CELEX: 62007TJ0110
Konkurencija
Karteliai
Skirstomųjų įrenginių su dujų izoliacija projektų rinka
Sprendimas, kuriuo konstatuojamas pažeidimas pagal EB 81 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį
Rinkos pasidalijimas
Poveikis bendrojoje rinkoje
Tęstinio pažeidimo sąvoka
Pažeidimo trukmė
Senatis
Baudos
Proporcingumas
Sunkinančios aplinkybės
Organizatoriaus vaidmuo
Lengvinančios aplinkybės
Bendradarbiavimas

Ginčo aplinkybės
Ieškovė
Siemens AG
yra biržoje kotiruojama bendrovė, veikianti elektros inžinerijos ir elektronikos srityse. Jos buveinė yra Berlyne (Vokietija)
ir Miunchene (Vokietija).
Skirstomieji įrenginiai su dujų izoliacija (toliau – SĮDI) skirti energijos srautui elektros energijos tinkluose reguliuoti.
Tai sunki elektros įranga, naudojama kaip visiškai įrengtų elektros pastočių pagrindinė dalis. Pastotės yra pagalbinės elektrinės,
kurios transformuoja elektros srovę. Be transformatoriaus pastotes sudaro kontrolės sistemos, relės, baterijos, krovikliai
ir skirstomieji įrenginiai. Skirstomųjų įrenginių paskirtis – apsaugoti transformatorių nuo perkrovos ir (arba) izoliuoti
elektros srovę ir sugedusį transformatorių.
Skirstomieji įrenginiai gali būti su dujų izoliacija, su oro izoliacija arba mišria izoliacija, kai derinamos dvi pirmosios
technologijos. Skirstomieji įrenginiai parduodami visame pasaulyje kaip visiškai įrengtų elektros pastočių sudedamosios dalys
arba kaip į tokias pastotes integruotinos atskiros dalys. Jie sudaro apie 30–60 % visos šių pastočių kainos.
2004 m. kovo 3 d.
ABB Ltd
Komisiją informavo apie antikonkurencinius veiksmus skirstomųjų įrenginių su dujų izoliacija sektoriuje ir žodžiu pateikė
prašymą atleisti nuo baudų pagal 2002 m. vasario 19 d. Komisijos pranešimą apie atleidimą nuo baudų ir baudų sumažinimą kartelių
atveju (OL C 45, 2002, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 155, toliau – pranešimas dėl bendradarbiavimo).
Veiksmais, apie kuriuos pranešė ABB, pasauliniu mastu buvo koordinuojamas SĮDI projektų pardavimas pasidalijant rinkas, skiriant
kvotas ir išlaikant atitinkamas rinkos dalis, skiriant projektus šiam tikslui nustatytiems SĮDI gamintojams ir manipuliuojant
konkurso procedūra (pasiūlymų klastojimas), kad sutartys būtų sudarytos su šiais gamintojais, sudėtinguose susitarimuose dėl
SĮDI projektų, kurie nepaskirti, nustatomos kainos, nutraukiamos licencijos sutartys su bendrovėmis, kurios nėra kartelio
narės, ir keičiamasi slapta informacija apie rinką.
ABB žodžiu pateiktą prašymą atleisti nuo baudų papildė žodinėmis pastabomis ir rašytiniais įrodymais. 2004 m. balandžio 25 d.
Komisija ABB pritaikė sąlyginį atleidimą nuo baudų.
Remdamasi ABB pareiškimais Komisija pradėjo tyrimą ir 2004 m. gegužės 11 d. ir 12 d. atliko patikrinimus
Areva T&D SA
,
Siemens AG
,
VA Tech
grupės,
Hitachi Ltd
ir
Japan AE Power Systems Corp
(toliau – JAEPS) patalpose.
2006 m. balandžio 20 d. Komisija priėmė pranešimą apie kaltinimus, apie kurį buvo pranešta 20 bendrovių, o tarp jų – ir
Siemens
.
2006 m. liepos 18 ir 19 d. Komisija surengė posėdį.
2007 m. sausio 24 d. Komisija priėmė sprendimą C (2006) 6762 galutinis dėl procedūros pagal [EB] 81 straipsnį ir EEE susitarimo
53 straipsnį (Byloje COMP/F/38.899 – Skirstomieji įrenginiai su dujų izoliacija) (toliau – ginčijamas sprendimas).
Siemens
apie šį sprendimą pranešta 2007 m. vasario 8 dieną.
Be
Siemens
, ginčijamas sprendimas buvo išsiųstas ABB,
Alstom SA
,
Areva SA
,
Areva T&D AG
,
Areva T&D Holding SA
ir
Areva T&D SA
,
Fuji Electric Holdings Co.
,
Ltd
ir
Fuji Electric Systems Co., Ltd
(toliau – kartu vadinamos
Fuji
),
Hitachi Ltd
ir
Hitachi Europe Ltd
(toliau – kartu vadinamos
Hitachi
), JAEPS,
Mitsubishi Electric System Corp.
(toliau –
Melco
),
Nuova Magrini Galileo SpA
,
Schneider Electric SA
,
Siemens AG Österreich
,
Siemens Transmission & Distribution Ltd
(toliau –
Reyrolle
),
Siemens Transmission & Distribution SA
,
Toshiba Corp.
ir
VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG
.
Ginčijamo sprendimo 113–123 konstatuojamosiose dalyse Komisija nurodė, kad kartelyje dalyvavusios įvairios įmonės pasauliniu
mastu, išskyrus tam tikras rinkas, koordinavo SĮDI projektų skyrimą pagal sutartas taisykles būtent tam, kad išlaikytų kvotas,
kurios aiškiai parodo istoriškai nusistovėjusias jų rinkos dalis. Komisija patikslino, kad SĮDI projektai buvo skiriami remiantis
bendra „Japonijos“ kvota ir bendra „Europos“ kvota, kurias po to turėjo pasidalyti atitinkamai Japonijos gamintojai ir Europos
gamintojai. 1988 m. balandžio 15 d. Vienoje pasirašytame susitarime (toliau – GQ susitarimas) buvo įtvirtintos taisyklės,
pagal kurias leidžiama SĮDI projektus skirti arba Japonijos gamintojams, arba Europos gamintojams ir jų vertę įskaičiuoti
į atitinkamą kvotą.
Be to, ginčijamo sprendimo 124–132 konstatuojamosiose dalyse Komisija nurodė, kad kartelyje dalyvavusios įvairios įmonės sudarė
žodinį susitarimą (toliau – bendrasis susitarimas), pagal kurį SĮDI projektai, pirma, Japonijoje ir, antra, Europos valstybėse
narėse, dalyvaujančiose kartelyje, – kartu vadinamose SĮDI projektų „šalyse gamintojose“, – buvo iš anksto paskirti atitinkamai
kartelio nariams Japonijoje ir Europoje. „Šalyse gamintojose“ tarp šių dviejų šalių grupių nebuvo keičiamasi informacija dėl
SĮDI projektų ir jie nebuvo įtraukti į atitinkamas kvotas. Taip pat GQ susitarime buvo taisyklių, susijusių su keitimusi informacija,
reikalinga kartelio tarp dviejų gamintojų grupių veikimui, o šį keitimąsi užtikrino būtent dviejų grupių sekretorės, kad būtų
galima manipuliuoti atitinkamais konkursais ir nustatyti SĮDI projektų, kurie neturėjo būti paskirti, kainas. Pagal GQ susitarimo
2 priedą šis susitarimas taikomas visame pasaulyje, išskyrus Jungtines Amerikos Valstijas, Kanadą, Japoniją ir 17 Vakarų Europos
šalių. Be to, pagal bendrąjį susitarimą SĮDI projektai kitose Europos šalyse nei „šalyse gamintojose“ taip pat buvo iš anksto
priskirti Europos šalių grupei, o Japonijos gamintojai įsipareigojo neteikti pasiūlymų dėl SĮDI projektų Europoje.
Komisijos teigimu, SĮDI projektų pasidalijimą tarp Europos gamintojų reguliavo susitarimas, kuris taip pat pasirašytas 1988 m.
balandžio 15 d. Vienoje, – „E‑Group Operation Agreement for GQ‑Agreement“ („E grupės susitarimas dėl GQ susitarimo įgyvendinimo“,
toliau – EQ susitarimas). Komisija pažymėjo, kad SĮDI projektų skyrimui Europoje taikytos tos pačios taisyklės bei procedūros
kaip ir tos, kurios taikomos SĮDI projektų skyrimui kitose šalyse. Būtent apie SĮDI projektus Europoje taip pat turėjo būti
pranešta, jie turėjo būti įtraukiami į sąrašą, paskiriami, valdomi arba už juos pasiūlyta minimali kaina.
Ginčijamo sprendimo 142 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė, kad GQ susitarime ir EQ susitarime bei siekiant užtikrinti
kartelio organizavimą ir veikimą atskiri kartelio nariai buvo identifikuojami suteikiant kodą, kurį Europos narių atveju sudarė
skaičiai, o Japonijos narių atveju – raidės. Nuo 2002 m. liepos mėn. pradiniai kodai buvo pakeisti skaičiais.
Ginčijamo sprendimo 1 straipsnio o punkte Komisija konstatavo, kad
Siemens
dalyvavo darant pažeidimą nuo 1988 m. balandžio 15 d. iki 1999 m. rugsėjo 1 d. ir nuo 2002 m. kovo 26 d. iki 2004 m. gegužės
11 dienos.
Už ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje nurodytą pažeidimą ginčijamo sprendimo 2 straipsnio m punkte
Siemens
skirta 396 562 500 EUR bauda.

Procesas ir šalių reikalavimai
Ši byla buvo pradėta ieškiniu, kurį
Siemens
pateikė Pirmosios instancijos teismo (dabar – Bendrasis Teismas) kanceliarijai 2007 m. balandžio 16 dieną.
Susipažinęs su teismo posėdžio pranešimu, Teismas (antroji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį.
Taikydamas proceso organizavimo priemones pagal Procedūros reglamento 64 straipsnį Teismas šalims pateikė klausimus raštu.
Šalys į juos atsakė per nustatytą terminą.
2009 m. gruodžio 16 d. posėdyje buvo išklausytos šalių žodinės pastabos ir atsakymai į Teismo žodžiu pateiktus klausimus.

Siemens
Teismo prašo:
–        panaikinti ginčijamą sprendimą, kiek jis susijęs su
Siemens
,
–        nepatenkinus pirmojo reikalavimo, sumažinti
Siemens
skirtą baudą,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas
.
Komisija Teismo prašo:
–        atmesti ieškinį,
–        priteisti iš
Siemens
bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės
Ieškiniui dėl panaikinimo pagrįsti
Siemens
nurodo tris ieškinio pagrindus. Pirmasis ieškinio pagrindas susijęs su EB 81 straipsnio 1 dalies ir Europos ekonominės erdvės
susitarimo (toliau – EEE susitarimas) 53 straipsnio pažeidimu. Antrasis – susijęs su 2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamento
(EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų [EB] 81 ir 82 straipsniuose, įgyvendinimo (OL L 1, 2003, p. 1; 2004 m.
specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 205) 25 straipsnio pažeidimu. Trečiasis – susijęs su teisės klaidomis apskaičiuojant
baudą.
I –
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su EB 81 straipsnio 1 dalies ir EEE susitarimo 53 straipsnio 1 dalies pažeidimu
Pirmąjį ieškinio pagrindą sudaro dvi dalys. Pirmoje dalyje
Siemens
teigia, kad „nepakankamai aprašyti pažeidimai, kuriais kaltinama“. Antroje dalyje ji nurodo, jog „tariamų susitarimų ir jų
poveikio bendrajai rinkai analizė neteisinga“.
A –
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo pirmos dalies, susijusios su „pažeidimų, kuriais kaltinama, nepakankamu aprašymu“
1.     Šalių argumentai

Siemens
tvirtina, kad Komisija tiksliai neaprašė ir pakankamai neįrodė pažeidimo, kuriuo ji kaltinama. Iš esmės
Siemens
teigia, jog, pirma, Komisija neįrodė, kad veiksmai, kuriais kaltinama, vieningi ir tęstiniai, antra, Komisija neaprašė konkretaus
kartelio poveikio bendrajai rinkai ir, trečia, Komisija nepateikė įrodymo, kad apskritai
Siemens
du kartus ketino dalyvauti tame pačiame pažeidime.
Komisija teigia, kad šį ieškinio pagrindą reikia atmesti kaip nepakankamai pagrįstą. Be to, ji pažymi, jog
Siemens
teiginiai nepagrįsti.
2.     Bendrojo Teismo vertinimas
Reikia konstatuoti, kad pirmojo ieškinio pagrindo pirma dalimi pateikiami kaltinimai, kurie arba pateikti ir kitose ieškinio
dalyse, arba turi būti nagrinėjami kartu su kitais
Siemens
pateiktais ieškinio pagrindais, taip pat susijusiais su ginčijamo sprendimo 1 straipsniu, kuriame konstatuotas pažeidimas.
Tačiau kaltinimas, susijęs su tuo, kad nėra įrodymų, jog veiksmai, kuriais kaltinama, yra vieningi ir tęstiniai, yra pateiktas
ir antrojo ieškinio pagrindo antroje dalyje, o ieškinio pagrindas, susijęs su
Siemens
ketinimu apskritai dalyvauti šiame pažeidime, taip pat turi būti nagrinėjamas atsižvelgiant į šias aplinkybes. Be to, kaltinimas,
susijęs su tuo, kad neaprašytas konkretus kartelio poveikis bendrajai rinkai, taip pat nurodytas – daug išsamiau – pirmojo
ieškinio pagrindo antroje dalyje. Todėl matyti, kad ši dalis nėra savarankiška.
Vadinasi, nereikia priimti sprendimo dėl pirmojo ieškinio pagrindo pirmos dalies.
B –
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo antros dalies, susijusios su „tariamų susitarimų ir jų poveikio bendrajai rinkai neteisinga
analize“
Pirmojo ieškinio pagrindo antroje dalyje
Siemens
pateikia tris kaltinimus, atitinkamai susijusius su tuo, kad nebuvo kartelio, kuris darė poveikį Europos ekonominei erdvei,
kad Japonijos gamintojai ir Europos gamintojai nebuvo pasidaliję geografinių rinkų ir kad „šalys gamintojos“ nebuvo saugomos.
Šie trys kaltinimai glaudžiai susiję. Iš tikrųjų, viena vertus, antrasis ir trečiasis kaltinimai susiję su Komisijos išvadomis,
kurios, – darant prielaidą, jog jos teisingos, – įrodo, jog egzistavo Europos ekonominei erdvei įtaką daręs kartelis, o šis
klausimas yra pirmojo kaltinimo objektas. Kita vertus, visi trys kaltinimai yra susiję ir dėl to, kad jie grindžiami tais
pačiais Komisijos pateiktais įrodymais. Todėl jie turi būti nagrinėjami kartu.
1.     Šalių argumentai

Siemens
teigia, kad, kiek tai susiję su pirmuoju jos dalyvavimo etapu, t. y. 1988–1999 m. laikotarpiu, pažeidimas, kuriuo ji kaltinama,
ginčijamame sprendime nėra pakankamai pagrįstas. Visų pirma, Komisija klaidingai nusprendė, kad GQ susitarimas ir EQ susitarimas
įrodo, jog pažeidimas turėjo pasekmių Europos ekonominei erdvei, nors ta erdvė aiškiai nepateko į šių susitarimų taikymo sritį.
Tokio pažeidimo neįrodė ir kiti Komisijos pateikti įrodymai.
Šiuo klausimu
Siemens
mano, jog Komisija neįrodė, kad bendrajame susitarime Europos ir Japonijos gamintojai nusprendė neveikti atitinkamų savo
šalių rinkose. Tokio geografinių rinkų pasidalijimo neįrodo nei GQ susitarimo aiški taikymo srities išimtis dėl 17 Europos
valstybių, nei SĮDI projektų Europoje tariamas priskyrimas bendrai kvotai, nei Komisijos nurodyti
Hitachi
ar
Fuji
pareiškimai. Tačiau tai, kad GQ susitarimo dalyviai neprekiavo savo gaminiais tam tikrose Europos rinkose, lėmė išimtinai
techninės ir ekonominės patekimo į šias rinkas kliūtys.

Siemens
ginčija tiek geografinį Europos rinkų pasidalijimo pagal „šalių gamintojų“ ar „vidaus rinkų“ principą egzistavimą, tiek ir
dalyvavimą tariamuose „išankstiniuose susitarimuose Europoje“, kuriuos Komisija nurodė grįsdama teiginį dėl rinkų pasidalijimo
Europos ekonominėje erdvėje. Šiuo klausimu Komisijos pateiktų įrodymų nepakanka. Galiausiai, tai, kad tam tikri gamintojai
neveikė tam tikrose nacionalinėse rinkose, paaiškinama kitaip nei neteisėto kartelio egzistavimu.
Komisija ginčija
Siemens
pateiktus argumentus.
2.     Bendrojo Teismo vertinimas
Visų pirma, pažymėtina, kad rašytiniuose dokumentuose
Siemens
aiškiai pripažįsta faktines aplinkybes, kokios buvo nurodytos ginčijamame sprendime, susijusias su antruoju jos dalyvavimo
darant pažeidimą etapu, t. y. 2002–2004 metais. Todėl
Siemens
pateiktas pirmasis ieškinio pagrindas susijęs tik su pirmuoju jos dalyvavimo darant pažeidimą etapu, t. y. 1988–1999 metais.
Dėl šios priežasties įrodymai, kuriais remiasi Komisija, šioje pirmojo ieškinio pagrindo dalyje turi būti nagrinėjami tik
tiek, kiek jie susiję su pastaruoju laikotarpiu, arba kiek jie leidžia daryti išvadas dėl pastarojo laikotarpio.
Šiuo klausimu reikia atmesti Komisijos argumentą, kad pastabas, susijusias su 2002–2004 m. laikotarpiu, galima teisėtai taikyti
ir ankstesniam laikotarpiui, nes kalbama apie vieną ir tą patį pažeidimą. Iš tikrųjų šiame nagrinėjimo etape nereikia spręsti,
ar egzistavo vienas pažeidimas, apimantis abu
Siemens
dalyvavimo kartelyje laikotarpius, o tai reikės daryti dėl kiekvieno laikotarpio vertinant, kokiu mastu su konkrečiu pažeidimo
laikotarpiu susiję įrodymai suteikia svarbios informacijos ir apie pirmąjį dalyvavimo pažeidime etapą.
Be to, Komisijos teiginys, kad
Siemens
ginčija tik kartelio poveikį konkurencijai Europos ekonominėje erdvėje, nors ginčijamame sprendime Komisija ją kaltina sudarius
kartelį, kurio tikslas iškraipyti konkurenciją bendrojoje rinkoje, neleidžia susiaurinti faktinių aplinkybių, kuriomis kaltinama
Siemens
, nagrinėjimo. Iš visų
Siemens
rašytiniuose dokumentuose pateiktų argumentų matyti, kad ji ginčija ne tik tai, kad inkriminuojamas kartelis padarė įtakos
bendrajai rinkai ir Europos ekonominei erdvei (išskyrus Lichtenšteiną ir Islandiją), bet ir tai, kad jo tikslas buvo iškraipyti
konkurenciją bendrojoje rinkoje ir Europos ekonominėje erdvėje.
Taigi iš esmės šalys nesutaria dėl klausimo, ar Komisija įrodė, kiek tai susiję su 1988–1999 m. laikotarpiu, kad egzistavo
kartelis, galintis padaryti poveikį bendrajai rinkai ir Europos ekonominei erdvei.
Todėl reikia nustatyti, ar tokie rašytiniai įrodymai, kokie yra GQ susitarimas ir EQ susitarimas, įrodo, kad egzistavo kartelis,
galėjęs padaryti poveikį bendrajai rinkai ir Europos ekonominei erdvei. Šiuo klausimu nereikia atriboti EB 81 straipsnio 1 dalyje
įtvirtintų dviejų galimybių. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką norint įvertinti, ar suderinti veiksmai draudžiami pagal
EB 81 straipsnio 1 dalį, nereikia nagrinėti konkretaus tokių veiksmų poveikio, jeigu jų tikslas – konkurencijos bendrojoje
rinkoje trukdymas, ribojimas arba iškraipymas (žr. 2009 m. birželio 4 d. Teisingumo Teismo sprendimo
T‑Mobile Netherlands ir kt.
, C‑8/08, Rink. p. I‑4529, 29 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką). Minėta teismo praktika pagal analogiją taikoma ir
EEE susitarimo 53 straipsnio 1 daliai.
Jei atsakymas būtų neigiamas, reikės išsiaiškinti, ar Komisijos nurodytą bendrąjį susitarimą pakankamai įrodo visos kitos
aplinkybės.
Vis dėlto prieš pradedant šį patikrinimą reikia priminti įrodinėjimo pareigai taikomas taisykles, nes šalys nesutaria ir dėl
šio klausimo.
a)     Dėl įrodinėjimo pareigos
Visų pirma primintina, kad Komisija turi pagrįsti nustatytus EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimus ir pateikti pakankamai įrodymų,
teisiškai patvirtinančių pažeidimą sudarančias aplinkybes (1998 m. gruodžio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Baustahlgewebe prieš Komisiją
, C‑185/95 P, Rink. p. I‑8417, 58 punktas ir 1999 m. liepos 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
, C‑49/92 P, Rink. p. I‑4125, 86 punktas).
Šiomis aplinkybėmis teismo abejonės turi būti aiškinamos įmonės, kuriai skirtas pažeidimą konstatuojantis sprendimas, naudai.
Todėl teismas negali pripažinti, kad Komisija pateikė pakankamus teisinius pažeidimo buvimo įrodymus, jei šiuo klausimu vis
dar turi abejonių, ypač nagrinėjant ieškinį dėl sprendimo, kuriuo paskirta bauda, panaikinimo (2006 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimo
Dresdner Bank ir kt. prieš Komisiją
, T‑44/02 OP, T‑54/02 OP, T‑56/02 OP, T‑60/02 OP ir T‑61/02 OP, Rink. p. II‑3567, 60 punktas).
Iš tikrųjų šioje situacijoje būtina atsižvelgti į nekaltumo prezumpcijos principą, visų pirma įtvirtintą 1950 m. lapkričio
4 d. Romoje pasirašytos Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (toliau – EŽTK) 6 straipsnio 2 dalyje,
kuris priskiriamas prie pagrindinių teisių ir pagal Teisingumo Teismo praktiką, kuri, be to, patvirtinta ES 6 straipsnio 2 dalyje,
yra bendras Bendrijos teisės principas. Atsižvelgiant į nagrinėjamų pažeidimų pobūdį ir su jais susijusių sankcijų pobūdį
bei griežtumo laipsnį, nekaltumo prezumpcijos principas taikomas ir procedūroms dėl įmonėms taikomų konkurencijos taisyklių
pažeidimų, per kurias gali būti skirtos vienkartinės arba periodiškai mokamos baudos (šiuo klausimu žr. 1999 m. liepos 8 d.
Teisingumo Teismo sprendimų
Hüls prieš Komisiją
, C‑199/92 P, Rink. p. I‑4287, 149 ir 150 punktus ir
Montecatini prieš Komisiją
, C‑235/92 P, Rink. p. I‑4539, 175 ir 176 punktus).
Taigi būtina, kad Komisija pateiktų tikslius ir neprieštaringus įrodymus, patvirtinančius, kad pažeidimas tikrai buvo padarytas
(šio sprendimo 44 punkte minėto Sprendimo
Dresdner Bank ir kt. prieš Komisiją
62 punktas) ir kad pagrįstų tvirtą įsitikinimą, jog nurodyti pažeidimai yra žymus konkurencijos apribojimas EB 81 straipsnio
1 dalies prasme (1999 m. sausio 21 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Riviera Auto Service ir kt. prieš Komisiją
, T‑185/96, T‑189/96 ir T‑190/96, Rink. p. II‑93, 47 punktas).
Vis dėlto reikia pabrėžti, kad kiekvienas Komisijos pateiktas įrodymas nebūtinai turi atitikti šiuos kriterijus kiekvieno
pažeidimo elemento atžvilgiu. Pakanka, kad šį reikalavimą atitiktų institucijos pateiktų įrodymų visuma, vertinama bendrai
(žr. 44 punkte minėto Sprendimo
Dresdner Bank ir kt. prieš Komisiją
63 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Be to, atsižvelgiant į akivaizdų antikonkurencinių susitarimų draudimo pobūdį, o dėl šios priežasties – jų slaptą įgyvendinimą,
negalima reikalauti iš Komisijos pateikti dokumentų, aiškiai patvirtinančių atitinkamų ūkio subjektų tarpusavio ryšius. Bet
kuriuo atveju Komisijos turimus fragmentiškus ir atskirus įrodymus gali papildyti išvados, iš kurių būtų galima atkurti atitinkamas
faktines aplinkybes. Todėl egzistuojanti antikonkurencinė praktika arba susitarimas gali būti nustatomi iš tam tikro skaičiaus
sutapimų ir požymių, kurie kartu nagrinėjami gali įrodyti konkurencijos taisyklių pažeidimą, jeigu nėra kito logiško paaiškinimo
(44 punkte minėto Sprendimo
Dresdner Bank ir kt. prieš Komisiją
64 ir 65 punktai ir 2004 m. sausio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, Rink. p. I‑123, 55–57 punktai).
Vis dėlto jei Komisija nuspręsdama, kad padarytas pažeidimas, remiasi tik nagrinėjamų įmonių elgesiu rinkoje, šioms pakanka
įrodyti, kad yra aplinkybių, leidžiančių kitaip pažvelgti į Komisijos nustatytus faktus ir pateikti kitokį tikėtiną aplinkybių
paaiškinimą nei tas, kuriuo Komisija pagrindė Bendrijos konkurencijos taisyklių pažeidimą (šiuo klausimu žr. 2004 m. liepos
8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 ir T‑78/00, Rink. p. II‑2501, 186 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Kiek tai susiję su įrodinėjimo priemonėmis, kurios gali būti naudojamos EB 81 straipsnyje ir EEE susitarimo 53 straipsnyje
numatytam pažeidimui įrodyti, pažymėtina, jog Bendrijos teisėje galioja laisvo įrodymų vertinimo principas (2004 m. liepos
8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Dalmine prieš Komisiją
, T‑50/00, Rink. p. II‑2395, 72 punktas). Visų pirma jokia Bendrijos teisės norma ar pagrindinis principas nedraudžia Komisijai
vienos įmonės atžvilgiu remtis kitos pažeidimo padarymu kaltinamos įmonės pareiškimais (šio sprendimo 61 punkte minėto
„PVC II“
sprendimo 109 ir 512 punktai). Kitu atveju Komisijos pareiga pateikti EB 81 ir 82 straipsnių pažeidimų įrodymus būtų neįvykdoma
ir nesuderinama su EB sutartyje jai numatyta pareiga prižiūrėti tinkamą šių teisės normų taikymą (49 punkte minėto Sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
192 punktas).
Galimybė kitaip aiškinti faktines aplinkybes yra svarbi, jei Komisija remiasi vien tik nagrinėjamų įmonių elgesiu rinkoje.
Todėl toks aiškinimas nesvarbus nuo to momento, kai pažeidimas ne tik preziumuojamas, bet patvirtintas įrodymais. Be to, pagal
pirmesniame punkte nurodytą laisvo įrodymų vertinimo principą pažeidimui įrodyti priimtinos visos įrodinėjimo priemonės, taigi
kitoks aiškinimas nesvarbus, kai pažeidimas pakankamai įrodytas kitais nei rašytiniais įrodymais (šiuo klausimu žr. 1999 m.
balandžio 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
, T‑305/94–T‑307/94, T‑313/94–T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 ir T‑335/94, Rink. p. II‑931, 727 ir 728 punktus).
Todėl šioje byloje, kalbant apie
Siemens
ginčijamas aplinkybes, reikia patikrinti, ar veiksmai, kuriais Komisija ją kaltina ginčijamame sprendime, patvirtinti įrodymais,
ar tokia išvada padaryta vien tik iš nagrinėjamos įmonės elgesio rinkoje. Tik jei pastaroji prielaida pasitvirtintų, reikės
nagrinėti, ar yra kitokių nagrinėjamos įmonės elgesio rinkoje paaiškinimų, pakankamai įtikinamai paneigiančių ginčijamame
sprendime padarytas išvadas.
Tačiau pagal teismo praktiką, atsižvelgiant į akivaizdų antikonkurencinių susitarimų draudimo pobūdį ir jų slaptą įgyvendinimą,
kartelio egzistavimo įrodymu gali būti įtikinanti požymių visuma (žr. šio sprendimo 48 punktą). Todėl
Siemens
tokio įrodymo negali paneigti argumentu, kad Komisijos pateiktų atskirų požymių nepakanka, jog būtų įrodytas elgesys, kuriuo
ji kaltinama. Iš esmės Komisijos nurodytos įrodančių požymių visumą sudarančios atskiros aplinkybės, vertinamos atskirai,
negali būti tokio elgesio išsamus įrodymas.
Kalbant apie atskiriems įrodymams priskirtiną įrodomąją galią pabrėžtina, kad vienintelis svarbus kriterijus laisvai pateiktiems
įrodymams vertinti yra jų patikimumas (žr. 2004 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Mannesmannröhren‑Werke prieš Komisiją
, T‑44/00, Rink. p. II‑2223, 84 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką; 50 punkte minėto Sprendimo
Dalmine prieš Komisiją
72 punktą ir 49 punkte minėto Sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
273 punktą). Pagal bendras įrodinėjimo srityje taikomas taisykles dokumento patikimumas ir todėl jo įrodomoji galia priklauso
nuo jo kilmės, parengimo aplinkybių, adresato ir turinio patikimumo (2000 m. kovo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją
, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95,
T‑88/95, T‑103/95 ir T‑104/95, Rink. p. II‑491, 1053 punktą; teisėjo B. Vesterdorf, einančio generalinio advokato pareigas,
išvada 1991 m. spalio 24 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimui
Rhône‑Poulenc prieš Komisiją
, T‑1/89, Rink. p. II‑867, II‑869, II‑956). Be kita ko, didelę svarbą reikia suteikti tam, kad dokumento parengimas glaudžiai
siejamas su faktinėmis aplinkybėmis (1999 m. kovo 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Ensidesa prieš Komisiją
, T‑157/94, Rink. p. II‑707, 312 punktas ir 2003 m. gruodžio 16 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied et Technische Unie prieš Komisiją
, T‑5/00 ir T‑6/00, Rink. p. II‑5761, 181 punktas) arba grindžiamas tiesioginių šių aplinkybių liudytojų parodymais (49 punkte
minėto Sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
207 punktas). Be to, pareiškimai, nenaudingi juos pateikiančiajam, iš principo turi būti laikomi ypač patikimais įrodymais
(49 punkte minėto Sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
207, 211 ir 212 punktai).
b)     Dėl GQ susitarimo ir EQ susitarimo įrodomosios galios
Visų pirma dėl GQ susitarimo šalys sutaria, kad jame numatytas kartelio dėl SĮDI projektų įgyvendinimas pasauliniu mastu,
be kita ko, apima keitimąsi informacija apie viešuosius konkursus ir sudarytas sutartis naudojant standartines formas, kvotų
skyrimą atitinkamai Europos ir Japonijos gamintojų grupėms, rinkų skyrimą pagal kartelį, konkursų klastojimą, minimalių kainų
nustatymą ir kovą prieš įmones ne kartelio nares. Vis dėlto pažymėtina, kad, kaip tvirtina
Siemens
, GQ susitarime buvo aiškiai numatyta, kad jis netaikomas Europoje. Iš tikrųjų šio susitarimo 2 priede, susijusiame su teritorine
jo taikymo sritimi, apibrėžtos penkios teritorijų grupės. Pirmoji grupė apibrėžta kaip apimanti Europą ir Viduržemio jūros
regioną, išskyrus dvylika tuo metu buvusių Bendrijos valstybių narių bei Austriją, Švediją, Šveicariją, Suomiją ir Norvegiją.
Kalbant apie Europos ekonominę erdvę į taikymo sritį patenka Lichtenšteinas ir Islandija – ši aplinkybė svarbi tik nuo EEE susitarimo
įsigaliojimo 1994 m. sausio 1 dieną. Antroji grupė apibrėžta kaip apimanti Aziją, išskyrus Japoniją.
Tačiau vien GQ susitarimo tekstas nėra kartelio, dariusio poveikį bendrajai rinkai ir Europos ekonominei erdvei, įrodymas.
Po to, kalbant apie EQ susitarimą, pažymėtina, kad jis yra tik susitarimas dėl GQ susitarimo vykdymo, o tai patvirtina jo
pavadinimas ir preambulės nuostatos, pagal kurias visų pirma EQ susitarimas taikomas vykdant GQ susitarimą ir jo nuostatos
yra viršesnės EQ susitarimo nuostatų atžvilgiu. Iš esmės EQ susitarime nustatytos taisyklės, susijusios su bendros „Europos“
kvotos paskirstymu tarp Europos gamintojų. Šis paskirstymas atliekamas pagal EQ susitarimo 4 straipsnyje numatytą procedūrą
ir pagal šio susitarimo 8 straipsnyje nustatytas kvotas.
Kadangi iš esmės EQ susitarimu tik paskirstoma GQ susitarime numatyta bendra „Europos“ kvota, kuri, kaip pirmiau nurodyta,
neapima bendrosios rinkos ir didžiosios dalies EEE, EQ susitarimo tekstas nėra kartelio, dariusio poveikį bendrajai rinkai
ir EEE, įrodymas. Todėl, kaip nurodyta šio sprendimo 39 punkte, reikia išnagrinėti, ar Komisijai pavyko kitu būdu įrodyti
tokio poveikio egzistavimą. Išvados, kurias galima padaryti netiesiogiai iš GQ susitarimo ir EQ susitarimo, bus nagrinėjamos
šio sprendimo 140 ir paskesniuose punktuose, susijusiuose su rašytiniais įrodymais.
c)     Dėl įrodymo, susijusio su bendruoju susitarimu
Pirmiausia reikia pažymėti, kad aplinkybė, jog GQ susitarimo išimtimis, į kurias daroma nuoroda ir EQ susitarime, iš susitarimų
taikymo srities aiškiai pašalinamos Europos ir Japonijos rinkos, savaime neturi būti vertinama kaip įrodymas, kad kartelis
nepadarė poveikio Europos rinkoms, nei kaip įrodymas, kad nebuvo geografinio pasidalijimo ar pasidalijimo pagal „šalis gamintojas“.
Iš tikrųjų, nors ta išimtis gali reikšti, kad aptariamos įmonės minėtose rinkose veikė neiškraipydamos konkurencijos, ji gali
reikšti ir tai, kad, kalbant apie šias rinkas, kvotų pasidalijimo ir kontrolės tarp Europos ir Japonijos grupių nereikėjo,
nes bet kuriuo atveju šios rinkos buvo iš anksto paskirtos tik vienai iš dviejų grupių, – taip ją aiškino Komisija.
Pabrėžtina, kad susitarimas, kuriuo siekta apsaugoti kartelio šalių tradicines privilegijuotas pozicijas atitinkamai Europos
ir Japonijos rinkose, – darant prielaidą, kad tai įrodyta, – jau savaime yra poveikį bendrajai rinkai darantis kartelis, nes
juo panaikinama Japonijos gamintojų galima konkurencija bendrojoje rinkoje. Taip būtų netgi ir tuo atveju, jeigu Komisijai
nepavyktų įrodyti, kad Europos gamintojai vėliau tarpusavyje pasidalijo Europos rinką. Vis dėlto, kaip tai paaiškinta toliau,
Komisija pakankamai įrodė visas
Siemens
pirmuoju ieškinio pagrindu ginčytas aplinkybes.
Kad įrodytų bendrojo susitarimo egzistavimą ir taikymo sritį, ginčijamame sprendime Komisija paminėjo elementų visumą, be
kita ko, tarp jų ABB, liudytojo M.,
Fuji
ir
Hitachi
pareiškimus; aplinkybę, kad nei
Alstom
, nei
Areva
grupę sudarančios bendrovės, nei grupė, kurios patronuojanti bendrovė –
VA Technologie
(toliau –
VA Tech
grupė), aiškiai neginčijo bendrojo susitarimo; kartelyje aptartą SĮDI projektų sąrašą, kurį pateikė ABB, ir tam tikrus rašytinius
įrodymus. Taigi reikia išnagrinėti kiekvieno iš šių elementų įrodomąją galią.
Dėl ABB ir liudytojo M. parodymų
ABB pareiškimuose pažymėjo, kad Vakarų Europos ir Japonijos teritorijos buvo saugomos ir kad tam tikrais atvejais, kai, priešingai
nei numatyta pagal šią priemonę, Japonijos gamintojai ketindavo dalyvauti Europos viešajame pirkime, tai kartelyje sukeldavo
problemų, tačiau galiausiai jos būdavo pašalintos. Be to, 2005 m. vasario 3 d. pareiškime ABB nurodė, kad SĮDI projektų paskyrimo
rezultatai bendrojoje rinkoje – išskyrus „šalis gamintojas“ – vėliau buvo priskirti kartelio Europos gamintojų pasaulinėms
kvotoms. Galiausiai 2005 m. spalio 4 d. pranešime ABB pripažino, kad egzistuoja „šalių gamintojų“ sistema, pagal kurią tuo
atveju, kai šiose šalyse yra tik vienas gamintojas, jis yra vienintelis projektų savininkas, o kai yra keletas gamintojų,
jie projektus pasidalija tarpusavyje.
Šiuo klausimu
Siemens
tvirtina, kad ABB pareiškimai yra paprasčiausi šios bendrovės šališki tvirtinimai, kurie neturi įrodomosios galios, nes nepagrįsti
tiksliais įrodymais, kuriuos galima patikrinti. Savo ruožtu, Komisija mano, kad įmonės, kuri nori būti atleista nuo baudos,
pranešimas turi ypatingą įrodomąją vertę vien dėl tos aplinkybės, kad jis prieštarauja natūraliam šio pranešimo autoriaus
interesui.
Kalbant apie ABB pareiškimų patikimumo laipsnį pažymėtina, kad šiuo atveju ABB, kuri pirmoji pranešė apie kartelį, gali pagrįstai
tikėtis, kad bus visiškai atleista nuo baudos, kaip numatyta pranešimo dėl bendradarbiavimo 8 punkte. Todėl negalima atmesti
galimybės, jog ji buvo linkusi padidinti neteisėto elgesio, apie kurį pranešė, svarbą, kad pakenktų savo konkurentams rinkoje.
Vis dėlto tai nereiškia, kad ABB pareiškimai turi būti pripažinti kaip visiškai nepatikimi. Šiuo klausimu buvo nuspręsta,
kad prašymas taikyti pranešimą dėl bendradarbiavimo, siekiant, kad būtų sumažinta bauda, nebūtinai skatina pateikti iškreiptus
įrodymus. Iš tikrųjų bet koks mėginimas suklaidinti Komisiją gali turėti įtakos vertinant bendrovės nuoširdumą ir bendradarbiavimo
besąlygiškumą, o tai savo ruožtu gali turėti įtakos bendrovės galimybei visiškai pasinaudoti pranešimo dėl bendradarbiavimo
nuolaidomis (2006 m. lapkričio 16 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Peróxidos Orgánicos prieš Komisiją
, T‑120/04, Rink. p. II‑4441, 70 punktas).
Vis dėlto, kadangi ABB pareiškimus ginčijo kitos įmonės, kurios taip pat kaltinamos sudariusios bendrąjį susitarimą, tam,
kad šie pareiškimai būtų pripažinti pakankamu bendrojo susitarimo egzistavimo ir jo taikymo srities įrodymu, jie turi būti
pagrįsti kitais įrodymais (šiuo klausimu žr. 1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Enso‑Gutzeit prieš Komisiją
, T‑337/94, Rink. p. II‑1571, 91 punktą ir 2005 m. spalio 25 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
, T‑38/02, Rink. p. II‑4407, 285 punktą).
Todėl reikia patikrinti, kokia apimtimi ABB pareiškimai, susiję su rinkos pasidalijimu tarp Europos ir Japonijos gamintojų
ir su „šalių gamintojų“ egzistavimu, pagrįsti kitais Komisijos pateiktais įrodymais.
Šiuo tikslu reikia konstatuoti, kad visų pirma ginčijamame sprendime Komisija daro nuorodą į liudytojo M., buvusio ABB darbuotojo,
atstovavusio šiai įmonei įgyvendinant kartelį nuo 1988 m. iki 2002 m. balandžio mėn., pareiškimus.
Tačiau kalbant apie liudytojo M. pareiškimus pirmiausia pabrėžtina, kad jo parodymai neturi būti vertinami kaip atskiri nuo
ABB ir savarankiški. Iš tikrųjų ši bendrovė ne tik jį įdarbino per visą jo profesinės karjeros laikotarpį – ši aplinkybė neįrodo,
kad nėra jokio jų interesų išsiskyrimo, kaip teisingai tai tvirtina Komisija, – bet ir Komisijoje liudytojas M. išsakė nuomonę
kaip ABB įgaliotas asmuo, padedamas ABB advokato, vykdant šios įmonės pareigą bendradarbiauti, kad ABB būtų atleista nuo baudų
pagal pranešimo dėl bendradarbiavimo 11 dalį, kaip tai aiškiai matyti iš tvirtinimų, pateiktų per 2005 m. rugsėjo 23 d. posėdį,
transkripcijos įžanginės dalies. Be to, pavyzdžiui, ginčijamo sprendimo 90 ir 91 išnašose Komisija M. parodymus prilygino
ABB pareiškimams.
Iš to matyti, kad M. parodymai neturi būti laikomi kitu įrodymu, pagrindžiančiu ABB pareiškimus šio sprendimo 66 punkte nurodytos
teismo praktikos prasme, o turi būti laikomi ABB pareiškimų dalimi. Dėl to jie nepraranda įrodomosios galios. Be kita ko,
jie gali patikslinti ABB pareiškimus. Vis dėlto iš liudytojo M. parodymų gautą informaciją reikia patvirtinti kitais įrodymais,
kad būtų pateikta pakankamai bendrojo susitarimo egzistavimo ir jo taikymo srities įrodymų, taip pat ir informaciją, gautą
iš ABB pareiškimų, nepaisant to, kad liudytojas M., priešingai nei ABB, negali būti asmeniškai suinteresuotas pasunkinti iki
maksimumo ABB konkurentų neteisėtą elgesį. Be to, tos pačios pastabos galioja ir pareiškimams, pateiktiems V.‑A., buvusio
ABB darbuotojo, kurį Komisija apklausė tokiomis pačiomis aplinkybėmis, kokios aprašytos pirmesniame punkte dėl liudytojo M.
Kalbant apie liudytojo M. pareiškimų turinį pažymėtina, kad jis nurodė, jog vidaus rinkų apsaugos principas buvo ypač svarbus
sudarant kartelį ir kad tas kartelis be šio principo laikymosi negalėjo veikti.
Anot M., dėl šios priežasties 1988 m. kuriant kartelį, kai buvo nustatomos atskirų dalyvaujančių įmonių kvotos, atitinkamos
Japonijos ir Europos gamintojų rinkos, t. y., pirma, Japonijos rinka – kaip Japonijos įmonių vidaus rinka, ir, antra, Vokietijos,
Prancūzijos, Švedijos, Šveicarijos ir Italijos rinkos – kaip Europos įmonių vidaus rinkos, nebuvo įtrauktos vertinant kiekvienos
įmonės turimas rinkos dalis.
M. taip pat pažymėjo, jog Europos šalys, išskyrus „šalis gamintojas“, nebuvo įtrauktos į GQ susitarime numatytą projektų padalijimo
sistemą, kad nebūtų padarytas poveikis tam tikriems neteisėtiems veiksmams, kurie bėgant metams vietos lygiu nusistovėjo tarp
įvairių gamintojų. Tačiau į kiekvieno gamintojo įgytų rinkų apimtį buvo atsižvelgta kontroliuojant Europos ir Japonijos pasaulinių
kvotų ir kiekvienos įmonės kvotų laikymąsi.
Be to, M. manymu, nebuvo neįveikiamų techninių ar komercinių kliūčių Japonijos įmonėms patekti į Europos rinką ir kad toks
patekimas per vidutinį laikotarpį buvo galimas padarius tam tikras investicijas. Todėl, M. nuomone, Japonijos įmonės nesiskverbė
į Europos rinką veikiau dėl to, kad laikėsi kartelio taisyklių, o ne dėl techninių priežasčių.
Kalbant apie M. parodymų patikimumą reikia atsižvelgti į tai, kad beveik per visą kartelio veikimo laikotarpį, t. y. 1988–2002 m.,
jis buvo vienas iš ABB atstovų šiame kartelyje, o pati ABB – viena iš pagrindinių kartelio veikėjų. Taigi M. buvo nurodytų
aplinkybių tiesioginis liudytojas. Todėl jo parodymai iš esmės turi būti vertinami kaip didelę įrodomąją galią turintis įrodymas.
Be to, M. parodymai yra nuoseklūs ir aiškūs, nors jis ir neprisimena visų kartelio, kuriame 14 metų dalyvavo ABB vardu, įgyvendinimo
faktinių aplinkybių. Tačiau tai, kad tokį ilgą laikotarpį apimančiuose liudytojo parodymuose gali būti keletas smulkių pareiškimų
netikslumų, vertintina kaip normalus reiškinys.
Todėl M. parodymai turi būti laikomi labai patikimais, nors, kaip pirmiau pažymėta, jie turi būti vertinami kaip ABB vardu
pateikti pareiškimai.
Šio vertinimo nepaneigia argumentai, kuriuos
Siemens
pateikė ginčydama M. parodymų patikimumą, būtent dėl tariamų prieštaravimų tarp M. ir V.‑A. parodymų. Iš tikrųjų šiems
Siemens
teiginiams, kad, pirma, V.‑A. pažymėjo, jog Europos ekonominės erdvės valstybės narės, kaip ir Šiaurės Amerikos valstybės,
nebuvo įtrauktos į GQ susitarimo taikymo sritį, ir, antra, kad Komisija neįrodė, kokia apimtimi V.‑A. parodymai buvo mažiau
patikimi nei M., negalima pritarti, nes V.‑A. parodymai neprieštarauja M. parodymams.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad 2005 m. rugsėjo 21 d. pareiškime pats V.‑A. tvirtino, jog 1997–1998 m. jis dalyvavo tik 6 ar
10 veiklos susirinkimų, jo žinios nebuvo išsamios ir šiuo klausimu buvo priklausomas nuo M., kurio vienintelio žinioje buvo
tam tikra informacija, o visų pirma – susijusi su Šiaurės Amerikos ir Europos neįtraukimu į GQ susitarimo taikymo sritį.
Be to, V.‑A. pažymėjo, kad yra skirtumas tarp Šiaurės Amerikos ir Europos neįtraukimo ir nurodė, jog Jungtinės Amerikos Valstijos
buvo neįtrauktos bijant griežtų bausmių, kurios šioje šalyje grėsė kartelio dalyviams, o Europos projektus, V.‑A. nuomone,
iš tikrųjų valdė kartelyje dalyvaujančios įmonės, tačiau ne per susirinkimus, kuriuose jis pats dalyvavo.
Galiausiai V.‑A. pažymėjo, kad gali paliudyti, jog per susirinkimus, kuriuose jis dalyvavo, tarp Japonijos gamintojų grupės
ir Europos gamintojų atstovų vyko ginčai dėl Japonijos gamintojų tariamų mėginimų skverbtis į Europos rinkas pažeidžiant susitarimą,
pagal kurį jiems draudžiama konkuruoti su Vakarų Europos gamintojais. Taip pat V.‑A. teigė, jog nemato jokios neįveikiamos
techninės ar komercinės kliūties Japonijos gamintojams skverbtis į Europos rinkas.
Taigi neišsamiomis žiniomis apie kartelio veikimą, kaip teigė pats V.‑A., pagrįsti V.‑A. parodymai atitinka M. parodymus ir
juos tam tikrais klausimais netgi patvirtina, o būtent, kiek tai susiję su rinkų pasidalijimu tarp Europos ir Japonijos gamintojų.
Todėl, nors ginčijamame sprendime Komisija to aiškiai nenurodė, V.‑A. parodymai yra veikiau
Siemens
kaltę, o ne jos nekaltumą patvirtinantis įrodymas. Vadinasi,
Siemens
argumentą, susijusį su liudytojų M. ir V.‑A. parodymų prieštaringumu, reikia atmesti.
Darytina išvada, kad M. parodymai, kurie yra labai patikimi, yra įrodymas, kad egzistavo „šalių gamintojų“ apsaugos principas,
Europos rinkas, išskyrus „šalis gamintojas“, iš anksto paskiriant Europos gamintojams ir atsižvelgiant į šių pardavimo apimtį
apskaičiuojant pasaulines kvotas. Vis dėlto, kaip konstatuota šio sprendimo 70 punkte, M. parodymai, kaip ir ABB pareiškimai,
turi būti patvirtinti kitais įrodymais, kad būtų pateikta pakankamai bendrojo susitarimo egzistavimo ir jo taikymo srities
įrodymų.
Dėl
Fuji
parodymų

Fuji
paaiškino, kad ji žinojo apie bendrąjį susitarimą, pagal kurį Japonijos gamintojai neturėjo skverbtis į Europos rinką. Tačiau
Fuji
tvirtina, jog jos pačios nedalyvavimą Europos rinkoje iš esmės lėmė tai, kad ji negalėjo rimtai pretenduoti į SĮDI tiekimą
Europoje dėl kitų priežasčių, pirmiausia dėl jos nedidelės pasaulinės rinkos dalies, kuri nepateisino bazės Europoje vystymui
reikalingų išlaidų. Kiek tai susiję su vieninteliu SĮDI projektu, kurį ji įgyvendino Europoje, t. y. 1995 m. projektu Čekijos
Respublikoje,
Fuji
tvirtina, kad ji veikė kaip kitos Japonijos įmonės, kuriai tiekė aptariamus SĮDI, subrangovė. Todėl šį projektą ji vertina
kaip SĮDI projektą Japonijoje ir mano, kad šis projektas neįrodo jos bendro pajėgumo tiekti Europoje.
Šiuo klausimu
Siemens
teigia, jog toks
Fuji
pareiškimas buvo pateiktas tik po šio sprendimo 9 punkte minėto posėdžio, t. y. tuo metu, kai
Fuji
nebegalėjo pateikti nešališkų ir objektyvių parodymų. Tačiau pagal teismų praktiką tik pranešime apie kaltinimus cituoti
ar nurodyti dokumentai gali būti priimtini įrodymai (žr. 1991 m. liepos 3 d. Teisingumo Teismo sprendimo
AKZO prieš Komisiją
, C‑62/86, Rink. p. I‑3359, 21 punktą ir šio sprendimo 54 punkte minėto 2003 m. gruodžio 16 d. Pirmosios instancijos teismo
sprendimo
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied et Technische Unie prieš Komisiją
34 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Šiam prieštaravimui negalima pritarti. Iš tikrųjų pranešimas apie kaltinimus turi leisti suinteresuotiesiems asmenims realiai
susipažinti su informacija apie veiksmus, kuriais Komisija juos kaltina. Šio reikalavimo laikomasi, kai galutiniame sprendime
suinteresuotieji asmenys nekaltinami pranešime apie kaltinimus nenurodytais pažeidimais ir jis grindžiamas tik aplinkybėmis,
dėl kurių suinteresuotieji asmenys turėjo galimybę pateikti savo paaiškinimus (1970 m. liepos 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
ACF Chemiefarma prieš Komisiją
, 41/69, Rink. p. 661, 94 punktas; 2003 m. rugsėjo 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Atlantic Container Line ir kt. prieš Komisiją
, T‑191/98, T‑212/98–T‑214/98, Rink. p. II‑3275, 138 punktas ir 2004 m. balandžio 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją
, T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01–T‑246/01, T‑251/01 ir T‑252/01, Rink. p. II‑1181, 47 punktas).
Taigi, nors tiesa, kad pažeidimai, kuriais sprendime kaltinama įmonė, negali skirtis nuo tų, kurie nurodyti pranešime apie
kaltinimus, tačiau tai netaikoma aplinkybėms, kuriomis remtasi, nes pakanka to, kad kaltinamos įmonės turėjo galimybę pateikti
savo paaiškinimus dėl visų aplinkybių, kuriomis remiantis jos kaltinamos. Iš tikrųjų buvo nuspręsta, kad jokia teisės nuostata
Komisijai nedraudžiama po pranešimo apie kaltinimus siųsti šalims naujus dokumentus, kurie, Komisijos nuomone, patvirtina
jos argumentus, jei ji įmonėms skiria pakankamai laiko pateikti savo pastabas dėl šių dokumentų (2002 m. kovo 20 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimo
LR AF 1998 prieš Komisiją
, T‑23/99, Rink. p. II‑1705, 190 punktas; taip pat šiuo klausimu žr. 1983 m. spalio 25 d. Teisingumo Teismo sprendimo
AEG‑Telefunken prieš Komisij
ą, 107/82, Rink. p. 3151, 29 punktą).
Taigi šioje byloje nustatyta, kad 2006 m. rugpjūčio 25 d. laišku Komisija
Siemens
pranešė apie
Fuji
pareiškimus ir jai pasiūlė pateikti pastabas dėl šių pareiškimų. Be to, minėtuose pareiškimuose
Siemens
nebuvo pateikta naujų kaltinimų, palyginti su tais, kurie pateikti pranešime apie kaltinimus, o tik buvo vienas naujas įrodymas,
pagrindžiantis kaltinimą, kuris jau buvo pateiktas pranešime apie kaltinimus, t. y. aplinkybė, kad egzistavo Japonijos ir
Europos gamintojų bendrasis susitarimas, pagal kurį Japonijos gamintojai neturėjo skverbtis į Europos rinką.
Todėl
Fuji
pareiškimai priimtini kaip
Siemens
kaltę patvirtinantys įrodymai.
Kalbant apie
Fuji
pareiškimų patikimumą pažymėtina, jog atsižvelgiant į tai, kad ši – bent jau netiesiogiai – pripažino, jog neveikė Europos
rinkoje iš dalies dėl bendrojo susitarimo,
Fuji
pripažino aplinkybę, kuria Komisija galėjo remtis ją apkaltindama. Taigi jau buvo nuspręsta, kad pareiškimai, nenaudingi juos
pateikiančiajam, iš principo turėjo būti laikomi ypač patikimais (49 punkte minėto Sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
211 punktas).
Tai galioja netgi nepaisant to, kad šiuo atveju
Fuji
prašė taikyti pranešimą dėl bendradarbiavimo. Iš tikrųjų, visų pirma,
Fuji
pareiškimai pateikti ne dėl šio prašymo, o atsakyme į pranešimą apie kaltinimus, nors abu šie dokumentai buvo parengti beveik
tuo pačiu metu. Antra, aplinkybė, kad
Fuji
pripažino žinojusi apie Europos ir Japonijos rinkų pasidalijimą, nėra būtinai kitų įmonių kaltę patvirtinanti aplinkybė, –
dėl to jos pareiškimas turi būti vertinamas atsargiai, – tačiau tai ir jos pačios padaryto pažeidimo pripažinimas. Šiomis
aplinkybėmis reikia nuspręsti, kad šioje byloje
Fuji
pareiškimas yra labai patikimas.
Galiausiai kalbant apie
Fuji
pareiškimo turinį reikia pabrėžti, kad šiame pareiškime
Fuji
ne tik pripažįsta rinkų pasidalijimą tarp Europos ir Japonijos gamintojų, bet ir nurodo detalių, susijusių su kartelyje dalyvavusių
įmonių atitinkamais tikslais, kurios leidžia daryti kitas išvadas. Iš tikrųjų
Fuji
nurodo, kad, kiek tai susiję su ja, bendrasis susitarimas nebuvo jos nedalyvavimo Europos rinkoje pagrindinė priežastis ir
pateikia daugelį priežasčių, jos nuomone, labiau nulėmusių tokį pasirinkimą. Visų pirma argumentas, jog jos pasaulinės rinkos
dalis buvo per maža, kad pateisintų bazės Europoje vystymui reikalingas išlaidas, leidžia daryti išvadą, jog didesnę rinkos
dalį turintys Japonijos gamintojai (ir priešingai – Europos gamintojai) buvo pajėgūs įveikti technines ir komercines kliūtis
patekti į atitinkamų gamintojų grupių saugomas rinkas ir gauti pelno iš tokių investicijų. Šia prasme, kuo atitinkamos įmonės
rinkos dalis didesnė, tuo mažesnę reikšmę šiai įmonei turi argumentas, susijęs su techninėmis ir komercinėmis kliūtimis, ir
priešingai, – tuo didesnę reikšmę turi pagal bendrąjį susitarimą nustatytas draudimas skverbtis į kitos gamintojų grupės rinkas.
Tačiau remiantis rinkos dalimis, kokias Komisija nurodė ginčijamo sprendimo 484–488 konstatuojamosiose dalyse, kurios grindžiamos
pačių įmonių pateiktais pardavimų duomenimis ir šioje byloje nebuvo ginčijamos, matyti, kad
Fuji
buvo tarp pačių mažiausių kartelyje dalyvavusių SĮDI gamintojų, turėjusi daugiausiai 2 % kartelyje dalyvavusių įmonių SĮDI
pasaulinės apyvartos. Kitų Japonijos įmonių rinkos dalys buvo daug didesnės, ir sudarė
Melco
atveju – nuo 15 % iki 20 %,
Toschiba
– nuo 8 % iki 12 %,
Hitachi
– nuo 4 % iki 7 %.
Siemens
turėjo nuo 23 % iki 29 % rinkos dalį. Todėl
Fuji
pareiškimas leidžia daryti išvadą, kad Europos ir Japonijos rinkų apsauga atitinkamai Europos ir Japonijos gamintojų naudai
buvo suinteresuota didžioji dalis susijusių įmonių, nes turėdamos gerokai didesnę už
Fuji
turimą rinkos dalį jos galėjo lengviau padengti skverbimuisi į kitos gamintojų grupės rinkas reikalingas išlaidas.
Be to, pažymėtina, kad Komisija ginčija ne tai, kad buvo techninių ir komercinių kliūčių pakliūti į atitinkamas Europos ir
Japonijos grupių rinkas, o argumentą, kad šių kliūčių nebuvo galima įveikti pelningai. Šiuo klausimu ji rėmėsi dviem SĮDI
projektais Čekijos Respublikoje. Pirmasis buvo paskirtas
Fuji
, o antrasis –
Melco
pasiūlymui ir to
Siemens
neginčijo. Tai įrodo, jog nebuvo neįveikiamų techninių ir komercinių kliūčių įeiti į Japonijos ir Europos gamintojų rinkas,
o tai patvirtina Komisijos argumentą, kad kartelyje dalyvavusios įmonės buvo asmeniškai suinteresuotos, kad kitos grupės gamintojai
nemėgintų įveikti tų pačių kliūčių.
Darytina išvada, kad
Fuji
pareiškimai yra didelę įrodomąją galią turintis įrodymas, jog Europos ir Japonijos rinkos buvo pasidalytos tarp atitinkamų
gamintojų grupių.
Dėl
Hitachi
parodymų

Hitachi
nurodė, kad pagal GQ susitarimą tarp Europos gamintojų pasidalyti SĮDI projektai Europoje buvo priskirti bendrai „Europos“
kvotai ir kad dėl šios priežasties iki 1999 m. apie SĮDI projektų Europoje pasidalijimo tarp Europos gamintojų rezultatus
Japonijos gamintojai buvo informuojami
ex post
. Į pranešimą apie kaltinimus
Hitachi
atsakė taip:
„
Hitachi
patvirtina, kad iki 1999 m. Europos SĮDI gamintojai Japonijos SĮDI gamintojus informuodavo apie Europoje numatomų teikti
SĮDI projektų detales. Be to,
Hitachi
patvirtina, kad tokiu pranešimu siekta užtikrinti, jog į Europos projektų vertę būtų atsižvelgta tariantis dėl kvotų ne Europoje,
kurias turi pasidalinti Europos gamintojai ir Japonijos gamintojai pagal GQ susitarimą <...>
Tam, kad paaiškėtų, jog šis mechanizmas, tuo metu, kai jis galiojo (t. y. iki 2002 m.), neturėjo praktinės reikšmės, reikia
pabrėžti, kad pagal GQ susitarimą siunčiama informacija apie projektus Europoje visai nebuvo susijusi su Japonijos gamintojų
sutikimu nedalyvauti Europos rinkoje ir neįrodo, kad toks sutikimas buvo, nes neegzistavo joks „bendrasis susitarimas“. Bet
kuriuo atveju dar svarbiau tai, kad pagal Europos kartelį SĮDI projektų skyrimo Europoje tikrai „nelėmė“ keitimasis informacija
tarp Europos SĮDI ir Japonijos SĮDI gamintojų, kaip teigė Komisija. Visa informacija Europos ir Japonijos SĮDI gamintojai
keitėsi po to, kai buvo paskiriami SĮDI projektai Europoje.“
Šis pareiškimas suteikia informacijos keletu aspektų. Pirma, aiškiai patvirtindama, kad Europos gamintojų įgyvendinami SĮDI
projektai buvo priskiriami jų bendrai kvotai pagal GQ susitarimą,
Hitachi
patvirtina Komisijos teiginį, jog Europos gamintojai, tarp jų ir
Siemens
, sudarinėjo susitarimus dėl projektų bendrojoje rinkoje (per pirmuosius kartelio veikimo metus Rytų Europa dar nebuvo prieinama
rinka) ir kad todėl kartelis darė poveikį bendrajai rinkai ir EEE.
Antra,
Hitachi
pareiškimas, nepaisant pareiškėjo valios, yra ir įrodymas, pagrindžiantis Komisijos teiginį, kad bendrai Europos rinkos buvo
iš anksto paskirtos Europos gamintojams. Iš tikrųjų
Hitachi
keletą kartų akcentavo aplinkybę, kad Japonijos gamintojai buvo informuojami
ex post
. Pirma, ji iš to daro išvadą, kad šie gamintojai nebuvo įtraukti į Europos gamintojų neteisėtus veiksmus Europos rinkose.
Antra, ji mano, jog minėta informacija visai nebuvo susijusi su Japonijos gamintojų įpareigojimu nedalyvauti Europos rinkoje
ir tokio įpareigojimo neįrodo bei ginčija bendrojo susitarimo buvimą.
Tačiau negalima logiškai paaiškinti aplinkybės, kurią
Hitachi
taip pat pripažino, kad Europoje SĮDI projektai, kuriuos Europos gamintojai tarpusavyje pasiskirstydavo, buvo priskiriami
pasaulinei kvotai, nes bet kuriuo atveju Japonijos gamintojams Europos rinkos buvo neprieinamos dėl techninių ir komercinių
priežasčių. Iš tikrųjų tokiu atveju Europos gamintojai nebūtų turėję priežasties sutikti, kad šie projektai būtų priskiriami
jų pasaulinei kvotai, nes dėl to neišvengiamai sumažėtų SĮDI projektų skaičius ir vertė pasaulinėse rinkose, į kurias jie
galėjo pretenduoti pagal kartelį. Tačiau tai, kad jie pritarė tokiai nuolaidai, įrodo, jog Japonijos gamintojų atsisakymas
dalyvauti Europos rinkoje Europos gamintojams buvo toks vertingas, kad pateisino minėtą nuolaidą.
Kalbant apie
Hitachi
pareiškimų patikimumą pažymėtina, kad ji prašė taikyti pranešimą dėl bendradarbiavimo. Todėl jos pareiškimai turi būti vertinami
atsargiai, kiek jie susiję išimtinai su kitų įmonių kaltinimu. Tačiau šiuo atveju taip nėra. Iš tikrųjų išvada, kurią galima
daryti iš
Hitachi
pareiškimo, kad Japonijos gamintojai sutiko nedalyvauti Europos rinkose, prieštarauja tiek
Hitachi
interesams, tiek ir kitų kartelio dalyvių interesams, nes ji patvirtina aplinkybę, kurią galima panaudoti kaip ją apkaltinančią.
Be to, akivaizdu, kad
Hitachi
nesuvokė išvadų, kurias galima daryti iš jos pareiškimo, visumos, ypač kiek tai susiję su Europos rinkų priskyrimu iš anksto
Europos gamintojams, o tai padidina jos pareiškimo patikimumą.
Darytina išvada, kad
Hitachi
pareiškimus reikia pripažinti labai patikimais.
Dėl
Areva
,
Alstom
ir
VA Tech
grupės prieštaravimų nebuvimo
Kiek tai susiję su
Areva
,
Alstom
ir
VA Tech
grupės prieštaravimų nebuvimu, reikia konstatuoti, jog bylos medžiagoje esantys dokumentai arba nepateisina to, kad šiai
aplinkybei būtų teikiama didelė įrodomoji galia, arba nepagrindžia Komisijos teiginių.
Visų pirma, kalbėdama apie
Areva
ir
Alstom
ginčijamo sprendimo 125 konstatuojamojoje dalyje Komisija pažymi, kad šios dvi bendrovės neginčijo bendrojo susitarimo, kuriuo
siekta išsaugoti kartelyje dalyvavusių įmonių tradicines privilegijuotas pozicijas vidaus rinkose, nei atitinkamuose atsakymuose
į pranešimą apie kaltinimus, nei vėlesniuose pareiškimuose, atitinkamai 2006 m. lapkričio 21 d. ir 26 d., po to, kai gavo
Fuji
atsakymą, kuriame pripažintas bendrojo susitarimo buvimas. Vis dėlto nei
Siemens
, nei Komisija nepaminėjo to, kad Bendrajam Teismui pateiktuose rašytiniuose dokumentuose
Areva
ir
Alstom
prieštaravimų nepareiškė. Šiomis aplinkybėmis reikia nuspręsti, kad šis klausimas nėra nagrinėjamo ginčo dalis.
Antra, kiek tai susiję su grupe
VA Tech
, ginčijamo sprendimo 125 konstatuojamojoje dalyje Komisija pažymi, kad atsakyme į pranešimą apie kaltinimus ši grupė tiesiogiai
neginčijo su bendruoju susitarimu susijusios informacijos. Šiuo klausimu pirmiausia reikia konstatuoti, kad minėto atsakymo
bylos medžiagoje nėra ir kad Bendrasis Teismas turi tik Komisijos ginčijamo sprendimo 79 išnašoje pateiktą citatą, kurioje
nurodyta: „net ir nesant preziumuojamo bendrojo susitarimo Japonijos gamintojai nebūtų dalyvavę Europos rinkoje dėl didelių
kliūčių į ją patekti, kaip tai bus išsamiai įrodyta“. Be to, pažymėtina, kad vien paprasta aplinkybė, jog bendrovė neginčijo
tam tikrų faktų, turi tik labai menką įrodomąją galią ir juo labiau, kad remiantis vien tik tokia atskira citata neįmanoma
patikrinti, kokiomis aplinkybėmis nepateikti prieštaravimai. Toliau pažymėtina, kad net ir vertinamos atskirai šios citatos
turinys ne toks, kokį jai suteikia Komisija. Šiuo klausimu reikia išsiaiškinti terminą „preziumuojamas“, kurį grupė
VA Tech
vartoja apibūdindama bendrąjį susitarimą. Iš šio termino vartojimo darytina išvada, kad, nors grupė
VA Tech
aiškiai neginčijo šio susitarimo egzistavimo, tačiau ši jo ir nepripažino, nors tik netiesiogiai. Priešingai, minėta pastraipa
turi būti aiškinama kaip netiesioginis prieštaravimas dėl bendrojo susitarimo egzistavimo.
Todėl tariamas
Areva
,
Alstom
ir
VA Tech
grupės prieštaravimų dėl bendrojo susitarimo nebuvimas neturi būti laikomas aplinkybe, patvirtinančia Komisijos teiginį,
susijusį su Europos rinkų priskyrimu iš anksto Europos gamintojams ir su „šalių gamintojų“ apsauga.
Dėl SĮDI projektų sąrašo Europoje
Kiek tai susiję su ginčijamo sprendimo 164 konstatuojamojoje dalyje Komisijos nurodytu vienuolikos SĮDI projektų sąrašu, iš
tikrųjų kalbama apie SĮDI sąrašo ištrauką, dėl kurios buvo tariamasi kartelyje nuo 1988 m. iki 1999 m., pavadintą „Enquirylist1“,
ir kurią pateikė ABB (toliau – bendrasis sąrašas), kurioje yra informacijos būtent apie pasiūlymų pateikimo terminus, kiekvienu
projektu suinteresuotumą pareiškusias įmones ir kartelyje vykusių diskusijų rezultatus (t. y. paskyrimas kartelio nariui arba
minimalios kainos nustatymas).
Remiantis šia informacija iš bendrajame sąraše buvusių vienuolikos SĮDI projektų užsakymą dėl šešių iš šių projektų gavo įmonė,
kuriai projektas buvo paskirtas kartelyje, ir taip buvo tris kartus atitinkamai ABB ir
Siemens
atvejais. Dėl kitų penkių projektų bendrame sąraše nurodyta, kad jie nepaskirti kuriai nors kartelyje dalyvavusiai įmonei,
tačiau šiems projektams buvo susitarta nustatyti žemiausią kainos ribą, t. y. kartelyje dalyvavusios Europos įmonės susitarė
dėl minimalios kainos, kurią jos siūlys, jei teiktų paraiškas šiame konkurse.
Iš pradžių
Siemens
mėgino apskritai sukelti abejonių dėl bendrajame sąraše esančios informacijos patikimumo, tačiau aiškiai neginčijo nei jame
nurodytų projektų realumo, nei konkrečiai jame nurodytų vienuolikos SĮDI projektų Europoje realumo, nei aplinkybės, kad dėl
šių projektų diskutuota kartelyje.
Šiomis aplinkybėmis
Siemens
visų pirma nurodė, kad tam tikri projektai yra paminėti keletą kartų, kad daug projektų niekada nebuvo įgyvendinti ir kad
bendrajame sąraše niekur nėra nurodyta, jog jai buvo paskirtas SĮDI projektas Europos ekonominėje erdvėje. Dviem atvejais,
kai jai buvo paskirtas projektas, tai buvo konkurencijos pasekmė. Be to,
Siemens
remiasi nepriklausomos bendrovės atlikta bendrojo sąrašo analize, kuri būtent įrodo, kad Europos ekonominėje erdvėje SĮDI
projektams netaikoma paskirstymo sistema, kuri veiktų panašiai kaip numatyta pagal GQ susitarimą ir EQ susitarimą.
Be to, prieš posėdį pateiktuose atsakymuose į Bendrojo Teismo raštu pateiktus klausimus
Siemen
s ginčijo, kad kartelyje buvo derinami veiksmai dėl bendrajame sąraše esančių vienuolikos SĮDI projektų Europoje.
Šie teiginiai bus nagrinėjami šio sprendimo 116–138 punktuose.
–       Dėl bendrojo sąrašo rengėjo ir parengimo datos bei įrodymo vertinimo
Reikia konstatuoti, kad, kaip tvirtina
Siemens
, nebuvo įmanoma tiksliai nustatyti bendrojo sąrašo rengėjo ir parengimo datos.
Vis dėlto šiuo klausimu reikia pažymėti, kad, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 88 konstatuojamosios dalies ir 21 išnašos,
bendrąjį sąrašą pateikė ABB 2004 m. gegužės 7 d., t. y. praėjus dienai nuo 2004 m. gegužės 6 d., o ši data nurodyta pirmajame
lape, todėl labai tikėtina, kad tai yra arba jo parengimo data, arba jo išspausdinimo data. Be to, pažymėtina, kad minėtame
sąraše ABB turėjo papildomą kodą, palyginti su kitais kartelio nariais. Iš tikrųjų Europos nariai, išskyrus ABB, ir Japonijos
nariai, nurodyti šio sąrašo skiltyje „Member“, išskirti į dvi grupes nurodant kartelyje naudojamus atitinkamus kodus. Tačiau
ABB „slepiasi“, kaip tai įvardijo darbuotojas M. per 2005 m. rugsėjo 23 d. Komisijoje vykusį posėdį, skiltyje „GCs“, kuri
iš esmės skirta galimoms bendroms sutartims. Remiantis M. parodymais, tai yra atsargumo priemonė, kurios imtasi po to, kai
Švedijos konkurencijos institucija dėl ABB atliko tyrimą.
Šios dvi aplinkybės leidžia daryti prielaidą, kad iš pradžių ABB parengė bendrąjį sąrašą vidiniam kartelio vystymuisi stebėti
ir kad jis buvo išspausdintas, nes reikėjo pateikti Komisijai. Todėl reikia remtis šia prielaida, kuri, beje, palankiausia
Siemens
ir atitinka jos pareiškimus, kuriais ši ginčija buvusi bendrojo sąrašo rengėja.
Todėl, kaip tvirtina
Siemens
, bendrasis sąrašas laikytinas ABB pareiškimų dalimi. Iš tikrųjų, kadangi, kaip minėta, ABB bendrąjį sąrašą arba parengė,
arba išspausdino iš vidinės elektroninės rinkmenos ir tai buvo padaryta truputį prieš pateikiant pareiškimus, kuriais prašė
atleisti ją nuo baudų pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo, šis sąrašas negali būti laikomas rašytiniu įrodymu. Iš to matyti,
kad šio sprendimo 64–67 punktuose pateikti argumentai dėl ABB pareiškimų įrodomosios galios galioja ir bendrajam sąrašui.
Visų pirma informacija, susijusi su bendruoju sąrašu, negali pagrįsti ABB pareiškimų, o atvirkščiai – ji pati turi būti pagrįsta
kitais įrodymais, kaip tai nustatyta šio sprendimo 66 punkte primintoje teismo praktikoje.
–       Dėl teiginio, kad kartelyje nebuvo aptariami bendrajame sąraše minėti SĮDI projektai Europoje
Kaip nurodyta šio sprendimo 110 punkte, prieš posėdį pateiktuose atsakymuose į Teismo raštu pateiktus klausimus
Siemens
pirmą kartą ginčijo, kad kartelyje buvo derinami veiksmai dėl bendrajame sąraše esančių vienuolikos SĮDI projektų Europoje.
Iš tikrųjų per posėdį šiuo atžvilgiu uždavus klausimą
Siemens
nurodė, kad šį prieštaravimą ji jau pareiškė per administracinę procedūrą Komisijoje ir ieškinyje. Vis dėlto ieškinyje šiuo
klausimu yra tik šio sprendimo 109 punkte pakartotos aplinkybės ir netgi darant prielaidą, jog
Siemens
šį prieštaravimą pateikė per administracinę procedūrą, tai nekeičia to, kad pareiškiant ieškinį Teisme šis prieštaravimas
nenurodytas. Todėl
Siemens
teiginį, jog kartelyje nebuvo aptariami vienuolika bendrajame sąraše esančių SĮDI projektų Europoje reikia atmesti pagal
Procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalį kaip pateiktą pavėluotai.
Be to, reikia pabrėžti bendrajame sąraše esančios informacijos išsamumą. Iš tikrųjų šiame sąraše visų pirma yra informacijos,
susijusios su pagal nagrinėjamus projektus pateiktinos įrangos charakteristikomis, numatyta pasiūlymų pateikimo data, svarstymų
kartelyje datos, atskirų kartelio narių susidomėjimo projektais pareiškimai, galimo konkurso laimėtojo tapatybė arba nurodoma
aplinkybė, jog sutarta dėl minimalios kainos, ir prireikus nurodoma, jog projektas iš tikrųjų paskirtas laimėtojui. Negalima
pripažinti, kad tokią įvairią ir tikslią informaciją galima nuginčyti paprastu teiginiu, jog kartelyje nebuvo aptariami vienuolika
bendrajame sąraše esančių SĮDI projektų Europoje.
Šiomis aplinkybėmis reikia priminti, kad
Siemens
neginčija vykdžiusi kartelio sekretorės Europoje užduotį 1988–1999 metais. Taigi ji tikrai turėjo žinoti apie visus Europos
gamintojų grupėje aptartus projektus ir todėl galėjo išsamiai ir individualiai ginčyti ABB išvardytus projektus remdamasi
savo medžiaga, jei būtų padaryta klaida. Tai, kad
Siemens
nei pasinaudojo šia galimybe, nei paaiškino, kas jai kliudė tai padaryti, leidžia daryti išvadą, kad
Siemens
tinkamai neginčijo aplinkybės, jog kartelyje nebuvo derinami veiksmai dėl bendrajame sąraše esančių projektų, o būtent –
dėl vienuolikos projektų Europos ekonominėje erdvėje.
Prieš posėdį pateiktuose atsakymuose į Teismo raštu pateiktus klausimus
Siemens
teiginį, kad faktinių aplinkybių metu vienuolika nagrinėjamų projektų vykdyti ne Europos ekonominėje erdvėje, reikia atmesti
kaip klaidingą. Iš tikrųjų iš šių vienuolikos projektų, aptartų kartelyje 1992–1998 m., trys projektai buvo skirti Ispanijai,
vienas – Danijai, vienas – Airijai ir vienas – Portugalijai, o visos šios valstybės į Bendriją įstojo iki 1988 metų. Taip
pat du projektai skirti Suomijai, kurių datos – 1994 m. ir 1995 m. neabejotinai patenka atitinkamai į EEE susitarimo ir EB sutarties
taikymo sritį, nes Suomijos Respublika yra EEE narė nuo 1994 m. sausio 1 d., o Bendrijos narė – nuo 1995 m. sausio 1 dienos.
Tokia pati išvada taikytina ir projektui Islandijoje bei dviem projektams Norvegijoje: šie projektai yra 1998 m., o tai yra
data, kai Islandijos Respublika ir Norvegijos Karalystė buvo EEE narės. Taigi tuo metu, kai buvo tariamasi dėl nagrinėjamų
projektų, visos šios šalys arba dalyvavo bendrojoje rinkoje, arba buvo EEE narės.
Be to, reikia atmesti
Siemens
teiginį, kad bendrasis sąrašas „neaiškus“. Tiesa, šiame sąraše, kuris parengtas kaip lentelė, naudojami iš skaičių ir (arba)
raidžių sudaryti tam tikri kodai. Tačiau per 2005 m. rugsėjo 23 d. posėdį šių kodų paaiškinimus Komisijai pateikė būtent liudytojas M.,
o atsižvelgiant į šiuos paaiškinimus reikia konstatuoti, kad bendrasis sąrašas aiškiai atskleidžia, kokiu būdu kartelyje buvo
tvarkomi SĮDI projektai.
–       Dėl tariamai keletą kartų paminėtų arba neįgyvendintų projektų

Siemens
tvirtina, kad kai kurie bendrajame sąraše esantys projektai paminėti keletą kartų. Šiuo klausimu pažymėtina, kad netgi darant
prielaidą, jog toks teiginys pagrįstas, tai nedaro jokio poveikio bendrojo sąrašo svarbai ir patikimumui, o todėl ir jo įrodomajai
galiai. Iš tikrųjų, pirma,
Siemens
nepatikslina, kokius projektus turi omenyje, ir nenurodo, ar jie priskiriami vienuolikai SĮDI projektų vakarų Europoje, –
nes ginčijamame sprendime Komisija rėmėsi tik būtent šiais projektais, ir todėl tik jie svarbūs nagrinėjant ginčijamą sprendimą.
Antra, aplinkybė, jog iš daugiau kaip 1500 įrašų sudarytame sąraše gali būti keletas klaidų, nesumenkina viso minėto sąrašo.
Kalbant apie
Siemens
teiginį, kad kai kurie bendrajame sąraše esantys projektai niekada nebuvo įgyvendinti, pažymėtina, jog
Siemens
konkrečiai nenurodo, kurie. Šiuo atveju netgi darant prielaidą, kad toks teiginys pagrįstas, bet kuriuo atveju, kai kurių
projektų neįgyvendinimas negali reikšti, kad kartelio įmonėms, klastojusioms su šiais projektais susijusius pasiūlymus teikti
paraiškas, netaikomi EB 81 straipsnis ir EEE susitarimo 53 straipsnis.
–       Dėl įrašytų į bendrąjį sąrašą SĮDI projektų Europoje nedidelio skaičiaus

Siemens
teigia, kad tik 11 iš daugiau kaip 1500 SĮDI projektų, įrašytų į bendrąjį sąrašą, turėjo būti įgyvendinti Europos ekonominėje
erdvėje. Tiesa, kad šis nedidelis skaičius neatitinka Europos rinkų dydžio. Vis dėlto reikia pripažinti, kad ši aplinkybė
nepateisina to, kad nebūtų atsižvelgta į šiame sąraše pateiktą informaciją.
Visų pirma nei ABB, nei Komisija netvirtino, kad bendrajame sąraše buvo visi su karteliu susiję projektai. Dar daugiau, tai,
kad sąraše buvo mažai „Europos“ projektų, atitinka teiginį, kad buvo „šalys gamintojos“, kurios iš anksto buvo priskirtos
tam tikroms įmonėms šiose šalyse įgyvendintų projektų neįtraukiant į kvotas pagal kartelį. Galiausiai Komisija nurodė, kad
nacionaliniu lygiu jau seniai egzistavo papildomi karteliai, kuriuose galėjo būti tvarkomi projektai, ir šiuos kartelius minėjo
liudytojas M. Jis paaiškino, kad daugelyje Europos šalių, kurios nebuvo gamintojos, tarp atskirų Europos gamintojų seniai
egzistavo vietos karteliai, kuriems GQ susitarimas ir EQ susitarimas neturėjo daryti įtakos. Todėl buvo nuspręsta šių šalių
neįtraukti į susitarimuose nustatytą projektų paskyrimo procedūrą, o tik paprasčiausiai registruoti šiose šalyse numatomus
įgyvendinti SĮDI projektus, kad jie būtų įtraukti į Europos įmonių pasaulinę kvotą.
Tačiau tiek „šalių gamintojų“ atveju, tiek ir darant prielaidą, kad iš anksto egzistavo vietos karteliai, bendrajame kartelyje
nereikėjo aptarinėti nagrinėjamose šalyse įgyvendintinų SĮDI projektų, o tai paaiškina „Europos“ kartelių menką proporcinę
išraišką bendrajame kartelyje, ypač kiek tai susiję su tokiomis didelėmis nacionalinėmis rinkomis, kokios yra Prancūzijos,
Vokietijos ir Italijos rinkos, kurios, remiantis Komisijos išvadomis, kartelio pradžioje visos buvo „šalys gamintojos“.
Taigi nereikia priimti galutinio sprendimo, ar egzistavo tariami iš anksto sudaryti vietos karteliai, kuriuos nurodė
Siemens
, ir reikia pripažinti, jog atsižvelgiant į aplinkybes šioje byloje, tai, kad įrašytų į bendrąjį sąrašą SĮDI projektų Europoje
buvo nedaug, vertinant įrodymus nekliudo atsižvelgti į šiame sąraše esančią informaciją, o būtent į informaciją, susijusią
su jame nurodytais vienuolika SĮDI projektų Europoje.
Be to, kaip Komisija tai pažymi atsiliepime į ieškinį, iš
Siemens
samprotavimų, grindžiamų tariamu visišku Europos rinkų, išskyrus Lichtenšteiną ir Islandiją, neįtraukimu į kartelio taikymo
sritį, jei tai būtų įrodyta, neaišku, kodėl bendrajame sąraše įrašytas kad ir vienintelis SĮDI projektas, vykdytas EEE erdvėje.
Dublike
Siemens
nepareiškė savo nuomonės šiuo klausimu. Atsakyme į Bendrojo Teismo šiuo atžvilgiu raštu pateiktą klausimą
Siemens
tik ginčijo, kad kartelyje buvo derinami veiksmai dėl bendrajame sąraše esančių vienuolikos SĮDI projektų Europoje. Tačiau,
kaip nurodyta šio sprendimo 116 ir 117 punktuose, šį prieštaravimą, pirmą kartą pateiktą per žodinę proceso dalį, reikia atmesti.
Vadinasi, įrašytų į bendrąjį sąrašą SĮDI projektų Europoje nedidelis skaičius nepaneigia aplinkybės, kurią įrodo minėtas sąrašas,
kad kartelyje buvo tariamasi dėl SĮDI projektų Europoje ir jie buvo paskiriami.
–       Dėl tariamo SĮDI projektų neskyrimo
Siemens
pagal kartelį EEE

Siemens
teigia, kad bendrajame sąraše nenurodytas nė vienas atvejis, kad jai būtų paskirtas SĮDI projektas, įgyvendintinas EEE. Šiuo
klausimu pirmiausia pažymėtina, kad, netgi darant prielaidą, jog šis
Siemens
teiginys pagrįstas, dėl to negali būti netaikomi EB 81 straipsnis ir EEE susitarimo 53 straipsnis, kiek tai susiję su
Siemens
, nes ji dalyvavo uždraustame kartelyje, susijusiame su bendrąja rinka ir EEE, dalyvaudama pasitarimuose dėl projektų ir sprendimų
skirti šiuos projektus kitoms įmonėms. Iš tikrųjų tokie veiksmai savaime daro poveikį konkurencijai neatsižvelgiant į tai,
kuriai konkrečiai įmonei projektas galiausiai paskirtas.
Bet kuriuo atveju,
Siemens
teiginys, kad bendrajame sąraše nenurodyta, jog jai nepaskirta projektų, yra neteisingas. Iš tikrųjų ginčijamo sprendimo
164 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodo tris projektus, dėl kurių
Siemens
gavo užsakymus, t. y. projektas Nr. 1327, projektas Nr. 0140 ir projektas Nr. 0144. Kalbant apie du iš šių projektų, t. y.
projektą Nr. 0140 ir projektą Nr. 0144, iš bendrojo sąrašo matyti, kad
Siemens
buvo vienintelė šiais projektais suinteresuota įmonė ir galiausiai ji gavo užsakymą. Tačiau kalbant apie trečiąjį projektą,
t. y. projektą Nr. 1327, iš bendrojo sąrašo matyti, kad, be
Siemens
, suinteresuotumą nagrinėjamu projektu išreiškė ir ABB bei
Alstom
ir kad projektas buvo priskirtas
Siemens
per pasitarimus kartelyje.
Galiausiai, kalbant apie
Siemens
argumentą, kad dėl dviejų projektų, o kurių – ji konkrečiai nenurodė, gauti užsakymai yra konkurencijos pasekmė,
Siemens
turi įrodyti tai, kad tokiomis aplinkybėmis gauti užsakymai, t. y. pranešus ir pasitarus kartelyje, yra konkurencijos pasekmė.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad net jei pažeidimas apsiribojo tik pranešimu ir pasitarimu dėl projektų, vis dėlto jis gali padaryti
poveikį konkurencijai nagrinėjamoje rinkoje. Iš tikrųjų, pavyzdžiui, bendrajame sąraše be
Siemens
nepaminėtos kitos įmonės, kurios būtų pareiškusios savo suinteresuotumą projektu Nr. 0140 ir projektu Nr. 0144. Todėl po
kartelyje vykusių pasitarimų, atitinkamai 1998 m. birželio 25 d. ir liepos 16 d., dėl šių projektų
Siemens
žinojo, kad nebus kitų konkurso dalyvių, o tai jai leido, pavyzdžiui, nustatyti didesnes savo pasiūlymų kainas. Be to, tokiu
atveju, t. y., kai suinteresuotumą dėl projekto pareiškia tik viena iš įmonių, konkretaus paskyrimo visai nereikia, nes tada
vienintelė suinteresuota įmonė užtikrinta, kad gaus projektą. Todėl atrodo visiškai normalu, kad kartelio nariai šiais atvejais
formaliai neskirstė projektų, tačiau tai nereiškia, kad dėl to netaikomi EB 81 straipsnis ir EEE susitarimo 53 straipsnis,
kiek tai susiję su įmone, kuriai skirtas užsakymas.
Dėl to
Siemens
argumentą, susijusį su tuo, kad pagal kartelį jai nebuvo skirti SĮDI projektai EEE, reikia atmesti.
–       Dėl
Siemens
pateiktos ekonometrinės analizės

Siemens
remiasi jos prašymu trečiosios bendrovės atlikta bendrojo sąrašo ekonometrine analize (toliau – analizė). Anot jos, ši analizė
atskleidė, kad bendrajame sąraše pateikta tik minimali rinkos apimties dalis per nagrinėjamą laikotarpį, sudaranti mažiau
kaip 4 % SĮDI projektų Europos šalyse, išskyrus „šalis gamintojas“; kad SĮDI projektams EEE netaikyta paskirstymo sistema,
veikianti panašiai kaip ta, kuri numatyta GQ susitarime ir EQ susitarime, ir kad nebuvo jokio ryšio tarp bendrojo sąrašo ir
GQ susitarimo. Taip pat analizė įrodė, jog tai, kad Europos ir Japonijos gamintojai nepateko į atitinkamos kitos grupės vidaus
rinkas, paaiškinama ne karteliu, o kliūtimis patekti į rinkas, kurios ir toliau išliko netgi ir po to, kai energijos rinka
buvo liberalizuota. Galiausiai analizė įrodė ir tai, kad nebuvo „šalių gamintojų“ apsaugos pirmiausia dėl to, kad tiek ABB,
tiek ir
Siemens
labai aktyviai veikė „šalių gamintojų“ rinkose, kurios nebuvo jų rinkos.
Tačiau šioje byloje bendrajame sąraše esančiais Europos projektais Komisija rėmėsi tik norėdama įrodyti bendrojo susitarimo
buvimą, o ne kartelio konkretaus poveikio buvimą. Iš tikrųjų ginčijamą sprendimą visų pirma ji grindė susitarimo, kuris pripažintas
neteisėtu minėto sprendimo 1 straipsniu, konkurenciją ribojančiu tikslu. Todėl ginčijamo sprendimo 303 ir 304 konstatuojamosiose
dalyse ji pirmiausia konstatavo, kad visais nurodytais susitarimais ir (arba) suderintais veiksmais siekta apriboti konkurenciją
EB 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio prasme ir kad tokiomis aplinkybėmis taikant minėtas nuostatas nereikia atsižvelgti
į konkretų susitarimo poveikį, o to sprendimo 308 konstatuojamojoje dalyje pridūrė, kad tokios rūšies susitarimo, koks aprašytas,
įgyvendinimas savaime lemia didelį konkurencijos iškraipymą.
Šiuo klausimu primintina, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką pačioje EB 81 straipsnio 1 dalyje nurodyta, jog susitarimai
tarp įmonių, jei jų tikslas yra riboti konkurenciją, yra draudžiami neatsižvelgiant į jų poveikį (43 punkte minėto Sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
123 punktas ir 49 punkte minėto Sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
181 punktas). Todėl jei įrodytas inkriminuojamų veiksmų antikonkurencinis tikslas, nereikalaujama įrodyti faktinio antikonkurencinio
poveikio (žr. 2000 m. liepos 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Volkswagen prieš Komisiją
, T‑62/98, Rink. p. II‑2707, 178 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Šiomis aplinkybėmis, pirma,
Siemens
pateikta analizė yra netinkama kaip įrodinėjimo priemonė, nes dėl savo pobūdžio ji suteikia informacijos tik apie kartelio
poveikį, o Komisijos konstatuotas EB 81 straipsnio 1 dalyje numatytas pažeidimas iš esmės grindžiamas išvada, kad kartelio
tikslas – konkurencijos apribojimas. Netgi darant prielaidą, kad, kaip tvirtina
Siemens
, analizė neleido nustatyti kartelio, kuriuo Komisija kaltino, požymių, tai nepaneigia išvados, jog kartelis, kuriuo siekta
trukdyti, riboti ar iškraipyti konkurenciją, egzistavo, nes jo egzistavimas įrodytas pakankamai. Todėl su nagrinėjamo kartelio
poveikio nebuvimu susiję
Siemens
argumentai, net jei jie būtų pagrįsti, iš esmės savaime nelemia ginčijamo sprendimo 1 straipsnio panaikinimo (šiuo klausimu
žr. 1990 m. sausio 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Sandoz prodotti farmaceutici prieš Komisiją
, C‑277/87, Rink. p. I‑45; 1995 m. balandžio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Ferriere Nord prieš Komisiją
, T‑143/89, Rink. p. II‑917, 30 punktą ir 49 punkte minėto Sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
183 punktą).
Antra, analizės negalima pripažinti nešališka ir nepriklausoma, nes ją užsakė ir finansavo
Siemens
bei ji buvo parengta remiantis šios bendrovės pateiktais duomenimis, o šių duomenų tikslumas ir svarba nebuvo nešališkai
patikrinti. Taigi analizė negali būti laikoma patikima ir todėl turinti didesnę įrodomąją galią nei paprastas suinteresuotosios
Siemens
pareiškimas.
Vadinasi, argumentą, susijusį su
Siemens
pateiktos analizės rezultatais, reikia atmesti.
Dėl rašytinių įrodymų
Kalbant apie rašytinius įrodymus, Komisija iš esmės rėmėsi GQ susitarimu ir EQ susitarimu bei jų priedais; dokumentu, kuriame
nenurodyta data, rastu per Komisijos patikrinimus grupės
VA Tech
patalpose „Pasitarimų su JJC sintezė“; susirašinėjimo tarp grupės
VA Tech
darbuotojų Wa., J. ir B. 1999 m. sausio 18 d. laiškais; 2003 m. gruodžio 2 d. grupės
VA Tech
darbuotojo We. parengta vidaus pažyma; dviem ABB 2003 m. liepos 21 d. ir gruodžio 18 d faksais, kuriuos ji siuntė
Siemens
ir
Alstom
ir vidaus pažyma, kurioje nenurodyta data, parengta grupės
VA Tech
darbuotojo Zi. maždaug 2002 m. rugsėjo mėnesį.
–       Dėl GQ susitarimo ir EQ susitarimo
Visų pirma pažymėtina, kad, kiek tai susiję su GQ susitarimu, nors tiesa, kad, kaip pažymėta šio sprendimo 55–58 punktuose,
jo tekstas neįrodo EEE poveikį padariusio susitarimo egzistavimo (išskyrus Lichtenšteiną ir Islandiją, kaip nurodyta šio sprendimo
55 punkte), tačiau EQ susitarime yra nuostatų, galinčių suteikti informacijos apie kartelio poveikį bendrajai rinkai.
Pirma, EQ susitarimo 2 straipsnyje „Pranešimas“ nustatyta:
„E nariai apie prašymus praneša kaip įprasta. Pasitarimų su J grupe reikmėms E nariai [kartelio sekretoriui Europoje] apie
prašymus praneša naudodami 1 priede pateiktą GQ pranešimo formą.“
Šiuo klausimu reikia nuspręsti, kad žodžių junginys „kaip įprasta“ leidžia daryti išvadą, kad egzistavo pranešimai, o tai
reiškia ir kartelis, dar prieš sudarant GQ susitarimą ir EQ susitarimą, kurie abu sudaryti 1988 m. balandžio 15 d., šį faktą
Komisija nurodė ginčijamame sprendime šios aplinkybės neakcentuodama ir už tai neskirdama baudų, o
Siemens
tai ginčija. Iš tikrųjų minėtas žodžių junginys neturi būti aiškinamas kaip reiškiantis „naudojant GQ susitarime numatytą
formą“, nes tada EQ susitarimo 2 straipsnio antrasis sakinys būtų perteklinis atsižvelgiant į pirmąjį.
Antra, EQ susitarimo 2 priede, kuriame pateiktas „Komunikacijų planas“, būtent numatyta, kad „[kartelio] sekretorius [Europoje]
automatiškai praneša apie projektus, [apie kuriuos pranešė Europos gamintojai], [Japonijos] šaliai, išskyrus projektus „Europoje“,
ir kad M. priima sprendimą dėl pranešimo J grupei apie projektus Europoje“. Šiuo klausimu reikia patikslinti, jog, kaip matyti
taip pat iš šio priedo, „M.“ reiškia „šalių susirinkimas“ (member meeting). Be to, iš GQ susitarimo 1 priedo aišku, kad „E grupė“
ir „J grupė“ atitinkamai reiškia Europos ir Japonijos gamintojų grupes. Taip pat, remiantis ginčijamo sprendimo 147 konstatuojamojoje
dalyje Komisijos padaryta išvada, kurios
Siemens
neginčijo, ši bendrovė atliko kartelio sekretoriaus Europoje funkcijas per visą savo pirmąjį dalyvavimo kartelyje laikotarpį,
t. y. 1988–1999 metais.
Taigi iš EQ susitarimo 2 priedo matyti, kad, pirma, SĮDI projektai Europoje buvo valdomi kartelio Europos grupės narių ir,
antra, kad šie projektai buvo valdomi kitokiu būdu nei SĮDI projektai likusioje pasaulio dalyje, nes apie juos Japonijos gamintojų
grupei buvo pranešama ne iš karto, o tik priėmus specialų Europos narių susirinkimo sprendimą.
Tačiau tokie pranešimai, net jei jie buvo siunčiami tik kartais, priėmus specialų sprendimą ir (arba) tik vėliau ir bendrai,
kaip tai tvirtino
Hitachi
(žr. šio sprendimo 96 punktą), negalėjo būti siunčiami be jokios paaiškinamos priežasties. Priešingai, tokiame kartelyje,
koks sudarytas pagal GQ susitarimą ir EQ susitarimą, vienintelė tokių pranešimų siuntimo paaiškinama priežastis yra ta, kad
nagrinėjama informacija buvo reikalinga įgyvendinant kartelį. Konkrečiau kalbant, šiuo atveju, kadangi, kaip pažymėta šio
sprendimo 55 punkte, didžioji dalis Europos šalių nebuvo įtrauktos dalijantis projektus tarp Europos ir Japonijos gamintojų
grupių pagal GQ susitarimą, nėra kito galimo paaiškinimo dėl pranešimo apie šiose šalyse Europos gamintojų vykdytus pardavimus
kaip tik tas, kad šie pardavimai buvo priskiriami Europos gamintojų pasaulinei kvotai pagal kartelį. Taigi, kaip paaiškinta
šio sprendimo 98 punkte, pardavimų Europos šalyse, kurios nėra „šalys gamintojos“, priskyrimas pasaulinei kvotai savo ruožtu
yra svarbus įrodymas, kad pagal bendrąjį susitarimą egzistavo Japonijos gamintojų pareiga nesiskverbti į Europos rinką.
Bet kuriuo atveju, negalima pritarti šiuo klausimu
Siemens
pateiktiems argumentams. Visų pirma, nepagrįstas
Siemens
teiginys, kad Komisija mėgina remtis tariamais susitarimais Centrinėje ir Rytų Europoje kaip EEE erdvėje padarytų tariamų
pažeidimų įrodymu arba 2002–2004 sudarytais susitarimais, kad įrodytų kartelio poveikį 1988–1999 metais. Iš tikrųjų Komisija
tik remiasi argumentu, kad akivaizdu, jog vyko pasitarimai tarp Europos ir Japonijos gamintojų grupių, aiškindamasi klausimą,
ar Centrinės ir Rytų Europos rinkos, kurios tapo prieinamos 1989 m. žlugus geležinei uždangai, taip pat buvo iš anksto priskirtos
Europos gamintojams. Šiomis aplinkybėmis ginčijamo sprendimo 126 ir 127 konstatuojamosiose dalyse Komisija paminėjo tam tikrus
projektus minėtose šalyse, dėl kurių buvo tariamasi su Japonijos gamintojais, kad įrodytų, jog Japonijos gamintojai iš esmės
buvo suinteresuoti ir turėjo galimybę tiekti šiose rinkose. Tokių samprotavimų savaime negalima pripažinti netinkamais.
Antra, reikia atmesti
Siemens
argumentą, kad pranešimas Japonijos gamintojų grupei galėjo būti susijęs tik su projektais Centrinėje ir Rytų Europoje. Komisija
teisingai tvirtino, kad GQ susitarimo ir EQ susitarimo sudarymo metu šios šalys Vakarų gamintojams buvo neprieinamos. Todėl
komunikacijų plane paminėti Europos projektai turėjo būti įgyvendinti Vakarų Europos šalyse, kurių didžioji dalis, išskyrus
Šveicariją, nuo 1994 m. buvo EEE narės. Be to, priešingai nei teigia
Siemens
, Komisijos teiginys nėra nelogiškas. Iš tikrųjų Komisija visai netvirtino, kaip
Siemens
tai leidžia suprasti, kad pareiga pranešti buvo „automatinė“ ar „privaloma“. Priešingai, kad Komisija atkreiptų dėmesį į
šį pranešimą, visiškai pakako to, kad jis buvo siunčiamas priėmus specialų kartelio Europos narių sprendimą bendrai ir
ex post
.
Galiausiai, pabrėžtina, kad
Siemens
nepateikia jokio įtikinančio paaiškinimo, kodėl pranešimo plane buvo numatyta apie SĮDI projektus Europoje pranešti Japonijos
gamintojų grupei, nors ir nesistemingai ir tik priėmus specialų Europos gamintojų grupės sprendimą. Atsakydama į Bendrojo
Teismo per posėdį pateiktą klausimą
Siemens
teigė, kad nagrinėjami pranešimai galėjo būti susiję tik su vienuolika SĮDI projektų Europoje, kuriuos Komisija paminėjo
ginčijamo sprendimo 164 konstatuojamojoje dalyje, todėl tik su labai ribotu projektų skaičiumi, kuris tesudarė 1 % bendrajame
sąraše esančių projektų. Tačiau, kaip pažymėta šio sprendimo 125 punkte, nedidelis „Europos“ projektų skaičius bendrajame
sąraše nereiškia, kad neturėjo įtakos kitiems projektams Europoje, o tai galima paaiškinti tuo, kad nebuvo reikalo dėl tokių
projektų tartis bendrame kartelyje, t. y. dalyvaujant Japonijos gamintojams. Todėl bendrasis sąrašas nesvarbus nustatant projektų,
apie kuriuos buvo pranešta Japonijos gamintojams remiantis EQ susitarimo 2 priede pateiktu pranešimo planu, skaičių.
Darytina išvada, kad EQ susitarimo 2 priedas yra tinkamas įrodymas, pagrindžiantis Komisijos išvadą, jog Vakarų Europai skirti
projektai buvo įtraukti į projektus, dėl kurių buvo tariamasi ir kuriuos dalijosi Europos gamintojai, ir kad Japonijos gamintojai
neturėjo teisės dalyvauti Europos rinkoje mainais už tai, kad šiose šalyse Europos gamintojų pardavimai buvo priskiriami jų
pasaulinei kvotai.
–       Dėl grupės
VA Tech
patalpose rasto dokumento „Pasitarimų su JJC sintezė“
Ginčijamo sprendimo 135 konstatuojamojoje dalyje Komisija remiasi dokumentu „Pasitarimų su JJC sintezė“, rastu nešiojamajame
kompiuteryje per patikrinimą grupės
VA Tech
patalpose ir, Komisijos teigimu, parengtu 2003 m. birželio 3 dieną. Dalį šio dokumento sunku suprasti, tačiau iš jo galima
daryti tam tikrų išvadų. Visų pirma, jame du kartus paminėta „šalys gamint.“ (
pranc. k.
„pays constr.“), o tai protingai paaiškinama tik vienu būdu „šalys gamintojos“. Be to, šiame dokumente nurodyta „Paskutinis
tyrimas atliktas 1999 m. vasario mėn. – Eksp. ne į E ir šalis gamint.“ ir prie kiekvienos Europos narės, identifikuojamos
pagal kodus, galiojančius nuo 2002 m., kurių
Siemens
neginčijo, nurodytos kvotos, taikomos iki ir po „99/02“ (akivaizdu, kad tai reiškia 1999 m. vasario mėn.). Šiame dokumente
nurodytos ir Europos narių rinkos dalys Europos rinkose, kurios nepriklausė „šalims gamintojoms“ nuo 1988 m. iki 1998 m.,
bei sudarytas šalių, kurios nėra gamintojos, neišsamus sąrašas („Fin, Dan, Nor, Es, Po, Irl, Bel, Gre, Lux.“).
Kalbant apie šio dokumento įrodomąją galią ir patikimumą, reikia atsižvelgti į tai, kad nežinomas jo rengėjas jame kalba apie
aplinkybes, kurios vyko maždaug prieš ketverius metus iki dokumento rengimo, apie kurias jis tikriausiai taip pat sužinojo
iš nežinomo asmens. Iš tikrųjų asmens, įvardyto „JJC“, tapatybė nenustatyta ir šie inicialai netinka nė vienam iš asmenų,
Komisijos nurodytų ginčijamo sprendimo II priede, kurie dalyvavo kartelyje atitinkamų įmonių vardu. Nors dėl šių aplinkybių
šis dokumentas nepraranda visos savo įrodomosios galios, vis dėlto jos sukelia tam tikrų abejonių dėl išvadų, kurias iš jo
galima daryti, visų pirma kiek tai susiję su jame esančių išsamių duomenų verte, ir pagrindžia tai, kad pripažintina minėto
dokumento vidutinė įrodomoji vertė.
Tačiau tam tikrą įrodomąją vertę reikia suteikti aplinkybei, kad ne tik sąvoka „šalys gamintojos“ minima du kartus šiame dokumente,
bet jog jame yra ir neišsamus šalių gamintojų sąrašas, bei tam, kad iš jo galima aiškiai suprasti, jog skyrėsi šalims, kurios
nėra gamintojos ir šalims gamintojoms taikoma sistema, nes pastarosioms netaikytos kartelyje nustatytos kvotos. Atsižvelgiant
į šią aplinkybę reikia pažymėti, kad šiame dokumente nurodytos „nuo 99/02“ taikytinos kvotos tiksliai atitinka tas, kurias
Komisija nurodė ginčijamo sprendimo 145 konstatuojamojoje dalyje, remdamasi kitais įrodymais, kaip taikytąsias artėjant prie
pirmojo
Siemens
dalyvavimo darant pažeidimą etapo pabaigos.
Be to, iš šio dokumento galima daryti išvadą, kad Europos gamintojai kartelyje keitėsi informacija apie savo tiekimo Europoje,
išskyrus „šalyse gamintojose“, apimtį. Iš tikrųjų tai, kad grupei
VA Tech
priklausanti bendrovė (toliau –
VA Tech
bendrovė) žinojo konkrečią dešimties metų statistiką apie Europos gamintojų rinkos dalis Europoje (ne „šalyse gamintojose“),
galima paaiškinti tik taip, kad minėti gamintojai tarpusavyje keitėsi informacija apie savo pardavimus Europoje, išskyrus
„šalis gamintojas“.
–       Dėl 1999 m. sausio 18 d. susirašinėjimo tarp grupės
VA Tech
darbuotojų Wa., J. ir B.
1999 m. sausio 18 d. Wa. išsiuntė elektroninę žinutę J., o šis ją išspausdinęs ir padaręs keletą komentarų, faksu išsiuntė
B. Šioje elektroninėje žinutėje dėl „Siemens Jungtinėje Karalystėje“ Wa. įspėjo J., kad
Siemens
vienijasi su kita bendrove dėl projektų Jungtinėje Karalystėje, o tai buvo suprantama kaip grėsmė ir „UK forum“ buvo paskelbta
„Bad Behaviour“. Tačiau, kadangi nebuvo gauta jokių paaiškinimų, Wa. siūlė palaukti ir pažiūrėti, kas toliau vyks. Faksogramoje
J. siūlė reaguoti pagrasinant įsiskverbti į Vokietijos 400 kilovoltų SĮDI rinką. Be to, jis priminė grupės
VA Tech
poziciją, pagal kurią Jungtinės Karalystės rinka istoriškai priklausė lygiomis dalimis
Reyrolle
ir GEC (kurių veikla SĮDI srityje buvo sujungta su
Alstom
1989 metais), o bet kuri kita įmonė gaudama užsakymus turi tai kompensuoti, tačiau apgailestavo, jog šiuo tikslu numatyti
silpni mechanizmai.
Atsakydama į Bendrojo Teismo raštu pateiktus klausimus
Siemens
tvirtino, kad iš šio dokumento galima spręsti tik tiek, jog, elektroninės žinutės autoriaus nuomone, ji atrodė kaip agresyvi
konkurentė Jungtinės Karalystės rinkoje. Tačiau šis dokumentas nepatvirtino apsaugotų „šalių gamintojų“ egzistavimo.
Vis dėlto, pirma, reikia nuspręsti, kad šis susirašinėjimas patvirtina, jog kartelyje egzistavo Jungtinės Karalystės rinkos
apsauga istoriškai įsitvirtinusių gamintojų
Reyrolle
ir GEC naudai, o tai iš esmės gali būti pripažinta, nors toks terminas nevartojamas, „šalių gamintojų“ apsauga. Tai, kad
kiti kartelio Europos nariai veikė šioje rinkoje, tokiam aiškinimui neprieštarauja, nes akivaizdu, jog egzistavo kompensacinis
mechanizmas, nors akivaizdu ir tai, kad jis tinkamai neveikė. Antra, iš faksogramos matyti, kad
VA Tech
bendrovė anksčiau nedalyvavo Vokietijos rinkoje – bent jau 400 kilovoltų SĮDI sektoriuje, – ir taip buvo nei dėl techninių,
nei dėl komercinių priežasčių, o dėl to, kad įėjimas į šią rinką buvo numatytas kaip atsakomoji priemonė prieš
Siemens
. Iš to darytina išvada, kad Vokietijos rinka taip pat buvo saugoma kaip „šalis gamintoja“, nes nėra kito įtikinamo paaiškinimo.
Trečia, iš elektroniniu paštu siųsto laiško matyti, kad egzistavo „UK forum“, kuriame buvo aptariamos su Jungtine Karalyste
susijusios problemos. Nors nagrinėjamoje byloje nereikia priimti galutinio sprendimo šiuo klausimu, tai galėjo būti šioje
rinkoje veikiančių kartelio narių vietos veiksmų derinimo forumas.
Kadangi tai yra galiojant karteliui jame dalyvavusių asmenų parengti dokumentai, šie laiškai turi labai didelę įrodomąją galią.
–       Dėl rašytinių įrodymų, susijusių 2002–2004 metais vykusiomis aplinkybėmis
Kalbant apie We. parengtą 2003 m. gruodžio 2 d. vidaus pažymą, kurioje reziumuotas 2003 m. gruodžio 2 d. vykęs susirinkimas,
apie 2003 m. liepos 21 d. ABB faksogramą, siųstą
Alstom
ir
Siemens
, susijusią su susirinkimu dėl projektų Vokietijoje, 2003 m. gruodžio 18 d. ABB faksogramą, siųstą
Alstom
dėl situacijos Jungtinės Karalystės rinkoje, ir vidaus pažymą, kurioje nenurodyta data, parengtą Zi. maždaug 2002 m. rugsėjo
mėnesį, pažymėtina, jog šie keturi dokumentai susiję tik su padėtimi bei įvykiais per 2002–2004 m. laikotarpį.
Tačiau, kaip nurodyta šio sprendimo 37 punkte, reikia atmesti Komisijos argumentą, kad pastabas, susijusias su 2002–2004 m.
laikotarpiu, galima teisėtai taikyti ir ankstesniam laikotarpiui, nes kalbama apie vieną ir tą patį pažeidimą. Tačiau kadangi
tam tikros įmonės dalyvavimą nutraukė, 1999–2002 m. kartelio veikla susiaurėjo, o 2002 m. pradėta veikti pagal naują sistemą,
norint įrodyti, kad iš tikrųjų kalbama apie vieną pažeidimą, reikia įrodyti kartelio tikslų, dalyvių ir apimties tęstinumą.
Todėl reikia nuspręsti, kad nagrinėjami keturi dokumentai nėra įrodymai, kiek tai susiję su
Siemens
dalyvavimo pažeidime pirmuoju etapu, t. y. 1988–1999 metais.
d)     Išvados dėl pirmojo ieškinio pagrindo antros dalies
Dėl kartelio poveikio EEE
Kartelis padarė poveikį EEE, nes Europos gamintojai aptarė SĮDI projektus EEE ir juos pasidalijo. Šią faktinę aplinkybę patvirtina
įrodymų visuma, kurią sudaro ABB pareiškimai, – įskaitant ginčijamo sprendimo 164 konstatuojamojoje dalyje nurodytą „Europos“
projektų sąrašą bei M. pareiškimus, –
Fuji
ir
Hitachi
pareiškimai, EQ susitarimo 2 priedas, „Pasitarimų su JJC sintezė“ ir 1999 m. sausio 18 d. laiškai. Iš šių įrodymų M.,
Fuji
ir
Hitachi
pareiškimai, EQ susitarimo 2 priedas, „Pasitarimų su JJC sintezė“ ir 1999 m. sausio 18 d. laiškai turi didelę įrodomąją galią.

Siemens
nurodyti
Melco
pareiškimai, kaip įrodantys priešingai, palyginti su tokia nuoseklia įrodymų visuma, negali paneigti šios išvados. Iš tikrųjų
Melco
kalba ypač apie bendrojo kartelio taikymo sritį, t. y. apie derinimąsi tarp Europos ir Japonijos gamintojų grupių, ir apie
tai, kad šiame kartelyje nebuvo tariamasi dėl Europos rinkos ar dėl SĮDI projektų šioje rinkoje. Šiuo klausimu ji tvirtina,
kad neturi susitarimo Europos rinkoje įrodymų. Tačiau, kadangi ji yra Japonijos įmonė, neturi būti informuota apie Europos
gamintojų grupėje vykusius pasitarimus. Tačiau
Melco
leidžia aiškiai suprasti, jog galėjo būti, kad kitos kartelyje dalyvavusios įmonės galėjo išplėsti diskusijų objektą įtraukdamos
kitas temas, ir keletą kartų netgi pabrėžė, kad Japonijos gamintojai, prieš pradedant kartelio susitikimus, turėjo laukti,
kada baigsis Europos gamintojų pasitarimai, kurių turinio
Melco
nežino. Neatsižvelgiant į tai, kad
Melco
ginčija, jog Europos ir Japonijos rinkas buvo pasidalijusios dvi gamintojų grupės ir nesiaiškinant, ar jos pareiškimai patikimi,
reikia pažymėti, kad tokie pareiškimai negali būti suprantami kaip patvirtinantys
Siemens
poziciją, kad nebuvo tariamasi dėl SĮDI projektų ir jie nebuvo priskiriami EEE.
Dėl Europos ir Japonijos rinkų priskyrimo iš anksto atitinkamai Europos ir Japonijos gamintojų grupėms
Tai, kad apskritai Europos ir Japonijos gamintojai pasidalijo rinkas taip, kad Japonijos rinka iš anksto buvo numatyta Japonijos
gamintojams, o Europos rinka – Europos gamintojams, patvirtina ABB ir M. pareiškimai bei
Fuji
ir
Hitachi
pareiškimai ir EQ susitarimo 2 priedas. Išskyrus ABB pareiškimus, visi šie įrodymai turi didelę įrodomąją galią.
Dėl „šalių gamintojų“ apsaugos Europoje
Tai, kad Europoje egzistavo „šalių gamintojų“ apsauga, t. y. šalių, kuriose istoriškai veikė Europos gamintojai, rinkos jiems
buvo priskirtos iš anksto ir neįtraukiant į kvotas pagal kartelį, patvirtina įrodymų visuma, kurią sudaro ABB ir M. pareiškimai
bei dokumentas „Pasitarimų su JJC sintezė“ ir 1999 m. sausio 18 d. laiškai. Iš šių įrodymų M. pareiškimai turi didelę įrodomąją
galią, o 1999 m. sausio 18 d. laiškai – labai didelę įrodomąją galią.
Apibendrinant, – kiekvienas iš
Siemens
ginčijamų kaltinimų, neskaitant ABB ir M. pareiškimų, grindžiamas kitais didelę įrodomąją galią turinčiais įrodymais bei
kitais mažesnę įrodomąją galią turinčiais įrodymais. Todėl reikia nuspręsti, kad šių įrodymų visuma patvirtina, jog egzistavo
kartelis, kuriuo kaltinama ginčijamame sprendime.
Iš viso to, kas pasakyta, matyti, kad Komisija pakankamai įrodė, jog per 1988–1999 m. laikotarpį egzistavo kartelis ir būtent
tai, kad šis kartelis darė poveikį EEE, kad Europos ir Japonijos gamintojai buvo pasidaliję rinkas ir kad buvo saugomos „šalys
gamintojos“.
Vadinasi, pirmojo ieškinio pagrindo antrą dalį, o todėl ir visą pirmąjį ieškinio pagrindą reikia atmesti.
II –
Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 1/2003 25 straipsnio pažeidimu

Siemens
pateiktą antrąjį ieškinio pagrindą sudaro trys dalys. Pirmoje dalyje
Siemens
tvirtina, kad Komisija neįrodė, jog ji dalyvavo kartelyje nuo 1999 m. balandžio 22 dienos. Antroje dalyje
Siemens
nurodo, kad suėjo senaties terminas. Trečiajame pagrinde
Siemens
tvirtina, kad ji nedalyvavo kartelyje nuo 2004 m. sausio 1 dienos.
A –
Dėl antrojo ieškinio pagrindo pirmos dalies, susijusios su dalyvavimo darant pažeidimą nuo 1999 m. balandžio mėn. iki 1999 m.
rugsėjo mėn. įrodymų nebuvimu
1.     Šalių argumentai
Šiai daliai pagrįsti
Siemens
pateikia aštuonis kaltinimus, susijusius su, pirma, įrodymų, kad ji dalyvavo susitarime dėl projektų nuo 1999 m. balandžio mėn.,
nebuvimu; antra, įrodymų, kad ji dalyvavo kokiame nors susitikime po 1999 m. balandžio 22 d., nebuvimu; trečia, ABB pareiškimų
prieštaringumu ir menku tikėtinumu; ketvirta, M. parodymų nepriimtinumu; penkta, aiškių rašytinių įrodymų, kad ji dalyvavo
kartelyje iki 1999 m. rugsėjo mėn., nebuvimu; šešta, aiškių įrodymų, gautų iš kitų kartelyje dalyvavusių įmonių pareiškimų,
nebuvimu; septinta, su tuo, kad neatsižvelgta į įrodymus, kurie patvirtina, jog jos dalyvavimas kartelyje nutrūko nuo 1999 m.
balandžio mėn., ir, aštunta, su tuo, kad neatsižvelgta į empirinius įrodymus, kad jos dalyvavimas kartelyje buvo nutrauktas
vėliausiai nuo 1999 m. balandžio mėnesio.
Komisija ginčija
Siemens
pateiktus argumentus.
2.     Bendrojo Teismo vertinimas
Pirmiausia pažymėtina, kad nebuvo ginčijama, jog
Siemens
nutraukė dalyvavimą kartelyje 1999 metais. Priešingai, šalys nesutaria dėl tikslios šio nutraukimo datos.
Siemens
ginčija, kad dalyvavo kartelyje po 1999 m. balandžio 22 dienos, t. y. po susitikimo Sidnėjuje (Australija), – paskutinio
susitikimo, kuriame ji dalyvavo, – datos. Komisija, pripažindama, kad negalėjo nustatyti tikslios minėto nutraukimo datos,
kaip tai matyti iš ginčijamo sprendimo 295 konstatuojamosios dalies, tokio pasitraukimo data laikė 1999 m. rugsėjo 1 dieną.
Šią datą ji nustatė remdamasi ABB ir M. pareiškimais bei informacija, esančia dokumente „Pasitarimų su JJC sintezė“, kuris
buvo paimtas per grupės
Va Tec
h patalpose atliktus patikrinimus, o šią informaciją ji laiko patvirtinta
Areva
,
Melco
,
Fuji
ir
Hitachi/JAEPS
pareiškimais.
Dėl šio nesutarimo neaišku, kam šiuo klausimu tenka įrodinėjimo pareiga. Nors
Siemens
mano, kad Komisija turėjo įrodyti, jog
Siemens
dalyvavo kartelyje iki 1999 m. rugsėjo 1 d., Komisija teigia, kad po to, kai ji įrodė įmonės dalyvavimą kartelyje, manoma,
jog ji dalyvavo tol, kol neįrodyta, kad dalyvavimas nutrauktas, o šį įrodymą turi pateikti šiame kartelyje dalyvavusi įmonė.
a)     Dėl
Siemens
ir Komisijos įrodinėjimo pareigos paskirstymo
Kalbant apie klausimą, kada
Siemens
nutraukė dalyvavimą kartelyje, pirmiausia reikia priminti nusistovėjusią teismo praktiką, pagal kurią šalis ar valdžios institucija,
tvirtinanti, kad pažeistos konkurencijos taisyklės, privalo tinkamai įrodyti pažeidimą sudarančius faktus, o įmonė, pateikdama
gynybos argumentą, kad paneigtų kaltinimą pažeidimu, turi įrodyti, kad tokio gynybos argumento taikymo sąlygos tenkinamos,
ir tada valdžios institucija turės remtis kitais įrodymais (65 punkte minėto Sprendimo
Peróxidos Orgánicos prieš Komisiją
50 punktas; taip pat šiuo klausimu žr. 43 punkte minėto Sprendimo
Baustahlgewebe prieš Komisiją
58 punktą ir 48 punkte minėto Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
78 punktą).
Šiuo atveju bendrojo principo, pagal kurį Komisija turi įrodyti visas pažeidimą sudarančias aplinkybes, įskaitant jo trukmę
(šiuo klausimu žr. 1994 m. liepos 7 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Dunlop Slazenger prieš Komisiją
, T‑43/92, Rink. p. II‑441, 79 punktą; 2001 m. gruodžio 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Acerinox prieš Komisiją
, T‑48/98, Rink. p. II‑3859, 55 punktą ir 2005 m. lapkričio 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Union Pigments prieš Komisiją
, T‑62/02, Rink. p. II‑5057, 36 punktą), galinčias turėti įtakos galutinėms išvadoms dėl to pažeidimo sunkumo, nepaneigia
tai, kad antrojo ieškinio pagrindo antroje dalyje
Siemens
pateikė su senatimi susijusią gynybos priemonę, kurios įrodinėjimo pareiga iš esmės tenka ieškovei.
Iš tikrųjų dėl tokios pateiktos gynybos priemonės neišvengiamai būtina įrodyti pažeidimo trukmę ir jo pabaigos datą. Tačiau
vien tik šios aplinkybės negali pateisinti tokių faktų įrodinėjimo pareigos perkėlimo ieškovei. Pirma, pažeidimo trukmė, kuri
reiškia, kad turi būti žinoma jo pabaigos data, yra vienas iš pagrindinių pažeidimo elementų, kurį įrodyti turi Komisija,
net jei šie elementai yra ginčijami nurodant gynybos argumentą dėl senaties. Antra, tokią išvadą pagrindžia tai, kad Komisijos
atliekamų teisinių procedūrų senaties termino nesuėjimas pagal Reglamento Nr. 1/2003 25 straipsnį yra objektyvus teisinis
kriterijus, kylantis iš teisinio saugumo principo (šiuo klausimu žr. 2005 m. spalio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Sumitomo Chemical ir Sumika Fine Chemicals prieš Komisij
ą, T‑22/02 ir T‑23/02, Rink. p. II‑4065, 80–82 punktus), ir todėl yra kiekvieno sprendimo skirti nuobaudą galiojimo sąlyga.
Iš tikrųjų Komisija turi jo laikytis, net jei įmonė nepateikia gynybos pagrindo šiuo klausimu (65 punkte minėto Sprendimo
Peróxidos Orgánicos prieš Komisiją
52 punktas).
Vis dėlto reikia pažymėti, kad šis įrodinėjimo pareigos paskirstymas gali keistis, jei vienos iš šalių nurodytos faktinės
aplinkybės įpareigoja kitą šalį pateikti paaiškinimus ar pateisinimus – to nepadarius gali būti nuspręsta, kad įrodymai buvo
pateikti (65 punkte minėto Sprendimo
Peróxidos Orgánicos prieš Komisiją
53 punktas; taip pat šiuo klausimu žr. 48 punkte minėto Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
79 punktą). Iš tikrųjų, jei, kaip šiuo atveju, Komisija pateikė susitarimo buvimo įrodymą, jame dalyvavusi įmonė turi pateikti
įrodymą, kad ji nuo šio susitarimo atsiribojo, ir šis įrodymas turi patvirtinti aiškiai išreikštą bei kitoms dalyvaujančioms
įmonėms praneštą valią pasitraukti iš šio susitarimo (2006 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
GlaxoSmithKline Services prieš Komisiją
, T‑168/01, Rink. p. II‑2969, 86 punktas; taip pat šiuo klausimu žr. 2004 m. sausio 6 d. Teisingumo Teismo sprendimo
BAI ir Komisija prieš Bayer
, C‑2/01 P ir C‑3/01 P, Rink. p. I‑23, 63 punktą ir 48 punkte minėto Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
81–84 punktus).
Atsižvelgiant būtent į šiuos principus reikia patikrinti, ar Komisija teisingai nustatė faktines aplinkybes, kuriomis grindžia
savo vertinimą, kad
Siemens
nutraukė dalyvavimą kartelyje 1999 m. rugsėjo 1 dieną.
b)     Dėl aplinkybių, kuriomis Komisija grindžia savo vertinimą, kad
Siemens
nutraukė dalyvavimą kartelyje 1999 m. rugsėjo 1 d., įrodomosios galios
Visų pirma reikia priminti pagrindines faktines aplinkybes, kuriomis Komisija grindė savo vertinimą, kad
Siemens
nutraukė dalyvavimą kartelyje 1999 m. rugsėjo 1 d., kurios pateiktos, be kita ko, ginčijamo sprendimo 186, 295, 296 ir 298 konstatuojamosiose
dalyse.
Pirma, ABB pranešė, kad
Siemens
nustojo dalyvauti kartelio susitikimuose nuo 1999 m. pabaigos, o M. pažymėjo, kad
Siemens
pasitraukė 1999 m. rugsėjo mėnesį. Antra, grupės
Va Tech
patalpose rastame dokumente „Pasitarimų su JJC sintezė“ paminėta, kad Komisija
Siemens
pasitraukimo data laiko 1999 m. rugsėjo mėnesį. Trečia, Komisija nurodo, kad
Areva
,
Melco
,
Fuji
ir
Hitachi/JAEPS
patvirtino, jog
Siemens
pasitraukė 1999 m. rugsėjo mėnesį.
Dėl ABB ir M. parodymų
Šiai daliai pagrįsti pateiktame trečiajame kaltinime
Siemens
teigia, kad ABB parodymai ypač bendri ir prieštaringi ir kad jie buvo „keičiami“ atsižvelgiant į aplinkybes ir galiausiai
neturi jokios įrodomosios galios.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad 2004 m. gegužės 7 d. pareiškime ABB nurodė, jog „maždaug 1999 m., kiek [ji] žino,
Siemens
pasitraukė iš kartelio tam tikram laikotarpiui“. O per 2005 m. rugsėjo 23 d. posėdį Komisijai, kuri M. klausė, ar šis galėtų
tiksliai nurodyti, kada
Siemens
nutraukė dalyvavimą kartelyje, M. atsakė taip:
„Tiksliai negaliu. Mes buvome Ženevoje, aš prisimenu, kad Th. apie tai pranešė, bet ne 100 %. Tai buvo [19]99 metai. Ruduo
ar pavasaris – nepamenu. Ar tai svarbu?“.
Galiausiai 2005 m. spalio 4 d. pareiškime ABB nurodė, jog per tam tikrą laiką M. prisiminė, kad
Siemens
dar buvo atstovaujama metiniame susirinkime Sidnėjuje 1999 m. balandžio mėn., o iš kartelio pasitraukė tik po keturių ar penkių
mėnesių, taigi – rugpjūčio mėn. ar rugsėjo mėn., o apie tai pranešė Th. per veiklos susitikimą Ženevoje (Šveicarija).
Taigi reikia konstatuoti, kad ABB ir M. parodymai dėl
Siemens
dalyvavimo kartelyje nutraukimo 1999 m. tikslios datos laikui bėgant keitėsi. Vis dėlto šie parodymai ne prieštaringi, o paprasčiausiai
darėsi vis tikslesni („maždaug 1999 m.“, „1999 m. ruduo ar pavasaris“ ir galiausiai „1999 m. rugpjūtis ar rugsėjis“) atsižvelgiant
į tai, kad M., kuris, atrodo, kad yra ABB pagrindinis informacijos šaltinis, kiek tai susiję su aplinkybėmis, kai
Siemens
nutraukė savo dalyvavimą kartelyje, prisiminė vis tikslesnių aplinkybių.
Visų pirma pažymėtina, kad, priešingai nei tvirtina
Siemens
, vėlesni M. prisiminimai, dėl kurių buvo pateikti 2005 m. spalio 4 d. pareiškimai, neprieštarauja jo ankstesniems parodymams
dėl aplinkybių, susijusių su
Siemens
dalyvavimo nutraukimu. Iš tikrųjų, nors M. nurodė, kad po 1997 m. ir 1998 m. nepalankių pokyčių rinkoje
Siemens
vėl pradėjo agresyvią kainų konkurenciją, jis tikrai nepasakė, kad taip buvo jau 1998 metais. Pirma, suprantama, kad sprendimo
dėl teisingos reakcijos į nepalankius pokyčius rinkoje priėmimo procesui
Siemens
bendrovėje reikėjo tam tikro laiko. Antra, suprantama ir tai, kad
Siemen
s, 1998 m. pabaigoje nusprendusi nebedalyvauti kartelyje ir ėmusis agresyvių veiksmų rinkoje, mėgino kaip galima ilgiau pasinaudoti
kartelio poveikiu atidėdama pranešimą apie šį sprendimą 1999 m. rugsėjo mėnesiui. Tačiau pagal nusistovėjusią teismo praktiką
tokio elgesio, jei jis įrodytas, nepakanka tam, kad būtų galima konstatuoti, jog veiksmai nutraukti, nes taip veikianti įmonė
gali paprasčiausiai mėginti pasinaudoti karteliu savo naudai (šiuo klausimu žr. 1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
SCA Holding prieš Komisiją
, T‑327/94, Rink. p. II‑1373, 142 punktą; 54 punkte minėto Sprendimo
Mannesmannröhren‑Werke prieš Komisiją
277 ir 278 punktus; 174 punkte minėto Sprendimo
Union Pigments prieš Komisiją
130 punktą ir 2006 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Jungbunzlauer prieš Komisiją
, T‑43/02, Rink. p. II‑3435, 269 punktą).
Kalbant apie
Siemens
ir ABB parodymų ginčijimą reikia nuspręsti, kad, nors ir negalima atmesti tikimybės, kaip tai konstatuota šio sprendimo 64 punkte,
jog ji buvo linkusi padidinti savo konkurentų neteisėto elgesio svarbą, dėl šios aplinkybės ABB ir M. parodymai nepraranda
įrodomosios galios, kiek tai susiję su
Siemens
dalyvavimo kartelyje nutraukimu 1999 metais. Iš tikrųjų, kadangi šiuo klausimu ABB remiasi išimtinai M. prisiminimais, šiuo
atveju M. parodymų patikimumas lemia ABB parodymų patikimumą. Tačiau, kaip nurodyta šio sprendimo 76 punkte, tai, kad M. parodymuose
gali būti tam tikrų smulkių netikslumų, apskritai nedaro poveikio tų parodymų įrodomajai galiai.
Be to, šiai daliai pagrįsti
Siemens
pateiktą ketvirtąjį kaltinimą dėl M. parodymų, kaip įrodinėjimo priemonės, nepriimtinumo, nes
Siemens
neturėjo galimybės tiesiogiai išklausyti ar apklausti šį liudytoją, priešingai nei tai numatyta EŽTK 6 straipsnio 3 dalies
d punkte, reikia atmesti.
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką pagrindinės teisės yra sudedamoji bendrųjų teisės principų, kurių laikymąsi užtikrina
Bendrijos teismas, dalis (1996 m. kovo 28 d. Teisingumo Teismo nuomonės, 2/94, Rink. p. I‑1759, 33 punktas ir 1997 m. gegužės
29 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Kremzow
, C‑299/95, Rink. p. I‑2629, 14 punktas). Šiuo tikslu Teisingumo Teismas ir Pirmosios instancijos teismas vadovaujasi valstybių
narių bendromis konstitucinėmis tradicijomis ir gairėmis, nustatytomis tarptautiniuose dokumentuose žmogaus teisių apsaugos
srityje, kuriuos priimant valstybės narės bendradarbiavo ar prie kurių prisijungė. EŽTK šiuo atžvilgiu turi ypatingą reikšmę
(1986 m. gegužės 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Johnston
, 222/84, Rink. p. 1651, 18 punktas ir minėto Sprendimo
Kremzow
14 punktas). Be to, pagal ES 6 straipsnio 2 dalį Sąjunga gerbia pagrindines teises, kurias užtikrina 1950 m. lapkričio 4 d.
Romoje pasirašyta EŽTK ir kurios kyla iš valstybėms narėms bendrų konstitucinių tradicijų kaip bendrieji Bendrijos teisės
principai.
Todėl reikia išnagrinėti, ar atsižvelgiant į šiuos argumentus Komisija pažeidė Bendrijos teisinės sistemos tokį pagrindinį
principą, koks yra teisės į gynybą paisymas (1983 m. lapkričio 9 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Nederlandsche Banden‑Industrie‑Michelin prieš Komisiją
, 322/81, Rink. p. 3461, 7 punktas), nesuteikusi
Siemens
galimybės tiesiogiai apklausti liudytoją M.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad remiantis nusistovėjusia teismo praktika pagal šį principą reikalaujama, kad įmonėms ir įmonių
asociacijoms, dėl kurių Komisija atlieka tyrimą konkurencijos srityje, būtų suteikta galimybė jau per administracinę procedūrą
veiksmingai išreikšti savo nuomonę dėl Komisijos nurodytų faktų, kaltinimų ir aplinkybių tikrumo bei svarbos (žr. 2006 m.
rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Avebe prieš Komisiją
, T‑314/01, Rink. p. II‑3085, 49 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką). Tačiau pagal šį principą nereikalaujama, kad per
administracinę procedūrą pačioms įmonėms būtų suteikta galimybė apklausti Komisijos apklaustus liudytojus (šiuo klausimu žr.
48 punkte minėto Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
200 punktą).
Todėl šį
Siemens
kaltinimą reikia atmesti.
Darytina išvada, kad reikia pripažinti, jog ABB ir M. pareiškimai turi didelę įrodomąją galią, kiek tai susiję su data, kai
Siemens
nutraukė dalyvavimą kartelyje 1999 metais. Vis dėlto remiantis šio sprendimo 66 punkte nurodytu principu šie pareiškimai
turi būti pagrįsti kitais įrodymais.
Dėl dokumento „Pasitarimų su JJC sintezė“
Kaip jau pažymėta šio sprendimo 151 punkte, šio dokumento įrodomoji galia vertintina atsargiai, ypač kiek tai susiję su tuo,
kokią vertę reikia suteikti jame esantiems konkretiems duomenims. Taigi tiksli data, kai
Siemens
nutraukė savo dalyvavimą kartelyje 1999 m., yra tokia išsami informacija. Be to, kalbant apie paminėtą šio nutraukimo datą
dar reikia atsižvelgti į aplinkybę, kad šis dokumentas nėra visiškai vienareikšmis.
Pirmoje šio dokumento eilutėje parašyta:
„A/ Nutraukta       3 ==> 09/99 1 ==> eiga 00“
Kadangi 2003 m. birželio 10 d. rengiant šį dokumentą numeris „3“ buvo
Siemens
kodas kartelyje, Komisija iš to padarė išvadą, kad
Siemens
nutraukė dalyvavimą kartelyje 1999 m. rugsėjo mėnesį. Tačiau, kaip teisingai tvirtina
Siemens
pateikdama penktąjį kaltinimą, susijusį su aiškių rašytinių įrodymų, kad ji dalyvavo kartelyje iki 1999 m. rugsėjo mėn., nebuvimu,
taip aiškinant neišvengiamai darytina išvada, kad ABB, kurios kodas yra 1, nutraukė dalyvavimą kartelyje 2000 m., nors neginčijama,
kad ABB visada dalyvavo kartelyje. Todėl arba Komisija klaidingai aiškina šią dokumento eilutę, nes ji nesusijusi su
Siemens
dalyvavimo kartelyje nutraukimu, arba įrašas „1 ==> eiga 00“ yra klaidingas. Tačiau, remiantis pastarąja prielaida, nėra
pagrindo įrašą „3 ==> 09/99“ laikyti patikimesniu. Bet kuriuo atveju reikia atmesti Komisijos aiškinimą, kad šio sprendimo
193 punkte cituoto dokumento pirmoje eilutėje esantis žodis „Nutraukta“ susijęs tik su įrašu „3 ==> 09/99“, bet ne su įrašu
„1 ==> eiga 00“.
Todėl reikia nuspręsti, kad šio dokumento įrodomoji galia, kiek tai susiję su data, kai
Siemens
nutraukė dalyvavimą vykdant pažeidimą 1999 m., yra labai menka.
Dėl
Areva
,
Melco
,
Fuji
ir
Hitachi/JAEPS
parodymų
–       Dėl
Areva
parodymų
Kalbėdama apie
Areva
parodymus ginčijamo sprendimo 186 konstatuojamojoje dalyje Komisija remiasi dokumentu „Aiškinamoji pažyma apie kartelio veikimą
SĮDI rinkose“, kurį
Areva
pateikė su prašymu atleisti nuo baudos. Šio dokumento antraštinėje dalyje „Įvykių raida“ nurodyta taip:
„Pirmasis kartelis egzistavo nuo 1980 m. pabaigos iki 1997 m., kai buvo nutrauktas. Nuo 1997 m. dalyviai toliau susitikdavo,
bet nesutarė nei dėl rinkų pasidalijimo, nei dėl kainų ir susitikimai dėl šio kartelio nutrūko 1999 m. rugsėjo mėn., o
Siemens
galutinai pasitraukė.“
Visų pirma pažymėtina, kad ši nuoroda nėra vienareikšmė. Iš tikrųjų, kaip
Siemens
tai tvirtina pateikdama šios dalies šeštąjį kaltinimą, šią nuorodą galima aiškinti taip, kad jos dalyvavimas kartelyje buvo
nutrauktas anksčiau nei 1999 m. rugsėjo mėnesį, bet šio nutraukimo poveikis, t. y. susitikimų dėl kartelio pabaiga, pasireiškė
tik rugsėjo mėnesį. Vis dėlto toks aiškinimas netinkamas. Be to, pažymėtina, kad
Areva
teiginys, jog susitikimai nebebuvo rengiami nuo 1999 m. rugsėjo mėnesio, kaip vėliau paaiškėjo, neteisingas, kaip tai patvirtina
visų pirma ginčijamo sprendimo 191–197 konstatuojamosiose dalyse Komisijos pateikti įrodymai. Nors dėl šios aplinkybės šio
sprendimo 196 punkte cituotos eilutės vienas ar kitas aiškinimas netampa įtikinamesnis, bet kuriuo atveju ji sukelia bendrą
abejonę dėl
Areva
parodymų patikimumo. Šiuo klausimu pažymėtina, kad ginčijamo sprendimo 290 ir 291 konstatuojamosiose dalyse pati Komisija
Areva
parodymus pripažino „prieštaringais ir daugiareikšmiais“, o ši aplinkybė, be kitų, buvo pagrindas nesumažinti baudos pagal
pranešimą dėl bendradarbiavimo, kaip tai matyti iš ginčijamo sprendimo 531 konstatuojamosios dalies.
Todėl reikia nuspręsti, kad
Areva
parodymai turi nedidelę įrodomąją galią.
Antra, kadangi ginčijamo sprendimo 285 konstatuojamojoje dalyje ir 237 išnašoje Komisija remiasi
Areva
atsakymu į pranešimą apie kaltinimus, reikia priimti
Siemens
pateiktą argumentą, kad šiuo atsakymu negalima remtis ją apkaltinant, nes ji negalėjo susipažinti su šiuo atsakymu prieš priimant
ginčijamą sprendimą (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 189 punkte cituotą teismų praktiką). Iš tikrųjų atsakyme į prieš posėdį
Teismo raštu pateiktus klausimus Komisija patvirtino, kad
Areva
atsakymas į pranešimą apie kaltinimus
Siemens
nebuvo išsiųstas prieš priimant ginčijamą sprendimą.
–       Dėl
Melco
parodymų
2004 m. lapkričio 4 d. dokumente, pateiktame su prašymu pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo,
Melco
nurodė:
„Iki 1999 m. rugsėjo mėnesio Grupė veikė nenukrypdama nuo savo tikslų. Vėliau, 1999 m. rugsėjo mėnesį per Grupės susitikimą
Siemens
oficialiai pareiškė, kad ji pasitraukia iš Grupės dėl to, kad
Siemens
aukščiausi vadovai sužinojo apie grupės veiklą.“
Taigi
Melco
aiškiai ir nedviprasmiškai patvirtino, kad
Siemens
apie tai, kad nutraukia dalyvavimą kartelyje, pranešė tik 1999 m. rugsėjo mėnesį.
Šiai daliai pagrįsti pateikdama šeštąjį kaltinimą
Siemens
tvirtina, kad ginčijamo sprendimo 292 konstatuojamojoje dalyje pati Komisija
Melco
pareiškimus vertino kaip neturinčius įrodomosios galios, nes jie prieštaringi ir dvireikšmiai. Šiuo klausimu pažymėtina,
kad per administracinę procedūrą
Melco
pateikė du skirtingus pareiškimus, t. y., pirma, 2004 m. lapkričio 4 d. dokumentą, pateiktą su prašymu pagal pranešimą dėl
bendradarbiavimo, iš kurio paimta šio sprendimo 200 punkte cituota eilutė, ir, antra, 2006 m. liepos 5 d. atsakymą į pranešimą
apie kaltinimus. Tačiau tik šis atsakymas susijęs su ginčijamo sprendimo 292 konstatuojamojoje dalyje esančiu pripažinimu
kaip neturinčiu įrodomosios galios. Be to, toks pripažinimas susijęs tik su pavieniu šio atsakymo aspektu, t. y.
Melco
teiginiu, kad kartelis visiškai nustojo galioti 1999 m., po to, kai
Siemens
nutraukė savo dalyvavimą jame. Visų pirma Komisija nusprendė, kad šie teiginiai buvo grindžiami tik kitų procedūroje dalyvavusių
šalių pareiškimais ir pateikti tik siekiant patiems apsiginti. Tačiau ginčijamame sprendime nėra 2004 m. lapkričio 4 d.
Melco
pareiškimų, pateiktų su prašymu pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo, įrodomosios galios aiškaus vertinimo.
Reikia nuspręsti, kad 2004 m. lapkričio 4 d.
Melco
pareiškimuose esančiai nuorodai, jog 1999 m. rugsėjo mėnuo yra data, kai
Siemens
nutraukė dalyvavimą kartelyje, turi būti pripažinta labai patikima, nes
Melco
negalėjo turėti jokio suinteresuotumo nurodyti vėlesnę nei tikroji šio nutraukimo datą. Kadangi dėl
Siemens
pasitraukimo, o po keleto mėnesių – ir
Hitachi
pasitraukimo, dar įtikinamesnis tapo „kartelio iširimas“, kuris, anot
Melco
, jau vyko nuo 1999–2000 m.,
Melco
galėjo būti suinteresuota nebent nurodyti ankstesnę nei tikrąją datą.
–       Dėl
Fuji
pareiškimų
2006 m. liepos 11 d. atsakyme į pranešimą apie kaltinimus Fuji nurodė:
„Kai 1999 m. rugsėjo mėn.
Siemens
pasitraukė, pagal GQ susitarimą veikiantis kartelis pradėjo irti.
Fuji
žiniomis, po susitikimo Sidnėjuje daugiau nevyko susitikimų, kuriuose dalyvautų visos šalys.“
Šio sprendimo 90 punkte jau pažymėta, kad, priešingai nei teigia
Siemens
,
Fuji
pareiškimus reikia pripažinti labai patikimais, nors jie ir buvo pateikti santykinai vėlyvame procedūros etape ir labai artimi
laiko atžvilgiu prašymui pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo. Be to, kiek tai susiję ypač su nurodyta data, kai
Siemens
nutraukė dalyvavimą kartelyje, taikytini tie patys argumentai kaip ir
Melco
pareiškimams (žr. šio sprendimo 203 punktą): kadangi dėl šio pasitraukimo labiau įtikinamas teiginys, jog po kiek laiko „kartelis
iširo“, o tai tvirtina ir
Fuji
, ši įmonė taip pat nebuvo suinteresuota dirbtinai vėlinti šią datą.
–       Dėl
Hitachi
pareiškimų
Ginčijamo sprendimo 186 konstatuojamojoje dalyje ir 238 išnašoje Komisija mini
Hitachi
atsakymą į pranešimą apie kaltinimus, kuriame ši patvirtino, jog būtent 1999 m. rugsėjo mėnesį
Siemens
nutraukė dalyvavimą kartelyje. Tačiau, kaip tvirtina
Siemens
, o Komisija tam neprieštarauja, šiuo atsakymu negalima remtis apkaltinant
Siemens
, nes ši neturėjo galimybės su juo susipažinti prieš priimant ginčijamą sprendimą (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 189 punkte
minėtą teismo praktiką). Todėl šį įrodymą reikia atmesti.
Tarpinė išvada
Iš to, kas pasakyta, matyti, kad konstatuodama
Siemens
dalyvavimą kartelyje iki 1999 m. rugsėjo mėnesio Komisija rėmėsi daugeliu įrodymų, tarp jų – ABB ir M. pareiškimais, kurie
pripažinti patikimais ir kuriuos šiuo aspektu patvirtina
Areva
,
Melco
ir
Fuji
pareiškimai, o kai kurie iš jų, t. y.
Melco
ir
Fuji
, pripažinti labai patikimais
Toliau atsižvelgiant į šias aplinkybes reikia išnagrinėti, ar kitos
Siemens
nurodytos aplinkybės gali paneigti Komisijos išvadą ir įrodyti
Siemens
teiginį, kad ji dalyvavimą kartelyje nutraukė 1999 m. balandžio mėnesį.
c)     Dėl
Siemens
nurodytų aplinkybių, siekiant įrodyti, kad dalyvavimą kartelyje ji nutraukė vėliausiai 1999 m. balandžio mėnesį
Dėl
Siemens
pasitraukimo iš kartelio vėliausiai 1999 m. balandžio mėnesį ekonominių empirinių įrodymų
Šiai daliai pagrįsti pateiktame aštuntajame kaltinime
Siemens
nurodo analizę, įrodančią jos pasitraukimą iš kartelio nuo 1999 m. balandžio mėnesio.
Siemens
teigimu, analize įrodyta, kad nuo 1999 m. balandžio mėn. iki rugsėjo mėn. rinkoje ji elgėsi konkurencingai, kaip ji tai darė
ir po 1999 m. rugsėjo mėn., ir priešingai nei ji elgėsi iki 1999 m. balandžio mėnesio.
Šiuo klausimu nukreipiama į šio spendimo 135–138 punktuose pateiktus argumentus, kurie taikomi ir klausimui dėl
Siemens
pasitraukimo iš kartelio. Iš tikrųjų, pirma, kadangi EB 81 straipsniu draudžiami ne tik susitarimai, kurių poveikis yra konkurencijos
iškraipymas, bet netgi ir susitarimai, kuriais siekiama tokio tikslo, konstatuodama pažeidimą Komisija neprivalo įrodyti konkretaus
poveikio. Antra, netgi darant prielaidą, kad
Siemens
elgėsi konkurencingai nuo 1999 m. balandžio mėn. iki rugsėjo mėn., tai neįrodo, kad ji pasitraukė iš kartelio, o tik tai,
kad ji nesilaikė susitarimų. Taigi, kaip teisingai tvirtina Komisija, taip gali būti ir dėl to, kad
Siemens
mėgino gauti naudos iš kartelio.
Todėl šį kaltinimą reikia atmesti.
Dėl Se. parodymų
Šiai daliai pagrįsti pateiktame septintajame kaltinime
Siemens
remiasi tuo metu buvusio
Alstom
darbuotojo Se. pareiškimu, kuris 2006 m. rugsėjo mėnesį nurodė: „Suprantu, kad 1999 m. balandžio mėnesį jau nebuvo kartelio,
nes
Siemens
, viena pagrindinių konkurenčių, pranešė, jog pasitraukia iš kartelio“.
Siemens
teigimu, atmetusi šį pareiškimą Komisija padarė keletą teisės klaidų.
Pirma, šiuo klausimu pažymėtina, kad Se. pareiškimas nebūtinai prieštarauja Komisijos išvadai, jog
Siemens
pasitraukė iš kartelio 1999 m. rugsėjo mėnesį. Iš tikrųjų Se. nurodė, kad 1999 m. balandžio mėn.
Siemens
pranešė apie sprendimą nebedalyvauti kartelyje, o tai nėra faktinio pasitraukimo iš šio kartelio data. Taigi suprantama,
kad 1999 m. balandžio mėn.
Siemens
tik pranešė apie sprendimą, o faktiškai dalyvavimą nutraukė tik vėliau. Būtent dėl šios priežasties reikia atmesti
Siemens
argumentą.
Antra, Komisija Se. parodymus atmetė ne tik dėl to, kad jie buvo duoti „išimtinai kontroliuojant
Alstom
advokatams“, kaip teigė
Siemen
s, bet ir dėl to, kad ji savaime jų nelaikė patikimais, nes Se. pats nebuvo faktinių aplinkybių, apie kurias kalbėjo, liudytojas.
Kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 289 konstatuojamosios dalies b punkto, pirmiausia Komisija atsižvelgė į tai, kad pats Se.
pripažino, jog iki 1999 m. balandžio mėnesio jis žinojo apie kartelį, bet neturėjo jokios informacijos apie tai, kaip jis
veikė, nežinojo dalyvių tapatybės, susitikimų vietų ir datų bei taikomų taisyklių. Be to, iš 2005 m. spalio 5 d. ABB pateiktos
susitikimų lentelės, kurios
Siemens
neginčijo, matyti, kad Se. pats nedalyvavo 1999 m. balandžio mėn. susitikime Sidnėjuje, nes
Alstom
atstovavo kiti trys darbuotojai. Toks Komisijos atliktas įrodymų vertinimas nėra klaidingas. Bet kuriuo atveju, kadangi
Siemens
išsamiai neginčija, Bendrasis Teismas Komisijos įrodymų vertinimo neturi pakeisti savuoju.
Todėl šį kaltinimą, kiek jis susijęs su Se. parodymais, reikia atmesti.
Dėl Tr., E. ir Sch. parodymų
Šiai daliai pagrįsti pateiktu septintuoju kaltinimu
Siemens
Komisiją kaltina ir tuo, kad ji neatsižvelgė į buvusių darbuotojų Tr., E. ir Sch. parodymus, kuriuos
Siemens
pateikė per administracinę procedūrą.
Pirmiausia reikia atmesti
Siemens
teiginį, kad Komisija neatsižvelgė į jos buvusių darbuotojų parodymus. Iš tikrųjų po to, kai 2006 m. rugpjūčio 7 d. laiške
Siemens
raštu pateikė šiuos parodymus, 2006 m. gruodžio 12 d. laiške Komisija pažymėjo, kad nemano, jog reikia išklausyti šiuos liudytojus,
nes susipažinusi su jų parodymais nebeturi kitų klausimų.
Be to, Komisija pažymėjo, jog buvusių
Siemens
darbuotojų parodymai nepakeitė jos vertinimo, kiek jis susijęs su data, kai
Siemens
pasitraukė iš kartelio, kurį Komisija susidarė remdamasi pareiškimais ir jos surinktais įrodymais.
Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad buvusių
Siemens
darbuotojų parodymų patikimumui didelę įtaką padarė tai, kad šie asmenys apskritai ginčija susitarimą dėl SĮDI projektų Europoje,
nors, kaip tai minėta nagrinėjant pirmąjį ieškinio pagrindą, Komisija pakankamai įrodė, kad bendrasis susitarimas buvo susijęs
ir su SĮDI projektais Europoje.
Be to, kalbant apie tikslią datą, kai
Siemens
pasitraukė iš kartelio 1999 metais, pažymėtina, kad Tr., kaip matyti iš jo pareiškimo, 1994 m. išėjo į pensiją ir nurodė,
jog tiksliai nežino, kada
Siemens
pasitraukė iš kartelio. Sch. nurodė, jog jo vadovas E. 1998 m. jam pasakė eisiąs į paankstintą pensiją 1999 m. ir kad tuo
pačiu metu nusprendęs, kad
Siemens
nebedalyvaus GQ susitarime. Vis dėlto jis nepasakė, kada šis sprendimas faktiškai įsigaliojo ir, be to, jo nurodytos datos
neatitiko tų, kurias nurodė E. Iš tikrųjų E. nurodė, jog į pensiją išėjo tik maždaug 2000 m. viduryje, o dėl
Siemens
pasitraukimo iš anksto („im Vorfeld“) nusprendė susitikime Sidnėjuje, apie tai visų pirma informavo Sch. įpareigodamas jį
imtis reikalingų priemonių. Todėl gali būti, kad Sch. pasakojamos aplinkybės vyko praėjus metams nuo jo nurodytų datų. Be
to, E. tvirtino, kad informavo
Alstom
darbuotoją V. prieš susirinkimą Sidnėjuje ir Japonijos įmones „labai artimai laiko atžvilgiu“ minėtam susitikimui, bet vis
dėlto pripažino, jog neprisimena, prieš ar po susirinkimo. Tačiau jis aiškiai pripažino, kad neinformavo kitų įmonių, be kita
ko, ABB, o
Siemens
pasitraukimo nepaminėjo per metinį susirinkimą.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, reikia nuspręsti, kad šios aplinkybės pakankamai įrodo, jog per šį susitikimą
Siemens
„oficialiai“ nepasitraukė. Iš tikrųjų kartelyje, kuriame dalyvauja keletas įmonių, apie savo pasitraukimą viena iš dalyvių
turi aiškiai ir konkrečiai pranešti visoms kitoms dalyvėms. Todėl negali būti kalbama apie „neleistiną diskriminavimą“, palyginti
su kitomis panašiomis bylomis, kaip teigia
Siemens
.
Be to, E. pažymėjo ir tai, kad tik po to, kai informavo Japonijos įmones, apie
Siemens
pasitraukimą iš šio kartelio jis pranešė kartelio sekretoriui Europoje, kuris vėliau (E. nežino tikslios datos) informavo
kitas įmones. Šiuo klausimu primintina, kad, remiantis Tr. pareiškimais, tuo metu sekretoriavimą
Siemens
vardu užtikrino Tr., kuris dalyvavo ir susitikime Sidnėjuje. Taigi E parodymai neprieštarauja Komisijos išvadoms šiuo klausimu.
Priešingai, jo parodymai patvirtina, kad per 1999 m. balandžio mėn. susitikimą Sidnėjuje apie
Siemens
pasitraukimą nebuvo atvirai pranešta ir, be to, jie visiškai atitinka M. versiją, pagal kurią jį informavo Th. per darbo susitikimą
Ženevoje 1999 m. rugsėjo mėnesį. Šiuo klausimu reikia pabrėžti, kad iš E. pareiškimo išplaukia, jog Th.
Siemens
vardu vykdė kartelio sekretoriaus Europoje pareigas dar tam tikrą laiką po susitikimo Sidnėjuje, o jau vien to pakanka
Siemens
argumentui, kad ji pasitraukė iš kartelio 1999 m. balandžio mėn., atmesti. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką viešas neatsiribojimas
nuo pažeidimo, kuriame atitinkama įmonė dalyvavo, arba nepranešimas apie jį administracinėms institucijoms sudaro palankias
sąlygas pažeidimui tęsti ir neleidžia jo atskleisti, ir todėl toks tylus pritarimas yra bendrininkavimas ar pasyvus dalyvavimas
darant pažeidimą (48 punkte minėto Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
84 punktas).
Todėl Komisijos išvados, kad
Siemens
pasitraukė iš kartelio tik 1999 m. rugsėjo mėnesį, tikrai nepaneigiantys Tr., E. ir Sch. parodymai veikiau tam tikra apimtimi
ją gali patvirtinti.
Taigi šį kaltinimą, kiek jis susijęs su Tr., E. ir Sch. parodymais, o todėl ir visą šį kaltinimą reikia atmesti.
Dėl įrodymų, kad
Siemens
buvo susitarimo dėl SĮDI projektų dalyvė po 1999 m. balandžio mėn., nebuvimo
Šiai daliai pagrįsti pateikdama pirmąjį kaltinimą
Siemens
teigia, kad ginčijamame sprendime Komisija jos nekaltina buvus susitarimo dėl projektų dalyve po 1999 m. balandžio mėnesio.
Anot
Siemens
, iš Komisijos nurodytų projektų, paskutinis, kuriame ji dalyvavo, yra 1999 m. kovo 8 d. projektas, o
Fuji
prašyme pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo pateikta informacija nepatvirtina, jog ji dalyvavo projektuose ar keitėsi informacija
šiuo klausimu po 1999 m. kovo mėnesio.
Šiuo klausimu pažymėtina, jog tai, kad nėra įrodymų apie susitarimų dėl projektų egzistavimą po 1999 m. kovo mėnesio, nereiškia,
kad tokie susitarimai neegzistavo. Kaip teigia Komisija, bendrasis sąrašas nėra baigtinis. Be to, nors ir būtų patvirtinta,
kad
Siemens
nebuvo susitarimo dėl projektų dalyvė po 1999 m. kovo mėn., tai nėra pasitraukimo iš kartelio įrodymas. Iš tikrųjų, kaip
Komisija pabrėžia rašytiniuose dokumentuose, ginčijamame sprendime
Siemens
pateiktas kaltinimas apima gerokai daugiau nei vien susitarimus dėl konkrečių projektų. Šiuo klausimu pakanka paminėti tai,
kad per šį laikotarpį
Siemens
užtikrino kartelio sekretorės Europoje pareigų vykdymą, o dėl šių pareigų kartelis galėjo veikti.
Todėl pateikiant šį kaltinimą
Siemens
nurodyti argumentai nepaneigia Komisijos išvados, grindžiamos šio sprendimo 179–207 punktuose išnagrinėtais įrodymais, kad
Siemens
buvo kartelio dalyvė iki 1999 m. rugsėjo mėnesio. Todėl šį kaltinimą reikia atmesti.
Dėl įrodymų, kad po 1999 m. balandžio 22 d. vyko susitikimas, nebuvimo
Šiai daliai pagrįsti pateikdama antrąjį kaltinimą
Siemens
teigia, kad Komisija nepateikė jokių įrodymų, jog 1999 m.
Siemens
dalyvavo kokiame nors susitikime, kuris vyko po 1999 m. balandžio 19–24 d. organizuoto susitikimo Sidnėjuje.
Šiuo klausimu pažymėtina, jog tai, kad nėra įrodymų dėl susitikimo po 1999 m. balandžio mėn., nepaneigia įrodymų, kuriais
remdamasi Komisija konstatavo, jog
Siemens
buvo kartelio dalyvė iki 1999 m. rugsėjo mėnesio.
Iš tikrųjų tai, kad Komisija nežinojo apie vėlesnius susitikimus, nereiškia, kad tokie susitikimai nevyko. Visų pirma ginčijamo
sprendimo 183 konstatuojamojoje dalyje nurodydama, kad „po 1999 m. balandžio 19–24 d. organizuoto susitikimo Sidnėjuje nebebuvo
rengiami metiniai susitikimai“, Komisija daro aiškią nuorodą į metinius susitikimus ir todėl neatmetė galimybės, kad po šios
datos buvo kitų susitikimų dėl veiklos. Šiuo klausimu iš GQ susitarimo 3 straipsnio matyti, kad bendrasis susitikimas („general
meeting“) rengiamas kartą per metus. Todėl net jei
Siemens
nebūtų nepasitraukusi iš kartelio 1999 m., nebuvo galima tikėtis, kad kitas tokio paties pobūdžio susitikimas įvyktų tais
pačiais metais. Tačiau GQ susitarimo 5 straipsnyje numatyta, kad komiteto susitikimai („committee meetings“) rengiami kas
dvi savaites, siekiant tarpusavyje apsikeisti nuomonėmis dėl kiekvienos grupės prašomų projektų. Kaip matyti iš GQ susitarimo
4 priedo,
Siemens
(žymima kodu „8“) buvo Europos komiteto narė ir todėl turėjo dalyvauti šiuose susitikimuose. Dar daugiau, iš GQ susitarimo
5 straipsnio matyti, kad darbo susitikimai („job meetings“), kuriuose turėjo dalyvauti visi susiję nariai, vyko tiek dėl skirstytinų
projektų, tiek dėl tų projektų, dėl kurių tik sudarytas susitarimas dėl minimalios kainos, ir kad kartelio sekretorius Europoje,
– vadinasi,
Siemens
, – turėjo išsiųsti kvietimus į šiuos susitikimus bei jiems pirmininkauti. Šiomis aplinkybėmis vien tai, kad Komisija negalėjo
nustatyti kitų po susitikimo Sidnėjuje 1999 m. vykusių susitikimų tikslios datos ir vietos, neleidžia daryti išvados, kad
tokie susitikimai nevyko.
Todėl šį kaltinimą reikia atmesti.
Atsižvelgiant į visa tai, kas pasakyta, reikia nuspręsti, jog Komisija turėjo pakankamai įrodymų, kad pagrįstai padarytų išvadą,
jog
Siemens
buvo kartelio dalyvė iki 1999 metų rugsėjo mėnesio. Be to,
Siemens
nepateikė kito įtikinamo šių aplinkybių buvimo paaiškinimo pagal teismo praktikoje nustatytus reikalavimus. Taigi atsižvelgiant
į šio sprendimo 207 punkte nurodytas faktines aplinkybes, kuriomis Komisija rėmėsi
Siemens
dalyvavimui iki 1999 m. įrodyti,
Siemens
turėjo pateikti kitokį paaiškinimą ar pateisinimą, galintį paneigti Komisijos išvadas, kurias ši turėjo pareigą įrodyti (šiuo
klausimu žr. 48 punkte minėto Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
79 punktą ir 65 punkte minėto Sprendimo
Peróxidos Orgánicos prieš Komisiją
71 punktą).
Todėl antrojo ieškinio pagrindo pirmą dalį reikia atmesti.
B –
Dėl antrojo ieškinio pagrindo antros dalies, susijusios su teisinių veiksmų senatimi
1.     Šalių argumentai

Siemens
teigia, kad, kiek tai susiję su pirmuoju jos dalyvavimo darant pažeidimą, kuriuo ji kaltinama, etapu, kuris baigėsi 1999 m.
balandžio 22 d., senaties terminas suėjo 2004 m. balandžio 22 d., taigi prieš 2004 m. gegužės 11 d. ir 12 d. vykusius patikrinimus.
Jos nuomone, Komisijos argumentas, kad ji du kartus dalyvavo darant tą patį vieną ir tęstinį pažeidimą, neleidžia netaikyti
senaties. Iš tikrųjų 1988–1999 m. egzistavęs kartelis aiškiai skyrėsi nuo 2002–2004 m. kartelio.
Komisija ginčija
Siemens
pateiktus argumentus.
2.     Bendrojo Teismo vertinimas
Reglamento Nr. 1/2003 25 straipsnio 1 dalies b punkte tokios rūšies pažeidimams, kokiu kaltinama
Siemens
, nustatytas penkerių metų senaties terminas. Pagal 25 straipsnio 2 dalies antrą sakinį tęstinių ar pakartotinių pažeidimų
atvejais skaičiuoti pradedama nuo dienos, kurią pažeidimas baigiasi. Remiantis 25 straipsnio 3 dalies pirmuoju sakiniu, bet
koks Komisijos veiksmas, atliktas pažeidimo tyrimo ar bylos tikslais, nutraukia senaties terminą.
Taigi šioje byloje, kad būtų priimtas prieštaravimas dėl senaties, kiek tai susiję su pirmuoju pažeidimo, kuriuo kaltinama
Siemens
, etapu, reikia, kad būtų tenkinamos dvi kumuliatyvinės sąlygos. Pirma, šis pirmas etapas turėjo baigtis vėliausiai 1999 m.
gegužės 10 d., t. y. prieš penkerius metus iki dienos, po kurios Komisija atliko patikrinimus vietoje, t. y. 2004 m. gegužės
11 ir 12 dienomis. Antra, abu pažeidimo, kuriuo kaltinama, etapai, neturi būti vieno ir tęstinio pažeidimo dalys Reglamento
Nr. 1/2003 25 straipsnio 2 dalies prasme, nes tokiu atveju senaties terminas pradedamas skaičiuoti tik nuo tos dienos, kurią
2004 metais baigėsi antrasis etapas.
Šiuo klausimu pakanka priminti, kad, kaip jau nurodyta šio sprendimo 232 punkte, ginčijamame sprendime Komisija teisingai
konstatavo, jog
Siemens
dalyvavimo darant pažeidimą pirmasis etapas baigėsi 1999 m. rugsėjo mėnesį, t. y. po 1999 m. gegužės 10 dienos.
Todėl antrojo ieškinio pagrindo antros dalies objektu esantį prieštaravimą dėl senaties reikia atmesti.
Bet kuriuo atveju netenkinama ir šio sprendimo 237 punkte nurodyta antroji sąlyga. Iš tikrųjų Komisija teisingai konstatavo,
kad kartelis, kurio dalyvė buvo
Siemens
nuo 2002 m., iš esmės buvo tas pats kartelis, kuriame ji dalyvavo ir iki 1999 metų.
Šiuo klausimu teismų praktikoje nustatyti tam tikri kriterijai, kurie svarbūs vertinant, ar padarytas vienas pažeidimas, t. y.
tikslų, kurių siekiama nagrinėjamais veiksmais, tapatumas ar skirtingumas (2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo
sprendimo
Dansk Rørindustri prieš Komisiją
, T‑21/99, Rink. p. II‑1681, 67 punktas; taip pat šiuo klausimu žr. 2006 m. rugsėjo 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Technische Unie prieš Komisiją
, C‑113/04 P, Rink. p. I‑8831, 170 ir 171 punktus bei 184 punkte minėto Sprendimo
Jungbunzlauer prieš Komisiją
312 punktą), susijusių gaminių ir paslaugų tapatumas (šiuo klausimu žr. 2005 m. birželio 15 d. Pirmosios instancijos teismo
sprendimo
Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją
, T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 ir T‑91/03, neskelbiamas Rinkinyje, 118, 119 ir 124 punktus bei 184 punkte minėto
Sprendimo Jungbunzlauer prieš Komisiją
312 punktą), dalyvavusių atliekant veiksmus įmonių tapatumas (184 punkte minėto Sprendimo
Jungbunzlauer prieš Komisiją
312 punktas) ir įgyvendinimo priemonių tapatumas (minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri prieš Komisiją
68 punktas). Kiti svarbūs kriterijai yra įmonių vardu veikusių fizinių asmenų tapatumas ir nagrinėjamų veiksmų geografinės
taikymo srities tapatumas.
Šiuo atveju pažymėtina, kad visi pirmesniame punkte minėti kriterijai leidžia spręsti, kad kartelis, kurio dalyvė buvo
Siemens
nuo 2002 m., iš esmės buvo tas pats, kuriame ji dalyvavo iki 1999 metų.
Iš tikrųjų, visų pirma, per abu nagrinėjamus laikotarpius siekta to paties tikslo: įtvirtinti kartelio narių rinkos dalis,
pasidalyti pasaulinę rinką tarp Japonijos ir Europos gamintojų – būtent šiems iš anksto priskiriant Europos rinkas, – ir išvengti
kainų kritimo. Šiuo atžvilgiu reikia atmesti
Siemens
pateiktus argumentus, kad du jos dalyvavimo darant pažeidimą laikotarpiai visiškai skyrėsi.
Pirma, netiesa, kad kartelis Europos projektams taikytas tik nuo 2002 metų. Priešingai, kaip matyti iš šio sprendimo 161 punkte
pateiktų išvadų, Komisija pakankamai įrodė, kad kartelis taikytas SĮDI projektams EEE nuo pat pradžių.
Be to, nesvarbu, ar GQ susitarimas buvo nutrauktas ir pakeistas kitu susitarimu, kaip remdamasi
Hitachi
pareiškimais teigia
Siemens
, ar jis buvo paprasčiausiai pakeistas, nes nagrinėjamų veiksmų tikslas išliko tas pats.
Galiausiai, reikia atmesti
Siemens
netiesiogiai pateiktą sąvokos „bendras tikslas“ sampratą. Pagal šią sampratą konstatavimas, kad padarytas vienas pažeidimas,
siejamas ne tik su tokiais objektyviais kriterijais, kokie nurodyti šio sprendimo 241 punkte, bet reikalaujama dar ir subjektyvaus
elemento egzistavimo, t. y. bendro visų siekio, kurio šiuo atveju nėra. Šiuo klausimu pažymėtina, kad
Siemens
teiginys visai nepatvirtintas šio sprendimo 241 punkte nurodytoje teismų praktikoje, kurioje vertinant, ar padarytas vienas
pažeidimas, neminimas subjektyvus kriterijus. Todėl klausimas, ar EB 81 straipsnio 1 daliai prieštaraujančių susitarimų ir
veiksmų visuma yra vienas ir tęstinis pažeidimas, priešingai, yra susijęs tik su objektyviais veiksniais, tarp kurių – minėtų
susitarimų ir veiksmų bendras tikslas. Šis kriterijus turi būti vertinamas atsižvelgiant tik į šių susitarimų ir veiksmų turinį
ir neturi būti painiojamas, – o, atrodo, kad
Siemens
tai daro, su skirtingų įmonių subjektyviu ketinimu dalyvauti viename ir tęstiniame kartelyje. Tačiau į šį subjektyvų ketinimą
gali ir turi būti atsižvelgiama tik vertinant individualų įmonės dalyvavimą tokiame viename ir tęstiniame susitarime (žr.
šio sprendimo 253 punktą).
Antra, kartelio veikimo metodai iš esmės nepasikeitė, nors metams bėgant palaipsniui vyko jų raida, visų pirma atsižvelgiant
į sumažėjusį dalyvaujančių įmonių skaičių po sektoriaus koncentracijos ir komunikacijos priemonių techninės pažangos. Vis
dėlto, kaip ginčijamo sprendimo 280 konstatuojamojoje dalyje nurodė Komisija, šie pasikeitimai įvyko ne konkrečiu momentu
per 1999–2002 m. laikotarpį, o palaipsniui. Be to, jie nepadarė poveikio esminiams veikimo mechanizmo principams, t. y. SĮDI
projektų skyrimui tarp kartelio narių remiantis jų nustatytomis kvotomis ir klastojant konkurso skelbimus bei nustatant minimalias
kainas nepriskirtiems SĮDI projektams.
Trečia, per abu nagrinėjamus laikotarpius kartelis apėmė tą pačią rinką, t. y. SĮDI, kaip atskirų dalių ar kaip visiškai įrengtų
pastočių, projektus.
Ketvirta, iš esmės įmonės kartelio dalyvės išliko tos pačios per visą kartelio veikimo laikotarpį 1988–2004 m., turint omenyje
per šį laikotarpį įvykusį koncentracijos procesą SĮDI sektoriuje ir vieną išimtį, susijusią su
Siemens
, įmonės
VA Tech
ir
Hitachi
laikinu pasitraukimu.
Penkta, atskiroms įmonėms kartelyje atstovavę asmenys daugeliu atveju buvo tie patys 1999 m. ir 2002 m., nepaisant tam tikros
įprastos kaitos kiekvienoje įmonėje. Atstovavusių asmenų tęstinumą patvirtina bylos medžiagoje esantys įvairūs susirinkimų
sąrašai ir visų pirma ginčijamo sprendimo I priede pateiktas sąrašas bei kartelyje veikusių bendradarbiaujančių įmonių sąrašas,
pateiktas ginčijamo sprendimo II priede.
Šešta, 1999 m. ir per 2002–2004 m. laikotarpį kartelio geografinė taikymo sritis buvo ta pati. Iš tikrųjų ji buvo kiek išplėsta
nuo 1988 m. dėl to, kad Centrinės ir Rytų Europos šalių rinkos tapo prieinamos kartelio nariams.
Septinta, aplinkybė, kurią pabrėžė Komisija, o
Siemens
jos neginčijo, kad kartelį tęsė kiti nariai nedalyvaujant laikinai pasitraukusioms įmonėms ir todėl išliko vieno pažeidimo
objektyvus tęstinumas, taip pat įrodo, kad kalbama apie vieną ir tą patį pažeidimą. Šiuo atžvilgiu reikia atmesti
Siemens
argumentą, kad atsižvelgdama į šią aplinkybę Komisija ją kaltina kitų atliktais veiksmais. Iš tikrųjų nekalbama apie
Siemens
atsakomybę už laikotarpį nuo 1999 m. rugsėjo mėn. iki 2002 m. kovo mėn., o prieš ją remiamasi pažeidimo, kuris buvo tęsiamas
jai nedalyvaujant, tapatumu. Tačiau, kaip bus nagrinėjama paskesniame punkte,
Siemens
suvokė ar bent jau turėjo suvokti tai, kad nuo 2002 m. ji dalyvavo tame pačiame kartelyje kaip ir iki 1999 metų.
Galiausiai, kalbant apie subjektyviąją pusę, pakanka to, kad sugrįždama į kartelį
Siemens
suvokė, jog dalyvauja tame pačiame kartelyje kaip ir anksčiau. Pakanka ir vien to, kad
Siemens
suvokė šio sprendimo 241 punkte minėtus pagrindinius kriterijus, kuriais remiantis konstatuojamas vienas ir tas pats pažeidimas,
kad prieš ją būtų galima remtis šiuo tapatumu, netgi jei ji pati nepadarė tokios išvados. Taigi atsižvelgiant į tai, kad
Siemens
darbuotojai S. ir Ze. jos vardu dalyvavo kartelyje tiek iki jos pasitraukimo 1999 m., tiek ir jai sugrįžus 2002 m.,
Siemens
negalėjo nežinoti vieną ir tą patį kartelį apibūdinančių požymių, t. y. jo tikslų, susijusių gaminių, geografinių rinkų ir
dalyvaujančių įmonių tapatumo.
Todėl
Siemens
pateiktą prieštaravimą dėl senaties, bet kuriuo atveju, reikia atmesti dėl to, kad abu pažeidimo, kuriuo ji kaltinama, etapai
buvo vieno ir tęstinio pažeidimo sudėtinės dalys.
Taigi antrojo ieškinio pagrindo antrą dalį, susijusią su pažeidimo, kuriuo kaltinama
Siemens
, pirmojo etapo senatimi, reikia atmesti.
C –
Dėl antrojo ieškinio pagrindo trečios dalies, susijusios su nedalyvavimu kartelyje po 2004 m. sausio 1 dienos
1.     Šalių argumentai

Siemens
teigia, kad ginčijamame sprendime Komisija klaidingai konstatavo, jog pažeidimas galutinai buvo nutrauktas 2004 m. gegužės
11 dieną, nors nuo 2004 m. sausio mėnesio nekonstatuota jokio realaus poveikio rinkai, nes paskutinis atitinkamas susitikimas
vyko 2004 m. sausio 21 d. ir jame nebuvo nieko sutarta dėl kainų. Todėl kartelis nebedarė poveikio rinkai nuo 2004 m. sausio
mėnesio ir, beje, Komisija, nepateikė jokių tokio poveikio įrodymų.
Komisija ginčija
Siemens
pateiktus argumentus.
2.     Bendrojo Teismo vertinimas
Šią dalį reikia atmesti dėl dviejų priežasčių.
Visų pirma, kaip priminta šio sprendimo 135 punkte, pagal nusistovėjusią teismų praktiką pačioje EB 81 straipsnio 1 dalyje
nurodyta, jog susitarimai tarp įmonių, jei jų tikslas yra riboti konkurenciją, yra draudžiami neatsižvelgiant į jų poveikį
(43 punkte minėto Sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
123 punktas ir 49 punkte minėto Sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
181 punktas). Todėl jei įrodytas inkriminuojamų veiksmų antikonkurencinis tikslas, nereikalaujama įrodyti faktinio antikonkurencinio
poveikio (žr. 135 punkte minėto Sprendimo
Volkswagen prieš Komisiją
178 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką). Taip pat šio sprendimo 134 punkte pažymėta, jog šiuo atveju Komisija iš esmės
rėmėsi ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje inkriminuoto kartelio tikslu riboti konkurenciją. Iš pradžių ginčijamo sprendimo
303 ir 304 konstatuojamosiose dalyse ji konstatavo, kad visų aprašytų susitarimų ir (arba) suderintų veiksmų tikslas – riboti
konkurenciją EB 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio prasme ir kad tokiomis aplinkybėmis taikant šias nuostatas nereikia
atsižvelgti į konkretų susitarimo poveikį, o ginčijamo sprendimo 308 konstatuojamojoje dalyje pridūrė, jog tokios rūšies susitarimo,
koks aprašytas, įgyvendinimas savaime lemia didelį konkurencijos iškraipymą.
Todėl, kaip teisingai tvirtina Komisija, 2006 m. balandžio 5 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas
Degussa prieš Komisiją
(T‑279/02, Rink. p. II‑897, 236 ir 240 punktai) nepatvirtina
Siemens
argumento. Iš tikrųjų, pirma, jos nurodyti minėto sprendimo punktai susiję ne su pažeidimo ar jo trukmės konstatavimu, o tik
su pažeidimo sunkumo nustatymu. Antra, byloje, dėl kurios priimtas minėtas sprendimas, Komisija konkrečiai rėmėsi kartelio
poveikiu nagrinėjamų gaminių kainoms. Tačiau, kaip minėta pirmesniame punkte, šioje byloje taip nėra.
Todėl
Siemens
argumentai, kuriais siekiama įrodyti, kad nuo 2004 m. sausio 1 d. kartelis daugiau nepadarė poveikio rinkai, yra nesvarbūs.
Antra, kaip Komisija tai nurodė ginčijamo sprendimo 215 konstatuojamojoje dalyje remdamasi grupės
VA Tech
pareiškimais, o
Siemens
to neginčijo, pasitraukus ABB kartelyje likusių narių pranešimai ir susirinkimai buvo susiję būtent su keitimusi informacija
apie vykstančias konkurso procedūras, kartelio dalyviais neesančių subjektų pozicija, ryšių palaikymu ar nutraukimu ir saugumo
klausimais. Taigi šios pokalbių temos įrodo, jog, nors kartelyje likusiems nariams nepavyko sutarti dėl konkrečių projektų,
jie buvo nusiteikę išlaikyti kartelį ateityje ar bent jau nenusprendė jo atsisakyti.
Šio faktinių aplinkybių aiškinimo nepaneigia, priešingai nei teigia
Siemens
,
Hitachi
pranešimas dėl kartelio nutraukimo. Iš tikrųjų šis pranešimas buvo parengtas kaip lentelė, kurioje skirstant pagal atskirus
kartelio susirinkimus nurodyta atitinkamai data, vieta, dalyviai, trumpa temų apžvalga ir informaciją teikiantys
Hitachi
darbuotojai. Šiuo klausimu pirmiausia pažymėtina, kad su atskirų susitikimų temomis susijusi informacija labai trumpa ir
kartais bendra. Pavyzdžiui, dėl 2004 m. kovo 17 d. ir balandžio 8 d. susitikimų atitinkamai nurodyta: „susitikimo tikslas
– pasikeisti informacija“ ir kad „[darbo susitikimas] apima bendrą rinkos aptarimą“. Iš tokios informacijos negalima aiškiai
sužinoti konkrečios pasitarimų temos ir bet kuriuo atveju neatmestina, kad ji susijusi su keitimusi informacija ir pasitarimais,
kuriais pažeidžiami EB 81 straipsnio 1 dalis ir EEE susitarimo 53 straipsnis.
Be to, pažymėtina, kad
Siemens
pateikto
Hitachi
pranešimo ištraukoje yra Komisijoje vykusios procedūros bylos medžiagos 7278, 7280 ir 7281 puslapiai, tačiau nėra 7279 puslapio,
kuriame gali būti informacijos apie kitus 2004 m. sausio–kovo mėn. vykusius susitikimus. Nenagrinėjant jų patikimumo ir įrodomosios
galios klausimo, šiuose dokumentuose nepateikti išsamūs
Hitachi
pranešimai, susiję su 2004 m. susitikimais, apie kuriuos kalbėdama
Siemens
teigia, kad po jų kartelis daugiau nebedarė poveikio. Todėl reikia nuspręsti, kad
Siemens
neįrodė šio teiginio.
Vadinasi, antrojo ieškinio pagrindo trečią dalį, susijusią su tuo, kad kartelis nebedarė poveikio nuo 2004 m. sausio mėn.,
reikia atmesti.
Todėl reikia atmesti visą antrąjį ieškinio pagrindą.
III –
Dėl trečiojo ieškinio pagrindo, susijusio su teisės klaida apskaičiuojant baudą
Trečiąjį
Siemens
pateiktą ieškinio pagrindą sudaro šešios dalys. Pirmoje dalyje ji teigia, kad pradinė bauda neproporcinga. Antra dalis susijusi
su neproporcingu dauginimo koeficientu siekiant atgrasyti. Trečioje dalyje
Siemens
teigia, kad Komisija remiasi neteisinga pažeidimo trukme. Ketvirtoje dalyje ji nurodo neteisingai kvalifikuotą organizatoriaus
vaidmenį. Penktoje dalyje
Siemens
tvirtina, kad Komisija jai turėjo sumažinti baudą pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo. Šešta dalis susijusi su tuo, kad Konkurencijos
generalinis direktoratas
de facto
įpareigojo kolegijos narius.
A –
Dėl trečiojo ieškinio pagrindo pirmos dalies, susijusios su pradinės baudos neproporcingumu
Iš esmės trečiojo ieškinio pagrindo pirmoje dalyje
Siemens
teigia, kad jai paskirta neproporcinga pradinė bauda, palyginti su pažeidimo sunkumu ir jo ekonominėmis pasekmėmis bei netinkamai
motyvuota. Anot jos, Komisija neturėjo kvalifikuoti pažeidimo kaip „labai sunkaus“ ir todėl turėjo nustatyti gerokai mažesnę
nei 10 mln. EUR pradinę baudą. Šiuo atžvilgiu ji pateikia tris kaltinimus, susijusius su tuo, kad, pirma, Komisija nepateikė
kartelio poveikio įrodymų, antra, pradinė bauda neproporcinga, palyginti su pažeidimo ekonominiu mastu, ir, trečia, ją priskyrė
ne tai kategorijai.
1.     Dėl pirmojo kaltinimo, susijusio su kartelio poveikio įrodymų nebuvimu
a)     Šalių argumentai

Siemens
nesutinka su ginčijamo sprendimo 477 ir 484 konstatuojamosiose dalyse Komisijos padarytomis išvadomis, susijusiomis su kartelio
poveikiu, ir teigia, kad jos yra prieštaringos, netikslios ir klaidingos. Jos nuomone, teisingai pripažinusi, kad kartelis
neturėjo jokio kiekybiškai įvertinamo poveikio, po to nustatydama pradinę baudą Komisija negali daryti nuorodos į tariamą
pažeidimo poveikį. Be to, Komisija nepateikė jokio konkretaus ir patikimo įrodymo, iš kurio matyti, kad kartelis padarė poveikį
rinkai, o analizė įrodo, kad tokio poveikio net nebuvo. Komisijos teiginys, kad ilgalaikis dalyvavimas brangiai kainuojančioje
sistemoje įrodo, jog kartelis nariams buvo pelningas ir todėl padarė poveikį, grindžiamas paprastomis prielaidomis, o ne objektyviais
ekonominiais rodikliais.
Komisija ginčija šiuos
Siemens
pateiktus argumentus.
b)     Bendrojo Teismo vertinimas
Visų pirma primintina, kad pagal Baudų nustatymo remiantis Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi ir [AP] 65 straipsnio
5 dalimi metodo gairių [Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir [AP] sutarties 65 straipsnio 5 dalį,
nustatymo metodo gairių] (OL C 9, 1998, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 171, toliau – gairės)
1 punkto A dalį apskaičiuodama baudą pagal pažeidimo sunkumą Komisija, be kita ko, atsižvelgia į „[pažeidimo] įtaką rinkai,
jeigu ji gali būti įvertinta“.
Šiuo klausimu pirmiausia pažymėtina, kad, priešingai nei teigia
Siemens
, ginčijamame sprendime Komisija visai nepripažino, kad kartelis neturėjo jokio kiekybiškai įvertinamo poveikio. Ginčijamo
sprendimo 477 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė, kad atsižvelgiant į tai, jog nepakanka informacijos, kokios galėjo
būti SĮDI projektų kainos EEE, jei kartelio nebūtų buvę, negalima įvertinti jo konkretaus poveikio rinkai ir todėl ji nesirėmė
konkrečiu kartelio poveikiu rinkai nustatydama pažeidimo sunkumą pagal gairių 1 punkto A dalį.
Komisija tik papildomai pabrėžė, kad šiuo atveju buvo konkrečių ir patikimų požymių, pagrįstai įtikimai rodančių, kad kartelis
padarė poveikį rinkai, nes jis realiai buvo įgyvendintas, truko daugiau nei 16 metų, o jo dalyviai buvo pasirengę padengti
dideles išlaidas, kad jis veiktų. Ši išvada neturi būti suprantama kaip prieštaraujanti išvadai, jog to poveikio neįmanoma
įvertinti kiekybiškai. Akivaizdu, kad ji reikalinga tik tam, kad būtų patikslinta, jog Komisija vis dėlto manė, kad kartelis
padarė poveikį, nors jo nebuvo galima konkrečiai kiekybiškai įvertinti ir todėl negalima į jį atsižvelgti nustatant dėl kartelio
padaryto pažeidimo sunkumą.
Antra, priešingai nei teigia
Siemens
, iš ginčijamo sprendimo 484 konstatuojamosios dalies neišplaukia, jog Komisija padarė nuorodą į kartelio poveikį nustatydama
pažeidimo sunkumą. Iš tikrųjų formuluotė „atsižvelgiant į pirmesniame 8.3.1 punkte nurodytas aplinkybes“ (po šio punkto įterpta
ginčijamo sprendimo 477 konstatuojamoji dalis) turi būti aiškinamas kaip nuoroda, be kita ko, į Komisijos išvadą, kad kartelio
poveikio negalima įvertinti kiekybiškai.
Todėl nereikia nagrinėti, ar remiantis Komisijos nurodytais požymiais buvo galima preziumuoti, kad kartelis padarė poveikį
rinkai.
Vadinasi,
Siemens
pateiktą pirmąjį kaltinimą reikia atmesti.
2.     Dėl antrojo kaltinimo, susijusio su pradinės baudos neproporcingumu, palyginti su pažeidimo ekonominiu mastu
a)     Šalių argumentai

Siemens
teigia, kad pradinė bauda neproporcinga, palyginti su atitinkamos gaminių rinkos ir su jos pačios rinkos dalies verte. Nustatydama
45 mln. EUR sumą Komisija nukrypo nuo savo ankstesniuose sprendimuose suformuotos praktikos, nors ji turi laikytis nuoseklios
ir nediskriminacinės praktikos.
Siemens
teigimu, ši suma turi būti gerokai mažesnė nei 35 mln. EUR. Todėl
Siemens
Bendrojo Teismo prašo, pasinaudojant savo neribota kompetenciją, iš esmės sumažinti pradinę baudą.
Komisija ginčija
Siemens
pateiktus argumentus.
b)     Bendrojo Teismo vertinimas
Gairių 1 punkto A dalies ketvirtoje ir šeštoje pastraipose nustatyta, kad atsižvelgiama į pažeidimą padariusių įmonių realų
ekonominį pajėgumą padaryti didelės žalos kitiems ūkio subjektams ir atsižvelgiama į kiekvienos įmonės veiksmų konkretų poveikį
konkurencijai, ypač jei labai skiriasi pažeidimą padariusių įmonių dydis. Tačiau gairėse nenumatyta, kad įmonių realus ekonominis
pajėgumas ar konkretus jų veiksmų poveikis turi būti vertinami remiantis konkrečiu kriterijumi, kaip antai su nagrinėjamu
gaminiu susijusi jos rinkos dalis EEE ar bendrojoje rinkoje. Todėl šiuo klausimu Komisija gali laisvai taikyti tinkamą kriterijų
atsižvelgdama į kiekvieno konkretaus atvejo aplinkybes.
Šioje byloje ginčijamo sprendimo 479 konstatuojamojoje dalyje nustačiusi, kad pažeidimas turi būti kvalifikuojamas kaip „labai
sunkus“ gairių prasme, Komisija ginčijamo sprendimo 480–480 konstatuojamosiose dalyse paaiškino, jog atskiroms įmonėms taikytas
diferencijuotas vertinimas atsižvelgiant į jų turimas pasaulinės rinkos dalis, kurios atspindi jų atitinkamą ekonominį pajėgumą
padaryti didelės žalos konkurencijai.
Be kita ko, ginčijamo sprendimo 481 konstatuojamojoje dalyje Komisija paaiškino, jog atsižvelgiant į tai, kad karteliniai
susitarimai yra pasaulinio masto, pasaulinė apyvarta tiksliausiai atspindi įmonių pajėgumą padaryti didelės žalos kitiems
EEE ūkio subjektams ir jų atitinkamą įnašą į viso kartelio veiksmingumą arba, priešingai, kartelio nestabilumą, kurį galėjo
lemti tam tikros įmonės nedalyvavimas jame. Komisija ypač pabrėžė aplinkybę, kad Japonijos įmonių vaidmuo būtų tikrai nepakankamai
įvertintas, jei ji būtų rėmusis tik apyvarta EEE, nes pagal susitarimus, kuriais buvo sukurtas kartelis, šios įmonės atsisakė
veiklos Europos rinkose.
Galiausiai Komisija nurodė, kad
Siemens
ir ABB, kurių kiekvienai teko 23–29 % su SĮDI projektais susijusios pasaulinės rinkos apyvartos, turi būti nustatyta 45 mln. EUR
pradinė bauda remiantis EEE užimamos rinkos verte.
Todėl nustatydama pradinę baudą Komisija atsižvelgė, – ir dėl to jos negalima kaltinti padarius vertinimo klaidą, – tiek į
su SĮDI projektais susijusią pasaulinę apyvartą, tiek ir į EEE užimamos rinkos vertę, o pagal pirmąjį iš šių kriterijų, remiantis
ginčijamo sprendimo 480 ir 481 konstatuojamosiomis dalimis, įmonės suskirstytos į keletą kategorijų. Visų pirma taikant šiuos
kriterijus tinkamai atsižvelgta į bylos aplinkybes, būtent į tai, kad kartelio dalyvės sutarė pasidalyti Europos ir Japonijos
rinkas tarp atitinkamų gamintojų grupių. Taip nustatytos baudos dydis negali būti vertinamas kaip neproporcingas.
Tačiau
Siemens
pateikti argumentai neįtikina.
Pirmiausia reikia atmesti
Siemens
argumentą, kad 2005 m. birželio 28 d. Sprendime
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
(C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ir C‑213/02 P, Rink. p. I‑5425, 242 punktas) Teisingumo Teismas nusprendė,
jog „pelnas, kurį šios įmonės gavo iš šių veiksmų <...> ir atitinkamų prekių vertė“ yra esminiai veiksniai apskaičiuojant
baudos dydį.
Šiuo klausimu pažymėtina, jog šia neišsamia citata netiksliai atsižvelgiama į šio sprendimo 285 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
242 punkto turinį, kuris, be to, negali būti visiškai suprastas be jo konteksto. Iš tikrųjų 241–243 punktų turinys toks:
„241. Pažeidimų sunkumo laipsnis nustatytinas remiantis daugeliu veiksnių, pavyzdžiui, specifinėmis bylos aplinkybėmis, jos
kontekstu ir baudų atgrasančiu poveikiu, tačiau privalomo ir baigtinio kriterijų, į kuriuos reikia atsižvelgti bet kuriuo
atveju, sąrašo nėra <...>.
242. Veiksniams, į kuriuos galima atsižvelgti vertinant pažeidimo sunkumo laipsnį, priklauso kiekvienos įmonės elgesys, vaidmuo,
kurį kiekviena iš jų vaidino derinant veiksmus, pelnas, kurį šios įmonės gavo iš šių veiksmų, įmonių dydis ir atitinkamų prekių
vertė, taip pat pavojus, kurį tokie pažeidimai kelia Bendrijos tikslams <...>.
243. Iš to, viena vertus, išplaukia, kad, siekiant nustatyti baudą, yra leidžiama atsižvelgti į įmonės bendrą apyvartą, kuri,
nors ir apytiksliai ir nepakankamai, rodo įmonės dydį ir jos ekonominę galią, ir į prekių, esančių pažeidimo objektu, apyvartos
dalį, rodančią pažeidimo mastą. Kita vertus, darytina išvada, kad nė vienam iš šių dydžių negalima teikti per daug reikšmės
kitų vertinimo kriterijų atžvilgiu, jog tinkamo baudos dydžio nustatymas nesiremtų paprastu apskaičiavimu nuo bendros apyvartos.
Tai visų pirma galioja tuomet, jei atitinkamos prekės sudaro tik nedidelę dalį šios apyvartos <...>.“
Pirma, iš minėto sprendimo 241 punkto išplaukia, kad to sprendimo 242 punkte išvardytų veiksnių, į kuriuos atsižvelgiant nustatomas
pažeidimo sunkumas, sąrašas nėra nei privalomas, nei išsamus. Todėl Komisija gali laisvai atsižvelgti į kitus veiksnius ar
suteikti mažiau svarbos kuriam nors iš minėtame 242 punkte išvardytų veiksnių ar net visiškai į juos neatsižvelgti, jei taip
jai atrodo tinkama atsižvelgiant į konkrečios bylos aplinkybes. Tokį aiškinimą patvirtina ir to paties sprendimo 243 punktas.
Taigi remdamasi vien to sprendimo 242 punktu
Siemens
negali tvirtinti, kad pradinė bauda turi būti nustatoma proporcingai SĮDI projektų rinkos dydžiui EEE.
Antra, iš šio sprendimo 285 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
243 punkto matyti, kad to sprendimo 242 punkte vartojama sąvoka „atitinkamų prekių vertė“ turi būti aiškinama kaip dydis,
rodantis atitinkamų įmonių bendros apyvartos, kurią sudaro kartelio objektu esančios prekės, dalį, o ne rodantis šių prekių
rinkos dydį EEE. Todėl pastarajame punkte Teisingumo Teismas visiškai nekalbėjo, priešingai nei tvirtina
Siemens
, apie atsižvelgimą į atitinkamos rinkos vertę EEE.
Antra, kaip teisingai pažymi Komisija, nei gairėse, nei apskritai Bendrijos teisėje nenustatyta, kad Komisijos skiriamos baudos
būtinai turi būti proporcingos atitinkamų gaminių rinkos vertei. Priešingai, gairėse, kiek tai susiję su pažeidimo sunkumo
nustatymu, numatyta, kad atsižvelgiama į kitus veiksnius, tarp kurių, be kita ko, įmonių realus ekonominis pajėgumas, atgrasomasis
baudos pobūdis, atitinkamų įmonių dydis ir atskirų įmonių konkreti įtaka karteliui, o šiuos kriterijus Komisija ir taikė ginčijamo
sprendimo 480 ir 481 konstatuojamosiose dalyse.
Trečia, primintina, kad Komisijos ankstesnė sprendimų praktika pati savaime nėra teisinis pagrindas skiriant baudas konkurencijos
srityje (87 punkte minėto Sprendimo
LR AF 1998 prieš Komisiją
234 punktas). Taikydama Reglamentą Nr. 1/2003 Komisija turi diskreciją nustatyti baudų dydį, kad priverstų įmones laikytis
konkurencijos taisyklių. Todėl aplinkybė, jog Komisija anksčiau už tam tikros rūšies pažeidimus skirdavo tam tikro dydžio
baudas, nekliudo jai neperžengiant Reglamento Nr. 17 nustatytų ribų padidinti baudas, jei to reikia Bendrijos konkurencijos
politikos įgyvendinimui užtikrinti. Priešingai, veiksmingam konkurencijos taisyklių taikymui reikia, kad Komisija galėtų bet
kuriuo metu pritaikyti baudų dydį prie šios politikos poreikių (pagal analogiją žr. 285 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
227 punktą ir 66 punkte minėto Sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
395 punktą).
Tai reiškia, kad įmonės, dėl kurių buvo pradėta administracinė procedūra, kurios metu gali būti paskirta bauda, negali turėti
teisėtų lūkesčių, jog Komisija neviršys anksčiau skirtų baudų dydžio. Dėl to šios įmonės privalo turėti omenyje, kad Komisija
bet kuriuo metu gali nuspręsti pakelti baudų lygį, palyginti su anksčiau taikytomis baudomis (285 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
228 ir 229 punktai).
Matyti, kad
Siemens
nurodyti sprendimai nepaneigia, atsižvelgiant į EŽTK 7 straipsnio 1 dalyje įtvirtintą bausmių teisėtumo principą, šioje byloje
Komisijos nustatytos pradinės baudos teisėtumo net jei, kaip tvirtina
Siemens
, ji viršija sumas, nustatytas kitose bylose, susijusiose su didesnės vertės rinka nei nagrinėjama šioje byloje.
Todėl reikia atmesti
Siemens
pateiktą antrąjį kaltinimą.
3.     Dėl trečiojo kaltinimo, susijusio su
Siemens
priskyrimu ne tai kategorijai
a)     Šalių argumentai
Pirma,
Siemens
tvirtina, kad apskaičiuodama jai skirtiną baudą Komisija turėjo atsižvelgti į jos apyvartą 2001 m., kaip tai darė
Fuji
,
Hitachi
,
Melco
ir
Toschiba
atveju, o ne 2003 m. kaip ABB,
Alstom
,
Areva
ir grupės
VA Tech
atveju. Taigi Komisija neteisingai, nenuosekliai ir diskriminuodama taikė jos pačios nustatytą baudų apskaičiavimo metodą.
Antra,
Siemens
mano, kad ji neturėjo būti priskirta tai pačiai kategorijai kaip ir ABB, nes jos apyvarta 2001 m. ir 2003 m. buvo gerokai
mažesnė už ABB, kaip tai patvirtina tam tikri bylos medžiagoje esantys dokumentai. Be to,
Siemens
nurodo nenuoseklumą, kiek tai susiję su SĮDI projektų pasauline rinkos verte 2001 m. ir 2003 m., ir tvirtina, kad Komisija
turi tiksliai nurodyti kiekvieno dalyvio dalį kartelio bendroje apyvartoje per šiuos metus bei jų SĮDI projektų apyvartą.
Komisija ginčija
Siemens
argumentus.
b)     Bendrojo Teismo vertinimas
Visų pirma reikia atskirti du skirtingus
Siemens
ginčijamus dalykus. Pirma, ji tvirtina, kad nustatydama jos rinkos dalį Komisija referenciniais metais turėjo pasirinkti
2001 metus. Antra,
Siemens
tvirtina, kad atsižvelgiant į jos tariamai mažesnę nei ABB rinkos dalį ji turėjo būti priskirta ne pirmajai įmonių kategorijai
kaip ABB, o antrajai kategorijai.
Pirma, kalbant apie referencinių metų pasirinkimą nustatant santykinę įmonių svarbą, reikia pažymėti, kad nors gairių 1 punkto
A dalies ketvirtoje ir penktoje pastraipose numatytas įmonės diferencijavimas atsižvelgiant į jų ekonominę svarbą, jose nenurodyta,
kuriais metais reikia remtis nustatant santykinę įmonių svarbą. Šiuo klausimu gairių 5 punkto a papunkčio antra pastraipa,
kurioje numatyta, kad atsižvelgiama į finansinius metus, ėjusius prieš sprendimo priėmimo metus, taikoma tik nustatant apyvartą,
kurios atžvilgiu taikoma 10 % riba pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalį, ir todėl netaikoma nustatant kartelyje
veikiančių įmonių santykinę svarbą.
Šioje byloje Komisija, nustatydama
Siemens
ir kitų Europos įmonių santykinę svarbą, referenciniais metais laikė 2003 m., paskutinius metus, kuriais kartelis veikė ištisus
metus. Toks pasirinkimas atrodo tinkamas nustatyti minėtų įmonių santykinei svarbai kartelyje.
Tai, kad Komisija, nustatydama Japonijos įmonių santykinę svarbą, referenciniais metais pasirinko 2001 m., ginčijamo sprendimo
482 konstatuojamojoje dalyje paaiškinta Japonijos gamintojams būdingomis ypatingomis aplinkybėmis būtent dėl to, kad, restruktūrizavus
dviejų bendrų įmonių veiklą SĮDI srityje, Komisija neturėjo atskirų duomenų apie šių įmonių apyvartą. Tačiau šiam ginčui išspręsti
nereikia nagrinėti Japonijos įmonių vertinimo teisėtumo. Iš tikrųjų net jeigu šis vertinimas būtų neteisėtas, tai tokiu atveju
ginčijamą sprendimą reikėtų pataisyti Japonijos gamintojų atžvilgiu, o ne
Siemens
.
Antra, kiek tai susiję su tariamai mažesne
Siemens
rinkos dalimi, palyginti su ABB, kaip nurodyta ginčijamo sprendimo 483 konstatuojamojoje dalyje, Komisija rėmėsi pačių įmonių
pateikta informacija. Atsakyme į 2005 m. liepos 5 d. Komisijos prašymą pateikti informaciją
Siemens
nurodė, jog 2003 m. visa pasaulinė SĮDI apyvarta buvo 658,9 mln. EUR. Be to, pagal pačios
Siemens
atliktus skaičiavimus 2003 m. pasaulinė SĮDI rinkos vertė buvo 2 305,5 mln. EUR, o tai yra panašus dydis į tą, kurį nurodė
Komisija ginčijamo sprendimo 444 išnašoje, t. y. 2 200 mln. EUR 2003 m., o ginčijamo sprendimo 4 punkte – ribą nuo 1 700 iki
2 300 mln. EUR 2001–2003 metais. Priešingai nei teigia
Siemens
, tarp šių skaičių nėra nenuoseklumo.
Taigi, remiantis šiais pačios
Siemens
pateiktais 2003 m. statistiniais duomenimis apskaičiuojant jos rinkos dalį, t. y. visa rinkos vertė lygi 2 305,5 mln. EUR,
o
Siemens
apyvarta – 685,9 mln. EUR, gaunama šios įmonės rinkos dalis apytiksliai lygi 28,59 % 2003 m., t. y. artima pirmajai įmonių
grupei Komisijos nurodytos 23–29 % ribos viršutinei vertei.

Siemens
negali ginčyti šio skaičiaus, kuris apskaičiuotas remiantis jos pačios pateiktais duomenimis, remdamasi
Alstom
ir ABB vidaus dokumentais, kuriuose nurodyta kitokia jos rinkos dalis.
Maža to, šiuose dokumentuose nurodyti statistiniai duomenys susiję su kitais rodikliais nei tie, į kuriuos atsižvelgė Komisija.
Iš tikrųjų, pirma, kiek tai susiję su ieškinio priede pateiktu iš ABB parengtu dokumentu, be to, kad jis susijęs su 2002 m.,
o ne su 2003 m., šis dokumentas vadinasi „Substations Competitor Overview“ (Konkurentų dėl pastočių apžvalga), todėl jame
nagrinėjama tik padėtis SĮDI pastočių rinkoje, o ne bendrai SĮDI rinka. Antra, kalbant apie ieškinio priede pateiktą
Alstom
parengtą dokumentą, be to, kad jis susijęs su 2001 m. ir 2002 m., jame yra ne tik kartelyje dalyvavusių įmonių sąrašas, bet
paminėtos ir kitos įmonės (
Others
), kurių bendra rinkos dalis sudarė 33,8 %. Tačiau, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 444 išnašos, Komisija skaičiavo remdamasi
tik kartelio narių pasiekta apyvarta, nes kitų gamintojų pardavimai nedaro poveikio santykiniam įmonių klasifikavimui šioje
byloje.
Todėl
Siemens
pateiktas pastabas dėl Komisijos atlikto jos rinkos dalies apskaičiavimo reikia atmesti ir nereikia nurodyti Komisijai pateikti
kitų kartelyje dalyvavusių įmonių nurodytos apyvartos dydžių, kaip to prašo
Siemens
.
Vadinasi,
Siemens
pateiktą trečiąjį kaltinimą, o todėl ir visą trečiojo ieškinio pagrindo pirmą dalį reikia atmesti.
B –
Dėl trečiojo ieškinio pagrindo antros dalies, susijusios su dauginimo koeficiento, siekiant atgrasyti, neproporcingumu
1.     Šalių argumentai

Siemens
tvirtina, kad dauginimo koeficientas 2,5, kurį Komisija taikė padidindama pradinę baudą, yra pernelyg didelis ir neproporcingas,
palyginti su tuo, kuris taikytas ABB, ir tai yra vienodo požiūrio principo pažeidimas. Kadangi šioje byloje nustatant dauginimo
koeficientą Komisija nusprendė taikyti metodą, grindžiamą būtent proporcingumu atitinkamų įmonių apyvartai,
Siemens
taikytas koeficientas galėjo būti daugiausia keturis kartus didesnis nei taikytasis ABB, nes
Siemens
apyvarta buvo tik keturis kartus didesnė už ABB. Todėl
Siemens
Bendrojo Teismo prašo sumažinti jai paskirtą baudą. Be to, ji nurodo motyvavimo stoką, nes ginčijamame sprendime Komisija
nepaaiškino apskaičiavimo metodo.
Atsakydama į prieš posėdį Bendrojo Teismo raštu pateiktus klausimus
Siemens
pažymėjo, kad iš dauginimo koeficiento reikėjo atimti 1 – kaip daugiklį, kuris neturi reikšmės dauginant. Todėl
Siemens
taikytas dauginimo koeficientas (2,5 – 1 = 1,5) realiai yra ne du kartus, o šešis kartus didesnis už tą, kuris taikytas ABB
(1,25 – 1 = 0,25).
Komisija prieštarauja, kad pažeidė metodą, kurį ji pasirinko nustatyti atitinkamiems dauginimo koeficientams. Ji pabrėžia,
jog pasirinktas dauginimo koeficientas yra tiesiogiai proporcingas atitinkamų susijusių įmonių apyvartai. Iš tikrųjų
Siemens
dauginimo koeficientas yra netgi santykinai mažėjantis, palyginti su tuo, kuris taikytas ABB. Galiausiai, kalbant apie pareigą
motyvuoti, ši pareiga taikoma tik dauginimo koeficientui. Be to, iš skaičių viskas matyti.
Per posėdį atsakydama į Bendrojo Teismo pateiktą klausimą Komisija patikslino, kad jos veiksmus sudarė trys etapai. Pirma,
atitinkamų įmonių apyvartos statistiniai duomenys buvo padalyti iš 10. Antra, iš taip gautų skaičių ištraukta šaknis. Trečia,
gauti skaičiai buvo suapvalinti mažėjimo linkme ir taip gauti atitinkamoms susijusioms įmonėms realiai taikyti dauginimo koeficientai
ir, be kita ko,
Siemens
taikytas dauginimo koeficientas 2,5. Be to, Komisija pabrėžė, kad ji neturėjo išsamiai paaiškinti taikyto metodo ginčijamame
sprendime ir kad bet kuriuo atveju dauginimo koeficientas 2,5 nėra neįprastas atsižvelgiant į jos ankstesnę sprendimų praktiką.
2.     Bendrojo Teismo vertinimas
Visų pirma, dėl kaltinimo, susijusio su motyvavimo stoka, dėl to, kad Komisija nepaaiškino dauginimo koeficientų apskaičiavimo
metodo, primintina, kad EB 253 straipsniu reikalaujamas motyvavimas turi aiškiai bei nedviprasmiškai atspindėti tą teisės
aktą priėmusios Bendrijos institucijos argumentus, inkriminuojamus veiksmus atlikusį subjektą, kad suinteresuotosios šalys
galėtų susipažinti su priimtos priemonės pagrįstumu, o kompetentingas teismas – vykdyti kontrolę. Reikalavimas motyvuoti turi
būti vertinamas atsižvelgiant į konkrečias aplinkybes – visų pirma į teisės akto turinį, nurodytų motyvų pobūdį ir adresatų
bei kitų asmenų, su kuriais teisės aktas tiesiogiai ir konkrečiai susijęs, suinteresuotumą gauti paaiškinimus. Nereikalaujama
motyvuojant išvardyti visų susijusių faktinių ir teisinių aplinkybių, nes klausimas, ar teisės akto motyvavimas atitinka EB 253 straipsnio
reikalavimus, turi būti nagrinėjamas atsižvelgiant ne tik į jo formuluotę, bet ir į aplinkybes bei visas atitinkamą klausimą
reglamentuojančias teisės taisykles (1998 m. balandžio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Sytraval ir Brink’s France
, C‑367/95 P, Rink. p. I‑1719, 63 punktas).
Šiuo klausimu pažymėtina, kad nors ginčijamame sprendime nenurodytas metodas, kuriuo remdamasi Komisija apskaičiavo konkrečius
dauginimo koeficientus, iš teismų praktikos matyti, kad formalūs pareigos motyvuoti reikalavimai įvykdomi Komisijai savo sprendime
nurodžius kriterijus, kurie jai leidžia įvertinti pažeidimo sunkumą ir trukmę, ir ji neprivalo pateikti išsamesnio paaiškinimo
arba skaičių, susijusių su baudos skaičiavimu (2000 m. lapkričio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Cascades prieš Komisiją
, C‑279/98 P, Rink. p. I‑9693, 39–47 punktai ir 2002 m. spalio 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P ir C‑254/99 P, Rink. p. I‑8375, 463 ir 464 punktai;
2006 m. kovo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
BASF prieš Komisiją
, T‑15/02, Rink. p. II‑497, 213 punktas).
Visų pirma jau nuspręsta, jog pageidautina, kad Komisija pasinaudotų galimybe nurodyti skaičius, kuriais ji vadovavosi įgyvendindama
savo diskreciją būtent siekiant atgrasančio poveikio, bet tai yra galimybė, kuri viršija iš pareigos motyvuoti kylančius reikalavimus
(311 punkte minėto Sprendimo
Cascades prieš Komisiją
47 ir 48 punktai bei 311 punkte minėto Sprendimo
BASF prieš Komisiją
214 punktas).
Šioje byloje ginčijamo sprendimo 491 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė:
„<...> baudų, kurios gali būti skiriamos, amplitudė taip pat leidžia nustatyti tokį jų dydį, kuris užtikrina pakankamą atgrasomąjį
poveikį atsižvelgiant į kiekvienos įmonės, kuriai skiriama bauda, dydį ir konkrečias bylos aplinkybes. Kalbant apie įmones,
kurių apyvarta ypač didelė, palyginti su kitais subjektais, yra pateisinamas dauginimo koeficiento taikymas, kad būtų užtikrintas
pakankamas atgrasomasis poveikis.“
Toliau Komisija nurodė kiekvienos susijusios įmonės pasaulinę apyvartą 2005 m. ir nustatytą dauginimo koeficientą, šiuos duomenis
ji pakartojo lentelėje. ABB, kurios pasaulinė apyvarta 2005 m. buvo 18 038 mln. EUR, taikytas dauginimo koeficientas – 1,25.
Melco
, kurios pasaulinė apyvarta 2005 m. buvo 26 336 mln. EUR, taikytas dauginimo koeficientas – 1,5.
Toschiba
, kurios pasaulinė apyvarta 2005 m. buvo 46 353 mln. EUR, taikytas dauginimo koeficientas – 2.
Hitachi
, kurios pasaulinė apyvarta 2005 m. buvo 69 161 mln. EUR, taikytas dauginimo koeficientas – 2,5. Galiausiai
Siemens
, kurios pasaulinė apyvarta 2005 m. buvo 75 445 mln. EUR, taikytas dauginimo koeficientas – 2,5.
Todėl iš ginčijamo sprendimo 491 konstatuojamosios dalies matyti, kad Komisija nusprendė, jog
Siemens
nustatytą pradinę baudą reikėjo padidinti, kad būtų užtikrintas pakankamas baudos atgrasomasis poveikis, atsižvelgiant į šios
įmonės dydį ir bendrus išteklius. Taip pat iš to matyti, kad šiuo klausimu Komisija rėmėsi bendra apyvarta 2005 metais.
Šiuo klausimu primintina, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką įmonės bendra apyvarta, nors apytiksliai ir nepakankamai,
rodo įmonės dydį ir jos ekonominę galią (1983 m. birželio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją
, 100/80–103/80, Rink. p. 1825, 121 punktas ir 43 punkte minėto Sprendimo
Baustahlgewebe prieš Komisiją
139 punktas; 311 punkte minėto Sprendimo
BASF prieš Komisiją
212 punktas).
Taigi matyti, kad ginčijamame sprendime Komisija pakankamai paaiškino aplinkybes, į kurias atsižvelgė padidindama pradines
baudas siekdama atgrasomojo poveikio, todėl
Siemens
žinojo, kuo grindžiamas šis jai skirtos pradinės baudos padidinimas ir galėjo ginti savo teises, o teismas gali vykdyti kontrolę.
Tačiau atsižvelgiant į šio sprendimo 312 punkte nurodytą teismų praktiką ginčijamame sprendime Komisija neprivalo pateikti
paaiškinančių skaičių, kuriuos pateikė per posėdį, nes jie nėra iš pareigos motyvuoti kylančių reikalavimų objektas.
Todėl kaltinimą, susijusį su motyvavimo stoka, reikia atmesti.
Antra, reikia atmesti
Siemens
teiginį, kad nustatydama dauginimo koeficientą Komisija netiksliai taikė savo pačios nustatytą metodą, grindžiamą apyvarta
ir dauginimo koeficientu, kaip „atskaitos tašku“. Iš tikrųjų pateikiant šį argumentą supainiotas, pirma, dauginimo koeficientas
ir, antra, pradinės baudos padidinimas taikant šį dauginimo koeficientą. Tačiau, nors Komisija tvirtino, kad dauginimo koeficientus
apskaičiavo proporcingai atitinkamų įmonių apyvartai, ginčijamame sprendime ar Bendrajam Teismui pateiktuose rašytiniuose
dokumentuose ji netvirtino, kad pritaikius šiuos dauginimo koeficientus padidinta pradinė bauda bus proporcinga apyvartai.
Priešingai, iš ginčijamo sprendimo 491 konstatuojamojoje dalyje Komisijos pateiktų skaičių matyti, kad baudos padidinimo procentas
pritaikius dauginimo koeficientą neišvengiamai laipsniškai didėja didėjant atitinkamų įmonių apyvartai.
Kaip tvirtina Komisija, dauginimo koeficientų proporcingumą galima nesunkiai patikrinti nubraižius taikytų atitinkamų koeficientų
ir susijusių įmonių atitinkamos apyvartos grafiką. Nubraižius tokį grafiką gaunama tiesė ir todėl ji rodo proporcingumo santykį
visoms atitinkamoms įmonėms, išskyrus
Siemens
, kurios santykis yra netgi laipsniškai mažėjantis, nes jai taikytas toks pat dauginimo koeficientas kaip ir
Hitachi
, nors pirmosios pasaulinė apyvarta 2005 m. buvo daugiau nei 6 milijardais EUR didesnė už
Hitachi
. Tokio proporcingumo santykio pakanka, kad būtų tenkinami reikalavimai, kuriuos Pirmosios instancijos teismas nustatė šio
sprendimo 260 punkte minėtame Sprendime
Degussa prieš Komisiją
(338 punkte), kuriame nurodė, kad įmonių suskirstymas į kategorijas, kurioms nustatomi skirtingi dauginimo koeficientai,
pagal vienodo požiūrio principą turi būti objektyviai pateisintas. Dar šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal šio sprendimo
316 punkte nurodytą teismų praktiką įmonių bendra apyvarta rodo jų dydį ir ekonominę galią.
Todėl negali būti kalbama apie tai, kad Komisija nenuosekliai taikė savo pačios nustatytą apskaičiavimo metodą
Siemens
nenaudai. Vadinasi, kaltinimą, susijusį su pernelyg dideliu dauginimo koeficientu, grindžiamą tokiu nenuosekliu taikymu,
reikia atmesti.
Dėl tos pačios priežasties
Siemens
negali pagrįstai remtis šio sprendimo 86 punkte minėtu 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimu
Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją
(245–247 punktai), kiek tai susiję su dauginimo koeficientų apskaičiavimu. Iš tikrųjų nurodytuose to sprendimo punktuose
Teismas kaltino Komisiją, kad ji visų atitinkamų įmonių atžvilgiu logiškai ir nuosekliai netaikė metodo, kurį pasirinko dauginimo
koeficientui nustatyti. Tačiau, kaip pažymėta, šioje byloje Komisijos tuo kaltinti negalima.
Trečia, pažymėtina, kad nors, priešingai nei dauginimo koeficientų atveju, juos pritaikius pradinė bauda didėja ne proporcingai
atitinkamų įmonių apyvartai, o laipsniškai, ši aplinkybė yra neišvengiama Komisijos pasirinkto metodo taikymo pasekmė. Taigi
akivaizdu, kad Komisija nusprendė, jog toks laipsniškas didėjimas didėjant apyvartai būtinas užtikrinti baudų pakankamą atgrasomąjį
poveikį atitinkamų įmonių atžvilgiu, kurių apyvarta ypač didelė. Bendrasis Teismas negali pakeisti šio vertinimo savuoju vertinimu,
ar taikytas dauginimo koeficientas pakankamas, o juo labiau, kad nėra jokių faktinių aplinkybių, rodančių, kad Komisijos taikytos
sistemos rezultatas viršija tai, kas būtina baudų pakankamam atgrasomajam pobūdžiui užtikrinti.
Todėl trečiojo ieškinio pagrindo antrą dalį reikia atmesti.
C –
Dėl trečiojo ieškinio pagrindo trečios dalies, susijusios su klaida nustatant pažeidimo trukmę

Siemens
teigia, kad atsižvelgiant į tai, jog suėjo pažeidimo senaties terminas, kiek tai susiję su laikotarpiu iki 1999 m., padidindama
pradinės baudos sumą Komisija rėmėsi neteisinga trukme.
Siemens
mano, jog Komisija ją galėjo kaltinti tik vidutinės trukmės pažeidimu pagal gaires, o tai lemtų pradinės baudos padidinimą
20 %.
Komisija ginčija
Siemens
argumentus.
Šiuo klausimu pakanka priminti, kad atsižvelgiant į tai, jog
Siemens
pateiktas prieštaravimas dėl senaties, kiek jis susijęs su pirmuoju pažeidimo laikotarpiu, turi būti atmestas (žr. pirmesnius
236–255 punktus), šią dalį, grindžiamą tuo pačiu prieštaravimu dėl senaties, taip pat reikia atmesti.
D –
Dėl trečiojo ieškinio pagrindo ketvirtos dalies, susijusios su klaidingu Siemens, kaip kartelio organizatorės, pripažinimu
Trečiojo ieškinio pagrindo ketvirta dalimi, susijusia su klaidingu pripažinimu organizatore,
Siemens
pateikia tris kaltinimus, susijusius su, pirma, aplinkybe, kad kartelio organizatorės vaidmenį atliko ABB, antra, kad pati
Siemens
šio vaidmens neatliko, ir, trečia, pernelyg dideliu pradinės baudos padidinimu, kuris jai nustatytas dėl kartelio organizatorės
vaidmens. Šiuo klausimu ji nurodo Komisijos pareigos motyvuoti nesilaikymą ir vienodo požiūrio bei bausmių proporcingumo principų
pažeidimus.
Prieš nagrinėjant trečiąjį kaltinimą reikia išnagrinėti kartu pirmąjį ir antrąjį kaltinimus.
1.     Dėl pirmojo ir antrojo kaltinimų, susijusių su tuo, kad kartelio organizatorės vaidmenį atliko ABB, o ne
Siemens
a)     Šalių argumentai

Siemens
mano, jog įrodė, kad ji neatliko kartelio organizatorės vaidmens. Šiuo klausimu, pirma, ji primena, jog suėjo aplinkybių,
kuriomis ji kaltinama, susijusių su 1988–1999 m. laikotarpiu, senaties terminas, o todėl apskaičiuojant baudą į šį laikotarpį
neturi būti atsižvelgiama kaip į sunkinančią aplinkybę. Antra,
Siemens
tvirtina, kad Komisija neteisingai aiškina organizatoriaus sąvoką ir neatsižvelgia į tai, jog ji kartelyje atliko vien tik
administracinio pobūdžio sekretoriato pareigas. Trečia, anot
Siemens
, Komisija neatsižvelgė į tai, kad ji neatliko sekretoriato vaidmens 2002–2004 metais.
Be to,
Siemens
tvirtina, kad Komisija nepaiso to, jog per 1988–1999 m. laikotarpį ABB atliko kurstytojos ir organizatorės vaidmenį, o tai
prieštarauja tam, kad
Siemens
pripažinta organizatore per tą patį laikotarpį. Jos nuomone, kadangi ABB turėtas kartelio kurstytojos, vadovės ir varomosios
jėgos vaidmuo buvo daug svarbesnis nei per pirmąjį dalyvavimo darant pažeidimą laikotarpį jos atliktas kartelio sekretorės
Europoje vaidmuo, Komisija jos vaidmenį pervertino.
Siemens
mano, kad tokį nevienodą vertinimą galima ištaisyti tik panaikinus jai nustatytos pagrindinės baudos padidinimą.
Komisija ginčija
Siemens
argumentus.
b)     Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl kartelio organizatorės vaidmens
Ginčijamo sprendimo 514 konstatuojamojoje dalyje Komisija, be kita ko,
Siemens
priskyrė pažeidimo „organizatorės“ vaidmenį gairių 2 dalies trečioje įtraukoje nustatyta prasme. Ginčijamo sprendimo 514 ir
522 konstatuojamosiose dalyse Komisija nusprendė, jog
Siemens
skirtina pagrindinė bauda turi būti padidinta 50 %, o dėl to ši suma padidėjo iki 396 562 000 EUR.
Pirmiausia, kiek tai susiję su
Siemens
argumentu, kad Komisija ją klaidingai pripažino organizatore per antrąjį dalyvavimo kartelyje laikotarpį, t. y. 2002–2004 m.,
jį reikia atmesti kaip neturintį faktinio pagrindo. Iš tikrųjų, nors ginčijamo sprendimo 511–514 konstatuojamosiose dalyse,
kuriose organizatoriaus vaidmuo vertinamas nagrinėjant sunkinančias aplinkybes, nenurodyti laikotarpiai, per kuriuos Komisija
Siemens
ir
Alstom
ar
Areva
pripažino organizatorėmis, tačiau ginčijamo sprendimo 147 konstatuojamojoje dalyje aiškiai nurodyta, kad „iki 1999 m. [kartelio
sekretorės Europoje] vaidmenį atliko
Siemens
, po to per 1999–2004 m. laikotarpį ją pakeitė
Alstom
“. Šiomis aplinkybėmis negalima nuspręsti, kad Komisija
Siemens
pripažino organizatore per 2002–2004 m. laikotarpį.
Toliau, kalbant apie tariamą aplinkybių, susijusių su 1988–1999 m. laikotarpiu, senatį, daroma nuoroda į šio sprendimo 236–255 punktuose
pateiktus argumentus, pagal kuriuos, kiek tai susiję su
Siemens
dalyvavimu pirmajame pažeidimo etape, senaties terminas nesuėjęs.
Galiausiai primintina, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką, jei pažeidimą padarė kelios įmonės, nustatant pagrindinių
baudų dydžius turi būti išnagrinėta kiekvienos iš šių įmonių dalyvavimo darant pažeidimą atitinkama svarba (1975 m. gruodžio
16 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Suiker Unie ir kt. prieš Komisiją
, 40/73–48/73, 50/73, 54/73–56/73, 111/73, 113/73 ir 114/73, Rink. p. 1663, 623 punktas ir 48 punkte minėto Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
92 punktas; 66 punkte minėto Sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
277 punktas ir 311 punkte minėto
Sprendimo BASF prieš Komisiją
280 punktas). Šia užduotimi reikalaujama būtent nustatyti jų atitinkamą vaidmenį darant pažeidimą per dalyvavimo laikotarpį
(43 punkte minėto Sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
150 punktas; 66 punkte minėto Sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
277 punktas ir 311 punkte minėto Sprendimo
BASF prieš Komisiją
280 punktas). Šiuo klausimu gairių 2 dalyje pateiktas neišsamus sąrašas aplinkybių, pateisinančių pagrindinės baudos padidinimą,
be kita ko, apima, kaip nurodyta jų trečioje įtraukoje, įmonės turėtą „pažeidimo organizatoriaus arba kurstytojo vaidmenį“.
Pagal teismų praktiką, kad būtų pripažinta kartelio „organizatore“, įmonė turi turėti svarbią varomąją galią kartelyje (311 punkte
minėto Pirmosios instancijos teismo sprendimo
BASF prieš Komisiją
374 punktas ir 2008 m. birželio 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Hoechst prieš Komisiją
, T‑410/03, Rink. p. II‑881, 423 punktas) arba ypatingą ir konkrečią atsakomybę jo veikime (šiuo klausimu žr. 311 punkte minėto
Sprendimo
BASF prieš Komisiją
300 punktą). Ši aplinkybė turi būti vertinama bendrai atsižvelgiant į bylos aplinkybes (šiuo klausimu žr. 311 punkte minėto
Sprendimo
BASF prieš Komisiją
299 ir 373 punktus). Visų pirma teismų praktikoje „organizatoriaus“ vaidmuo buvo pripažintas nustačius, kad įmonė kartelyje
atliko koordinatorės vaidmenį ir, be kita ko, organizavo ir aprūpino darbuotojais sekretoriatą, atsakingą už konkretų kartelio
įgyvendinimą (2003 m. liepos 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją
, T‑224/00, Rink. p. II‑2597, toliau – Sprendimas
ADM
, 246 ir 247 punktai), arba, kai minėta įmonė atliko centrinį vaidmenį konkrečiame kartelio veikime, pavyzdžiui, organizavo
daugumą susirinkimų, kartelyje rinko ir skleidė informaciją, įsipareigojo kartelyje atstovauti tam tikriems nariams ar dažniausiai
pateikdavo pasiūlymus dėl kartelio veikimo (šiuo klausimu žr. 1983 m. lapkričio 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo
IAZ International Belgium ir kt. prieš Komisiją
, 96/82–102/82, 104/82, 105/82, 108/82 ir 110/82, Rink. p. 3369, 57 ir 58 punktus bei šio sprendimo 311 punkte minėto Sprendimo
BASF prieš Komisiją
404, 439 ir 461 punktus).
Šiuo atveju, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 511–513 punktų, Komisija atsižvelgė į tai, kad kartelio sekretoriatas Europoje
išliko per visą kartelio buvimo laikotarpį ir kad laikui bėgant išliko stabilus, nepaisant to, kad kartelio organizacinė struktūra
buvo daug kartų keičiama. Šis sekretoriatas turėjo daug užduočių. Darydama nuorodą į ginčijamo sprendimo 121–123, 131, 132,
142, 147–149, 157–161, 173 ir 185 konstatuojamąsias dalis, Komisija pažymėjo, kad kartelio sekretoriatas Europoje buvo bendravimo
tarp kartelio narėmis esančių Europos įmonių, taip pat – tarp šių įmonių ir sekretoriato Japonijoje įrankis, kad jis šaukė
susirinkimus ir jiems pirmininkavo ir kad buvo atsakingas už kvotų apskaitą. Bendrajame Teisme
Siemens
šių aplinkybių neginčijo. Komisija nusprendė, jog iš GQ susitarimo ir EQ susitarimo turinio bei iš kartelio konkretaus veikimo
aiškiai matyti, kad kartelio sekretoriato Europoje vaidmuo buvo esminis. Imdamasis iniciatyvos ir karteliui skirdamas didelius
išteklius minėtas sekretoriatas tam karteliui atliko didelę paslaugą ir ypač prisidėjo prie jo gero veikimo.
Nei per Komisijoje vykusią administracinę procedūrą, nei Bendrajame Teisme
Siemens
neginčijo, kad vykdė kartelio sekretoriato Europoje pareigas per pirmąjį dalyvavimo kartelyje laikotarpį, t. y. nuo 1988 m.
iki 1999 metų. Be to, aplinkybę, jog ji atliko šį vaidmenį, patvirtina jos buvusių darbuotojų E. ir Tr. parodymai (šiuo klausimu
žr. šio sprendimo 222 punktą). Vis dėlto ji tvirtina, kad šiuo atveju minėtas sekretoriatas Europoje negali būti laikomas
organizatoriumi, nes jo vaidmuo apsiribojo tik bendravimo užduotimi, o tai nereiškia nei iniciatyvos ėmimosi, nei konkurencijos
taisyklėms ypatingai prieštaraujančio elgesio, be to, jis neturėjo jokios galios priimti sprendimus.
Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad dėl kartelio sekretoriato Europoje vykdytų užduočių šis sekretoriatas atliko vadovo
vaidmenį koordinuojant kartelį ir, bet kuriuo atveju, vadovavo konkrečiam jo veikimui. Iš tikrųjų ginčijamame sprendime Komisija
pagrįstai nusprendė, kad tas sekretoriatas Europoje buvo susisiekimo tarp kartelio narių punktas ir vaidino esminį vaidmenį
jo konkrečiame veikime, nes palengvino keitimąsi informacija kartelyje, centralizavo, apibendrino ir keitėsi su kitais kartelio
nariais kartelio veikimui esmine informacija. Be kita ko, tai buvo susiję su informacija dėl SĮDI projektų, nes sekretoriatas
organizavo darbo susitikimus ir juose užtikrino sekretoriato vaidmenį.
Šio esminio vaidmens nepaneigia tai, kad egzistavo Europos grupės komitetas, kuris taip pat turėjo svarbų vaidmenį kartelyje.
Be to, neginčyta, kad
Siemens
buvo ir nuolatinė šio komiteto narė. Todėl ji kartelio sekretoriato Europoje pareigas vykdė kartu su nuolatinės komiteto narės
pareigomis ir tai ją išskyrė iš kitų nuolatinių komiteto narių, t. y. ABB ir
Alstom
.
Be to, ginčijamo sprendimo 147 ir 513 konstatuojamosiose dalyse Komisija pagrįstai nusprendė, kad kartelio sekretoriato priežiūra
buvo didelė atsakomybė, kuri reikalavo labai didelių išteklių tiek laiko, tiek skiriamų darbuotojų prasme. Nėra abejonės,
kad be kartelio sekretoriaus Europoje užtikrinto centrinio koordinavimo ir organizavimo, šis kartelis, turint omenyje jo sudėtingumą,
nebūtų galėjęs taip veiksmingai veikti. Beje, atsižvelgiant į tai, jog nebuvo ginčijama, kad
Siemens
tas užduotis vykdė ilgą laiką, t. y. nuo kartelio pradžios 1988 m. iki
Siemens
pasitraukimo 1999 m., Komisija pagrįstai nusprendė, kad šiuo atveju minėta įmonė buvo svarbi kartelio varomoji jėga ir todėl
atliko „pažeidimo organizatoriaus vaidmenį“ gairių 2 dalies trečioje įtraukoje nustatyta prasme.

Siemens
argumentai, susiję su ABB kaip organizatorės vaidmeniu nepaneigia šios išvados.
Visų pirma kalbant apie
Siemens
argumentą, kad ABB organizatorės vaidmuo paneigia
Siemens
organizatorės vaidmenį, reikia atmesti prielaidą, kuria grindžiamas šis argumentas, jog kartelio organizatorės vaidmenį gali
atlikti tik viena įmonė.
Iš teismų praktikos matyti, jog visiškai įmanoma, kad dviem ar net daugiau įmonių vienu metu būtų pripažįstamas organizatorės
vaidmuo, ypač kai kartelis vienija daug dalyvių, o toks ir buvo kartelis dėl SĮDI projektų, bent jau per pirmąjį jo veikimo
laikotarpį (šiuo klausimu žr. 311 punkte minėto Sprendimo
BASF prieš Komisiją
439 ir 440 punktus bei 2007 m. balandžio 26 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Bolloré ir kt. prieš Komisiją
, T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 ir T‑136/02, Rink. p. II‑947, 561 punktą
ir jame nurodytą teismų praktiką).
Todėl, netgi jei ABB turėtų būti pripažinta kartelio dėl SĮDI organizatore, tai nereiškia, kad ir
Siemens
negali būti ja pripažinta.
Dėl tariamo
Siemens
nevienodo vertinimo, palyginti su ABB
Toliau reikia išnagrinėti
Siemens
argumentą, kad Komisija pažeidė vienodo požiūrio principą ją pripažinusi organizatore, o ABB – ne, nes ABB atliko kurstytojos
ir organizatorės vaidmenį. Šį argumentą reikia atmesti dėl dviejų priežasčių.
Pirma, kalbant apie kurstytojo vaidmenį, primintina, kad, kaip tai matyti iš gairių 2 punkto trečios įtraukos, reikia atskirti
pažeidimo „organizatorės“ sąvoką nuo pažeidimo „kurstytojos“ sąvokos. Iš tikrųjų kurstytojos vaidmuo yra susijęs su kartelio
sudarymu arba išplėtimu, o organizatorės vaidmuo – su kartelio veikimu (311 punkte minėto Sprendimo BASF prieš Komisiją 316 punktas).
Kadangi pažeidimo organizatorius ir jo kurstytojas nėra panašioje padėtyje, todėl net jei Komisija klaidingai ABB nepripažino
kartelio kurstytoja, tai, kad ji šią bendrovę vertino kitaip nei
Siemens
, nėra vienodo požiūrio principo pažeidimas.
Antra, nei buvo įrodyta, nei buvo tvirtinta, kad ABB vykdė kartelio sekretoriato Europoje pareigas, ar net kad stabiliai ir
ilgą laiką viena vykdė visas įprastai minėtam sekretoriatui Europoje priskiriamas pareigas. Be to, nors net ir Komisija bendrai
pripažino, kad ABB vaidino „svarbų vaidmenį“ kartelyje, nebuvo įrodyta, kad šis vaidmuo kartelio veikimo atžvilgiu buvo panašus
į tą, kurį turėjo
Siemens
ir
Alstom
ar
Areva
kaip kartelio sekretorės Europoje.
Šiuo klausimu
Siemens
pateikti argumentai negali paneigti šios išvados.
Visų pirma,
Siemens
primintas ABB vaidmuo, kurį ši turėjo kartelyje dėl neizoliuotų vamzdžių 9‑ojo dešimtmečio pabaigoje, yra nesusijęs su šia
byla, išskyrus tai, kad ABB kartelių srityje turi būti pripažinta recidyviste, o į tai ginčijamame sprendime buvo teisingai
atsižvelgta.
Antra,
Siemens
nurodytos bylos medžiagoje esančios aplinkybės nepagrindžia jos argumento, kad ABB turi būti pripažinta kartelio organizatore.
Iš tikrųjų, priešingai nei teigia
Siemens
, aplinkybė, jog ABB sprendimas dalyvauti kartelyje galėjo būti priimtas aukščiausiu lygiu, net jei ji būtų įrodyta, visiškai
nepatvirtina, kad ABB buvo kartelio varomoji jėga. Tas pats pasakytina ir apie aplinkybę, kad paeiliui du ABB darbuotojai,
remiantis M. parodymais, ėjo „European speaker“ pareigas. Tokia aplinkybė nereiškia, kad ši įmonė buvo kartelio organizatorė.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad apie „European speaker“ pareigas nėra informacijos nei bylos medžiagoje, nei visų pirma
Siemens
rašytiniuose dokumentuose. Maža to, aplinkybė, kad GQ susitarime ir EQ susitarime apie šias pareigas nieko nepaminėta, leidžia
preziumuoti, jog „European speaker“ pareigos neturėjo didelės svarbos kartelio veikimui.
Taip pat, nors tiesa tai, kad ginčijamo sprendimo 153 išnašoje paminėtas, kaip tvirtina
Siemens
,
Areva
pareiškimas, pagal kurį ABB pirmininkavo susirinkimams valdymo lygiu, iš ginčijamo sprendimo 147 konstatuojamosios dalies
minėtos išnašos ir
Areva
pareiškimo turinio aiškiai matyti, jog šis pareiškimas susijęs tik su 2002–2004 m. laikotarpiu. Komisija nekaltina
Siemens
, kad ji buvo atsakinga už sekretoriavimą kartelyje per šį santykinai trumpą laikotarpį, – iš tikrųjų per šį laikotarpį tą
vaidmenį atliko
Areva
arba
Alstom
. Tačiau
Siemens
nenurodo, kodėl dėl aplinkybės, – jei ji būtų įrodyta, – kad ABB galėjo pirmininkauti susirinkimams valdymo lygiu vos dvejų
metų laikotarpį, kai sekretoriavimą užtikrino
Alstom
ar
Areva
, ABB vaidmuo supanašėja su
Siemens
vaidmeniu, kurį ši atliko ilgiau nei vienuolika metų, kai vykdė kartelio sekretoriato Europoje vaidmenį.

Siemens
nurodyta aplinkybė, kad 2000 m. ABB ir
Alstom
nusprendė iš kartelio pašalinti įmonę
VA Tech
suorganizuodama „atsisveikinimo vakarą“, neįrodo, jog ABB atliko organizatorės vaidmenį. Iš tikrųjų, kadangi po nagrinėjamoje
rinkoje įvykusios koncentracijos kartelyje beliko tik trys Europos įmonės, po to, kai pasitraukė
Siemens
, nebekyla klausimas dėl organizatoriaus vaidmens, kai dvi iš šių įmonių susivienija prieš trečią.
Galiausiai
Siemens
teiginys, kad ABB vaidino lemiamą vaidmenį organizuojant ir įgyvendinant prieš
Siemens
priimtas atsakomąsias priemones šiai pasitraukus, nepagrįstas jokiais įrodymais. Iš tikrųjų nei ginčijamo sprendimo 169 konstatuojamojoje
dalyje, nei šioje konstatuojamojoje dalyje cituotuose M. parodymuose nėra net menkiausios nuorodos į ABB lemiamą vaidmenį,
padarytą organizuojant ar įgyvendinant šias atsakomąsias priemones.
Taigi
Siemens
neįrodė, kad organizatorės vaidmens atžvilgiu ABB buvo padėtyje, panašioje į jos padėtį, todėl skirtingas jų vertinimas pateisinamas.
Bet kuriuo atveju, netgi darant prielaidą, kad Komisija klaidingai ABB nepriskyrė kartelio organizatorės vaidmens, nepaisant
įmonės ABB svarbaus vaidmens kartelyje, toks neteisėtumas kito asmens naudai nepateisina, kad būtų priimtas
Siemens
pateiktas reikalavimas dėl panaikinimo. Pagal nusistovėjusią teismų praktiką vienodo požiūrio ir nediskriminavimo principo
laikymasis neturi prieštarauti teisėtumo principui, o tai reiškia, kad niekas negali savo naudai remtis neteisėtumu, suteikusiu
naudos kitam asmeniui (šiuo klausimu žr. 1984 m. spalio 9 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Witte prieš Parlamentą
, 188/83, Rink. p. 3465, 15 punktą; 184 punkte minėto Sprendimo
SCA Holding prieš Komisiją
160 punktą; 1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Mayr‑Melnhof prieš Komisiją
, T‑347/94, Rink. p. II‑1751, 334 punktą ir 87 punkte minėto Sprendimo
LR AF 1998 prieš Komisiją
367 punktą).
Taigi, kaip nurodyta šio sprendimo 339–342 punktuose, Komisija
Siemens
teisingai priskyrė kartelio organizatorės vaidmenį. Todėl negalima pritarti
Siemens
argumentams tiek, kiek jie susiję būtent su neteisėtu atsisakymu nedidinti jai baudos (šiuo klausimu žr. 358 punkte minėto
Sprendimo
Mayr‑Melnhof prieš Komisiją
334 punktą ir 184 punkte minėto Sprendimo
SCA Holding prieš Komisiją
160 punktą).
Todėl reikia atmesti
Siemens
kaltinimus, susijusius su tuo, kad ji nebuvo kartelio organizatorė ir kad ABB turėjo būti pripažinta kartelio kurstytoja
ar organizatore.
2.     Dėl trečiojo kaltinimo, susijusio su tuo, kad
Siemens
nustatyta pagrindinė bauda buvo pernelyg padidinta dėl kartelio organizatorės vaidmens
a)     Šalių argumentai
Papildomai
Siemens
tvirtina, kad, nors laikinai vykdyta sekretoriato veikla pateisino pripažinimą organizatore, Komisijos taikytas 50 % padidinimas
yra pernelyg didelis ir pažeidžia vienodo požiūrio ir proporcingumo principus. Remdamasi Komisijos sprendimuose įtvirtinta
praktika
Siemens
teigia, jog pagrindinės baudos padidinimas 50 % reiškia, kad buvo kitų sunkinančių aplinkybių, o ne vien dėl to, kad atitinkama
įmonė vykdė sekretoriato veiklą. Ji Bendrojo Teismo prašo, pasinaudojant savo neribota kompetencija, iš esmės sumažinti jai
taikytą padidinimą.
Komisija ginčija
Siemens
argumentus
b)     Bendrojo Teismo vertinimas
Visų pirma, reikia konstatuoti, kad argumentas, jog 50 % didesnė bauda viršija padidinimus, kuriuos Komisija paprastai taikė
kituose savo sprendimuose, negali įrodyti proporcingumo principo pažeidimo (345 punkte minėto Sprendimo
Bolloré ir kt. prieš Komisiją
579 punktas; taip pat šiuo klausimu žr. 337 punkte minėto Sprendimo ADM 248 punktą).
Šiuo atžvilgiu pakanka priminti, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką nustatydama kiekvienos baudos dydį Komisija naudojasi
diskrecija ir tai darydama neprivalo taikyti tikslios matematinės formulės (1995 m. balandžio 6 d. Pirmosios instancijos teismo
sprendimo
Martinelli prieš Komisiją
, T‑150/89, Rink. p. II‑1165, 59 punktas; 1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Mo och Domsjö prieš Komisiją
, T‑352/94, Rink. p. II‑1989, 268 punktas ir 345 punkte minėto Sprendimo
Bolloré ir kt. prieš Komisiją
580 punktas). Todėl
Siemens
negali remtis argumentu dėl kitose bylose Komisijos taikytų padidinimų kaltinimui, susijusiam su proporcingumo principo pažeidimu,
pagrįsti.
Antra, kiek tai susiję su
Siemens
argumentu, kad 50 % baudos padidinimas dėl kartelio organizatorės vaidmens pažeidžia ir vienodo požiūrio principą, nes kartelyje
varomosios jėgos vaidmenį atliko ABB, reikia priminti, kaip tai konstatuota šio sprendimo 352–357 punktuose, kad remdamasi
bylos medžiaga
Siemens
neįrodė, jog ABB vaidmuo turėjo būti prilygintas jos vaidmeniui. Visų pirma tariamas ABB varomosios jėgos vaidmuo kartelyje
visai neįrodytas. Kadangi ABB ir
Siemens
nebuvo tokioje pačioje padėtyje, Komisija neturėjo jų vertinti vienodai.
Be to, net jei, kaip teigia
Siemens
, dėl tariamo ABB varomosios jėgos kartelyje vaidmens šios įmonės vaidmuo turėjo būti vertinamas panašiai kaip
Siemens
, dėl tokio Komisijos klaidingo vertinimo šis kito asmens naudai atsiradęs neteisėtumas nepateisina, kad būtų tenkinamas
Siemens
pateiktas reikalavimas panaikinti. Kaip priminta šio sprendimo 358 punkte, vienodo požiūrio ir nediskriminavimo principo laikymasis
neturi prieštarauti teisėtumo principui, o tai reiškia, kad niekas negali savo naudai remtis neteisėtumu, suteikusiu naudos
kitam asmeniui.
Trečia, kalbant apie padidinimo už
Siemens
organizatorės vaidmenį proporcingumą, iš teismų praktikos matyti, kad tai, jog įmonė vadovavo karteliui, lemia jos ypatingą
atsakomybę, palyginti su kitomis įmonėmis (šiuo klausimu žr. 337 punkte minėto Sprendimo
IAZ International Belgium ir kt. prieš Komisiją
57 ir 58 punktus bei 2000 m. lapkričio 16 d: Teisingumo Teismo sprendimo
Finnboard prieš Komisiją
, C‑298/98 P, Rink. p. I‑10157, 45 punktą; 358 punkte minėto Sprendimo
Mayr‑Melnhof prieš Komisiją
291 punktą).
Šioje byloje atsižvelgiant į
Siemens
vykdytų užduočių svarbą kartelyje, į jos kartelio sekretorės Europoje statusą, kaip nurodyta šio sprendimo 338, 340–342 punktuose,
50 % padidinimas nevertintinas kaip neproporcingas.
Taigi trečiąjį kaltinimą, o todėl ir visą trečiojo ieškinio pagrindo ketvirtą dalį reikia atmesti.
E –
Dėl trečiojo ieškinio pagrindo penktos dalies, susijusios su akivaizdžia vertinimo klaida, nes bauda nesumažinta pagal pranešimą
dėl bendradarbiavimo
1.     Šalių argumentai

Siemens
teigia, kad Komisija jai visiškai nesumažino baudos pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo. Ji tvirtina, jog pateikė ypatingą
papildomąją vertę turinčius įrodymus ir šiuo klausimu nurodo pranešimą apie daugumą kartelio susitikimų, atkurtą bylą, advokato
laiškus, susijusius su kartelio veikimu 2002–2004 m., 2005 m.
Siemens
vidaus patikrinimo rezultatus, ir jos buvusių darbuotojų Tr., E. ir Sch. parodymus.
Komisija ginčija
Siemens
argumentus.
2.     Bendrojo Teismo vertinimas
Pagal pranešimo dėl bendradarbiavimo 21 punktą tam, kad įmonei būtų sumažinta bauda pagal tą pranešimą, įmonė Komisijai turi
pateikti įrodymus, kurie turėtų ypatingą papildomąją vertę Komisijos turimų įrodymų apie įtariamą pažeidimą atžvilgiu.
Pagal pranešimo dėl bendradarbiavimo 22 punktą sąvoka „papildomoji vertė“ reiškia laipsnį, kuriuo pateikti įrodymai savo pobūdžiu
ir (arba) nuodugnumu sustiprina Komisijos gebėjimą įrodyti nagrinėjamus faktus
Pagal teismų praktiką darant Bendrijos konkurencijos teisės pažeidimus dalyvavusioms įmonėms už bendradarbiavimą bauda sumažinama
remiantis vertinimu, kad toks bendradarbiavimas leido Komisijai lengviau nustatyti pažeidimą ir galbūt jį nutraukti (285 punkte
minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
399 punktas; 1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
BPB de Eendracht prieš Komisiją
, T‑311/94, Rink. p. II‑1129, 325 punktas; Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Finnboard prieš Komisiją
, T‑338/94, Rink. p. II‑1617, 363 punktas ir 358 punkte minėto Sprendimo
Mayr‑Melnhof prieš Komisiją
330 punktas).
Kaip tai nurodyta pranešimo dėl bendradarbiavimo 29 punkte, jis sukuria teisėtus lūkesčius, kuriais remiasi įmonės, norinčios
informuoti Komisiją apie kartelio egzistavimą. Dėl tokių teisėtų lūkesčių, kuriuos pagal šį pranešimą gali turėti su Komisija
pageidaujančios bendradarbiauti įmonės, Komisija privalo atsižvelgti į
Siemens
bendradarbiavimą nustatydama skiriamos baudos dydį (pagal analogiją žr. 2006 m. kovo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Daiichi Pharmaceutical prieš Komisiją
, T‑26/02, Rink. p. II‑713, 147 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Vis dėlto pranešimo dėl bendradarbiavimo nubrėžtose ribose Komisija turi didelę diskreciją vertinti, ar įmonės pateikti įrodymai
turi papildomąją vertę pranešimo dėl bendradarbiavimo 22 punkte nustatyta prasme ir ar remiantis šiuo pranešimu įmonei reikia
sumažinti baudą (pagal analogiją žr. 285 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
393 ir 394 punktus bei 2006 m. gruodžio 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Raiffeisen Zentralbank Österreich ir kt. prieš Komisiją
, T‑259/02–T‑264/02 ir T‑271/02, Rink. p. II‑5169, 532 punktą). Šiam įvertinimui taikoma tik ribota teismo kontrolė.
Todėl šioje byloje reikia patikrinti, ar Komisija nuspręsdama, kad ginčijamo sprendimo 533–536 konstatuojamosiose dalyse nurodyti
Siemens
pateikti pareiškimai neturi ypatingos papildomosios vertės, padarė akivaizdžią vertinimo klaidą.
Kalbant apie šiuos pareiškimus pirmiausia pažymėtina, kad nuo 2004 m. gegužės 28 d., t. y. jos prašymo pagal pranešimą dėl
bendradarbiavimo pateikimo datos iki 2006 m. balandžio mėn. pabaigoje pateikto pranešimo apie kaltinimus,
Siemens
pateikta informacija buvo susijusi tik su antruoju dalyvavimo pažeidime etapu, t. y. 2002–2004 m. laikotarpiu. Tačiau iki
pranešimo apie kaltinimus ji nieko nepateikė apie dalyvavimą darant pažeidimą 1988–1999 metais.
Be to, pabrėžtina, kad bendradarbiaudama su Komisija visuose pareiškimuose
Siemens
nuolat ginčijo, kad susitarimų, kurių šalimi ji buvo, objektas buvo SĮDI projektai EEE ar kad turėjo poveikį EEE. Taigi šie
pareiškimai veikiau rodo ne nuoširdų bendradarbiavimą, o mėginimą kiek galima nuslėpti tikrąjį susitarimų turinį, kokį įrodė
Komisija ginčijamame sprendime.
Vis dėlto pranešimo dėl bendradarbiavimo 11 punkte nustatyta visiško bendradarbiavimo sąlyga taikoma tik prašymams atleisti
nuo baudų, o ne prašymams jas sumažinti, kaip tai matyti iš šio pranešimo 20 punkto. Tačiau akivaizdus nuoširdumo trūkumas
Siemens
pareiškimuose nekliudo jai sumažinti baudą, jeigu pagal minėto pranešimo 21 punktą ji pateikė ypatingą papildomąją vertę turinčių
įrodymų.
Kalbant apie
Siemens
pateiktos informacijos tariamą papildomąją vertę, pirma, 2004 m. gegužės 28 d. laiške ji tvirtina, kad „išsamiau [aprašė]
didelę dalį kartelyje vykusių susirinkimų“.
Šiuo klausimu pažymėtina, jog 2004 m. gegužės 28 d. prašyme pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo
Siemens
pripažino, kad nuo 2002 m. pradžios jos darbuotojai R., S. ir Z. turėjo ryšių su ABB,
Alstom
,
Areva
ir grupe
VA Tech
ir kad ji pirmoji pateikė valdymo ir veiklos susirinkimų sąrašą. Vis dėlto ji pažymėjo, jog šiais ryšiais siekta „benchmarking“,
t. y. – apsikeisti gera praktika, siekiant šio sektoriaus įmonių konkurencingumo augimo, – ir aptarti galimybę bendradarbiauti
bendro tiekimo srityje ar keistis pirminiais produktais.
Siemens
pripažino ir tai, kad per šiuos susirinkimus buvo tartasi dėl labai mažai konkrečių projektų. Vis dėlto ji pažymėjo, jog
kalbėta tik apie tarptautinius projektus, kurie visai nesusiję su EEE. Be to, kalbant apie šiuos projektus, nebuvo susitarimų
dėl kainų, tačiau, kiek tai susiję su pasiūlymais, gamintojai buvo skatinami elgtis „protingai“.
Ši informacija negali būti vertinama kaip „įrodymai apie įtariamą pažeidimą“ pranešimo dėl bendradarbiavimo 21 punkte nustatyta
prasme, nes joje tik nurodyti visiškai nesvarbūs SĮDI gamintojų ryšiai. Maža to, kaip Komisija nurodė ginčijamo sprendimo
534 konstatuojamojoje dalyje, o
Siemens
tam neprieštaravo, Komisija jau žinojo apie šiuos susirinkimus bei jų dalyvius.
Antra,
Siemens
tvirtina, kad ji iškodavo ir pateikė Komisijai informaciją.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad 2004 m. liepos 23 d. laiške
Siemens
pateikė įvairius dokumentus. Visų pirma, ji pateikė SĮDI projektų, dėl kurių pasiūlymai turėjo būti pateikti 2002 m. ir 2003 m.
išimtinai ne EEE, sąrašą nurodydama gamintojus, kuriems tie projektai priskirti, o šis sąrašas buvo parengtas pagal bylą,
kuri buvo paimta per Komisijos atliktus patikrinimus jos patalpose. Antra, ji pateikė savo pareiškimų sąrašą, kuriuos atsiuntė
nuo 2004 m. balandžio 22 d. iki gegužės 22 d., prie kurių pridėta jos darbuotojo Ze. SIM kortelė. Trečia, ji pateikė keletą
Ze. nešiojamajame kompiuteryje rastų dokumentų, kuriuose kalbama apie numatomas dvišalio bendradarbiavimo galimybes su kitais
SĮDI gamintojais.
Kalbant apie projektų sąrašą, jame nėra nė vieno SĮDI projekto Europoje ir todėl jis nesuteikia jokios informacijos apie kartelio
poveikį EEE. Kiek tai susiję su pokalbių telefonu išklotine, jame nurodyti tik išeinančių skambučių data, laikas ir trukmė
bei numeriai, kuriais skambinta. Be to,
Siemens
nepaaiškino, kaip Komisija galėjo pasinaudoti šia išklotine karteliui nustatyti, juo labiau, kad ji susijusi su laikotarpiu
(2004 m. balandžio mėn. ir gegužės mėn.), kai, anot
Siemens
, kartelis jau nebeegzistavo. Galiausiai iš Ze. kompiuterio gautuose dokumentuose nurodyti tik nesvarbūs ir su nagrinėjamu
karteliu nesusiję bendradarbiavimo projektai, kaip antai keitimosi gera praktika veikla ar galimas konsorciumų dėl tam tikrų
projektų kūrimas.
Todėl nė vienas šių dokumentų negali būti pripažintas įrodymu, leidžiančiu Komisijai lengviau įrodyti kartelio egzistavimą.
Trečia,
Siemens
tvirtina, jog ji atsiuntė kartelyje dalyvavusių buvusių savo darbuotojų laišką, kuriame „išsamiai [aprašytas] kartelio veikimas“
ir „labai išsamiai [išvardyti] susitarimai dėl atskirų [SĮDI] projektų EEE“. Anot
Siemens
, šis dokumentas yra „tikslus dokumentas, kuriame išvardyti 2002–2004 m. sudaryti susitarimai“.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad 2004 m. gruodžio 7 d.
Siemens
iš tikrųjų Komisijai atsiuntė laišką, kuriame nurodyta 2004 m. lapkričio 25 d. data, parengtą buvusių
Siemens
darbuotojų, kurių tapatybė nenurodyta, teisės tarybos.
Siemens
teigia, kad kalbama apie R., S. ir (arba) Z., kurie, remiantis Komisijos išvadomis, jai atstovavo antrajame dalyvavimo kartelyje
etape. Šiame laiške apibendrinti jos darbuotojų pareiškimai ir, be kita ko, nurodyta, kad per susitikimus, vykusius nuo 2002 m.
spalio mėn., su
ABB
,
Alstom
ir
VA Tech
grupe, buvo kalbama apie SĮDI projektus bendrojoje rinkoje, siekiant suderinti veiksmus, sudaryti susitarimus ir nustatyti
kainas, kad
Alstom
įsipareigojo vykdyti sekretoriato užduotis ir kad buvo pranešta koduotais telefono pokalbiais, faksogramomis bei elektroniniu
paštu. 2004 m. gruodžio 7 d. atsiųstame laiške
Siemens
nurodė, kad atsižvelgiant į šio laiško turinį jos ankstesni pareiškimai galėjo būti neišsamūs ar net klaidingi. Taip pat
ji pažymėjo, priešingai nei tvirtina Bendrajame Teisme, kad „atsiųsta informacija [nebuvo] labai išsami“.
Nors ši informacija turi tam tikrą įrodomąją vertę pažeidimui įrodyti, nes Komisija 2004 m. lapkričio 25 d. laišką citavo
ginčijamo sprendimo 153 išnašoje kaip patvirtinantį aplinkybę, jog
Alstom
ar
Areva
užtikrino sekretoriavimą Europoje pasitraukus
Siemens
1999 m., ji tik patvirtina Komisijos jau anksčiau žinotas aplinkybes. Iš tikrųjų pati
Areva
2004 m. gegužės 25 d. Komisijai faksu atsiųstame dokumente pripažino, kad užtikrino sekretoriavimą. Todėl
Siemens
pateikta informacija negali būti pripažinta kaip turinti ypatingą papildomąją vertę, palyginti su Komisijos jau turėtais įrodymais.
Ketvirta,
Siemens
tvirtina, kad ji išanalizavo konkurencijos padėtį pagrindinėse Sąjungos rinkose ir savo išvadas pateikė Komisijai ir kad
nė viena įmonė nepateikė tokios išsamios informacijos apie padėtį rinkoje ir apie konkurenciją.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad 2005 m. liepos 4 d.
Siemens
Komisijai atsiuntė raštu parengtą vidaus patikrinimo santrauką. Ji pažymėjo, jog per šį patikrinimą, be kita ko, buvo išnagrinėti
visi SĮDI projektai, kuriuos ji įgyvendino Europoje nuo 2000 m. sausio mėn. iki 2004 m. balandžio mėn., kartelius reglamentuojančių
teisės nuostatų laikymosi atžvilgiu. Anot jos, nepaisant jos įdėtų didelių pastangų, šiuo patikrinimu nebuvo pasiekta konkrečių
rezultatų, galinčių patvirtinti Komisijos pateiktus kaltinimus, ir nepavyko konstatuoti pažeidimų, leidžiančių daryti išvadą,
kad Sąjungoje egzistuoja konkurentų susitarimai dėl konkrečių projektų.
Todėl negalima pripažinti, kad 2005 m. liepos 4 d.
Siemens
pateikta informacija turi įrodomosios vertės. Visų pirma nematyti, kad tariama „išsami informacija apie padėtį rinkoje ir
apie konkurenciją“ padėjo Komisijai įrodyti ginčijamame sprendime konstatuotą pažeidimą ir todėl turi ypatingą papildomąją
vertę.
Penkta,
Siemens
tvirtina, kad ji Komisijai atsiuntė buvusių savo darbuotojų Tr., E. ir Sch. parodymus, kuriuose buvo išsamios informacijos
apie GQ susitarimo sudarymą ir ABB vaidmenį kartelyje.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad 2006 m. rugpjūčio 7 d. laiško priede
Siemens
Komisijai atsiuntė buvusių savo darbuotojų Tr., E. ir Sch. parodymų protokolus. Iš esmės minėtame laiške
Siemens
teisės taryba apibendrino tų parodymų esmę. Be kita ko, ji nurodė, jog būtent BBC, vėliau tapusi ABB, ėmėsi GQ susitarimo
iniciatyvos ir buvo varomoji jėga išankstiniuose Europos gamintojų pasitarimuose, kad GQ susitarimas buvo susijęs su Vidurinių
Rytų rinkomis, o ne su projektais Europoje, kad
Siemens
pasitraukė iš GQ susitarimo 1998 m. pabaigoje ar vėliausiai 1999 m. pradžioje ir kad kartelis, kuriame
Siemens
dalyvavo 2002–2004 m., visiškai nebuvo susijęs su ankstesniu GQ susitarimu grindžiamu karteliu.
Taip pat pažymėtina, kad ši informacija buvo atsiųsta praėjus daugiau kaip trims mėnesiams po 2006 m. pabaigoje atsiųsto pranešimo
apie kaltinimus, kuriame Komisija jau pateikė kaltinimus, susijusius su pažeidimu, kuriuo kaltinami SĮDI gamintojai. Be to,
iš visų šių parodymų paaiškėja vienintelė nauja aplinkybė, t. y. tvirtinimas, kad ABB sudarant GQ susitarimą atliko kurstytojos
ir varomosios jėgos vaidmenį. Tačiau, kaip konstatuota šio sprendimo 350–357 punktuose, šis teiginys nepatvirtintas kitomis
bylos medžiagoje esančiomis aplinkybėmis. Todėl Tr., E. ir Sch. parodymai neturi būti vertinami kaip padėję Komisijai įrodyti
ginčijamame sprendime konstatuotą pažeidimą ir turintys ypatingą papildomąją vertę.
Iš to, kas pasakyta, išplaukia, jog nesumažinusi
Siemens
nustatytos baudos Komisija nepažeidė pranešimo dėl bendradarbiavimo. Todėl trečiojo ieškinio pagrindo penktą dalį reikia
atmesti.
F –
Dėl trečiojo ieškinio pagrindo šeštos dalies, susijusios su tuo, kad Konkurencijos generalinis direktoratas
de facto
įpareigojo Komisijos narius
1.     Šalių argumentai

Siemens
nurodo aplinkybę, jog išvakarėse prieš Komisijos nariams priimant sprendimą šioje byloje tam tikrose visuomenės informavimo
priemonėse buvo paskelbta, kad preziumuojamame kartelyje dalyvavusioms įmonėms bus skirta neįprastai didelė bauda ir tiksliai
nurodytos atitinkamoms atskiroms įmonėms paskirtos baudos.
Siemens
mano, kad toks veikimo būdas yra pagrindinio Bendrijos principo, pagal kurį Komisijos nariai sprendimus priima savo atsakomybe
ir savarankiškai, pažeidimas.
Komisija apgailestauja dėl šio
Siemens
nurodyto incidento. Vis dėlto Komisija pabrėžia, jog sumos buvo paskelbtos nei tyčia, nei jai apie tai žinant. Šiuo klausimu
Komisija nesėkmingai atliko vidinį patikrinimą, kad nustatytų, kas nutekino informaciją, ir vėliau pakeitė savo sprendimų
priėmimo praktiką, kad tokie incidentai nebepasikartotų. Kiek tai susiję su šio klausimo teisiniu vertinimu, Komisija mano,
kad toks išankstinis paskelbimas neapribojo komisarų nepriklausomumo ir kad minėtas incidentas nepakenkė ginčijamo sprendimo
teisėtumui.
2.     Bendrojo Teismo vertinimas
Primintina, kad EB 287 straipsnyje įtvirtinta pareiga, pagal kurią Bendrijos institucijų nariai, pareigūnai ir kiti tarnautojai
„neturi teisės atskleisti informacijos, kurią jie yra įsipareigoję saugoti kaip tarnybinę paslaptį, ypač informacijos apie
įmones, jų verslo ryšius ar sąnaudų sudedamąsias dalis“. Nors ši nuostata taikoma ypač įmonėse surinktai informacijai, prieveiksmis
„ypač“ rodo, jog tai yra bendras principas, kuris taikomas ir kitai konfidencialiai informacijai (1985 m. lapkričio 7 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Adams prieš Komisiją
, 145/83, Rink. p. 3539, 34 punktas; taip pat šiuo klausimu žr. 1996 m. rugsėjo 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Postbank prieš Komisiją
, T‑353/94, Rink. p. II‑921, 86 punktą).
Šiuo atveju iš bylos medžiagos matyti, kad prieš priimant ginčijamą sprendimą spaudos tarnybai buvo atskleistos Komisijos
nariams galutiniam patvirtinimui pateikto sprendimo pasiūlymo esminės aplinkybės. Iš tikrųjų 2007 m. sausio 23 d., t. y. sprendimo
priėmimo išvakarėse, apie 19 val., ši tarnyba paskelbė tikslią informaciją apie bendrą baudų sumą ir konkrečias
Siemens
,
Melco
ir
Alstom
baudas bei informaciją, kad ABB atleista nuo baudos, nes Komisijai suteikė informaciją. Tvirtindama, jog negalėjo nustatyti
informaciją spaudai nutekinusio asmens, Komisija neneigė, jog informacija nutekinta iš jos tarnybų.
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką dėl tokio pažeidimo nagrinėjamas sprendimas gali būti panaikintas, jei įrodyta, kad nepadarius
šio pažeidimo minėto sprendimo turinys būtų kitoks (336 punkte minėto Sprendimo
Suiker Unie ir kt. prieš Komisiją
91 punktas ir 174 punkte minėto Sprendimo
Dunlop Slazenger prieš Komisiją
29 punktas). Tačiau šioje byloje
Siemens
nepateikė tokio įrodymo. Iš tikrųjų nėra pagrindo manyti, kad tuo atveju, jei ginčijama informacija nebūtų atskleista, Komisijos
nariai būtų pakeitę siūlytą baudos dydį ar sprendimo turinį. Visų pirma nėra jokios aplinkybės, rodančios, kad visi komisarai
ar kai kurie iš jų būtų jautęsi verčiami ar būtų nusprendę, kad negali pakeisti sprendimo pasiūlymo, kuris jau buvo paskelbtas
spaudoje, elementų.
Vadinasi, šią trečiojo ieškinio pagrindo dalį taip pat reikia atmesti. Todėl reikia atmesti visą trečiąjį ieškinio pagrindą.
Kadangi atmesti visi trys
Siemens
pateikti ieškinio pagrindai, reikia atmesti visą ieškinį.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
šalis to prašė. Kadangi
Siemens
pralaimėjo bylą, ji turi padengti Komisijos išlaidas pagal jos pateiktus reikalavimus.
Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (antroji kolegija)
nusprendžia:
1.
Atmesti ieškinį.
2.
Priteisti iš
Siemens AG
bylinėjimosi išlaidas.
Pelikánová
Jürimäe
Soldevila Fragoso
Paskelbta 2011 m. kovo 3 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
Turinys
Ginčo aplinkybės
Procesas ir šalių reikalavimai
Dėl teisės
I –  Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su EB 81 straipsnio 1 dalies ir EEE susitarimo 53 straipsnio 1 dalies pa˛eidimu
A –  Dėl pirmojo ieškinio pagrindo pirmos dalies, susijusios su „pažeidimų, kuriais kaltinama, nepakankamu aprašymu“
1.  Šalių argumentai
2.  Bendrojo Teismo vertinimas
B –  Dėl pirmojo ieškinio pagrindo antros dalies, susijusios su „tariamų susitarimų ir jų poveikio bendrajai rinkai neteisinga
analize“
1.  Šalių argumentai
2.  Bendrojo Teismo vertinimas
a)  Dėl įrodinėjimo pareigos
b)  Dėl GQ susitarimo ir EQ susitarimo įrodomosios galios
c)  Dėl įrodymo, susijusio su bendruoju susitarimu
Dėl ABB ir liudytojo M. parodymų
Dėl Fuji parodymų
Dėl Hitachi parodymų
Dėl Areva, Alstom ir VA Tech grupės prieštaravimų nebuvimo
Dėl SĮDI projektų sąrašo Europoje
–  Dėl bendrojo sąrašo rengėjo ir parengimo datos bei įrodymo vertinimo
–  Dėl teiginio, kad kartelyje nebuvo aptariami bendrajame sąraše minėti SĮDI projektai Europoje
–  Dėl tariamai keletą kartų paminėtų arba neįgyvendintų projektų
–  Dėl įrašytų į bendrąjį sąrašą SĮDI projektų Europoje nedidelio skaičiaus
–  Dėl tariamo SĮDI projektų neskyrimo Siemens pagal kartelį EEE
–  Dėl Siemens pateiktos ekonometrinės analizės
Dėl rašytinių įrodymų
–  Dėl GQ susitarimo ir EQ susitarimo
–  Dėl grupės VA Tech patalpose rasto dokumento „Pasitarimų su JJC sintezė“
–  Dėl 1999 m. sausio 18 d. susirašinėjimo tarp grupės VA Tech darbuotojų Wa., J. ir B.
–  Dėl rašytinių įrodymų, susijusių 2002–2004 metais vykusiomis aplinkybėmis
d)  Išvados dėl pirmojo ieškinio pagrindo antros dalies
Dėl kartelio poveikio EEE
Dėl Europos ir Japonijos rinkų priskyrimo iš anksto atitinkamai Europos ir Japonijos gamintojų grupėms
Dėl „šalių gamintojų“ apsaugos Europoje
II‑ Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 1/2003 25 straipsnio pažeidimu
A –  Dėl antrojo ieškinio pagrindo pirmos dalies, susijusios su dalyvavimo darant pažeidimą nuo 1999 m. balandžio mėn. iki
1999 m. rugsėjo mėn. įrodymų nebuvimu
1.  Šalių argumentai
2.  Bendrojo Teismo vertinimas
a)  Dėl Siemens ir Komisijos įrodinėjimo pareigos paskirstymo
b)  Dėl aplinkybių, kuriomis Komisija grindžia savo vertinimą, kad Siemens nutraukė dalyvavimą kartelyje 1999 m. rugsėjo 1 d.,
įrodomosios galios
Dėl ABB ir M. parodymų
Dėl dokumento „Pasitarimų su JJC sintezė“
Dėl Areva, Melco, Fuji ir Hitachi/JAEPS parodymų
–  Dėl Areva parodymų
–  Dėl Melco parodymų
–  Dėl Fuji pareiškimų
–  Dėl Hitachi pareiškimų
Tarpinė išvada
c)  Dėl Siemens nurodytų aplinkybių, siekiant įrodyti, kad dalyvavimą kartelyje ji nutraukė vėliausiai 1999 m. balandžio mėnesį
Dėl Siemens pasitraukimo iš kartelio vėliausiai 1999 m. balandžio mėnesį ekonominių empirinių įrodymų
Dėl Se. parodymų
Dėl Tr., E. ir Sch. parodymų
Dėl įrodymų, kad Siemens buvo susitarimo dėl SĮDI projektų dalyvė po 1999 m. balandžio mėn., nebuvimo
Dėl įrodymų, kad po 1999 m. balandžio 22 d. vyko susitikimas, nebuvimo
B –  Dėl antrojo ieškinio pagrindo antros dalies, susijusios su teisinių veiksmų senatimi
1.  Šalių argumentai
2.  Bendrojo Teismo vertinimas
C –  Dėl antrojo ieškinio pagrindo trečios dalies, susijusios su nedalyvavimu kartelyje po 2004 m. sausio 1 dienos
1.  Šalių argumentai
2.  Bendrojo Teismo vertinimas
III‑ Dėl trečiojo ieškinio pagrindo, susijusio su teisės klaida apskaičiuojant baudą
A –  Dėl trečiojo ieškinio pagrindo pirmos dalies, susijusios su pradinės baudos neproporcingumu
1.  Dėl pirmojo kaltinimo, susijusio su kartelio poveikio įrodymų nebuvimu
a)  Šalių argumentai
b)  Bendrojo Teismo vertinimas
2.  Dėl antrojo kaltinimo, susijusio su pradinės baudos neproporcingumu, palyginti su pažeidimo ekonominiu mastu
a)  Šalių argumentai
b)  Bendrojo Teismo vertinimas
3.  Dėl trečiojo kaltinimo, susijusio su Siemens priskyrimu ne tai kategorijai
a)  Šalių argumentai
b)  Bendrojo Teismo vertinimas
B –  Dėl trečiojo ie�kinio pagrindo antros dalies, susijusios su dauginimo koeficiento, siekiant atgrasyti, neproporcingumu
1.  Šalių argumentai
2.  Bendrojo Teismo vertinimas
C –  Dėl trečiojo ieškinio pagrindo trečios dalies, susijusios su klaida nustatant pažeidimo trukmę
D –  Dėl trečiojo ieškinio pagrindo ketvirtos dalies, susijusios su klaidingu Siemens, kaip kartelio organizatorės, pripažinimu
1.  Dėl pirmojo ir antrojo kaltinimų, susijusių su tuo, kad kartelio organizatorės vaidmenį atliko ABB, o ne Siemens
a)  Šalių argumentai
b)  Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl kartelio organizatorės vaidmens
Dėl tariamo Siemens nevienodo vertinimo, palyginti su ABB
2.  Dėl trečiojo kaltinimo, susijusio su tuo, kad Siemens nustatyta pagrindinė bauda buvo pernelyg padidinta dėl kartelio
organizatorės vaidmens
a)  Šalių argumentai
b)  Bendrojo Teismo vertinimas
E –  Dėl trečiojo ieškinio pagrindo penktos dalies, susijusios su akivaizdžia vertinimo klaida, nes bauda nesumažinta pagal
pranešimą dėl bendradarbiavimo
1.  Šalių argumentai
2.  Bendrojo Teismo vertinimas
F –  Dėl trečiojo ieškinio pagrindo šeštos dalies, susijusios su tuo, kad Konkurencijos generalinis direktoratas de facto
įpareigojo Komisijos narius
1.  Šalių argumentai
2.  Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl bylinėjimosi išlaidų
*
Proceso kalba: vokiečių.