turizem vozniškega dovoljenja“ pri nepopolni uskladitvi ureditev držav članic v zvezi z izdajo vozniških dovoljenj in da je ta pogoj nujen za nadzor nad izpolnjevanjem pogoja sposobnosti za vožnjo (v zvezi s pogojem običajnega prebivališča, določenim v členu 7(1)(b) Direktive Sveta 91/439/EGS z dne 29. julija 1991 o vozniških dovoljenjih (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 7, zvezek 1, str. 317), glej sodbe Wiedemann in Funk, C‑329/06 in C‑343/06,
EU:C:2008:366
, točka 69; Zerche in drugi, od C‑334/06 do C‑336/06,
EU:C:2008:367
, točka 66, in Grasser, C‑184/10,
EU:C:2011:324
, točka 27).
Sodišče je tako menilo, da v nekaterih primerih neizpolnjevanje pogoja običajnega prebivališča že samo po sebi upravičuje, da država članica zavrne priznanje vozniškega dovoljenja, ki ga je izdala druga država članica (v zvezi s pogojem običajnega prebivališča, določenim v členu 7(1)(b) Direktive 91/439, glej sodbi Apelt, C‑224/10,
EU:C:2011:655
, točka 34, in Akyüz, C‑467/10,
EU:C:2012:112
, točka 61).
Le država članica, v kateri se dovoljenje izda, je pristojna preveriti izpolnjevanje pogoja običajnega prebivališča (glej v tem smislu sklep Wierer, C‑445/08,
EU:C:2009:443
, točka 55). To pravilo velja tudi glede države članice, v kateri je imetnik dovoljenja predlagal njegovo podaljšanje.
Zato je pomembno, da se lahko organi, ki so pristojni za izdajo in podaljšanje vozniškega dovoljenja v neki državi članici, z zanesljivostjo prepričajo, da prosilec izpolnjuje pogoj običajnega prebivališča.
Člen 7(5), drugi pododstavek, Direktive 2006/126 v zvezi s tem določa, da država članica pri izdajanju dovoljenja ravna z vso potrebno skrbnostjo za zagotovitev, da oseba izpolnjuje pogoje, določene v členu 7(1) te direktive, med katerimi je pogoj običajnega prebivališča.
Čeprav torej člen 12 Direktive 2006/126 določa pogoje, na podlagi katerih je mogoče ugotoviti, kaj pomeni „običajno prebivališče“ za namene uporabe te direktive, je treba ugotoviti, da zadnjenavedena ne vsebuje nobene določbe o pravilih za dokazovanje obstoja takega prebivališča pred organi, pristojnimi za izdajo in podaljšanje vozniškega dovoljenja.
Čeprav ni sporno, da so po eni strani pravila o dokazovanju pogoja običajnega prebivališča pred organi, pristojnimi za izdajo in podaljšanje vozniškega dovoljenja, v pristojnosti držav članic in da po drugi strani Direktiva 2006/126, kot je razvidno iz njene uvodne izjave 8, določa le minimalne zahteve za izdajo vozniškega dovoljenja s strani držav članic, pa je iz člena 12 te direktive v povezavi z njenim členom 7(1)(e) in (3)(b) razvidno, da morajo države članice v skladu s tema določbama odločiti, ali so merila, na podlagi katerih je mogoče ugotoviti, ali ima oseba svoje običajno prebivališče na njihovih ozemljih, in ki so določena v navedenem členu 12, izpolnjena, da bi se preverilo, ali ta oseba izpolnjuje pogoj običajnega prebivališča.
Pravila o dokazovanju izpolnjevanja pogoja običajnega prebivališča tako ne smejo presegati tistega, kar je nujno, da se pristojni organi države članice, v kateri se izda in podaljša vozniško dovoljenje, prepričajo, da zadevna oseba izpolnjuje ta pogoj glede meril, določenih v členu 12 Direktive 2006/126.
Zato se zdi, da je zahteva države članice, da je za izdajo in podaljšanje vozniškega dovoljenja stalno prebivališče prijavljeno na njenem ozemlju, ustrezen ukrep, ki pristojnim organom olajša preverjanje izpolnjevanja pogoja običajnega prebivališča.
Vendar absolutna obveznost, da je stalno prebivališče prijavljeno na ozemlju določene države članice, in torej zavrnitev, da bi prosilec za izdajo vozniškega dovoljenja lahko uveljavljal druge dokaze, na podlagi katerih bi dokazal, da izpolnjuje merila, določena v členu 12 Direktive 2006/126, presegata, kar je nujno, da se pristojni organi prepričajo, da zadevna oseba izpolnjuje pogoj običajnega prebivališča.
Člen 12 Direktive 2006/126 namreč v zvezi s pogojem običajnega prebivališča določa več objektivnih meril, na podlagi katerih je mogoče ugotoviti, ali ima prosilec svoje običajno prebivališče na navedenem ozemlju.
Predvideti je torej mogoče, da prosilec izpolnjuje ta merila, na podlagi katerih je mogoče dokazati, da ima svoje običajno prebivališče na ozemlju države članice, ne da bi moral imeti v tej državi članici prijavljeno stalno prebivališče, kot se zdi, da je v primeru K. Nīmanisa. V teh okoliščinah bi se temu prosilcu lahko in bi se mu celo morala zavrniti izdaja vozniškega dovoljenja v drugih državah članicah na podlagi pogoja običajnega prebivališča, saj ne bi imel svojega običajnega prebivališča v smislu člena 12 Direktive 2006/126 na ozemlju zadnjenavedenih.
Zadevni osebi bi bila torej lahko odvzeta možnost, da pridobi vozniško dovoljenje v Uniji, čeprav ima svoje običajno prebivališče v smislu člena 12 Direktive 2006/126 na ozemlju države članice.
Ureditev države članice, na podlagi katere lahko prosilec za izdajo vozniškega dovoljenja pristojnim organom dokaže, da izpolnjuje pogoj običajnega prebivališča, zgolj na podlagi prijavljenega stalnega prebivališča zadevne osebe na ozemlju te države članice, je preveč izključujoča. Taka ureditev daje namreč prednost elementu, ki ne odraža vseh meril, določenih v členu 12 Direktive 2006/126, saj izključuje vse druge elemente, ki predstavljajo okoliščine iz tega člena.
Ob upoštevanju zgoraj navedenih ugotovitev je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti tako, da je treba člen 12 Direktive 2006/126 razlagati tako, da nasprotuje zakonodaji države članice, v skladu s katero lahko oseba, ki predlaga izdajo ali podaljšanje vozniškega dovoljenja v tej državi članici, dokaže, da izpolnjuje pogoj „običajnega prebivališča“ v smislu tega člena 12 na ozemlju navedene države članice, določen v členu 7(1)(e) in (3)(b) te direktive, zgolj na podlagi prijavljenega stalnega prebivališča na ozemlju zadevne države članice.
Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:

Člen 12 Direktive 2006/126/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. decembra 2006 o vozniških dovoljenjih je treba razlagati tako, da nasprotuje zakonodaji države članice, v skladu s katero lahko oseba, ki predlaga izdajo ali podaljšanje vozniškega dovoljenja v tej državi članici, dokaže, da izpolnjuje pogoj „običajnega prebivališča“ v smislu tega člena 12 na ozemlju navedene države članice, določen v členu 7(1)(e) in (3)(b) te direktive, zgolj na podlagi prijavljenega stalnega prebivališča na ozemlju zadevne države članice.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: latvijščina.