CELEX: 62007TJ0144
Konkurencija
Karteliai
Liftų ir eskalatorių montavimo ir priežiūros rinka
Sprendimas, kuriuo konstatuojamas EB 81 straipsnio pažeidimas
Manipuliavimas viešaisiais pirkimais
Rinkų pasidalijimas
Kainų nustatymas

Šių bylų dalyką sudaro prašymai panaikinti 2007 m. vasario 21 d. Komisijos sprendimą C (2007) 512 galutinis dėl procedūros
pagal EB 81 straipsnį (byla COMP/E‑1/38.823 – Liftai ir eskalatoriai) (toliau – ginčijamas sprendimas), kurio santrauka paskelbta
2008 m. kovo 26 d. Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje (OL C 75, p. 19), arba, nepatenkinus pirmojo reikalavimo, – prašymas
sumažinti ieškovėms skirtų baudų dydį.
Ginčijamame sprendime Europos Bendrijų Komisija pripažino, kad EB 81 straipsnį pažeidė šios bendrovės:
–
Kone Belgium SA
(toliau –
Kone Belgija
),
Kone GmbH
(toliau –
Kone Vokietija
),
Kone Luxembourg Sàrl
(toliau –
Kone Liuksemburgas
),
Kone BV Liften en Roltrappen
(toliau –
Kone Nyderlandai
) ir
Kone Oyj
(toliau – KC) (toliau visos kartu arba atskirai –
Kone
),
–
Otis SA
,
Otis GmbH & Co. OHG
(toliau –
Otis Vokietija
),
General Technic Otis Sàrl
,
General Technic Sàrl
,
Otis BV
(toliau –
Otis Nyderlandai
),
Otis Elevator Company
(toliau – OEC) ir
United Technologies Corporation
(toliau – UTC) (toliau visos kartu arba atskirai –
Otis
),
–
Schindler SA
,
Schindler Deutschland Holding GmbH
(toliau –
Schindler Vokietija
),
Schindler Sàrl
,
Schindler Liften BV
(toliau –
Schindler Nyderlandai
) ir
Schindler Holding Ltd
(toliau –
Schindler Holding
) (toliau visos kartu arba atskirai –
Schindler
),
–
ThyssenKrupp Liften Ascenseurs NV
,
ThyssenKrupp Aufzüge GmbH
(toliau – TKA),
ThyssenKrupp Fahrtreppen GmbH
(toliau – TKF),
ThyssenKrupp Elevator AG
(toliau – TKE),
ThyssenKrupp AG
(toliau – TKAG),
ThyssenKrupp Ascenseurs Luxembourg Sàrl
ir
ThyssenKrupp Liften BV
(toliau – TKL) (toliau visos kartu arba atskirai –
ThyssenKrupp
) ir
–
Mitsubishi Elevator Europe BV
(toliau – MEE).
Ieškovės TKLA, TKA, TKF, TKAL, TKE, TKAG ir TKL priklauso
ThyssenKrupp
bendrovių grupei, kuri veiklą vykdo liftų, plieno, automobilių pramonės, technologijų ir paslaugų srityje. Patronuojančioji
grupės bendrovė yra akcijų biržoje kotiruojama bendrovė TKAG. Visas TKE kapitalas priklauso TKAG ir tai yra pagrindinė grupės
įmonė, atsakinga už liftų sektorių, kaip tarpininkaujanti holdingo bendrovė (ginčijamo sprendimo 33–37 konstatuojamosios dalys).

ThyssenKrupp
veiklą vykdo eskalatorių ir liftų sektoriuje tarpininkaujant nacionalinėms dukterinėms bendrovėms. Tai, be kita ko, Belgijoje
– TKLA, Vokietijoje – TKA ir TKF, Liuksemburge – TKAL ir Nyderlanduose – TKL (ginčijamo sprendimo 33–37 konstatuojamosios
dalys). Skirtingai nei TKL, kuri nėra TKE dukterinė bendrovė, atveju, kitų paminėtų dukterinių bendrovių kapitalas tiesiogiai
ar netiesiogiai 100 % priklauso TKE ir TKAG.

Administracinė procedūra
1.
Komisijos tyrimas
2003 m. vasarą Komisijai buvo pateikta informacija apie galimą keturių pagrindinių Europos liftų ir eskalatorių gamintojų,
vykdančių komercinę veiklą Sąjungoje, t. y.
Kone
,
Otis
,
Schindler
ir
ThyssenKrupp
, kartelį (ginčijamo sprendimo 3 ir 91 konstatuojamosios dalys).

Belgija
Nuo 2004 m. sausio 28 d. ir 2004 m. kovo mėn. Komisija, vadovaudamasi 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamento Nr. 17, Pirmojo
reglamento, įgyvendinančio [EB] 81 ir [82] straipsnius (OL 13, 1962, p. 204; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk.,
1 sk., p. 3), 14 straipsnio 2 ir 3 dalimis, atliko patikrinimus
Kone
,
Otis
,
Schindler
ir
ThyssenKrupp
dukterinių bendrovių patalpose Belgijoje (ginčijamo sprendimo 92, 93, 95 ir 97 konstatuojamosios dalys).
Viena po kitos
Kone
,
Otis
,
ThyssenKrupp
ir
Schindler
pateikė prašymus pagal Komisijos pranešimą apie atleidimą nuo baudų ir baudų sumažinimą kartelių atveju (OL C 45, 2002, p. 3;
2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 155) (toliau – 2002 m. pranešimas dėl bendradarbiavimo). Šie prašymai
atitinkamų įmonių buvo papildyti (ginčijamo sprendimo 94, 96, 98 ir 103 konstatuojamosios dalys).
2004 m. birželio 29 d. pagal šio pranešimo 8 dalies b punktą
Kone
buvo sąlyginai atleista nuo baudos (ginčijamo sprendimo 99 konstatuojamoji dalis).
2004 m. rugsėjo–gruodžio mėn. Komisija, vadovaudamasi 2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos
taisyklių, nustatytų [EB] 81 ir 82 straipsniuose, įgyvendinimo (OL L 1, 2003, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k.,
8 sk., 2 t., p. 205) 18 straipsniu, taip pat išsiuntė prašymus pateikti informaciją įmonėms, dalyvavusioms darant pažeidimą
Belgijoje, keliems klientams šioje valstybėje narėje ir Belgijos asociacijai
Agoria
(ginčijamo sprendimo 101 ir 102 konstatuojamosios dalys)

Vokietija
Nuo 2004 m. sausio 28 d. ir 2004 m. kovo mėn. Komisija, vadovaudamasi Reglamento Nr. 17 14 straipsnio 3 dalimi, atliko patikrinimus
Otis
ir
ThyssenKrupp
dukterinių bendrovių patalpose Vokietijoje (ginčijamo sprendimo 104 ir 106 konstatuojamosios dalys).
2004 m. vasario 12 ir 18 d.
Kone
papildė savo 2004 m. vasario 2 d. su Belgija susijusį prašymą, pateiktą pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo, su
Vokietija susijusia informacija. 2004 m. kovo–2005 m. vasario mėn.
Otis
savo 2004 m. kovo 11 d. su Belgija susijusį prašymą taip pat papildė su Vokietija susijusia informacija. 2004 m. lapkričio
25 d.
Schindler
, remdamasi minėtu pranešimu, pateikė prašymą, kuriame buvo su Vokietija susijusi informacija ir kuris buvo papildytas 2004 m.
gruodžio–2005 m. vasario mėn. Galiausiai 2005 m. gruodį
ThyssenKrupp
, taip pat remdamasi minėtu pranešimu, pateikė Komisijai su Vokietija susijusį prašymą (ginčijamo sprendimo 105, 107, 112
ir 114 konstatuojamosios dalys).
2004 m. rugsėjo–lapkričio mėn. Komisija, vadovaudamasi Reglamento Nr. 1/2003 18 straipsniu, taip pat išsiuntė prašymus pateikti
informaciją įmonėms, dalyvavusioms darant pažeidimą Vokietijoje, keliems klientams šioje valstybėje narėje ir asociacijoms
VDMA, VFA ir VMA (ginčijamo sprendimo 110, 111 ir 113 konstatuojamosios dalys).

Liuksemburgas
2004 m. vasario 5 d.
Kone
papildė savo 2004 m. vasario 2 d. su Belgija susijusį prašymą su Liuksemburgu susijusia informacija.
Otis
ir
ThyssenKrupp
pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo žodžiu pateikė su Liuksemburgu susijusį prašymą. Pagal tą patį pranešimą buvo
pateiktas su Liuksemburgu susijęs
Schindler
prašymas (ginčijamo sprendimo 115, 118, 119 ir 124 konstatuojamosios dalys).
Nuo 2004 m. kovo 9 d. Komisija, vadovaudamasi Reglamento Nr. 17 14 straipsnio 3 dalimi, atliko patikrinimus
Schindler
ir
ThyssenKrupp
dukterinių bendrovių patalpose Liuksemburge (ginčijamo sprendimo 116 konstatuojamoji dalis).
2004 m. birželio 29 d. pagal 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 8 dalies b punktą
Kone
buvo sąlyginai atleista nuo baudos, kiek tai susiję su prašymo dalimi dėl Liuksemburgo (ginčijamo sprendimo 120 konstatuojamoji
dalis).
2004 m. rugsėjo ir spalio mėn. Komisija, vadovaudamasi Reglamento Nr. 1/2003 18 straipsniu, išsiuntė prašymus pateikti informaciją
įmonėms, dalyvavusioms darant pažeidimą Liuksemburge, keliems klientams šioje valstybėje narėje ir
Fédération luxembourgeoise des ascensoristes
(Liuksemburgo liftininkų federacija) (ginčijamo sprendimo 122 ir 123 konstatuojamosios dalys).

Nyderlandai
2004 m. kovo mėn., remdamasi 2002 m. pranešimu dėl bendradarbiavimo,
Otis
pateikė su Nyderlandais susijusį prašymą, kuris vėliau buvo papildytas. 2004 m. balandžio mėn. remdamasi šiuo pranešimu
ThyssenKrupp
pateikė prašymą, kuris vėliau taip pat buvo kelis kartus papildytas. Galiausiai 2004 m. liepos 19 d.
Kone
papildė savo 2004 m. vasario 2 d. su Belgija susijusį prašymą su Nyderlandais susijusia informacija (ginčijamo sprendimo
127, 129 ir 130 konstatuojamosios dalys).
2004 m. liepos 27 d. pagal minėto pranešimo 8 dalies a punktą
Otis
buvo sąlyginai atleista nuo baudos (ginčijamo sprendimo 131 konstatuojamoji dalis).
Nuo 2004 m. balandžio 28 d. Komisija, vadovaudamasi Reglamento Nr. 17 14 straipsnio 3 dalimi, atliko patikrinimus, be kita
ko,
Kone
,
Schindler
,
ThyssenKrupp
ir MEE dukterinių bendrovių patalpose Nyderlanduose, taip pat asociacijos
Boschduin
patalpose (ginčijamo sprendimo 128 konstatuojamoji dalis).
2004 m. rugsėjo mėn., vadovaudamasi Reglamento Nr. 1/2003 18 straipsniu, Komisija išsiuntė prašymus pateikti informaciją įmonėms,
dalyvavusioms darant pažeidimą Nyderlanduose, keliems klientams šioje valstybėje narėje ir asociacijoms VLR bei
Boschduin
(ginčijamo sprendimo 133 ir 134 konstatuojamosios dalys).
2.
Pranešimas apie kaltinimus
2005 m. spalio 7 d. Komisija priėmė pranešimą apie kaltinimus, kuris buvo skirtas šio sprendimo 2 punkte minėtoms bendrovėms.
Visos pranešimo apie kaltinimus adresatės pateikė rašytines pastabas, atsakydamos į Komisijos pateiktus kaltinimus (ginčijamo
sprendimo 135 ir 137 konstatuojamosios dalys).
Klausymai nebuvo surengti, nes nė viena pranešimo apie kaltinimus adresatė nepateikė atitinkamo prašymo (ginčijamo sprendimo
138 konstatuojamoji dalis).
3.
Ginčijamas sprendimas
2007 m. vasario 21 d. Komisija priėmė ginčijamą sprendimą, kuriame konstatavo, kad bendrovės, kurioms buvo skirtas šis sprendimas,
dalyvavo darant keturis sudėtinius ir tęstinius EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimus keturiose valstybėse narėse, kai pasidalijo
rinkas susitardamos arba derindamos veiksmus paskirstant viešuosius pirkimus ir sutartis dėl liftų ir eskalatorių montavimo,
priežiūros ir modernizavimo (ginčijamo sprendimo 2 konstatuojamoji dalis).
Dėl ginčijamo sprendimo adresačių Komisija nusprendė, kad, be suinteresuotųjų įmonių dukterinių bendrovių Belgijoje, Vokietijoje,
Liuksemburge ir Nyderlanduose, šių dukterinių bendrovių patronuojančiosios bendrovės turi būti pripažintos solidariai atsakingomis
už EB 81 straipsnio pažeidimus, kuriuos padarė jų atitinkamos dukterinės bendrovės, nes pažeidimo padarymo laikotarpiu jos
galėjo daryti lemiamą įtaką jų komercinei politikai ir galėjo būti preziumuojama, kad jos naudojosi šia galia (ginčijamo sprendimo
608, 615, 622, 627 ir 634–641 konstatuojamosios dalys). MEE patronuojančiosios bendrovės nebuvo pripažintos solidariai atsakingomis
už savo dukterinės bendrovės elgesį, nes nepavyko įrodyti, kad jos darė lemiamą įtaką šios elgesiui (ginčijamo sprendimo 643 konstatuojamoji
dalis).
Apskaičiuodama baudų dydį, ginčijamame sprendime Komisija taikė metodą, apibrėžtą Baudų nustatymo remiantis Reglamento Nr. 17
15 straipsnio 2 dalimi ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalimi metodo gairėse [Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio
2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairės] (OL C 9, 1998, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas
lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 171, toliau – 1998 m. gairės). Ji taip pat išnagrinėjo, ar ir kiek atitinkamos įmonės tenkina
2002 m. pranešime dėl bendradarbiavimo nustatytas sąlygas.
Komisija pripažino pažeidimus „labai sunkiais“ dėl jų pobūdžio ir aplinkybės, kad kiekvienas iš jų apėmė visą tam tikros valstybės
narės teritoriją (Belgijos, Vokietijos, Liuksemburgo arba Nyderlandų), net jei nebuvo įmanoma įvertinti jų tikros įtakos (ginčijamo
sprendimo 671 konstatuojamoji dalis).
Siekdama atsižvelgti į faktinę ekonominę suinteresuotųjų įmonių galimybę padaryti pastebimą žalą konkurencijai, Komisija kiekvienos
šalies atveju suskirstė šias įmones į kelias kategorijas pagal jų apyvartą liftų ir (arba) eskalatorių rinkoje, o prireikus
– priežiūros ir modernizavimo paslaugų rinkoje (ginčijamo sprendimo 672 ir 673 konstatuojamosios dalys).
Kalbant apie kartelį Belgijoje,
Kone
ir
Schindler
buvo priskirtos pirmajai kategorijai, kuriai, atsižvelgiant į pažeidimo sunkumą ir trukmę, buvo nustatyta 40 000 000 EUR
pradinė bauda.
Otis
buvo priskirta antrajai kategorijai, kuriai buvo nustatytas 27 000 000 EUR pradinės baudos dydis.
ThyssenKrupp
buvo priskirta trečiajai kategorijai, kuriai buvo nustatytas 16 500 000 EUR pradinės baudos dydis (ginčijamo sprendimo 674
ir 675 konstatuojamosios dalys). Pradinei
Otis
skirtinai baudai buvo pritaikytas dauginimo koeficientas 1,7, o pradinei
ThyssenKrupp
skirtinai baudai – dauginimo koeficientas 2, siekiant atsižvelgti į jų dydį ir bendrus išteklius, todėl jų pradinės baudos
atitinkamai padidėjo iki 45 900 000 EUR ir 33 000 000 EUR (ginčijamo sprendimo 690 ir 691 konstatuojamosios dalys). Kadangi
pažeidimas truko septynerius metus ir aštuonis mėnesius (nuo 1996 m. gegužės 6 d. iki 2004 m. sausio 29 d.), Komisija 75 %
padidino suinteresuotųjų įmonių pradines baudas. Taigi
Kone
buvo nustatyta 70 000 000 EUR,
Otis
– 80 325 000 EUR,
Schindler
– 70 000 000 EUR ir
ThyssenKrupp
– 57 750 000 EUR pagrindinė bauda (ginčijamo sprendimo 692 ir 696 konstatuojamosios dalys). Komisija nusprendė, kad
ThyssenKrupp
turi būti pripažinta padariusi pažeidimą pakartotinai ir dėl šios sunkinančios aplinkybės 50 % padidino jos baudą (ginčijamo
sprendimo 697, 698 ir 708–710 konstatuojamosios dalys). Suinteresuotųjų įmonių atveju nebuvo pripažinta jokių lengvinančių
aplinkybių (ginčijamo sprendimo 733, 734, 749, 750 ir 753–755 konstatuojamosios dalys). Pritaikius 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo,
Kone
buvo visiškai atleista nuo baudos. Atsižvelgus į minėto pranešimo 23 dalies b punkto pirmos pastraipos pirmoje įtraukoje
nustatytas ribas,
Otis
bauda buvo sumažinta 40 % ir dar 1 % dėl to, kad ji neginčijo faktinių aplinkybių. Atsižvelgus į minėto pranešimo 23 dalies
b punkto pirmos pastraipos antroje įtraukoje nustatytas ribas,
ThyssenKrupp
bauda buvo sumažinta 20 % ir dar 1 % dėl to, kad ji neginčijo faktinių aplinkybių.
Schindler
bauda buvo sumažinta 1 % dėl to, kad ji neginčijo faktinių aplinkybių (ginčijamo sprendimo 760–777 konstatuojamosios dalys).
Kalbant apie kartelį Vokietijoje,
Kone
,
Otis
ir
ThyssenKrupp
buvo priskirtos pirmajai kategorijai, kuriai buvo nustatyta 70 000 000 EUR pradinė bauda.
Schindler
buvo priskirta antrajai kategorijai, kuriai buvo nustatytas 17 000 000 EUR pradinės baudos dydis (ginčijamo sprendimo 676–679 konstatuojamosios
dalys). Pradinei
Otis
skirtinai baudai buvo pritaikytas dauginimo koeficientas 1,7, o pradinei
ThyssenKrupp
skirtinai baudai – dauginimo koeficientas 2, siekiant atsižvelgti į jų dydį ir bendrus išteklius, todėl jų pradinės baudos
atitinkamai padidėjo iki 119 000 000 EUR ir 140 000 000 EUR (ginčijamo sprendimo 690 ir 691 konstatuojamosios dalys). Kadangi
Kone
,
Otis
ir
ThyssenKrupp
padarytas pažeidimas truko aštuonerius metus ir keturis mėnesius (nuo 1995 m. rugpjūčio 1 d. iki 2003 m. gruodžio 5 d.),
Komisija 80 % padidino šių įmonių pradines baudas.
Schindler
padarytas pažeidimas truko penkerius metus ir keturis mėnesius (nuo 1995 m. rugpjūčio 1 d. iki 2000 m. gruodžio 6 d.), todėl
šiai įmonei Komisija pradinę baudą padidino 50 %. Taigi
Kone
pagrindinė bauda sudarė 126 000 000 EUR,
Otis
– 214 200 000 EUR,
Schindler
– 25 500 000 EUR ir
ThyssenKrupp
– 252 000 000 EUR (ginčijamo sprendimo 693 ir 696 konstatuojamosios dalys). Komisija nusprendė, kad
ThyssenKrupp
turi būti pripažinta padariusia pažeidimą pakartotinai ir dėl šios sunkinančios aplinkybės 50 % padidino jos baudą (ginčijamo
sprendimo 697–707 konstatuojamosios dalys). Suinteresuotųjų įmonių atveju nebuvo pripažinta jokių lengvinančių aplinkybių
(ginčijamo sprendimo 727–729, 735, 736, 742–744, 749, 750 ir 753–755 konstatuojamosios dalys).
Kone
bauda buvo sumažinta didžiausiu 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 23 dalies b punkto pirmos pastraipos pirmoje įtraukoje
numatytu procentu – 50 % ir dar 1 % dėl to, kad ji neginčijo faktinių aplinkybių. Atsižvelgus į minėto pranešimo 23 dalies
b punkto pirmos pastraipos antroje įtraukoje nustatytas ribas,
Otis
bauda buvo sumažinta 25 % ir dar 1 % dėl to, kad ji neginčijo faktinių aplinkybių. Atsižvelgus į šio pranešimo 23 dalies
b punkto pirmos pastraipos trečioje įtraukoje nustatytas ribas,
Schindler
bauda buvo sumažinta 15 % ir dar 1 % dėl to, kad ji neginčijo faktinių aplinkybių.
ThyssenKrupp
bauda buvo sumažinta 1 % dėl to, kad ji neginčijo faktinių aplinkybių (ginčijamo sprendimo 778–813 konstatuojamosios dalys).
Kalbant apie kartelį Liuksemburge,
Otis
ir
Schindler
buvo priskirtos pirmajai kategorijai, kuriai buvo nustatyta 10 000 000 EUR pradinė bauda.
Kone
ir
ThyssenKrupp
buvo priskirtos antrajai kategorijai, kuriai buvo nustatytas 2 500 000 EUR pradinės baudos dydis (ginčijamo sprendimo 680–683 konstatuojamosios
dalys). Pradinei
Otis
skirtinai baudai buvo pritaikytas dauginimo koeficientas 1,7, o pradinei
ThyssenKrupp
skirtinai baudai – dauginimo koeficientas 2, siekiant atsižvelgti į jų dydį ir bendrus išteklius, todėl jų pradinės baudos
atitinkamai padidėjo iki 17 000 000 EUR ir 5 000 000 EUR (ginčijamo sprendimo 690 ir 691 konstatuojamosios dalys). Kadangi
pažeidimas truko aštuonerius metus ir tris mėnesius (nuo 1995 m. gruodžio 7 d. iki 2004 m. kovo 9 d.), Komisija 80 % padidino
suinteresuotųjų įmonių pradines baudas. Taigi
Kone
pagrindinė bauda sudarė 4 500 000 EUR,
Otis
– 30 600 000 EUR,
Schindler
–18 000 000 EUR ir
ThyssenKrupp
– 9 000 000 EUR (ginčijamo sprendimo 694 ir 696 konstatuojamosios dalys). Komisija nusprendė, kad
ThyssenKrupp
turi būti pripažinta padariusia pažeidimą pakartotinai ir dėl šios sunkinančios aplinkybės 50 % padidino jos baudą (ginčijamo
sprendimo 697, 698 ir 711–714 konstatuojamosios dalys). Suinteresuotųjų įmonių atveju nebuvo pripažinta jokių lengvinančių
aplinkybių (ginčijamo sprendimo 730, 749, 750 ir 753–755 konstatuojamosios dalys). Pritaikius 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo,
Kone
buvo visiškai atleista nuo baudos. Atsižvelgus į minėto pranešimo 23 dalies b punkto pirmos pastraipos pirmoje įtraukoje
nustatytas ribas,
Otis
bauda buvo sumažinta 40 % ir dar 1 % dėl to, kad ji neginčijo faktinių aplinkybių.
Schindler
ir
ThyssenKrupp
baudos buvo sumažintos tik 1 % dėl to, kad jos neginčijo faktinių aplinkybių (ginčijamo sprendimo 814–835 konstatuojamosios
dalys).
Kalbant apie kartelį Nyderlanduose,
Kone
buvo priskirta pirmajai kategorijai, kuriai buvo nustatyta 55 000 000 EUR pradinė bauda dydis.
Otis
buvo priskirta antrajai kategorijai, kuriai buvo nustatytas 41 000 000 EUR pradinės baudos dydis.
Schindler
buvo priskirta trečiajai kategorijai, kuriai buvo nustatytas 24 500 000 EUR pradinės baudos dydis.
ThyssenKrupp
ir MEE buvo priskirtos ketvirtajai kategorijai, kuriai buvo nustatytas 8 500 000 EUR pradinės baudos dydis (ginčijamo sprendimo
684 ir 685 konstatuojamosios dalys). Pradinei
Otis
skirtinai baudai buvo pritaikytas dauginimo koeficientas 1,7, o pradinei
ThyssenKrupp
skirtinai baudai – dauginimo koeficientas 2, siekiant atsižvelgti į jų dydį ir bendrus išteklius, todėl jų pradinės baudos
atitinkamai padidėjo iki 69 700 000 EUR ir 17 000 000 EUR (ginčijamo sprendimo 690 ir 691 konstatuojamosios dalys). Kadangi
Otis
ir
ThyssenKrupp
padarytas pažeidimas truko penkerius metus ir dešimt mėnesių (nuo 1998 m. balandžio 15 d. iki 2004 m. kovo 5 d.), Komisija
55 % padidino šių įmonių pradines baudas.
Kone
ir
Schindler
padarytas pažeidimas truko ketverius metus ir devynis mėnesius (nuo 1999 m. birželio 1 d. iki 2004 m. kovo 5 d.), todėl Komisija
45 % padidino šių įmonių pradines baudas. MEE padarytas pažeidimas truko ketverius metus ir vieną mėnesį (nuo 2000 m. sausio
11 d. iki 2004 m. kovo 5 d.), todėl Komisija 40 % padidino šios įmonės pradinę baudą. Taigi
Kone
pradinė bauda sudarė 79 750 000 EUR,
Otis
– 108 035 000 EUR,
Schindler
– 35 525 000 EUR,
ThyssenKrupp
– 26 350 000 EUR ir MEE – 11 900 000 EUR (ginčijamo sprendimo 695 ir 696 konstatuojamosios dalys). Komisija nusprendė, kad
ThyssenKrupp
turi būti pripažinta padariusia pažeidimą pakartotinai ir dėl šios sunkinančios aplinkybės 50 % padidino jos baudą (ginčijamo
sprendimo 697, 698 ir 715–720 konstatuojamosios dalys). Suinteresuotųjų įmonių atveju nebuvo pripažinta jokių lengvinančių
aplinkybių (ginčijamo sprendimo 724–726, 731, 732, 737, 739–741, 745–748 ir 751–755 konstatuojamosios dalys). Pritaikius 2002
m. pranešimą dėl bendradarbiavimo,
Otis
buvo visiškai atleista nuo baudos. Atsižvelgus į minėto pranešimo 23 dalies b punkto pirmos pastraipos pirmoje įtraukoje
nustatytas ribas,
ThyssenKrupp
bauda buvo sumažinta 40 % ir dar 1 % dėl to, kad ji neginčijo faktinių aplinkybių.
Schindler
ir MEE baudos buvo sumažintos 1 % dėl to, kad jos neginčijo faktinių aplinkybių (ginčijamo sprendimo 836–855 konstatuojamosios
dalys).
Ginčijamo sprendimo rezoliucinė dalis išdėstyta taip:
„1 straipsnis
1.      Kalbant apie Belgiją, toliau nurodytos įmonės pažeidė [EB] 81 straipsnį, nurodytais laikotarpiais nacionaliniu lygmeniu dalyvaudamos
su liftais ir eskalatoriais susijusiuose susitarimuose ir suderintuose veiksmuose reguliariai sudarydamos kolektyvinius susitarimus,
siekdamos pasidalyti rinkas, pasiskirstyti viešuosius ir privačius pirkimus bei kitas pardavimo ir montavimo sutartis pagal
iš anksto nustatytas dalis ir nekonkuruoti tarpusavyje dėl priežiūros ir modernizavimo sutarčių:
–
Kone
: [KC] ir [
Kone Belgija
] – nuo 1996 m. gegužės 9 d. iki 2004 m. sausio 29 d.,
–
Otis
: [UTC], [OEC] ir [
Otis Belgija
] – nuo 1996 m. gegužės 9 d. iki 2004 m. sausio 29 d.,
–
Schindler
:
Schindler Holding
<…> ir [
Schindler Belgija
] – nuo 1996 m. gegužės 9 d. iki 2004 m. sausio 29 d. ir
–
ThyssenKrupp
: [TKAG], [TKE] ir [TKLA] nuo 1996 m. gegužės 9 d. iki 2004 m. sausio 29 d.
2.      Kalbant apie Vokietiją, toliau nurodytos įmonės pažeidė [EB] 81 straipsnį, nurodytais laikotarpiais nacionaliniu lygmeniu
dalyvaudamos su liftais ir eskalatoriais susijusiuose susitarimuose ir suderintuose veiksmuose reguliariai sudarydamos kolektyvinius
susitarimus, siekdamos pasidalyti rinkas, pasiskirstyti viešuosius ir privačius pirkimus bei kitas pardavimo ir montavimo
sutartis pagal iš anksto nustatytas dalis:
–
Kone
: [KC] ir [
Kone Vokietija
] – nuo 1995 m. rugpjūčio 1 d. iki 2003 m. gruodžio 5 d.,
–
Otis
: [UTC], [OEC] ir [
Otis Vokietija
] – nuo 1995 m. rugpjūčio 1 d. iki 2003 m. gruodžio 5 d.,
–
Schindler
:
Schindler Holding
<...> ir [
Schindler Vokietija
] – nuo 1995 m. rugpjūčio 1 d. iki 2000 m. gruodžio 6 d. ir
–
ThyssenKrupp
: [TKAG], [TKE], [TKA] ir [TKF] – nuo 1995 m. rugpjūčio 1 d. iki 2003 m. gruodžio 5 d.
3.      Kalbant apie Liuksemburgą, toliau nurodytos įmonės pažeidė [EB] 81 straipsnį, nurodytais laikotarpiais nacionaliniu lygmeniu
dalyvaudamos su liftais ir eskalatoriais susijusiuose susitarimuose ir suderintuose veiksmuose reguliariai sudarydamos kolektyvinius
susitarimus, siekdamos pasidalyti rinkas, pasiskirstyti viešuosius ir privačius pirkimus bei kitas pardavimo ir montavimo
sutartis pagal iš anksto nustatytas dalis ir nekonkuruoti tarpusavyje dėl priežiūros ir modernizavimo sutarčių:
–
Kone
: [KC] ir [
Kone Liuksemburgas
] – nuo 1995 m. gruodžio 7 d. iki 2004 m. sausio 29 d.,
–
Otis
: [UTC], [OEC], [
Otis Belgija
], [GTO] ir [GT] – nuo 1995 m. gruodžio 7 d. iki 2004 m. kovo 9 d.,
–
Schindler
:
Schindler Holding
<…> ir [
Schindler Liuksemburgas
] – nuo 1995 m. gruodžio 7 d. iki 2004 m. kovo 9 d. ir
–
ThyssenKrupp
: [TKAG], [TKE] ir [TKAL] – nuo 1995 m. gruodžio 7 d. iki 2004 m. kovo 9 d.
4.      Kalbant apie Nyderlandus, toliau nurodytos įmonės pažeidė [EB] 81 straipsnį, nurodytais laikotarpiais nacionaliniu lygmeniu
dalyvaudamos su liftais ir eskalatoriais susijusiuose susitarimuose ir suderintuose veiksmuose reguliariai sudarydamos kolektyvinius
susitarimus, siekdamos pasidalyti rinkas, pasiskirstyti viešuosius ir privačius pirkimus bei kitas pardavimo ir montavimo
sutartis pagal iš anksto nustatytas dalis ir nekonkuruoti tarpusavyje dėl priežiūros ir modernizavimo sutarčių:
–
Kone
: [KC] ir [
Kone Nyderlandai
] – nuo 1999 m. birželio 1 d. iki 2004 m. kovo 5 d.,
–
Otis
: [UTC], [OEC] ir [
Otis Nyderlandai
] – nuo 1998 m. balandžio 15 d. iki 2004 m. kovo 5 d.,
–
Schindler
:
Schindler Holding
<…> ir [
Schindler Nyderlandai
] – nuo 1999 m. birželio 1 d. iki 2004 m. kovo 5 d.,
–
ThyssenKrupp
: [TKAG] ir [TKL] – nuo 1998 m. balandžio 15 d. iki 2004 m. kovo 5 d. ir
–        [MEE] – nuo 2000 m. sausio 11 d. iki 2004 m. kovo 5 d.
2 straipsnis
1. Už 1 straipsnio 1 dalyje nurodytus pažeidimus Belgijoje skiriamos tokios baudos:
–
Kone
: solidariai [KC] ir [
Kone Belgija
] – 0 EUR,
–
Otis
: solidariai [UTC], [OEC] ir [
Otis Belgija
] – 47 713 050 EUR,
–
Schindler
: solidariai
Schindler Holding
<…> ir [
Schindler Belgija
] – 69 300 000 EUR ir
–
ThyssenKrupp
: solidariai [TKAG], [TKE] ir [TKLA] – 68 607 000 EUR.
2. Už 1 straipsnio 2 dalyje nurodytus pažeidimus Vokietijoje skiriamos tokios baudos:
–
Kone
: solidariai [KC] ir [
Kone Vokietija
] – 62 370 000 EUR,
–
Otis
: solidariai [UTC], [OEC] ir [
Otis Vokietija
] – 159 043 500 EUR,
–        Schindler: solidariai Schindler Holding <…> ir [Schindler Vokietija] – 21 458 250 EUR ir
–
ThyssenKrupp
: solidariai [TKAG], [TKE], [TKA] ir [TKF] –374 220 000 EUR.
3. Už 1 straipsnio 3 dalyje nurodytus pažeidimus Liuksemburge skiriamos tokios baudos:
–
Kone
: solidariai [KC] ir [
Kone Liuksemburgas
] – 0 EUR,
–
Otis
: solidariai [UTC], [OEC], [
Otis Belgija
], [GTO] ir [GT] –18 176 400 EUR,
–        Schindler: solidariai Schindler Holding <…> ir [Schindler Liuksemburgas] – 17 820 000 EUR ir
–
ThyssenKrupp
: solidariai [TKAG], [TKE] ir [TKAL] – 13 365 000 EUR.
4. Už 1 straipsnio 4 dalyje nurodytus pažeidimus Nyderlanduose skiriamos tokios baudos:
–
Kone
: solidariai [KC] ir [
Kone Nyderlandai
] – sumoka 79 750 000 EUR,
–
Otis
: solidariai [UTC], [OEC] ir [
Otis Nyderlandai
] – 0 EUR,
–        Schindler: solidariai Schindler Holding <…> ir [Schindler Nyderlandai] – 35 169 750 EUR,
–
ThyssenKrupp
: solidariai [TKAG] ir [TKL] – 23 477 850 EUR ir
–        [MEE] – 1 841 400 EUR.
<...>“

Procesas ir šalių reikalavimai
Pareiškimais, kuriuos Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2007 m. gegužės 7 d. (bylose T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07
ir T‑150/07) ir 2007 m. gegužės 8 d. (byloje T‑154/07) ieškovės pateikė šiuos ieškinius.
Susipažinęs su teisėjo pranešėjo pranešimu, Bendrasis Teismas (aštuntoji kolegija) nusprendė šiose bylose pradėti žodinę proceso
dalį ir, taikydamas proceso organizavimo priemones, numatytas Procedūros reglamento 64 straipsnyje, pateikė šalims rašytinius
klausimus ir jų paprašė pateikti tam tikrus dokumentus. Šalys tai padarė per nustatytą terminą.
Per 2009 m. rugsėjo 3, 7 ir 10 d. posėdžius buvo išklausytos bylų T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ir T‑154/07
šalių žodinės pastabos ir jų atsakymai į Bendrojo Teismo klausimus. Po to bylose T‑144/07 ir T‑148/07 buvo užbaigta žodinė
proceso dalis.
Vykdydamos Bendrojo Teismo per posėdžius pateiktus prašymus ieškovės bylose T‑147/07, T‑149/07, T‑150/07 ir T‑154/07 pateikė
tam tikrus dokumentus.
2009 m. rugsėjo 14 ir 15 d. raštais ieškovės bylose T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ir T‑154/07 kanceliarijai
pateikė „klaidų ištaisymą“ dėl jų ieškinio pagrindo, susijusio su klaidingu pakartotinio pažeidimo konstatavimu.
2009 m. spalio 20 d. nutartimis bylose T‑144/07 ir T‑148/07 buvo atnaujinta žodinė proceso dalis.
Ieškovių „klaidų ištaisymai“ buvo pridėti prie šio sprendimo 37 punkte paminėtų bylų medžiagos. Komisija dėl šių klaidų ištaisymų
pateikė pastabas ir teigė, kad jie nepriimtini. Ieškovės šiuo klausimu pateikė savo pastabas ir po to šiose bylose buvo užbaigta
žodinė proceso dalis.
Per teismo posėdį išklausęs šalių, Bendrasis Teismas, remdamasis Procedūros reglamento 50 straipsniu, nusprendė sujungti šias
bylas tam, kad būtų priimtas sprendimas.
Ieškovės bylose T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ir T‑154/07 Bendrojo Teismo prašo:
–        panaikinti ginčijamą sprendimą, kiek jis su jomis susijęs,
–        nepatenkinus šio prašymo, sumažinti joms skirtas baudas,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Visose bylose Komisija Bendrojo Teismo prašo:
–        atmesti ieškinius,
–        priteisti iš ieškovių bylinėjimosi išlaidas.

Dėl esmės
1.
Pirminės pastabos
Ieškovių bylose T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ir T‑154/07 ieškiniai turi du dalykus, t. y. visų pirma –
prašymai panaikinti ginčijamą sprendimą, o, nepatenkinus šio prašymo, prašymai panaikinti arba sumažinti ieškovėms skirtas
baudas.
Grįsdamos savo ieškinius ieškovės nurodė dešimt ieškinio pagrindų. Dviem pirmaisiais pagrindais, atitinkamai susijusiais su
Komisijos kompetencijos neturėjimu ir neteisėtu solidarios atsakomybės už pažeidimą konstatavimu, grindžiami prašymai panaikinti
ginčijamą sprendimą.
Kiti aštuoni pagrindai, kuriais remiasi ieškovės, yra susiję su baudų dydžio nustatymu, todėl jais grindžiami prašymai panaikinti
arba sumažinti baudas. Pirmasis pagrindas, kuriuo remiasi ieškovės bylose T‑144/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ir T‑154/07,
susijęs su principo
non bis in idem
pažeidimu. Antrasis pagrindas, kuriuo remiasi ieškovės bylose T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ir T‑154/07, susijęs
su 1998 m. gairių, proporcingumo ir vienodo požiūrio principų bei teisės į gynybą pažeidimu nustatant pradinių baudų dydį
pagal pažeidimų sunkumą. Trečiasis pagrindas, kuriuo remiasi visos ieškovės, susijęs su 1998 m. gairių, proporcingumo principo,
EB 253 straipsnio ir vienodo požiūrio principo pažeidimu taikant grupės dauginimo koeficientą tam, kad būtų atsižvelgta į
atgrasymo tikslą nustatant pradinių baudų dydį. Ketvirtasis pagrindas, kuriuo remiasi visos ieškovės, susijęs su 1998 m. gairių,
proporcingumo principo ir teisės į gynybą pažeidimu padidinant pradines baudas 50 % dėl pakartotinio pažeidimo. Penktasis
pagrindas, kuriuo remiasi visos ieškovės, susijęs su 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo bei teisėtų lūkesčių apsaugos
ir vienodo požiūrio principų pažeidimu vertinant jų bendradarbiavimą. Šeštasis pagrindas, kuriuo remiasi visos ieškovės, susijęs
su teisėtų lūkesčių apsaugos, vienodo požiūrio, proporcingumo ir gero administravimo principų pažeidimu nustatant baudų sumažinimo
dėl bendradarbiavimo ne pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo dydį. Septintasis pagrindas, kuriuo remiasi visos ieškovės,
susijęs su Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies pažeidimu. Galiausiai aštuntasis pagrindas, kuriuo remiasi ieškovės
bylose T‑144/07, T‑149/07, T‑150/07 ir T‑154/07, susijęs su proporcingumo principo pažeidimu apskaičiuojant galutinį baudų
dydį.
2.
Dėl prašymų panaikinti ginčijamą sprendimą

Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su Komisijos kompetencijos neturėjimu
Bus išnagrinėtos dvi šio pagrindo dalys. Pirmoji dalis yra susijusi su EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimu, nes nagrinėjami
karteliai esą nedarė poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai. Alternatyviai pateikta antroji dalis yra susijusi su Reglamento
Nr. 1/2003, Komisijos pranešimo dėl konkurencijos institucijų tinklui priklausančių institucijų bendradarbiavimo (OL C 101,
2004, p. 43; toliau – Pranešimas dėl konkurencijos institucijų bendradarbiavimo) bei vienodo požiūrio ir teisėtų lūkesčių
apsaugos principų pažeidimu, nes Komisija esą turėjo leisti atitinkamoms nacionalinėms institucijoms vykdyti persekiojimą
dėl pažeidimų.
Dėl pirmosios dalies, susijusios su EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimu, nes nagrinėjami karteliai esą nedarė poveikio valstybių
narių tarpusavio prekybai
Ginčijamo sprendimo 602 konstatuojamojoje dalyje Komisija teigia, jog „tai, kad keturi pagrindiniai liftų ir eskalatorių gamintojai
(Nyderlandų atveju – taip pat [MEE]) visose susijusiose valstybėse narėse taikė ir įgyvendino projektų paskirstymo sistemą,
atsižvelgiant į jų atsisakymo politiką, galėjo lemti prekybos srautų nukreipimą nuo krypties, kuri vyrautų jos nesant“. Šiuo
atžvilgiu ji remiasi toliau nurodytais argumentais.
Pirma, Komisija konstatuoja, kad „tam tikri tarptautiniai sandoriai dėl liftų ir eskalatorių pardavimo ir įrengimo vykdomi,
taip pat priežiūros ir modernizavimo paslaugos teikiamos Sąjungoje“ (ginčijamo sprendimo 86 konstatuojamoji dalis; taip pat
žr. ginčijamo sprendimo 596 konstatuojamąją dalį).
Anot Komisijos, jos bylos medžiagoje „yra keli tarptautinės prekybos pavyzdžiai, iš esmės susiję su mažomis ir vidutinėmis
įmonėmis, bet taip pat ir su mažiausiai viena didelė įmone [MEE], kuri tiekimą vykdo ir į Belgijos rinką tarpininkaujant jos
dukterinei bendrovei Nyderlanduose“ (ginčijamo sprendimo 87 konstatuojamoji dalis). Be to, Komisija konstatuoja, kad „keturi
pagrindiniai gamintojai taip pat retkarčiais dalyvauja tarptautiniuose konkursuose Sąjungoje“ ir nurodo keletą pavyzdžių šiam
teiginiui pagrįsti (ginčijamo sprendimo 88 konstatuojamoji dalis, taip pat žr. ginčijamo sprendimo 78 konstatuojamąją dalį).
Anot Komisijos, „klientai vis labiau yra linkę apsirūpinti tiekimu už nacionalinių sienų ribų“ (ginčijamo sprendimo 596 konstatuojamoji
dalis).
Be to, Komisijos manymu, „didelės (daugianacionalinės) įmonės ir įmonių grupės, esančios keliose valstybėse narėse, pavyzdžiui,
tarptautiniai viešbučių tinklai, yra linkusios sudaryti sutartis, apimančias kelias valstybes nares“ (ginčijamo sprendimo
89 konstatuojamoji dalis).
Antra, Komisija kalba apie Europos keturių didžiausių liftų ir eskalatorių gamintojų atsisakymo politiką. Anot Komisijos,
„tarptautinių sandorių skaičius būtų didesnis, jeigu [šie] <...> gamintojai <...> nesilaikytų politikos atsisakyti beveik
visų tarptautinių prašymų dėl kainos ir nukreipti klientus į atitinkamą nacionalinę dukterinę bendrovę (ginčijamo sprendimo
90 konstatuojamoji dalis; taip pat žr. ginčijamo sprendimo 596 konstatuojamąją dalį).
Trečia, atlikdama teisinį vertinimą Komisija pabrėžia: „tai, kad horizontalus kartelis apima tik vieną valstybę narę, nereiškia,
jog neteisėti susitarimai negali daryti poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai“ (ginčijamo sprendimo 595 konstatuojamoji
dalis). Be to, ji primena, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką „galimas susitarimo poveikis valstybių narių tarpusavio
prekybai turi būti vertinamas atsižvelgiant, be kita ko, į šalių pozicijas ir reikšmę atitinkamų produktų rinkoje [1998 m.
balandžio 28 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Javico
, C‑306/96, Rink. p. I‑1983, 17 punktas]“ (ginčijamo sprendimo 600 konstatuojamoji dalis). Ji taip pat teigia, kad „[atsižvelgiant]
į keturių pagrindinių liftų ir eskalatorių gamintojų apyvartos liftų ir eskalatorių pardavimo, įrengimo, priežiūros ir modernizavimo
srityje dalies dydį ir tai, kad jie šalia atsisakymo politikos parengė ir įgyvendino projektų paskirstymo sistemą, apimančią
visą atitinkamai Belgijos, Liuksemburgo, Vokietijos ir Nyderlandų teritoriją, darytina prielaida, jog užsienio įmonėms susijusiose
valstybėse buvo sudaromos kliūtys pardavinėti savo produktus ir paslaugas, nes šiose šalyse jos susidūrė su gamintojų, kuriems
bendrai priklausė didžioji pasiūlos rinkoje dalis, grupe“ (ginčijamo sprendimo 600 konstatuojamoji dalis).
Ieškovės bylose T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ir T‑154/07 iš esmės tvirtina, kad pažeidimai neturėjo didelio
poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai, todėl tai nėra EB 81 straipsnio pažeidimas.
Kaip matyti iš EB 81 ir 82 straipsnių formuluočių, tam, kad Sąjungos konkurencijos taisyklės būtų taikomos karteliui arba
piktnaudžiaujamiems veiksmams, reikia, kad jie galėtų daryti poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai (2006 m. liepos 13 d.
Teisingumo Teismo sprendimo
Manfredi ir kt
., C‑295/04–C‑298/04, Rink. p. I‑6619, 40 punktas).
Šios su poveikiu valstybių narių tarpusavio prekybai susijusios sąlygos aiškinimo ir taikymo atskaitos taškas turi būti šios
sąlygos tikslas, t. y. reglamentuojant konkurenciją Sąjungos teisės sritį apibrėžti valstybių narių teisės srities atžvilgiu.
Taip į Sąjungos teisės taikymo sritį patenka visi karteliai ir veiksmai, kurie gali paveikti laisvą prekybą tarp valstybių
narių, trukdant vieningos rinkos tarp valstybių narių tikslų įgyvendinimui, ypač padalijant nacionalines rinkas arba pakeičiant
konkurencijos sąlygas bendrojoje rinkoje (Teisingumo Teismo sprendimai: 54 punkte minėto Sprendimo
Manfredi ir kt.
41 punktas; 2006 m. lapkričio 23 d. Sprendimo
Asnef-Equifax ir Administración del Estado
, C‑238/05, Rink. p. I‑11125, 33 punktas ir 2007 m. sausio 25 d. Sprendimo
Dalmine prieš Komisiją
, C‑407/04 P, Rink. p. I‑829, 89 punktas).
Kad būtų daromas poveikis valstybių narių tarpusavio prekybai, susitarimai, sprendimai ar veiksmai, atsižvelgiant į faktinių
ir teisinių aplinkybių visumą, turi leisti pakankamai tiksliai numatyti, kad jie gali tiesiogiai ar netiesiogiai, realiai
ar potencialiai daryti poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai ir kliudyti kurti vieningą valstybių narių rinką. Be to,
šis poveikis neturi būti nedidelis (52 punkte minėto Sprendimo
Javico
16 punktas; 1999 m. sausio 21 d. Sprendimo
Bagnasco ir kt
., C‑215/96 ir C‑216/96, Rink. p. I‑135, 47 punktas; 54 punkte minėto Sprendimo
Manfredi ir kt.
42 punktas; 55 punkte minėto Sprendimo
Asnef-Equifax ir Administración del Estado
34 punktas ir 55 punkte minėto Sprendimo
Dalmine prieš Komisiją
90 punktas).
Taigi poveikis Bendrijos vidaus prekybai paprastai daromas, kai tenkinama keletas veiksnių, kurie, nagrinėjant atskirai, nebūtinai
turi lemiamos reikšmės (56 punkte minėto Sprendimo
Bagnasco ir kt.
47 punktas; 54 punkte minėto Sprendimo
Manfredi ir kt.
43 punktas ir 55 punkte minėto Sprendimo
Asnef-Equifax ir Administración del Estado
35 punktas).
Anot ieškovių, ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje nurodyti pažeidimai neturi poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai,
nes liftų ir eskalatorių sektoriuje veikla organizuojama nacionaliniame arba netgi vietiniame lygmenyje, atsižvelgiant visų
pirma į tai, kad liftų ir eskalatorių įrengimo ir priežiūros darbus turi atlikti patyrę profesionalai ir dėl ekonominio efektyvumo
jie gali būti atlikti tik vietiniame lygmenyje, būtinybę užtikrinti trumpus paslaugų teikimo terminus ir egzistuojančius nacionalinės
teisės aktus. Tarptautiniai sandoriai sudaromi išimtiniais atvejais. Pati Komisija mano, kad karteliai buvo nacionaliniai.
Konstatuotina, kad ieškovės neginčija to, jog ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje konstatuoti keturi karteliai apėmė visą Belgijos,
Vokietijos, Liuksemburgo ir Nyderlandų teritoriją (ginčijamo sprendimo 595 ir 600 konstatuojamosios dalys).
Iš nusistovėjusios teismų praktikos matyti, kad visą vienos valstybės teritoriją apimantis kartelis vien dėl savo pobūdžio
sustiprina nacionalinės rinkos atskyrimą, sudarydamas kliūčių Sutartimi siekiamai ekonominei skvarbai (Teisingumo Teismo sprendimai:
1972 m. spalio 17 d. Sprendimo
Vereeniging van Cementhandelaren prieš Komisiją
, 8/72, Rink. p. 977, 29 punktas; 2002 m. vasario 19 d. Sprendimo
Wouters ir kt
., C‑309/99, Rink. p. I‑1577, 95 punktas; 54 punkte minėto Sprendimo
Manfredi ir kt.
45 punktas ir 55 punkte minėto Sprendimo
Asnef-Equifax ir Administración del Estado
37 punktas; Pirmosios instancijos teismo sprendimai: 1997 m. spalio 22 d. Sprendimo
SCK ir FNK prieš Komisiją
, T‑213/95 ir T‑18/96, Rink. p. II‑1739, 179 punktas ir 2006 m. gruodžio 14 d. Sprendimo
Raiffeisen Zentralbank Österreich ir kt. prieš Komisiją
, T‑259/02–T‑264/02 ir T‑271/02, Rink. p. II‑5169, 180 punktas).
Remiantis šia teismų praktika, egzistuoja bent jau rimta prielaida, kad konkurenciją ribojantys veiksmai, taikomi visoje vienos
valstybės narės teritorijoje, gali prisidėti prie rinkų atskyrimo ir paveikti Bendrijos vidaus prekybą. Ši prielaida išnyksta
tik tada, kai nagrinėjant susitarimo požymius ir bendrą ekonominį jo priėmimo kontekstą prieinama prie priešingos išvados
(60 punkte minėto Sprendimo
Raiffeisen Zentralbank Österreich ir kt. prieš Komisiją
181 punktas).
Visų pirma, priešingai nei teigia ieškovės bylose T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ir T‑154/07, Komisija rėmėsi
ne tik šia teismų praktika, kai ginčijamame sprendime padarė išvadą, kad karteliai gali daryti poveikį valstybių narių tarpusavio
prekybai, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnio 1 dalį. Iš šio sprendimo 47–52 punktų matyti, kad Komisija ginčijamame
sprendime taip pat rėmėsi tuo, kad buvo sudaryta tam tikrų tarptautinių sandorių dėl liftų ir eskalatorių pardavimo ir įrengimo,
taip pat tuo, kad priežiūros ir modernizavimo paslaugas teikė, be kita ko, ginčijamame sprendime paminėti keturi pagrindiniai
gamintojai (ginčijamo sprendimo 87, 88 ir 596 konstatuojamosios dalys).
Toliau konstatuotina, kad ieškovių argumentai dėl nagrinėjamos rinkos specifikos, kuriais, jų manymu, įrodomas nacionalinis
ar netgi vietinis šios rinkos pobūdis, negali paneigti ginčijamame sprendime paminėtų dokumentinių įrodymų (ginčijamo sprendimo
88 ir 90 konstatuojamosios dalys), patvirtinančių valstybių narių tarpusavio prekybos rinkoje, apie kurią kalbama ginčijamame
sprendime, egzistavimą, įrodomosios galios. Tas pats pasakytina apie argumentus, susijusius su tarptautinių sandorių išimtiniu
pobūdžiu, kuriais ginčijama tik tai, kad valstybių narių tarpusavio prekybai buvo padarytas didelis poveikis, o ne pats tokios
prekybos egzistavimas.
Galiausiai, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo,
Kone
,
Otis
,
Schindler
ir
ThyssenKrupp
atsisakymo politika „savaime reiškia, kad klientai turi tam tikrą suinteresuotumą kreiptis į tiekėjus, esančius už nacionalinių
sienų“ (ginčijamo sprendimo 596 konstatuojamoji dalis). Be to, Komisija paminėjo, be kita ko, užsienio įmonių dalyvavimą nacionaliniuose
konkursuose (ginčijamo sprendimo 78 konstatuojamoji dalis) ir tarptautinių konkursų egzistavimą (ginčijamo sprendimo 89 konstatuojamoji
dalis). Kaip ginčijamo sprendimo 90 konstatuojamojoje dalyje pažymi Komisija, galima daryti išvadą, kad tarptautinių sandorių
skaičius būtų didesnis, jei keturi minėti didieji gamintojai nesilaikytų politikos atsisakyti beveik visų tarptautinių prašymų
ir nukreipti klientus į atitinkamą nacionalinę dukterinę bendrovę.
Ieškovių argumentas, kad atsisakymo politiką lėmė atitinkamos veiklos pobūdis, turi būti atmestas. Jam prieštarauja pats faktas,
kad nagrinėjamoje rinkoje buvo sudaryta tam tikrų tarptautinių sandorių.
Todėl konstatuotina, kad Komisija, remdamasi pirmesniuose punktuose nurodytais faktiniais konstatavimais ir nusistovėjusia
teismų praktika (žr. šio sprendimo 60 punktą), galėjo padaryti teisėtą išvadą, kad ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje nurodyti
karteliai gali padaryti poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai.
Kalbant apie tai, ar šis poveikis gali būti pripažintas dideliu, reikia priminti, kad galimas susitarimo ar suderintų veiksmų
poveikis valstybių narių tarpusavio prekybai turi būti vertinamas atsižvelgiant, be kita ko, į šalių pozicijas ir reikšmę
atitinkamų produktų rinkoje (1980 m. liepos 10 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Lancôme ir Cosparfrance Nederland
, 99/79, Rink. p. 2511, 24 punktas ir 52 punkte minėto Sprendimo
Javico
17 punktas; 1994 m. liepos 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Parker Pen prieš Komisiją
, T‑77/92, Rink. p. II‑549, 40 punktas).
Ginčijamame sprendime nurodytiems gamintojams „bendrai priklausė didžioji pasiūlos rinkoje dalis“ (ginčijamo sprendimo 600 konstatuojamoji
dalis), t. y. maždaug 81 % liftų ir eskalatorių pardavimų Europoje (2004 m. duomenys pagal apimtis) (ginčijamo sprendimo 83 konstatuojamoji
dalis). Taigi šie gamintojai buvo pakankamai dideli ir ekonomiškai stiprūs, kad jų veiksmai, apie kuriuos kalbama ginčijamame
sprendime, galėtų daryti didelį poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai (šiuo klausimu žr. 1978 m. vasario 1 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Miller International Schallplatter prieš Komisiją
, 19/77, Rink. p. 131, 10 punktą ir 60 punkte minėto Sprendimo
SCK ir FNK prieš Komisiją
181 punktą).
Be to, priešingai nei teigia ieškovės, Komisija neprivalėjo įrodyti, kad ginčijami susitarimai iš tikrųjų padarė didelį poveikį
valstybių narių tarpusavio prekybai, ar to, kad nutraukus pažeidimus prekybos apimtys tarp valstybių padidėjo. Pagal EB 81 straipsnio
1 dalį reikalaujama tik to, kad susitarimai ar suderinti veiksmai, kuriais ribojama konkurencija, galėtų padaryti poveikį
valstybių narių tarpusavio prekybai (55 punkte minėto Sprendimo
Asnef-Equifax ir Administración del Estado
43 punktas ir 2006 m. gruodžio 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
FNCBV ir kt. prieš Komisiją
, T‑217/03 ir T‑245/03, Rink. p. II‑4987, 68 punktas).
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, jog Komisija galėjo padaryti teisėtą išvadą, kad ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje nurodyti
karteliai padarė didelį poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnio 1 dalį.
Vadinasi, pirmoji dalis turi būti atmesta.
Dėl antrosios dalies, susijusios su Reglamento Nr. 1/2003, Pranešimo dėl konkurencijos institucijų bendradarbiavimo bei vienodo
požiūrio ir teisėtų lūkesčių apsaugos principų pažeidimu, nes Komisija esą turėjo leisti atitinkamoms nacionalinėms institucijoms
vykdyti persekiojimą dėl pažeidimų
Ginčijamo sprendimo 543 konstatuojamoje dalyje savo kompetenciją EB 81 straipsnį taikyti tame sprendime nurodytiems karteliams
Komisija pateisina taip:
„<...> Reglamente Nr. 1/2003 išliko paralelios Bendrijos kompetencijos taikyti [EB] 81 straipsnio 1 dalį sistema. Visų pirma
juo nebuvo pakeista Komisijos kompetencija tirti visą tariamą informaciją ir priimti sprendimus pagal [EB] 81 straipsnį, įskaitant
pažeidimų, kurių pagrindinis poveikis apsiriboja viena valstybe nare, atvejus. Pranešime [dėl konkurencijos institucijų bendradarbiavimo]
apibrėžiamos Komisijos ir valstybių narių konkurencijos institucijų užduočių pasidalijimo gairės. Nei Reglamentas Nr. 1/2003,
nei Pranešimas [dėl konkurencijos institucijų bendradarbiavimo] nesukuria įmonei teisių ar lūkesčių dėl to, kokia konkreti
konkurencijos institucija turi nagrinėti jos bylą, o Komisijai niekas nekliudo imtis veiksmų dėl tariamo [EB] 81 straipsnio
pažeidimo, įskaitant bylas, kurios apsiriboja vienos valstybės narės teritorija <...>“.
Ieškovės bylose T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ir T‑154/07 iš esmės teigia, kad net jeigu EB 81 straipsnis
būtų taikomas, Komisija neturėjo kompetencijos pradėti procedūrą ir skirti baudas. Pradėjusi procedūrą Komisija pažeidė Pranešimą
dėl konkurencijos institucijų bendradarbiavimo ir teisėtų lūkesčių apsaugos principą. Remiantis Reglamento Nr. 1/2003 5 ir
35 straipsniais bei Pranešimo dėl konkurencijos institucijų bendradarbiavimo 8 ir 14 punktais, atitinkamos nacionalinės konkurencijos
institucijos būtų turėjusios geriausias galimybes vykdyti persekiojimą dėl pažeidimų. Ieškovės bylose T‑147/07, T‑148/07,
T‑149/07 ir T‑150/07 taip pat tvirtina, kad Pranešimas dėl konkurencijos institucijų bendradarbiavimo buvo privalomas konkurencijos
institucijoms, o tai išplaukia iš lygybės administruojant, vienodo požiūrio ir teisėtų lūkesčių apsaugos principų. Galiausiai
ieškovės bylose T‑147/07 ir T‑149/07 pabrėžia, kad nacionalinės konkurencijos institucijos būtų galėjusios veiksmingiau vykdyti
persekiojimą dėl pažeidimų, atsižvelgiant į bylą tiriančių Komisijos pareigūnų „nepakankamas lingvistines žinias“.
Anot šių ieškovių, tai, kad Komisija Austrijos konkurencijos institucijai leido Austrijos liftų ir eskalatorių rinkoje vykdyti
paralelų persekiojimą dėl EB 81 straipsnio pažeidimo, rodo, jog Pranešime dėl konkurencijos institucijų bendradarbiavimo numatyti
kompetencijos priskyrimo principai buvo taikomi šališkai. Ieškovės bylose T‑144/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ir T‑154/07
šiuo klausimu teigia, kad jos buvo traktuojamos ne taip palankiai, kaip būtų tuo atveju, jeigu bylą būtų nagrinėjusios pagal
Pranešimą dėl konkurencijos institucijų bendradarbiavimo kompetenciją turinčios institucijos, nes Belgijos, Liuksemburgo ir
Nyderlandų konkurencijos institucijos būtų priėmusios sprendimus atleisti jas nuo baudų.
Visų pirma reikia priminti, kad, kiek tai susiję su kompetencijos pasiskirstymu tarp Komisijos ir nacionalinių konkurencijos
institucijų, Reglamentu Nr. 1/2003 panaikinama ankstesnė centralizuota sistema ir, atsižvelgiant į subsidiarumo principą,
sukuriamas platesnis nacionalinių konkurencijos institucijų dalyvavimas. Būtent todėl, remiantis Reglamento Nr. 1/2003 35 straipsniu,
valstybės narės privalo paskirti konkurencijos instituciją ar institucijas, turinčias kompetenciją taikyti EB 81 ir 82 straipsnius,
o Reglamento Nr. 1/2003 5 straipsniu šios institucijos įgaliojamos įgyvendinti Sąjungos konkurencijos teisę (šiuo klausimu
žr. 2007 m. kovo 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
France Télécom prieš Komisiją
, T‑339/04, Rink. p. II‑521, 79 punktą).
Tačiau remiantis Reglamentu Nr. 1/2003 numatytu Komisijos ir nacionalinių konkurencijos institucijų bendradarbiavimu negalima
daryti išvados, kad nagrinėjamu atveju atitinkamoms nacionalinėms konkurencijos institucijoms Komisija turėjo leisti vykdyti
persekiojimą dėl įvairių pažeidimų. Atvirkščiai, iš Reglamento Nr. 1/2003 nuostatų matyti, kad Komisija atlieka svarbiausią
vaidmenį nustatant ir konstatuojant Sąjungos konkurencijos taisyklių pažeidimus, kuriam neturi įtakos paraleli kompetencija,
kurią pagal šį reglamentą turi nacionalinės konkurencijos institucijos. Remiantis Reglamento Nr. 1/2003 11 straipsnio 6 dalimi,
net jeigu nacionalinė institucija jau nagrinėja bylą, Komisija, prieš tai pasitarusi su šia institucija, turi teisę pradėti
procedūrą siekdama priimti sprendimą. Be to, remiantis minėta nuostata, Komisijai pradėjus procedūrą, nacionalinės konkurencijos
institucijos toje byloje netenka kompetencijos taikyti Sąjungos konkurencijos taisykles.
Kalbant apie Pranešimą dėl konkurencijos institucijų bendradarbiavimo, kuris, ieškovių manymu, nagrinėjamu atveju buvo pažeistas,
reikia pažymėti, kad, remiantis jo 31 punktu, šis pranešimas susijusioms įmonėms nesuteikia individualios teisės į tai, kad
bylą nagrinėtų konkreti institucija. Taigi ieškovės neturi pagrindo teigti, kad pagal šį pranešimą jos turėjo teisę į tai,
kad nacionalinės konkurencijos institucijos vykdytų persekiojimą dėl ginčijamame sprendime konstatuotų pažeidimų, ar kad jos
turėjo tokių teisėtų lūkesčių (šiuo klausimu žr. 75 punkte minėto Sprendimo
France Télécom prieš Komisiją
83 punktą).
Taigi ginčijamo sprendimo 543 konstatuojamoje dalyje Komisija padarė teisėtą išvadą, kad „nei Reglamentas Nr. 1/2003, nei
Pranešimas [dėl konkurencijos institucijų bendradarbiavimo] nesukuria įmonei teisių ar lūkesčių dėl to, kokia konkreti konkurencijos
institucija turi nagrinėti jos bylą“.
Be to, net jeigu Pranešimas dėl konkurencijos institucijų bendradarbiavimo galėtų sukurti teisių ar sukelti teisėtų įmonių
lūkesčių dėl to, kad bylą turi nagrinėti konkreti institucija, negalima sutikti su ieškovių argumentais, pagrįstais šio pranešimo
8 ir 14 punktais.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad, pirma, Pranešimo dėl konkurencijos institucijų bendradarbiavimo 8 punktas, kuriame įtvirtintos
sąlygos, kurioms esant „tam tikra institucija gali būti laikoma tinkama [bylai] nagrinėti“, nėra privalomas. Veiksmažodžio
„gali“ vartojimas rodo, kad tai yra tiesiog galimybė pasidalyti užduotis, kurios negalima laikyti Komisijos pareiga nenagrinėti
bylos, kai tenkinamos 8 punkto sąlygos (75 punkte minėto Sprendimo
France Télécom prieš Komisiją
84 punktas).
Antra, tiek, kiek Pranešimo dėl konkurencijos institucijų bendradarbiavimo 14 punktu gali būti sukurtos teisės ar suketi teisėti
lūkesčiai, nes jame teigiama, kad Komisija „turi“ ypač geras galimybes, kai tenkinamos tam tikros jame numatytos sąlygos,
juo patvirtinama Komisijos kompetencija nagrinėti šią bylą. Remiantis Pranešimo dėl konkurencijos institucijų bendradarbiavimo
14 punktu, turi būti laikoma, kad Komisija turi ypač geras galimybes, „jeigu vienas ar keli susitarimai arba veiksmai <...>
turi poveikio konkurencijai daugiau nei trijose valstybėse narėse“, o taip yra ginčijamame sprendime konstatuotų pažeidimų
atveju.
Trečia, kalbant apie Pranešimo dėl konkurencijos institucijų bendradarbiavimo 15 punktą, kuris nesant vieno pažeidimo, ieškovių
manymu, yra vienintelis Komisijos kompetencijos pagrindas ir kuriame numatytos sąlygos nagrinėjamu atveju nėra tenkinamos,
pakanka pažymėti, kaip tai daro Komisija, kad ši nuostata neturi reikšmės šiai bylai, nes joje kalbama apie hipotetinį atvejį,
kai Komisija turi ypač geras galimybes nagrinėti bylą.
Kadangi Pranešimas dėl konkurencijos institucijų bendradarbiavimo nagrinėjamu atveju nebuvo pažeistas, nėra reikalo priimti
sprendimo dėl tariamo lygybės administruojant ir vienodo požiūrio principų, kurie yra minėto pranešimo privalomo pobūdžio
pagrindas, pažeidimo.
Antra, tai, kad Austrijos konkurencijos institucija priėmė sprendimą dėl paralelaus nacionalinio pažeidimo, taip pat negali
įrodyti, jog persekiojimą dėl pažeidimų Belgijoje, Vokietijoje, Liuksemburge ir Nyderlanduose Komisija turėjo palikti atitinkamoms
nacionalinėms konkurencijos institucijoms. Kaip matyti iš šio sprendimo 75–78 punktuose pateiktos analizės, jokia Sąjungos
teisės nuostata Komisijai tokia pareiga nenustatyta. Be to, iš Komisijos paaiškinimų matyti, kad jos požiūris bet kuriuo atveju
nebuvo šališkas. Neginčijama, kad su keturiais karteliais, apie kuriuos kalbama ginčijamame sprendime, susiję tyrimai buvo
pradėti likus 32 mėnesiams iki tada, kai buvo pradėtas tyrimas dėl kartelio Austrijoje, ir kad tuo metu, kai pagal 2002 m.
pranešimą dėl bendradarbiavimo buvo pateiktas pirmasis prašymas dėl kartelio Austrijoje, tyrimai dėl ginčijamame sprendime
paminėtų kartelių jau buvo užbaigti ir jau buvo parengtas sprendimo projektas. Taigi Komisijos tyrimo apribojimas keturiais
karteliais, apie kuriuos kalbama ginčijamame sprendime, buvo grindžiamas pavojumi, kad šių bylų nagrinėjimas gali užsitęsti.
Trečia, ieškovės bylose T‑144/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ir T‑154/07 negali tariamais sprendimais atleisti nuo baudų,
kuriuos jų atžvilgiu būtų priėmusios Belgijos, Liuksemburgo ir Nyderlandų konkurencijos institucijos, grįsti savo argumentų,
kad Komisija turėjo šioms nacionalinėms institucijoms leisti vykdyti persekiojimą dėl pažeidimų. Šie nacionaliniai sprendimai
yra laikini (žr. šio sprendimo 167–174 punktus) ir gali būti priimti tik nacionalinėje procedūroje. Remiantis Reglamento Nr. 1/2003
11 straipsnio 6 dalimi, Komisija turi teisę bet kuriuo metu pradėti procedūrą ir taip valstybių narių konkurencijos institucijos
netenka savo kompetencijos.
Ketvirta, ieškovių bylose T‑147/07 ir T‑149/07 argumentas, susijęs su bylą tiriančių Komisijos pareigūnų tariamai „nepakankamomis
lingvistinėmis žiniomis“, turi būti atmestas, nes Komisija yra daugiakalbė institucija ir reikia laikyti, kad ji turi galimybę
dirbti visomis oficialiomis Bendrijos kalbomis (šiuo klausimu žr. 2000 m. kovo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją
, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95,
T‑88/95, T‑103/95 ir T‑104/95, Rink. p. II‑491, 640 punktą). Ieškovės taip pat negali teigti, jog tai, kad pranešimas apie
kaltinimus ir ginčijamas sprendimas buvo paskelbti anglų kalba, nors per administracinę procedūrą ieškovės vartojo vokiečių
arba olandų kalbas, pažeidė jų teisę į gynybą, nes jos pripažįsta sutikusios su dokumentų skelbimu anglų kalba, o jų teiginiai
bet kuriuo atveju nėra pagrįsti.
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad su šio ieškinio pagrindo antrąja dalimi taip pat negalima sutikti.
Vadinasi, visas ieškinio pagrindas, susijęs su Komisijos kompetencijos neturėjimu, turi būti atmestas.

Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su atsakomybės už EB 81 straipsnio pažeidimus priskyrimo, nekaltumo prezumpcijos, bausmių
individualizavimo ir vienodo požiūrio principų pažeidimu, taip pat teisės į gynybą ir EB 253 straipsnio pažeidimu, dukterinių
bendrovių padarytus pažeidimus inkriminuojant jų patronuojančiosioms bendrovėms
Pirminės pastabos
Šiuo ieškinio pagrindu, susijusiu su, viena vertus, ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje pateikto konstatavimo, kad pažeidimą
padarė atitinkamos patronuojančiosios bendrovės, teisėtumu ir, kita vertus, ginčijamo sprendimo 2 straipsniu šioms patronuojančiosioms
bendrovėms skirtų baudų teisėtumu, ieškovės bylose T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ir T‑154/07 ginčija solidarią
TKE ir TKAG atsakomybę už jų dukterinių bendrovių antikonkurencinį elgesį Belgijoje, Vokietijoje, Liuksemburge ir Nyderlanduose.
Kalbant apie patronuojančiosios bendrovės solidariąją atsakomybę už savo dukterinės bendrovės elgesį, primintina, jog aplinkybė,
kad dukterinė bendrovė turi savarankišką teisinį subjektiškumą, dar nereiškia, kad jos elgesys negali būti inkriminuotas patronuojančiajai
bendrovei (1972 m. liepos 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Imperial Chemical Industries prieš Komisiją
, 48/69, Rink. p. 619, 132 punktas).
Iš esmės Sąjungos konkurencijos teisė taikoma įmonių veiklai ir sąvoka „įmonė“ apima bet kurį ūkinę veiklą vykdantį subjektą,
neatsižvelgiant į jo teisinį statusą ar finansavimo būdus (žr. 2009 m. rugsėjo 10 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
, C‑97/08 P, Rink. p. I‑8237, 54 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Sąjungos teismas taip pat yra pažymėjęs, kad sąvoka „įmonė“ šiame kontekste turi būti suprantama kaip reiškianti ekonominį
vienetą, net jei teisiniu požiūriu šį ekonominį vienetą sudaro keletas fizinių ar juridinių asmenų (žr. Teisingumo Teismo
sprendimus: 1984 m. liepos 12 d. Sprendimo
Hydrotherm Gerätebau
170/83, Rink. p. 2999, 11 punktą ir 91 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
55 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką; taip pat žr. 2000 m. birželio 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
DSG prieš Komisiją
, T‑234/95, Rink. p. II‑2603, 124 punktą). Jis taip pat yra pabrėžęs, kad, taikant konkurencijos taisykles, formalus dviejų
bendrovių atskyrimas dėl to, kad jos turi atskirą teisinį subjektiškumą, nėra lemiamas veiksnys, svarbiausia tai, ar jos rinkoje
veikia kaip vienas asmuo. Todėl gali prireikti nustatyti, ar dvi atskirą teisinį subjektiškumą turinčios bendrovės sudaro
ar priklauso vienai įmonei ar ekonominiam vienetui, formuojantiems bendrą elgesį rinkoje (90 punkte minėto Sprendimo
Imperial Chemical Industries prieš Komisiją
140 punktas ir 2005 m. rugsėjo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
DaimlerChrysler prieš Komisiją
, T‑325/01, Rink. p. II‑3319, 85 punktas).
Kai toks ekonominis vienetas pažeidžia konkurencijos taisykles, remiantis asmeninės atsakomybės principu, jis turi atsakyti
už šį pažeidimą (žr. 91 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
56 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Taigi, atsakomybė už dukterinės bendrovės elgesį gali tekti patronuojančiajai bendrovei, ypač, kai, nors ir turėdama savarankišką
teisinį subjektiškumą, ši dukterinė bendrovė savarankiškai nesprendžia dėl savo elgesio rinkoje, o iš esmės įgyvendina patronuojančiosios
bendrovės nurodymus, visų pirma atsižvelgiant į ekonominius, organizacinius ir teisinius šių dviejų teisės subjektų ryšius
(žr. Teisingumo Teismo sprendimus: 2000 m. lapkričio 16 d. Sprendimo
Metsä-Serla ir kt. prieš Komisiją
, C‑294/98 P, Rink. p. I‑10065, 27 punktą; 2005 m. birželio 28 d. Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ir C‑213/02 P, Rink. p. I‑5425, 117 punktą ir 91 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
58 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Tokioje situacijoje patronuojančioji bendrovė ir jos dukterinė bendrovė yra to paties ekonominio vieneto nariai ir todėl pagal
šio sprendimo 91 punkte minėtą teismų praktiką sudaro vieną įmonę. Pavyzdžiui, aplinkybė, kad patronuojančioji bendrovė ir
jos dukterinė bendrovė sudaro vieną įmonę, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį, leidžia Komisijai sprendimą, kuriuo
skiriamos baudos, adresuoti patronuojančiajai bendrovei, nekeliant reikalavimo įrodyti asmeninį šios bendrovės dalyvavimą
darant pažeidimą (91 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
59 punktas).
Tuo ypatingu atveju, kai patronuojančiajai bendrovei priklauso 100 % jos Sąjungos konkurencijos taisyklių pažeidimą padariusios
dukterinės bendrovės kapitalo, viena vertus, ši patronuojančioji bendrovė gali daryti lemiamą įtaką šios dukterinės bendrovės
elgesiui ir, kita vertus, egzistuoja nuginčijama prezumpcija, kad ši patronuojančioji bendrovė iš tikrųjų daro lemiamą įtaką
savo dukterinės bendrovės elgesiui (žr. 91 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
60 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Tokiomis aplinkybėmis Komisijai pakanka įrodyti, jog patronuojančiajai bendrovei priklauso visas jos dukterinės bendrovės
kapitalas, tam, kad būtų preziumuojama, jog patronuojančioji bendrovė daro lemiamą įtaką šios dukterinės bendrovės komercinei
politikai. Tada Komisija gali pripažinti, kad patronuojančioji bendrovė solidariai atsakinga už dukterinei bendrovei skirtos
baudos sumokėjimą, nebent patronuojančioji bendrovė, kuri gali nuginčyti šią prezumpciją, pateiktų pakankamai įrodymų, kad
jos dukterinė bendrovė rinkoje elgiasi savarankiškai (žr. 91 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
61 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Taip pat, nors teisinga, kad savo 2000 m. lapkričio 16 d. Sprendimo
Stora Kopparbergs Bergslags prieš Komisiją
(C‑286/98 P, Rink. p. I‑9925) 28 ir 29 punktuose Teisingumo Teismas, be to, kad patronuojančioji bendrovė turi turėti 100 %
dukterinės bendrovės kapitalo, nurodė kitas aplinkybes, kaip antai, kad nebuvo užginčyta, jog patronuojančioji bendrovė darė
įtaką savo dukterinės bendrovės komercinei politikai arba kad abiem bendrovėms buvo bendrai atstovaujama per administracinę
procedūrą, vis dėlto šias aplinkybes Teisingumo Teismas nurodė tik siekdamas paminėti visus veiksnius, kuriais remdamasis
Bendrasis Teismas grindė savo motyvus, o ne tam, kad nustatytų, jog šio sprendimo 96 punkte minėtai prezumpcijai reikia taikyti
reikalavimą pateikti papildomų netiesioginių įrodymų dėl to, kad patronuojančioji bendrovė iš tikrųjų darė įtaką (91 punkte
minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
62 punktas).
Atsižvelgiant į pirma primintus principus, reikia išnagrinėti TKLA, TKA, TKF ir TKAL padarytų pažeidimų inkriminavimą TKE
ir TKAG, taip pat TKL padaryto pažeidimo inkriminavimą TKAG.
Dėl ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje konstatuotų pažeidimų inkriminavimo TKE ir TKAG
Ginčijamo sprendimo 634, 635, 636 ir 641 konstatuojamosiose dalyse Komisija nusprendė, kad TKE, kaip visą kapitalą valdanti
tarpininkaujanti patronuojančioji bendrovė, turi būti pripažinta solidariai atsakinga už jos dukterinių bendrovių TKLA, TKAL,
TKA ir TKF atitinkamai Belgijoje, Liuksemburge ir Vokietijoje padarytus pažeidimus. Komisija taip pat nusprendė, kad TKAG,
kaip galutinė visą kapitalą valdanti patronuojančioji bendrovė, turi būti pripažinta solidariai atsakinga už tų pačių dukterinių
bendrovių bei TKL Nyderlanduose padarytus pažeidimus (ginčijamo sprendimo 634, 635, 636, 637 ir 641 konstatuojamosios dalys).
Ginčijamo sprendimo 639 konstatuojamoje dalyje Komisija paaiškina:
„<...> kaip nurodyta [ginčijamo sprendimo] 619 [konstatuojamojoje dalyje], Komisija laiko nepagrįstu TKE argumentą, kad tai,
jog TKE ir jos dukterinių bendrovių valdybų nariai pažeidimų vykdymo laikotarpiu nesutapo, paneigia jos atsakomybę. Be to,
kaip nurodyta 626 [konstatuojamojoje dalyje], tam, kad būtų pripažinta patronuojančiosios bendrovės atsakomybė, nebūtinas
dviejų įmonių veiklos persidengimas. Taigi Komisija laiko nepakankamu TKE argumentą, kad „TKE yra tiesiog tarpininkaujanti
holdingo bendrovė, kuri nevaldo jai priklausančių bendrovių kasdieninės veiklos“ ir todėl ji negalėjo daryti įtakos šioms
dukterinėms bendrovėms. Kai kalbama apie tą patį ūkio subjektą, galima daryti prielaidą, kad dukterinė bendrovė iš esmės vykdo
patronuojančiosios bendrovės nurodymus ir nėra reikalo, kad pastaroji bendrovė tiesiogiai valdytų kasdieninę dukterinės bendrovės
veiklą tam, kad darytų lemiamą įtaką jos komercinei politikai. Tai, kad TKE išleido vidines grupės instrukcijas nurodydama
dukterinėms bendrovėms susitelkti į savo vidaus rinkas ir tai, kad dukterinės bendrovės šių instrukcijų laikėsi, parodo, jog
TKE pasinaudojo galimybe daryti lemiamą įtaką savo dukterinių bendrovių komercinei veiklai. <...>“.
Ginčijamo sprendimo 640 konstatuojamojoje dalyje Komisija taip pat pažymi, kad „atsakydamos į pranešimą apie kaltinimus TKE
ir atitinkamos jos dukterinės bendrovės nepateikė jokios informacijos, susijusios su jų tarpusavio korporaciniais ryšiais,
hierarchine struktūra ir ataskaitų reikalavimais, prezumpcijai, kad dukterinės bendrovės savarankiškai nesprendė dėl savo
elgesio rinkoje, paneigti“ ir prieina prie išvados, kad „TKAG ir visiškai jai priklausanti dukterinė bendrovė TKE nepaneigė
atsakomybės už Belgijoje, Vokietijoje, Liuksemburge ir Nyderlanduose padarytus pažeidimus prezumpcijos“.
Ieškovės bylose T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ir T‑154/07 iš esmės teigia, kad buvo pažeisti dukterinių
bendrovių padarytų pažeidimų inkriminavimo jų patronuojančiosioms bendrovėms principai. Be to, jos pateikia ne vieną argumentą
siekdamos įrodyti, kad šio sprendimo 99 punkte paminėtos
ThyssenKrupp
grupės dukterinės bendrovės (toliau –
ThyssenKrupp
dukterinės bendrovės) savarankiškai sprendžia dėl savo komercinės politikos ir joms nedaro įtakos jų patronuojančiosios bendrovės.
Galiausiai jos tvirtina, kad Komisija pažeidė bausmių individualizavimo principą, nekaltumo prezumpciją, jų teisę į gynybą
ir savo pareigą motyvuoti.
–       Dėl TKAG ir TKE atsakomybės už jų dukterinių bendrovių elgesį prezumpcijos
Visų pirma reikia pažymėti, jog neginčytina, kad pažeidimų vykdymo laikotarpiu TKAG tiesiogiai priklausė 100 % TKE kapitalo,
o šiai tiesiogiai – 100 % TKA kapitalo, o netiesiogiai – 100 % TKAL, TKLA ir TKF kapitalo. Be to, TKAG taip pat buvo galutinė
TKL patronuojančioji bendrovė. Vadinasi, atsižvelgiant į šio sprendimo 96 punkte nurodytą teismų praktiką, turi būti daroma
prezumpcija, kad TKAG ir TKE darė lemiamą įtaką savo atitinkamų dukterinių bendrovių elgesiui. Todėl ieškovės bylose T‑149/07
ir T‑150/07 negali teigti, kad Komisija pažeidė dukterinių bendrovių priklausomybės nuo jų patronuojančiųjų bendrovių įrodinėjimo
naštos paskirstymo principus.
Be to, ieškovės bylose T‑149/07 ir T‑150/07 teigia, kad, remiantis bausmių individualizavimo principu, kuris esą taip pat
kyla iš Komisijos sprendimų praktikos, dukterinių bendrovių elgesio negalima inkriminuoti patronuojančiajai bendrovei, jei
ši iš tikrųjų nedalyvavo darant pažeidimą.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad pagal bausmių ir sankcijų individualizavimo principą, taikomą visose administracinėse procedūrose,
kurios gali pasibaigti sankcijų paskyrimu pagal Sąjungos konkurencijos normas, įmonė gali būti nubausta tik už veiksmus, kuriais
ji kaltinama individualiai (šiuo klausimu žr. 2001 m. gruodžio 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Krupp Thyssen Stainless ir Acciai speciali Terni prieš Komisiją
, T‑45/98 ir T‑47/98, Rink. p. II‑3757, 63 punktą).
Tačiau šis principas turi būti suderintas su sąvoka „įmonė“. Komisija gali sprendimą, kuriuo skiriamos baudos, adresuoti bendrovių
grupės patronuojančiajai bendrovei ne dėl to, kad patronuojančioji bendrovė kurstė dukterinę bendrovę padaryti pažeidimą,
ir juo labiau ne dėl to, kad patronuojančioji bendrovė dalyvavo darant šį pažeidimą, o todėl, kad jos sudaro vieną įmonę,
kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį (šiuo klausimu žr. 2003 m. rugsėjo 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Michelin prieš Komisiją
, T‑203/01, Rink. p. II‑4071, 290 punktą). Konstatuotina, kad TKAG ir TKE buvo asmeniškai nubaustos už pažeidimus, kuriuos,
kaip pripažinta, jos padarė pačios dėl glaudžių ekonominių ir teisinių ryšių su savo dukterinėmis bendrovėmis (šiuo klausimu
žr. 94 punkte minėto Sprendimo
Metsä-Serla ir kt. prieš Komisiją
34 punktą).
Be to, kalbant apie Komisijos sprendimų praktiką, kuria remiasi ieškovės, reikia pažymėti, kad Komisijos atliktas ankstesnių
bylų faktinių aplinkybių vertinimas negali būti perkeltas nagrinėjamu atveju (šiuo klausimu žr. 2007 m. liepos 9 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimo
Sun Chemical Group ir kt. prieš Komisiją
, T‑282/06, Rink. p. II‑2149, 88 punktą) ir kad Komisijos sprendimai kitose bylose gali turėti tik orientacinę vertę, jei
bylų aplinkybės nėra identiškos (šiuo klausimu žr. Teisingumo Teismo sprendimus: 2006 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo
JCB Service prieš Komisiją
, C‑167/04 P, Rink. p. I‑8935, 201 ir 205 punktus ir 2007 m. birželio 7 d. Sprendimo
Britannia Alloys & Chemicals prieš Komisiją
, C‑76/06 P, Rink. p. I‑4405, 60 punktą). Tai reiškia, kad nagrinėjamu atveju bausmių individualizavimo principas nebuvo pažeistas.
Antra, ieškovės bylose T‑149/07 ir T‑150/07 teigia, kad dukterinės bendrovės elgesio inkriminavimą jos patronuojančiajai bendrovei
galima nagrinėti tik tuo atveju, jei tai objektyviai būtina tam, kad būtų užtikrintas konkurencijos taisyklių taikymo praktikos
veiksmingumas.
Toks argumentas yra grindžiamas klaidingu šio sprendimo 90–98 punktuose minėtos teismų praktikos aiškinimu ir todėl turi būti
atmestas. Kadangi Komisija galėjo padaryti teisėtą išvadą, kad TKAG, TKE ir
ThyssenKrupp
dukterinės bendrovės sudaro vieną įmonę, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį, ir todėl ši įmonė buvo asmeniškai nubausta
už pažeidimus, kuriuos, kaip pripažinta, ji padarė pati, Komisija, nagrinėdama dukterinės bendrovės padaryto pažeidimo inkriminavimą
jos patronuojančiajai bendrovei, neprivalo patikrinti, ar toks inkriminavimas yra būtinas Sąjungos konkurencijos teisės „taikymo
praktikos veiksmingumui“ užtikrinti.
Trečia, ieškovės bylose T‑144/07, T‑149/07, T‑150/07 ir T‑154/07 mano, kad šio sprendimo 96 punkte nurodyta atsakomybės prezumpcija
pažeidžia nekaltumo prezumpciją ir yra nesuderinama su 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Europos žmogaus teisių ir
pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (toliau – EŽTK) 6 straipsnio 2 dalimi ir 2000 m. gruodžio 7 d. Nicoje paskelbtos
Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (OL C 364, p. 1; toliau – Chartija) 48 straipsnio 1 dalimi.
Pažymėtina, kad nekaltumo prezumpcijos principas, įtvirtintas, be kita ko, EŽTK 6 straipsnio 2 dalyje, yra viena iš pagrindinių
teisių, kurios remiantis Teisingumo Teismo praktika, kuri, beje, yra patvirtinta SESV 6 straipsnio 2 dalimi ir Chartijos 48 straipsnio
1 dalimi, yra pripažįstamos Sąjungos teisės sistemoje. Atsižvelgiant į nagrinėjamų pažeidimų pobūdį ir už juos skirtų sankcijų
pobūdį bei griežtumą, nekaltumo prezumpcijos principas galioja ir procedūrose dėl įmonėms taikomų konkurencijos taisyklių
pažeidimo, kurių metu gali būti paskirtos vienkartinės ar periodinės baudos (žr. 2006 m. balandžio 5 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
Degussa prieš Komisiją
, T‑279/02, Rink. p. II‑897, 115 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Remiantis nekaltumo prezumpcijos principu, kiekvienas kaltinamas asmuo yra laikomas nekaltu tol, kol jo kaltė neįrodyta pagal
teisės aktus (2005 m. spalio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Sumitomo Chemical ir Sumika Fine Chemicals prieš Komisiją
, T‑22/02 ir T‑23/02, Rink. p. II‑4065, 106 punktas).
Kalbant apie tai, ar pažeidimo inkriminavimo taisyklė, kaip antai įtvirtintoji šio sprendimo 96 punkte minėtoje teismų praktikoje,
yra suderinama su EŽTK 6 straipsnio 2 dalimi, reikia pabrėžti, jog Europos Žmogaus Teisių Teismas (toliau – EŽTT) nusprendė,
kad pagal šią nuostatą nėra draudžiamos faktinės ar teisinės prezumpcijos, aptinkamos baudžiamuosiuose įstatymuose, bet reikalaujama,
kad joms būtų taikomos protingos ribos, atsižvelgiant į pažeidimo mastą ir užtikrinant teisę į gynybą (žr. 1988 m. spalio
7 d. EŽTT sprendimo
Salabiaku prieš Prancūziją
, A serija, Nr. 141‑A, § 28; šiuo klausimu taip pat žr. 2008 m. rugsėjo 23 d. EŽTT sprendimo
Grayson ir Barnham prieš Jungtinę Karalystę
,
Recueil des arrêts et décisions,
2008, § 40). Taigi nekaltumo prezumpcija nepažeidžiama, jei su konkurencija susijusiose procedūrose tam tikros išvados padaromos
remiantis bendra patirtimi, su sąlyga, kad susijusios įmonės turi galimybę šias išvadas paneigti (pagal analogiją žr. generalinės
advokatės J. Kokott išvados byloje, kurioje buvo priimtas 2009 m. birželio 4 d. Teisingumo Teismo sprendimas
T‑Mobile Netherlands ir kt
., C‑8/08, Rink. p. I‑4529, I‑4533, 93 punktą).
Šiuo atveju ginčijamame sprendime Komisija, nesiremdama jokia faktine ar teisine prezumpcija, iš pradžių konstatavo, kad
ThyssenKrupp
dukterinės bendrovės padarė EB 81 straipsnio pažeidimų Belgijoje, Vokietijoje, Liuksemburge ir Nyderlanduose.
Toliau atsižvelgdama į tai, kad EB 81 straipsnyje kalbama apie įmonių veiksmus, Komisija išnagrinėjo, ar šiuos pažeidimus
padaręs ūkio subjektas apėmė ir
ThyssenKrupp
dukterinių bendrovių patronuojančiąsias bendroves. Ji nustatė, kad TKAG ir TKE darė lemiamą įtaką savo dukterinių bendrovių
elgesiui, remdamasi atsakomybės prezumpcija, išplaukiančia, be kita ko, iš šio sprendimo 96 punkte minėtos teismų praktikos.
Galiausiai užtikrinant teisę į gynybą šios patronuojančiosios bendrovės, pranešimo apie kaltinimus adresatės, turėjo galimybę
paneigti šią prezumpciją pateikdamos įrodymų, galinčių patvirtinti jų dukterinių bendrovių savarankiškumą. Tačiau ginčijamo
sprendimo 621 konstatuojamojoje dalyje Komisija padarė išvadą, kad ši prezumpcija nebuvo paneigta.
Kadangi šio sprendimo 96 punkte nurodyta prezumpcija yra tokia, kurią galima nuginčyti, susijusi tik su jau nustatyto dukterinės
bendrovės pažeidimo inkriminavimu patronuojančiajai bendrovei, ir, be to, ji yra padaryta procedūroje, kurioje užtikrinama
teisė į gynybą, kaltinimas, susijęs su nekaltumo prezumpcijos principo pažeidimu, turi būti atmestas.
Ketvirta, ieškovė byloje T‑149/07 teigia, kad baudos paskyrimas TKE yra objektyviai nepagrįstas ir nesuderinamas su aplinkybe,
kad Komisija neskyrė baudų kitoms tarpininkaujančioms bendrovėms.
Tokį argumentą taip pat reikia atmesti. Galimybė galutinei patronuojančiajai bendrovei skirti sankciją už jos dukterinės bendrovės
pažeidimus neužkerta kelio skirti sankcijas tarpininkaujančiai holdingo bendrovei ar pačiai dukterinei bendrovei, nes Komisija
gali pripažinti, kad minėtos bendrovės sudaro vieną įmonę. Panašiai, jei tenkinamos inkriminavimo sąlygos, Komisija gali skirti
sankcijas darant pažeidimą dalyvavusiai dukterinei bendrovei, tarpininkaujančiai patronuojančiajai bendrovei, kuri ją kontroliavo
tuo laikotarpiu, ir galutinei grupės patronuojančiajai bendrovei (šiuo klausimu žr. 60 punkte minėto Sprendimo
Raiffeisen Zentralbank Österreich ir kt. prieš Komisiją
331 punktą).
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad turi būti atmesti visi kaltinimai, susiję su TKAG ir TKE atsakomybės už jų dukterinių
bendrovių elgesį prezumpcijos taikymu nagrinėjamu atveju.
–       Dėl ieškovių pateiktų įrodymų siekiant paneigti TKAG ir TKE atsakomybės už jų atitinkamų dukterinių bendrovių elgesį prezumpciją
Ieškovės bylose T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ir T‑154/07 iš esmės teigia, kad net jeigu egzistuotų TKAG
ir TKE atsakomybės už jų dukterinių bendrovių elgesį prezumpcija, ši prezumpcija buvo paneigta, nes per administracinę procedūrą
ir visų pirma per du 2005 m. kovo 1 d. ir 2006 m. rugsėjo 20 d. susitikimus Komisijai buvo įrodyta, kad
ThyssenKrupp
dukterinės bendrovės elgėsi ir elgiasi ekonomiškai ir teisiškai savarankiškai.
Pirma, ieškovės bylose T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07 ir T‑150/07 teigia, kad TKAG yra paprasčiausiai holdingo bendrovė, kuriai
karteliuose dalyvavusių vietos bendrovių akcijos priklauso tik tarpininkaujant kitoms holdingo bendrovėms, ir kad TKE yra
paprasčiausiai tarpininkaujanti holdingo bendrovė, kuri nedalyvauja valdymo veikloje liftų ir eskalatorių sektoriuje. Tokius
argumentus reikia atmesti, nes vien holdingo bendrovės ar tarpininkaujančios holdingo bendrovės statusas savaime negali paneigti
patronuojančiosios bendrovės atsakomybės už jos dukterinių bendrovių elgesį prezumpcijos. Šiuo klausimu reikia priminti būtent
tai, kad bendrovių grupės atveju, kaip šioje byloje, holdingo bendrovė – tai bendrovė, kuri turi sujungti įvairių bendrovių
akcinio kapitalo dalis ir užtikrinti vieningą valdymą (2008 m. spalio 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Schunk ir Schunk Kohlenstoff-Technik prieš Komisiją
, T‑69/04, Rink. p. II‑2567, 60 ir 63 punktai).
Antra, ieškovės bylose T‑147/07, T‑149/07, T‑150/07 ir T‑154/07 tvirtina, kad dėl
ThyssenKrupp
„liftų“ segmento decentralizuotos valdymo struktūros
ThyssenKrupp
dukterinės bendrovės, kurios turi savo žmogiškųjų ir materialiųjų išteklių, dalyvavo darant pažeidimus TKE ir TKAG nedarant
įtakos.
Tokie teiginiai negali paneigti TKE ir TKAG atsakomybės už
ThyssenKrupp
dukterinių bendrovių elgesį prezumpcijos, nes jie nepagrįsti. Bet kuriuo atveju reikia konstatuoti, kad TKAG dukterinių bendrovių
priskyrimas segmentams, kaip antai „liftų“ segmentas, už kurį atsakinga buvo TKE, kuri sujungia visas
ThyssenKrupp
dukterinės bendroves, įskaitant TKL, kuri nėra TKE dukterinė bendrovė, veikiau yra požymis, kad atitinkamos patronuojančiosios
bendrovės daro lemiamą įtaką minėtoms dukterinėms bendrovėms.
Trečia, taip pat negalima sutikti su ieškovių bylose T‑147/07, T‑149/07, T‑150/07 ir T‑154/07 argumentu, kad TKE ir TKAG bei
atitinkamų jų dukterinių bendrovių valdymo organai nepersidengė. Reikia pabrėžti, kad šių teiginių nepagrindžia jokie dokumentiniai
įrodymai, nors tokie įrodymai, pavyzdžiui, pažeidimo laikotarpiu minėtų įmonių įstatuose numatytų organų narių sąrašas, galėjo
būti pateikti (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 122 punkte minėto Sprendimo
Schunk ir Schunk Kohlenstoff-Technik prieš Komisiją
69 punktą). Be to, TKAG, TKE ir
ThyssenKrupp
dukterinių bendrovių organizaciniai, ekonominiai ir teisiniai ryšiai gali patvirtinti TKAG ir TKE įtaką minėtų dukterinių
bendrovių strategijai, taigi – pateisinti jų laikymą vienu ekonominiu vienetu (šiuo klausimu žr. 2007 m. gruodžio 12 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
, T‑112/05, Rink. p. II‑5049, 83 punktą).
Ketvirta, ieškovės bylose T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ir T‑154/07 pabrėžia, kad procedūroje dalyvavo savarankiškai
ir individualiai atsakė į pranešimą apie kaltinimus.
Tokie argumentai taip pat negali paneigti TKAG ir TKE atsakomybės už jų dukterinių bendrovių elgesį prezumpcijos. Žinoma,
Teisingumo Teismas yra nusprendęs, jog tai, kad patronuojančioji bendrovė prisistato kaip vienintelis Komisijos pašnekovas
atitinkamo pažeidimo klausimu, gali reikšti, jog iš tikrųjų daroma lemiama įtaka dukterinės bendrovės elgesiui (98 punkte
minėto Sprendimo
Stora Kopparbergs Bergslags prieš Komisiją
29 punktas). Tačiau tai, kad grupės dukterinės bendrovės pateikė atskirus atsakymus į pranešimą apie kaltinimus, savaime
negali būti šių dukterinių bendrovių savarankiškumo įrodymu.
Penkta, ieškovės bylose T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07 ir T‑150/07 tvirtina, jog ginčijamo sprendimo 639 konstatuojamoji
dalis yra netiksli tiek, kiek Komisija manė, kad lemiamą TKE įtaką jos dukterinių bendrovių elgesiui lėmė tai, kad TKE išleido
grupės vidaus instrukcijas, nurodydama susitelkti į savo vidaus rinkas, nors šis nurodymas tik išreiškė nacionalinių dukterinių
bendrovių vykdomą komercinę politiką. Susitelkimas į nacionalines rinkas esą kyla iš užduočių pasidalijimo tarp dukterinių
bendrovių, kurį lemia specifinės rinkos sąlygos.
Toks argumentas grindžiamas klaidingu ginčijamo sprendimo 634–639 konstatuojamųjų dalių aiškinimu. Iš šių konstatuojamųjų
dalių matyti, jog remdamasi būtent tuo, kad TKE priklausė 100 % jos dukterinių bendrovių kapitalo, ir nepaneigta prezumpcija,
kad TKE darė lemiamą įtaką šių bendrovių komercinei politikai, Komisija padarė išvadą, jog TKE turi būti pripažinta atsakinga
už savo dukterinių bendrovių padarytus pažeidimus. Žinoma, ginčijamo sprendimo 639 konstatuojamojoje dalyje Komisija taip
pat pažymėjo, jog tai, kad TKE išleido grupės vidaus instrukcijas nurodydama savo dukterinėms bendrovėms susitelkti į savo
vidaus rinkas, ir tai, kad dukterinės bendrovės šių instrukcijų laikėsi, rodo, kad TKE pasinaudojo galimybe daryti lemiamą
įtaką savo dukterinių bendrovių komercinei veiklai. Tačiau šis motyvas yra atsakymas į TKE atsakyme į pranešimą apie kaltinimus
suformuluotą argumentą, kad TKE buvo tik paprasta tarpininkaujanti holdingo bendrovė, nevaldanti jai priklausančių bendrovių
kasdieninės veiklos (žr. šio sprendimo 122 punktą).
Bet kuriuo atveju, priešingai nei teigia ieškovės, tai, kad „liftų“ segmentui priklausančioms grupės dukterinėms bendrovėms
TKE išleido instrukcijas susitelkti į savo nacionalines rinkas, rodo, kaip pabrėžė Komisija, jog TKE darė lemiamą įtaką ne
tik savo dukterinių bendrovių elgesiui, bet ir TKL, kuri, kaip per teismo posėdį patvirtino ieškovė byloje T‑149/07, taip
pat priklauso minėtam segmentui, elgesiui.
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad ginčijamo sprendimo 641 konstatuojamojoje dalyje Komisija padarė teisėtą išvadą, kad
ieškovės bylose T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ir T‑154/07 nepaneigė TKAG ir TKE atsakomybės už
ThyssenKrupp
dukterinių bendrovių Belgijoje, Vokietijoje, Liuksemburge ir Nyderlanduose padarytus pažeidimus prezumpcijos.
Dėl pareigos motyvuoti ir teisės į gynybą pažeidimo
Ieškovės bylose T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ir T‑154/07 iš esmės teigia, kad Komisija pažeidė pareigą
motyvuoti keliais aspektais. Pirmiausia ginčijamas sprendimas esą yra nepakankamai motyvuotas, kiek tai susiję su konstatavimu,
kad TKAG, TKE ir
ThyssenKrupp
dukterinės bendrovės sudaro vieną ekonominį vienetą, ir jame nenurodyta, kodėl
ThyssenKrupp
grupės bendrovių pateikti įrodymai buvo nepakankami atsakomybės prezumpcijai paneigti. Toliau Komisija esą neatsižvelgė į
tam tikrus įrodymus, kuriuos ieškovės bylose T‑149/07 ir T‑150/07 pateikė atsakydamos į pranešimą apie kaltinimus. Galiausiai
ginčijamo sprendimo 639 konstatuojamojoje dalyje esą yra motyvavimo klaidų ir pateikiamos nuorodos į Komisijos išvadas dėl
Otis
grupės.
Iš pradžių reikia priminti, kad remiantis nusistovėjusia teismų praktika, nors motyvuodama sprendimą, kurį Komisija priima
siekdama užtikrinti konkurencijos taisyklių taikymą, ši institucija nėra įpareigota aptarti visų faktinių ir teisės klausimų
bei argumentų, dėl kurių priėmė tokį sprendimą, vis dėlto pagal EB 253 straipsnį ji turi bent nurodyti faktines aplinkybes
ir argumentus, turinčius esminę reikšmę jos sprendimo turiniui, kurie leistų Sąjungos teismams ir suinteresuotosioms šalims
susipažinti su sąlygomis, kuriomis ji taikė Sutartį (žr. 1998 m. rugsėjo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
European Night Services ir kt. prieš Komisiją
, T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 ir T‑388/94, Rink. p. II‑3141, 95 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Pirma, reikia atmesti ieškovių bylose T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ir T‑154/07 argumentus dėl motyvavimo
stokos, kiek tai susiję su konstatavimu, kad
ThyssenKrupp
grupės bendrovės, kurios yra ginčijamo sprendimo adresatės, sudaro vieną ekonominį vienetą. Konstatuotina, kad iš ginčijamo
sprendimo 633–641 konstatuojamųjų dalių matyti, jog Komisija nurodė teisiniu požiūriu pakankamas priežastis, dėl kurių
ThyssenKrupp
dukterinių bendrovių veiksmai gali būti inkriminuoti atitinkamoms jų patronuojančiosioms bendrovėms TKE ir (arba) TKAG. Šiose
konstatuojamosiose dalyse Komisija remiasi teismų praktika, paminėta šio sprendimo 96 punkte, ir konstatuoja, kad TKAG ir
TKE turėjo būti pripažintos atsakingomis už jų dukterinių bendrovių, dalyvavusių darant EB 81 straipsnio pažeidimus, elgesį.
Be to, ji padarė išvadą, kad ieškovės nepaneigė atsakomybės prezumpcijos.
Antra, negalima sutikti su ieškovių bylose T‑149/07 ir T‑150/07 argumentais, kad Komisija nekalbėjo apie tam tikrus atsakyme
į pranešimą apie kaltinimus suformuluotus argumentus.
Taigi, kalbant apie tai, jog atsakyme į pranešimą apie kaltinimus TKE remiasi tuo, kad nebuvo nacionalines sienas peržengiančių
nurodymų ir atskirų TKE ir jos dukterinių bendrovių veiksmų per administracinę procedūrą, reikia pažymėti, kad ginčijamo sprendimo
639 konstatuojamojoje dalyje Komisija konstatavo, jog „tai, kad TKE išleido vidines grupės instrukcijas nurodydama dukterinėms
bendrovėms susitelkti į savo vidaus rinkas ir tai, kad dukterinės bendrovės šių instrukcijų laikėsi, parodo, jog TKE pasinaudojo
galimybe daryti lemiamą įtaką savo dukterinių bendrovių komercinei veiklai“. Be to, nors tiesa, kad ginčijamame sprendime
Komisija neatsakė į argumentą, susijusį su TKE ir jos dukterinių bendrovių atskirais veiksmais per administracinę procedūrą,
konstatuotina, jog toks argumentas neturi esminės reikšmės ginčijamo sprendimo turiniui, taigi, remiantis šio sprendimo 133 punkte
nurodyta teismų praktika, Komisija neprivalėjo aiškiai į jį atsakyti.
Be to, Komisija taip pat atsakė į argumentus, suformuluotus TKAG atsakyme į pranešimą apie kaltinimus. TKAG teigė, kad prašymo
pateikimas pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo negali pateisinti TKAG atsakomybės, kad TKAG nei tiesiogiai, nei netiesiogiai
nedalyvavo darant pažeidimą, kad liftų ir eskalatorių sektorius buvo decentralizuotas ir jį savarankiškai valdė nacionalinės
dukterinės bendrovės, kad TKAG buvo paprasčiausia holdingo bendrovė, kuri nesikišo į liftų ir eskalatorių srityje veikiančių
savo dukterinių bendrovių veiklą, kad veiklą vykdančios bendrovės nesilaikė TKE duotų nurodymų teisės aktų laikymosi klausimu,
kuriais jos buvo raginamos nutraukti pažeidimą, kad Komisijos bylos medžiagoje nebuvo įrodymų, patvirtinančių, jog TKAG iš
tikrųjų darė įtaką veiklą vykdančioms bendrovėms, ir kad administracinėje procedūroje TKAG visada dalyvaudavo atskirai nuo
kitų bendrovių. Kaip teisingai pažymi Komisija, TKAG atsakymo į pranešimą apie kaltinimus 74–87 punktuose iš esmės pateiktos
pastabos dėl taikytino teisinio kriterijaus patronuojančiajai bendrovei inkriminuojant jos dukterinių bendrovių elgesį, dėl
kurių Komisija savo poziciją suformulavo ginčijamo sprendimo 603–605 ir 639 konstatuojamosiose dalyse. Kiek tai susiję su
tuose punktuose nurodytais faktiniais teiginiais, TKAG nepateikia jokių įrodymų, o tik instrukcijas, susijusiais su konkurencijos
teisės laikymusi, kurios, beje, nebuvo pridėtos prie TKAG atsakymo į pranešimą apie kaltinimus. Galiausiai, kiek tai susiję
su argumentu, kad TKAG ir jos dukterinės bendrovės per administracinę procedūrą elgėsi savarankiškai, remiantis šio sprendimo
133 punkte minėta teismų praktika, Komisija į jį taip pat neturėjo aiškiai atsakyti.
Vadinasi, su motyvavimo stoka susijęs kaltinimas turi būti atmestas.
Trečia, ieškovės bylose T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ir T‑154/07 teigia, kad ginčijamo sprendimo 639 konstatuojamoji
dalis yra nepakankamai motyvuota ir joje padaryta „loginė klaida“, nes Komisija konstatavo, kad galima preziumuoti, jog tame
pačiame ekonominiame subjekte dukterinė bendrovė iš esmės vykdo patronuojančiosios bendrovės nurodymus, o tai reiškia, kad
iš pageidaujamos analizės išvados (nagrinėjamu atveju – tai ekonominio vieneto egzistavimas) kildinama pati tokios išvados
sąlyga (nagrinėjamu atveju – tai
ThyssenKrupp
dukterinių bendrovių komercinės nepriklausomybės požymių nebuvimas). Be to, esą nelogiška atmesti motyvą, leidžiantį paneigti
prezumpciją (nagrinėjamu atveju – tai, kad TKE ir jos dukterinių bendrovių valdybų nariai nesutampa), ir teigti, kad valdymo
organų persidengimas nėra prezumpcijos egzistavimo sąlyga.
Su šiais argumentais taip pat negalima sutikti. Viena vertus, jais neatsižvelgiama į atsakomybės prezumpcijos principą, kylantį
iš šio sprendimo 96–97 punktuose paminėtos teismų praktikos, ir visų pirma į tai, kad patronuojančioji bendrovė gali šią prezumpciją
paneigti pateikdama įrodymų, patvirtinančių jos dukterinių bendrovių savarankiškumą. Kita vertus, Komisija neatmetė ieškovių
argumento, susijusio su TKE ir jos dukterinių bendrovių valdymo organų nepersidengimu, kai teigė, kad valdymo organų persidengimas
nėra patronuojančiosios bendrovės atsakomybės prezumpcijos egzistavimo sąlyga. Atvirkščiai, iš nuorodos į ginčijamo sprendimo
619 konstatuojamąją dalį ir iš to sprendimo 640 konstatuojamosios dalies matyti, kad Komisija šį argumentą atmetė dėl to,
kad TKE nepateikė jokių įrodymų jam pagrįsti. Šiuo atžvilgiu reikia pabrėžti, kad netgi per procesą Bendrajame Teisme ieškovių
teiginiai, susiję su TKE, TKAG ir jų dukterinių bendrovių valdymo organų nepersidengimu, nebuvo pagrįsti jokiais dokumentiniais
įrodymais (žr. šio sprendimo 125 punktą).
Kalbėdamos apie ginčijamo sprendimo 639 konstatuojamąją dalį ieškovės bylose T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07 ir T‑150/07
taip pat teigia, kad buvo pažeista jų teisė į gynybą, nes toje konstatuojamojoje dalyje išdėstytuose motyvuose daroma nuoroda
į ginčijamo sprendimo 626 konstatuojamąją dalį, susijusią su tuo, kad
Otis
grupės bendrovės sudaro vieną ekonominį vienetą, ir kad ginčijamo sprendimo 622–625 konstatuojamųjų dalių esminių fragmentų
Komisija esą neatskleidė
ThyssenKrupp
.
Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad ieškovės nepaaiškina, kokią įtaką ginčijamo sprendimo 639 konstatuojamojoje dalyje daroma
nuoroda į to sprendimo 626 konstatuojamąją dalį turėjo jų teisei į gynybą per administracinę procedūrą.
Tiek, kiek šio sprendimo 141 punkte suformuluotas kaltinimas turi būti aiškinamas taip, kad juo ginčijama motyvavimo stoka,
reikia konstatuoti, jog, kiek tai susiję su ginčijamo sprendimo 639 konstatuojamojoje dalyje daroma nuoroda į to sprendimo
626 konstatuojamąją dalį, Komisija tik teigė, kad „kaip nurodyta 626 [konstatuojamojoje dalyje], tam, kad būtų pripažinta
patronuojančiosios bendrovės atsakomybė nebūtinas dviejų įmonių veiklos persidengimas“. Konstatuotina, kad paaiškinimai, į
kuriuos daroma nuoroda 639 konstatuojamojoje dalyje, yra pateikti ne ginčijamo sprendimo 626 konstatuojamojoje dalyje, kuri
buvo atskleista
ThyssenKrupp
grupės bendrovėms, bet 625 konstatuojamojoje dalyje ir visų pirma toliau pateiktame šios konstatuojamosios dalies fragmente,
kuris taip pat buvo atskleistas
ThyssenKrupp
grupės bendrovėms:
„<...> tam, kad būtų pripažinta atsakomybė už dukterinės bendrovės elgesį rinkoje nebūtinas patronuojančiosios bendrovės komercinės
veiklos persidengimas ar glaudūs ryšiai su dukterinės bendrovės veikla. Visiškai normalu, kad įvairiems įmonių grupės subjektams
priskiriama įvairi veikla ar specializacija.“
Todėl ieškovės negali pagrįstai teigti, kad teisiniai principai, kuriais Komisija rėmėsi ginčijamo sprendimo 639 konstatuojamojoje
dalyje, yra neaiškūs. Taigi tokiomis aplinkybėmis šio sprendimo 141 punkte suformuluotas kaltinimas taip pat turi būti atmestas.
Ketvirta, ieškovės bylose T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ir T‑154/07 teigia, kad atsiliepime į ieškinį Komisija
pateikė keletą naujų argumentų, kurie negali kompensuoti ginčijamo sprendimo motyvavimo stokos. Jie yra pateikti pavėluotai,
nepriimtini ir bet kuriuo atveju nepagrįsti.
Kaip priminta šio sprendimo 133 punkte, pagal EB 253 straipsnį Komisija turi bent nurodyti faktines aplinkybes ir argumentus,
turinčius esminę reikšmę jos sprendimo turiniui, kurie leistų Sąjungos teismams ir suinteresuotosioms šalims susipažinti su
sąlygomis, kuriomis ji taikė Sutartį. Be to, iš teismų praktikos matyti, kad, išskyrus išimtinių aplinkybių atvejus, motyvai
turi būti nurodyti sprendimo tekste ir negali būti pirmą kartą pateikti
a posteriotri
vykstant teismo procesui (žr. 133 punkte minėto Sprendimo
European Night Services ir kt. prieš Komisiją
95 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką). Taigi motyvai suinteresuotajam asmeniui iš principo turi būti pateikti kartu
su jo nenaudai priimtu sprendimu (žr. 94 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
463 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Kaip jau buvo konstatuota šio sprendimo 134 punkte, iš ginčijamo sprendimo 633–641 konstatuojamųjų dalių matyti, kad Komisija
nurodė teisiniu požiūriu pakankamas priežastis, dėl kurių
ThyssenKrupp
dukterinių bendrovių veiksmai gali būti inkriminuoti atitinkamoms jų patronuojančiosioms bendrovėms TKE ir (arba) TKAG. Šiuo
klausimu reikia pažymėti, kad atsiliepime į ieškinį esančiais argumentais Komisija siekia tik atsakyti į ieškovių pastabose
pateiktus argumentus, o ne kompensuoti tariamą ginčijamo sprendimo motyvavimo stoką.
Tai reiškia, kad su šiuo kaltinimu taip pat negalima sutikti.
Vadinasi, turi būti atmesti visi ieškovių bylose T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ir T‑154/07 kaltinimai,
susiję su EB 253 straipsnio ir teisės į gynybą pažeidimu, kiek tai susiję su
ThyssenKrupp
dukterinių bendrovių padarytų pažeidimų inkriminavimu TKAG ir TKE.
Dėl prašymų taikyti tyrimo priemones
Grįsdamos savo argumentą, kad
ThyssenKrupp
grupės bendrovės išsamiai apibūdino šios grupės veiklos segmentų, su kuriais susijęs ginčijamas sprendimas, decentralizuotą
valdymą, ieškovės bylose T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07 ir T‑150/07, remdamosi Procedūros reglamento 65 straipsnio c dalimi,
siūlo apklausti Komisijos pareigūną, atsakingą už bylos medžiagos administravimą, Komisijos pareigūną, kuris 2004 m. sausio
28 ir 29 d. atliko patikrinimus Vokietijoje, ir vieną TKE direktorių. Be to, ieškovės bylose T‑147/07, T‑149/07 ir T‑150/07
siūlo apklausti vieną TKAG administracijos darbuotoją. Ieškovė byloje T‑149/07 Bendrojo Teismo taip pat prašo įpareigoti Komisiją
pateikti savo 2005 m. lapkričio 30 d. Sprendimą C (2005) 4634 dėl procedūros pagal [EB] 81 straipsnį (byla COMP/38.354 – Pramoniniai
maišai), kurio santrauka paskelbta 2007 m. spalio 26 d.
Oficialiajame leidinyje
(L 282, p. 41) ir iš kurio esą matyti, kad nėra objektyvių motyvų solidariai skirti baudą tarpininkaujančiai holdingo bendrovei,
kai bauda jau paskirta pažeidimą padariusioms dukterinėms bendrovėms ir grupei vadovaujančiai holdingo bendrovei.
Kalbant apie vienos iš ginčo šalių pateiktų prašymų taikyti tyrimo priemones vertinimą, reikia priminti, kad tik Bendrasis
Teismas gali spręsti dėl būtinybės papildyti informaciją, kurią jis turi apie nagrinėjamas bylas (žr. 2007 m. lapkričio 22 d.
Teisingumo Teismo sprendimo
Sniace prieš Komisiją
, C‑260/05 P, Rink. p. I‑10005, 77 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Viena vertus, kalbant apie prašymus atlikti liudytojų apklausą, kuri esą leistų įrodyti, kad
ThyssenKrupp
grupės bendrovės išsamiai apibūdino šios grupės veiklos segmentų, su kuriais susijęs ginčijamas sprendimas, decentralizuotą
valdymą, reikia pažymėti, jog Komisija neginčija to, kad
ThyssenKrupp
grupės bendrovės pateikė žodinių paaiškinimų dėl tariamai decentralizuoto šios grupės valdymo. Tačiau ši institucija manė,
kad
ThyssenKrupp
grupės bendrovių argumentai nebuvo pagrįsti dokumentiniais įrodymais ir netgi prieštaravo tam tikriems bylos dokumentams.
Kita vertus, kiek tai susiję su prašymu pateikti Komisijos sprendimą C (2005) 4634, negalima pripažinti, kad minėtas sprendimas
yra būtinas ginčui išspręsti, nes Komisijos sprendimų praktika negali būti teisinis pagrindas skiriant baudas konkurencijos
srityje (108 punkte minėtų Sprendimo
JCB Service prieš Komisiją
201 ir 205 punktai ir Sprendimo
Britannia Alloys & Chemicals prieš Komisiją
60 punktas; 2008 m. spalio 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Carbone‑Lorraine prieš Komisiją
, T‑73/04, Rink. p. II‑2661, 92 punktas).
Taigi prašymus taikyti tyrimo priemones reikia atmesti, nes bylos medžiagoje esančių įrodymų pakanka, kad Bendrasis Teismas
galėtų nuspręsti dėl šio ieškinio pagrindo.
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad šį ieškinio pagrindą reikia atmesti.
3.
Dėl prašymų panaikinti arba sumažinti skirtas baudas

Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su non bis in idem principo pažeidimu

ThyssenKrupp
argumentą, kad bet kokia jai paskirta bauda pažeistų
non bis in idem
principą, atsižvelgiant į tariamus Belgijos, Liuksemburgo ir Nyderlandų nacionalinių konkurencijos institucijų sprendimus
atleisti nuo baudų arba jas sumažinti, ginčijamo sprendimo 655 konstatuojamoje dalyje Komisija atmeta taip:
„[
non bis in idem
] principo taikymas suponuoja <...> kad buvo priimtas sprendimas dėl to, ar pažeidimas buvo iš tikrųjų padarytas, arba kad
minėto elgesio teisėtumas buvo išnagrinėtas. Nagrinėjamu atveju nė viena
ThyssenKrupp
paminėta nacionalinė konkurencijos institucija nenagrinėjo bylos ir nepriėmė galutinio sprendimo dėl esmės.
Non bis in idem
principas neužkerta kelio Komisijai naudotis savo įgaliojimais tuo atveju, kai laikinas sprendimas dėl atleidimo nuo baudų
arba jų sumažinimo buvo priimtas nacionaliniame lygmenyje. Be to, šioje byloje visi tariami nacionaliniai sprendimai, kuriuos
mini
ThyssenKrupp
, buvo priimti po to, kai Komisija pradėjo procedūrą, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1/2003 11 straipsnio 6 dalį.
Remiantis šia nuostata, tokiomis aplinkybėmis visos nacionalinės konkurencijos institucijos netenka savo kompetencijos taikyti
[EB] 81 straipsnį <...>“.
Ieškovės bylose T‑144/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ir T‑154/07 teigia, kad ginčijamas sprendimas pažeidžia
non bis in idem
principą. Šiuo klausimu jos nurodo, kad Komisija negalėjo skirti joms baudų už pažeidimus, kuriuos
ThyssenKrupp
padarė Belgijoje, Liuksemburge ir Nyderlanduose, nes jų atžvilgiu dėl šių pažeidimų Belgijos, Liuksemburgo ir Nyderlandų
konkurencijos institucijos priėmė galutinius sprendimus, kaip tai suprantama pagal Konvencijos dėl Šengeno susitarimo, 1985 m.
birželio 14 d. sudaryto tarp Beniliukso ekonominės sąjungos valstybių, Vokietijos Federacinės Respublikos ir Prancūzijos Respublikos
vyriausybių, dėl laipsniško jų bendrų sienų kontrolės panaikinimo, įgyvendinimo (OL L 239, 2000, p. 19; toliau – KŠSĮ), 54 straipsnį.
Šiuo atžvilgiu jos pateikia nuorodą į [
konfidencialu
](
) Belgijos ataskaitų rengimo institucijos sprendimą, [
konfidencialu
] Liuksemburgo konkurencijos institucijos nuomonę dėl atleidimo nuo baudų arba jų sumažinimo ir [
konfidencialu
] Nyderlandų konkurencijos institucijos susitarimą dėl atleidimo nuo baudų arba jų sumažinimo (
clementietoezegging
). Jos taip pat teigia, kad nacionalinių konkurencijos institucijų sprendimai buvo priimti prieš Komisijai 2005 m. spalio
7 d. pradedant procedūrą, todėl negalima laikyti, kad nacionalinės konkurencijos institucijos neturėjo kompetencijos pagal
Reglamento Nr. 1/2003 11 straipsnio 6 dalį tuo metu, kai priėmė savo sprendimus.
Reikia priminti, kad
non bis in idem
principas, taip pat įtvirtintas EŽTK Protokolo Nr. 7 4 straipsnyje, yra vienas iš pagrindinių Sąjungos teisės principų, kurio
laikymąsi užtikrina teismas (2006 m. birželio 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo
SGL Carbon prieš Komisiją
, C‑308/04 P, Rink. p. I‑5977, 26 punktas ir 2008 m. birželio 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Hoechst prieš Komisiją
, T‑410/03, Rink. p. II‑881, 598 punktas).
Sąjungos konkurencijos teisės srityje jau buvo nuspręsta, kad šis principas draudžia Komisijai dar kartą nubausti arba persekioti
įmonę už antikonkurencinius veiksmus, už kuriuos ji buvo nubausta arba dėl kurių buvo pripažinta neatsakinga ankstesniu neskundžiamu
Komisijos sprendimu (2002 m. spalio 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P ir C‑254/99 P, Rink. p. I‑8375, 59 punktas; Pirmosios
instancijos teismo sprendimai: 2003 m. liepos 9 d. Sprendimo
Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją
, T‑224/00, Rink. p. II‑2597, 85 ir 86 punktai, 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją
, T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01–T‑246/01, T‑251/01 ir T‑252/01, Rink. p. II‑1181, 130 ir 131 punktai ir 69 punkte minėto Sprendimo
FNCBV ir kt. prieš Komisiją
340 punktas).
Taigi
non bis in idem
principo taikymas suponuoja, kad buvo priimtas sprendimas dėl to, ar pažeidimas buvo iš tikrųjų padarytas, arba kad buvo
patikrintas šio pažeidimo vertinimo teisėtumas (159 punkte minėto Sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
60 punktas). Vadinasi,
non bis in idem
principas draudžia tik iš naujo iš esmės įvertinti tai, ar pažeidimas buvo iš tikrųjų padarytas, dėl ko būtų skirta arba
antra sankcija, kuri būtų pridėta prie pirmosios, jei iš naujo būtų pripažinta atsakomybė, arba pirma sankcija, jei atsakomybė,
kuri nebuvo pripažinta pirmame sprendime, būtų pripažinta antrajame (159 punkte minėto Sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
61 punktas).
Kalbant apie tai, ar nacionalinės konkurencijos institucijos sprendimas gali užkirsti kelią Komisijai dar kartą nubausti arba
persekioti tą pačią įmonę, reikia priminti, kad
non bis in idem
principo taikymui yra nustatytos trys sąlygos: faktinių aplinkybių, pažeidėjo ir saugomo teisinio intereso tapatumas. Taigi
šis principas draudžia, siekiant apsaugoti tą patį teisinį gėrį, tą patį asmenį už tą patį neteisėtą elgesį bausti daugiau
kaip vieną kartą (2004 m. sausio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, Rink. p. I‑123, 338 punktas; 69 punkte minėto
Sprendimo
FNCBV ir kt. prieš Komisiją
340 punktas ir 158 punkte minėto Sprendimo
Hoechst prieš Komisiją
600 punktas).
Kadangi, viena vertus, valstybių narių konkurencijos institucijų veiksmais ir, kita vertus, Komisijos veiksmais, kai jos,
remdamosi kompetencija, joms suteikta atitinkamai Reglamento Nr. 1/2003 5 ir 14 straipsniais, persekioja ir baudžia įmones
už EB 81 ir 82 straipsnių pažeidimus, siekiama apsaugoti tą patį teisinį gėrį, t. y. laisvą konkurenciją bendrojoje rinkoje,
o tai pagal EB 3 straipsnio 1 dalies g punktą yra vienas iš pagrindinių Bendrijos tikslų (šiuo klausimu žr. 158 punkte minėto
Sprendimo
SGL Carbon prieš Komisiją
31 punktą), reikia pripažinti, kad
non bis in idem
principas draudžia Komisijai dar kartą nubausti arba persekioti įmonę už EB 81 ir 82 straipsnių pažeidimą, dėl kurio ji buvo
nubausta arba pripažinta neatsakinga ankstesniu nacionalinės konkurencijos institucijos sprendimu, priimtu pagal Reglamento
Nr. 1/2003 5 straipsnį ir tapusiu galutiniu.
Taigi reikia išnagrinėti, pirma, ar šio sprendimo 157 punkte nurodyti aktai yra nacionalinių konkurencijos institucijų sprendimai,
kuriais ieškovės buvo nubaustos arba galutiniu sprendimu pripažintos neatsakingomis už Belgijoje, Liuksemburge ir Nyderlanduose
padarytus pažeidimus, konstatuotus ginčijamame sprendime.
Konstatuotina, kad atitinkamuose nacionalinių konkurencijos institucijų aktuose kalbama apie atleidimą nuo baudų, kuris tam
tikrais atvejais galėtų būti taikomas
ThyssenKrupp
grupės bendrovėms už Belgijoje, Liuksemburge ir Nyderlanduose padarytus pažeidimus, kurie vėliau buvo konstatuoti ir už kuriuos
buvo skirtos sankcijos ginčijamame sprendime. Tačiau, kaip ginčijamo sprendimo 655 konstatuojamojoje dalyje teisingai pabrėžia
Komisija, „nė viena
ThyssenKrupp
paminėta nacionalinė konkurencijos institucija <...> nepriėmė galutinio sprendimo dėl esmės“. Kadangi nacionalinių konkurencijos
institucijų aktuose, į kuriuos ieškovės pateikia nuorodas, nepriimtas sprendimas dėl to, ar Belgijoje, Liuksemburge ir Nyderlanduose
pažeidimai iš tikrųjų buvo padaryti, remiantis šio sprendimo 160 punkte nurodyta teismų praktika, jie negali užkirsti kelio
Komisijai konstatuoti tokių pažeidimų ginčijamame sprendime ir už juos skirti sankcijas.
Anot ieškovių bylose T‑144/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ir T‑154/07, vis dėlto nacionalinės konkurencijos institucijos
atlikto apibendrinto pažeidimo nagrinėjimo pakanka tam, kad būtų taikomas
non bis in idem
principas. Šiuo atžvilgiu jos pateikia nuorodą į KŠSĮ 54 straipsnį ir 2003 m. vasario 11 d. Teisingumo Teismo sprendimą
Gözütok ir Brügge
(C‑187/01 ir C‑385/01, Rink. p. I‑1345, 30 punktas), kurį priėmus esą tapo negaliojančiu šio sprendimo 159 punkte minėtas
Sprendimas
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
(60 punktas). Nacionalinių konkurencijos institucijų sprendimai atleisti nuo baudų esą tenkina KŠSĮ 54 straipsnio sąlygas.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, jog KŠSĮ 54 straipsnyje numatyta, kad „asmuo, dėl kurio vienoje Susitariančiojoje Šalyje yra
priimtas galutinis sprendimas, už tas pačias veikas negali būti persekiojamas kitoje Susitariančiojoje Šalyje <...>“. Remiantis
šio sprendimo 165 punkte minėtu Sprendimu
Gözütok ir Brügge
(30 ir 31 punktai), dėl asmens yra priimtas galutinis sprendimas, jei pasibaigus nacionalinei procedūrai galutinai užkertamas
kelias tolimesniam persekiojimui, net jeigu į tokią procedūrą neįsikiša joks teismas.
Net jeigu KŠSĮ 54 straipsniu tiek, kiek tai yra bendrojo Sąjungos teisės principo, t. y.
non bis in idem
principo, išraiška, galima remtis Sąjungos konkurencijos teisės srityje, reikia konstatuoti, kad nacionalinės konkurencijos
institucijos priimtas laikinas sprendimas atleisti nuo baudų arba jas sumažinti bet kuriuo atveju negali būti laikomas patenkančiu
į šios nuostatos taikymo sritį. Laikinas atleidimas nuo baudų nereiškia galutinio kelio užkirtimo vykdyti tolimesnį persekiojimą,
reikalaujamo pagal KŠSĮ 54 straipsnį.
Pirma, kalbant apie tariamą Belgijos konkurencijos institucijos sprendimą, konstatuotina, kad šį [
konfidencialu
] sprendimą priėmė Belgijos ataskaitų rengimo institucija. Remiantis Konkurencijos tarybos ir Ataskaitų rengimo institucijos
bendru pranešimu dėl atleidimo nuo baudų arba jų sumažinimo kartelių bylose (toliau – Belgijos pranešimas dėl atleidimo nuo
baudų arba jų sumažinimo), Belgijos konkurencijos institucijai pateiktus prašymus atleisti nuo baudų iš pradžių nagrinėja
Ataskaitų rengimo institucija (Belgijos pranešimo dėl atleidimo nuo baudų arba jų sumažinimo 7 ir 8 punktai). Tačiau, kadangi
„<...> Konkurencijos taryba <...> yra kompetenciją priimti sprendimus turintis teismas“ (Belgijos pranešimo dėl atleidimo
nuo baudų arba jų sumažinimo 7 punktas), tik ši institucija priima galutinius sprendimus atleisti nuo baudų „po to, kai atliekamas
tyrimas <...> remiantis pranešėjo tyrimo ataskaita <...>“ (Belgijos pranešimo dėl atleidimo nuo baudų arba jų sumažinimo 8 punktas;
taip pat žr. šio pranešimo 21 ir 22 punktus). Taigi, atsižvelgiant į Belgijos teisės aktus, Ataskaitų rengimo institucijos
raštas dėl prašymo atleisti nuo baudų visuomet yra laikinas.
Be to, tai, kad [
konfidencialu
] Ataskaitų rengimo institucijos rašto pobūdis yra laikinas, matyti iš jo turinio, nes jame patvirtinta, jog prašymai „<...>
prima facie
atitinka atleidimo nuo baudų sąlygas <...>“.
Taigi negalima daryti išvados, kad [
konfidencialu
] Ataskaitų rengimo institucijos raštu galutinai užkertamas kelias tolimesniam persekiojimui, kiek tai susiję su
ThyssenKrupp
dalyvavimu darant pažeidimą Belgijoje. Kadangi Belgijos konkurencijos institucija dėl
ThyssenKrupp
nepriėmė „galutinio sprendimo“, kaip tai suprantama pagal KŠSĮ 54 straipsnį, Komisijai šiuo atveju nebuvo užkirstas kelias
konstatuoti šios įmonės dalyvavimą darant pažeidimą Belgijoje ir už tai skirti sankcijas atitinkamai ginčijamo sprendimo 1 straipsnio
1 dalyje ir 2 straipsnio 1 dalyje.
Antra, kalbant apie [
konfidencialu
] Liuksemburgo konkurencijos tarybos nuomonę dėl atleidimo nuo baudų arba jų sumažinimo, reikia konstatuoti, kad šia nuomone
patenkinamas su pažeidimu Liuksemburge susijęs TKAL ir TKE prašymas atleisti nuo baudų arba jas sumažinti ir patvirtinama,
kad šis prašymas pateiktas Liuksemburge vykstančioje procedūroje (nuomonės dėl atleidimo nuo baudų arba jų sumažinimo 1 ir
2 straipsniai). Tačiau, kaip ir Belgijos ataskaitų rengimo institucijos rašto atveju, nebuvo priimta jokio galutinio sprendimo
dėl minėto prašymo atleisti nuo baudų. Liuksemburgo konkurencijos taryba laikė „tinkamu sustabdyti prašymo dėl atleidimo nuo
baudų arba jų sumažinimo nagrinėjimą iš esmės, kol Komisija baigs kruopštų tyrimą ir priims sprendimą <...>“ (nuomonės dėl
atleidimo nuo baudų arba jų sumažinimo 6 punktas ir 3 straipsnis).
Tokiomis aplinkybėmis Liuksemburgo konkurencijos taryba priimdama [
konfidencialu
] nuomonę dėl atleidimo nuo baudų arba jų sumažinimo taip pat nepriėmė „galutinio sprendimo“ dėl
ThyssenKrupp
, kaip tai suprantama pagal KŠSĮ 54 straipsnį. Vadinasi, ši nuomonė Komisijai neužkirto kelio konstatuoti, kad ši įmonė dalyvavo
darant pažeidimą Liuksemburge ir už jį skirti sankcijas atitinkamai ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 3 dalyje ir 2 straipsnio
3 dalyje.
Trečia, kalbant apie [
konfidencialu
] Nyderlandų konkurencijos institucijos susitarimą dėl atleidimo nuo baudų arba jų sumažinimo (
clementietoezegging
), reikia konstatuoti, kad jis taip pat nėra galutinis. Juo TKAG ir TKL atleidžiamos nuo baudų tik tuo atveju, jeigu Nyderlandų
konkurencijos institucija Komisijos prašymu arba savo iniciatyva pati nagrinėtų pažeidimą Nyderlanduose ir dėl jo vykdytų
persekiojimą (susitarimo dėl atleidimo nuo baudų arba jų sumažinimo 7 punktas). Kadangi nagrinėjamu atveju taip nebuvo, susitarimo
dėl atleidimo nuo baudų arba jų sumažinimo pobūdis išliko laikinas ir šis susitarimas galutinai neužkirto kelio vykdyti tolimesnį
ThyssenKrupp
persekiojimą dėl jos dalyvavimo darant pažeidimą Nyderlanduose.
Tokiomis aplinkybėmis susitarimas dėl atleidimo nuo baudų arba jų sumažinimo Komisijai neužkirto kelio konstatuoti, kad
ThyssenKrupp
dalyvavo darant pažeidimą Nyderlanduose ir už tai skirti sankcijas atitinkamai ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 4 dalyje
ir 2 straipsnio 4 dalyje.
Taigi ginčijamo sprendimo 655 konstatuojamojoje dalyje Komisija padarė teisėtą išvadą, kad šio sprendimo 157 punkte paminėti
nacionalinių konkurencijos institucijų aktai yra laikini sprendimai atleisti nuo baudų arba jas sumažinti, kurie neužkerta
kelio jai naudotis savo įgaliojimais.
Antra, atsižvelgiant į pirmiau padarytas išvadas, ieškovių argumentai, kad ginčijamo sprendimo 655 konstatuojamojoje dalyje
Komisija laikėsi klaidingos nuomonės, jog atitinkamos nacionalinės konkurencijos institucijos neturėjo kompetencijos pagal
Reglamento Nr. 1/2003 11 straipsnio 6 dalį tuo metu, kai priėmė šio sprendimo 157 punkte paminėtus aktus, yra nepagrįsti.
Net jeigu šios institucijos dar turėjo kompetenciją priimti sprendimus atleisti nuo baudų arba jas sumažinti tuo metu, kai
priėmė šio sprendimo 157 punkte paminėtus aktus, konstatuotina, kad nagrinėjamu atveju šių aktų nepakanka
non bis in idem
principui taikyti, nes juose nenusprendžiama dėl to, ar pažeidimas buvo iš tikrųjų padarytas, ir bet kuriuo atveju jie yra
laikino pobūdžio.
Tas pats pasakytina apie argumentus, susijusius su
non bis in idem
principo viršenybe prieš antrinę Sąjungos teisę, nes bet kuriuo atveju šioje byloje nėra tenkinamos minėto principo taikymo
sąlygos.
Trečia, ieškovės bylose T‑144/07, T‑149/07 ir T‑150/07 teigia turėjusios teisėtų lūkesčių, kad šio sprendimo 157 punkte paminėti
nacionalinių konkurencijos institucijų aktai jas saugo nuo naujo Komisijos persekiojimo.
Teisė remtis teisėtų lūkesčių apsauga užtikrinta kiekvienam asmeniui, esančiam tokioje padėtyje, kurioje Sąjungos administracija
paskatino jo pagrįstų lūkesčių atsiradimą, suteikdama jam tikslias garantijas (2004 m. liepos 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Di Lenardo ir Dilexport
, C‑37/02 ir C‑38/02, Rink. p. I‑6911, 70 punktas; Pirmosios instancijos teismo sprendimai: 1998 m. gruodžio 17 d. Sprendimo
Embassy Limousines & Services prieš Parlamentą
, T‑203/96, Rink. p. II‑4239, 74 punktas ir 2007 m. lapkričio 15 d. Sprendimo
Enercon prieš VRDT
(Vėjo energijos konverteris), T‑71/06, 36 punktas).
Tačiau šio principo pažeidimu negalima remtis tuo atveju, kai administracija nesuteikė tikslių garantijų (Pirmosios instancijos
teismo sprendimai: 1995 m. rugsėjo 14 d. Sprendimo
Lefebvre ir kt. prieš Komisiją
, T‑571/93, Rink. p. II‑2379, 72 punktas ir 1998 m. sausio 29 d. Sprendimo
Dubois et Fils prieš Tarybą ir Komisiją
, T‑113/96, Rink. p. II‑125, 68 punktas). Tokios garantijos, neatsižvelgiant į jų formą, – tai tiksli, nesąlyginė ir nuosekli
informacija iš įgaliotų ir patikimų šaltinių (1998 m. liepos 21 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Mellett prieš Teisingumo Teismą
, T‑66/96 ir T‑221/97, Rink. VT p. I‑A‑449 ir II‑1305, 104 ir 107 punktai).
Konstatuotina, kad ieškovės nepateikia jokių įrodymų, iš kurių būtų matyti, jog Komisija suteikė joms tikslių garantijų, kad
šio sprendimo 157 punkte paminėti nacionalinių konkurencijos institucijų aktai jas saugo nuo bet kokio persekiojimo ir nubaudimo
už Belgijoje, Liuksemburge ir Nyderlanduose padarytus pažeidimus, kurie buvo konstatuoti ir už kuriuos buvo skirtos sankcijos
ginčijamame sprendime. Taip pat, neatsižvelgiant į tai, ar nacionalinių konkurencijos institucijų veiksmais galėjo būti sukelti
teisėti asmenų lūkesčiai, kurie gali turėti įtakos Komisijos sprendimo teisėtumui, ieškovės nepateikia jokių įrodymų, galinčių
patvirtinti, jog nacionalinės konkurencijos institucijos joms suteikė tikslių garantijų, kad šio sprendimo 157 punkte paminėti
aktai Komisijai užkerta kelią konstatuoti minėtus pažeidimus ir už juos skirti sankcijas. Galiausiai, kaip jau buvo pažymėta
šio sprendimo 168–175 punktuose, iš minėtų aktų turinio matyti, jog jie yra laikino pobūdžio ir todėl negali sukelti jokių
teisėtų lūkesčių, kad
ThyssenKrupp
nebus persekiojama ir baudžiama už ginčijamame sprendime konstatuotus pažeidimus.
Taigi argumentas, susijęs su teisėtų lūkesčių apsaugos principu, turi būti atmestas.
Ketvirta, ieškovės bylose T‑144/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ir T‑154/07 papildomai teigia, kad net jeigu
non bis in idem
principas negalėjo būti taikomas, tai, kad ginčijamame sprendime nebuvo atsižvelgta į jų atžvilgiu priimtus nacionalinius
sprendimus atleisti nuo baudų, yra akivaizdi vertinimo klaida ir gero administravimo bei teisinio saugumo principų pažeidimas.
Visų pirma, kaip matyti iš šio sprendimo 158–175 punktų, nacionalinių konkurencijos institucijų aktai, kuriais remiasi ieškovės,
yra laikini sprendimai atleisti nuo baudų arba jas sumažinti, kurie neužkerta kelio Komisijai naudotis savo įgaliojimais.
Toliau iš teismų praktikos, kuria ieškovės grindžia savo argumentą, matyti, kad, remiantis teisingumo principu, nustatydama
baudos dydį Komisija privalo atsižvelgti į sankcijas, kurios jau buvo pritaikytos tai pačiai įmonei už tas pačias faktines
aplinkybes, jeigu tai yra sankcijos, skirtos už valstybės narės kartelių teisės pažeidimus, padarytus Sąjungos teritorijoje
(Teisingumo Teismo sprendimai: 1969 m. vasario 13 d. Sprendimo
Wilhelm ir kt
., 14/68, Rink. p. 1, 11 punktas ir 1972 m. gruodžio 14 d. Sprendimo
Boehringer Mannheim prieš Komisiją
, 7/72, Rink. p. 1281, 3 punktas; 159 punkte minėto Sprendimo
Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją
87 punktas; šiuo klausimu taip pat žr. 2006 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Roquette Frères prieš Komisiją
, T‑322/01, Rink. p. II‑3137, 279 punktą).
Tačiau nagrinėjamu atveju neabejotinai taip nėra, nes neginčytina, kad šio sprendimo 157 punkte paminėtais nacionalinių konkurencijos
institucijų aktais ieškovėms nebuvo skirtos jokios sankcijos.
Galiausiai bet kuriuo atveju šio sprendimo 185 punkte paminėta teismų praktika yra susijusi su sprendimais, kuriuos nacionalinės
konkurencijos institucijos priėmė tuo metu, kai dar negaliojo Reglamentas Nr. 1/2003, ir su pavojumi, kad už pažeidimą bus
skirtos sankcijos tiek pagal vidaus teisę, tiek pagal Sąjungos konkurencijos teisę. Kaip teisingai pabrėžia Komisija, dabar
tokio pavojaus išvengiama dėl Reglamentu Nr. 1/2003 sukurto Europos tinklo konkurencijos srityje, dėl to reglamento nuostatų,
susijusių su bendradarbiavimu tarp Komisijos ir valstybių narių konkurencijos institucijų, ir dėl Pranešimo dėl konkurencijos
institucijų bendradarbiavimo.
Nagrinėjamu atveju, atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, joks Sąjungos teisės principas neįpareigoja Komisijos nustatant baudas
ginčijamame sprendime atsižvelgti į šio sprendimo 157 punkte minėtus laikinus sprendimus atleisti nuo baudų arba jas sumažinti.
Taigi ieškovių bylose T‑144/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ir T‑154/07 papildomą argumentą taip pat reikia atmesti.
Tokiomis aplinkybėmis visas ieškinio pagrindas, susijęs su
non bis in idem
principo pažeidimu, turi būti atmestas.

Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su 1998 m. gairių, proporcingumo ir vienodo požiūrio principų bei teisės į gynybą pažeidimu
nustatant pradinių baudų dydžius pagal pažeidimų sunkumą
Pirminės pastabos
Šiuo ieškinio pagrindu ieškovės bylose T‑147/07, T‑148/08, T‑149/07, T‑150/07 ir T‑154/07 ginčija Komisijos nustatytus pradinių
baudų dydžius.
Visų pirma primintina, jog iš nusistovėjusios teismų praktikos išplaukia, kad Komisija turi didelę diskreciją pasirinkti baudų
apskaičiavimo metodą. Šiame 1998 m. gairėse apibrėžtame metode yra įvairių lankstumo nuostatų, leidžiančių Komisijai naudotis
savo diskrecija laikantis Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies (šiuo klausimu žr. 2009 m. rugsėjo 3 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Papierfabrik August Koehler ir kt. prieš Komisiją
, C‑322/07 P, C‑327/07 P ir C‑338/07 P, Rink. p. I‑7191, 112 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Sąjungos konkurencijos teisės pažeidimų sunkumas turi būti vertinamas remiantis daugeliu veiksnių, pavyzdžiui, konkrečiomis
bylos aplinkybėmis, jos kontekstu ir baudų atgrasančiu poveikiu, tačiau privalomo ir baigtinio kriterijų, į kuriuos reikia
atsižvelgti bet kuriuo atveju, sąrašo nėra (Teisingumo Teismo sprendimai: 2009 m. kovo 19 d. Sprendimo
Archer Daniels Midland prieš Komisiją
, C‑510/06 P, Rink. p. I‑1843, 72 punktas ir 2009 m. rugsėjo 3 d. Sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
, C‑534/07 P, Rink. p. I‑7415, 54 punktas).
Kaip buvo nurodyta šio sprendimo 25 punkte, Komisija šioje byloje baudų dydį nustatė taikydama 1998 m. gairėse apibrėžtą metodą.
Nors 1998 m. gairės negali būti kvalifikuotos kaip teisės norma, kurios administracija turi paisyti bet kuriuo atveju, vis
dėlto jose nustatyta elgesio taisyklė, nurodanti administracijos praktiką, nuo kurios konkrečiu atveju ji negali nukrypti,
nenurodydama priežasčių, atitinkančių vienodo požiūrio principą (žr. 94 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
209 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką ir 153 punkte minėto Sprendimo
Carbone Lorraine prieš Komisiją
70 punktą).
Priėmusi tokias elgesio taisykles ir apie jas pranešusi viešai paskelbdama, jog nuo šio momento taikys jas atvejams, kuriems
skirtos šios normos, Komisija savanoriškai apribojo savo diskreciją ir negali nukrypti nuo šių taisyklių, nes priešingu atveju
gali būti nubausta už bendrųjų teisės principų, pavyzdžiui, vienodo požiūrio ar teisėtų lūkesčių apsaugos principų, pažeidimą
(žr. 94 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
211 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką; 153 punkte minėto Sprendimo
Carbone Lorraine prieš Komisiją
71 punktą).
Be to, 1998 m. gairėse bendrai ir abstrakčiai nustatytas metodas, kurio Komisija įsipareigojo laikytis nustatydama baudų dydį,
ir todėl jomis užtikrinamas įmonių teisinis saugumas (94 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
211 ir 213 punktai).
Galiausiai primintina, jog 1998 m. gairėse numatyta, pirma, kad reikia nustatyti paties pažeidimo sunkumo laipsnį ir tuo remiantis
galima nustatyti bendrą pradinį dydį (1A punkto antra pastraipa). Antra, sunkumo laipsnis vertinamas atsižvelgiant į padarytų
pažeidimų pobūdį ir atitinkamos įmonės požymius, visų pirma jos dydį ir padėtį atitinkamoje rinkoje, dėl kurių gali būti koreguojamas
pradinis dydis, įmonės suskirstytos į kategorijas ir nustatytas specialus pradinis dydis (1A punkto trečia–septinta pastraipos).
Ginčijamas sprendimas
Pirma, ginčijamo sprendimo skyriuje, skirtame pažeidimų sunkumui (13.6.1 skyrius), Komisija lygiagrečiai nagrinėja keturis
šio sprendimo 1 straipsnyje konstatuotus pažeidimus dėl to, kad jie visi „turėjo panašių požymių“ (ginčijamo sprendimo 657 konstatuojamoji
dalis). Šis skyrius suskirstytas į tris poskyrius, pirmasis pavadintas „Pažeidimų pobūdis“ (13.6.1.1 poskyris), antrasis –
„Atitinkamos geografinės rinkos dydis“ (13.6.1.2 poskyris) ir trečiasis – „Išvada dėl pažeidimo sunkumo“ (13.6.1.3 poskyris).
Poskyryje „Pažeidimų pobūdis“ ginčijamo sprendimo 658 ir 659 konstatuojamosiose dalyse Komisija nusprendė:
„658               Pažeidimai, dėl kurių priimtas šis sprendimas, daugiausia buvo slaptas konkurentų susitarimas pasidalyti rinkas arba įšaldyti
turimas rinkų dalis, pasiskirstant naujų liftų ir (arba) eskalatorių pardavimo ir montavimo projektus, ir nekonkuruoti tarpusavyje
dėl liftų ir eskalatorių priežiūros ir modernizavimo (išskyrus Vokietiją, kur kartelio dalyvės nesitarė dėl priežiūros ir
modernizavimo veiklos). Tokie horizontalūs apribojimai dėl paties savo pobūdžio yra vieni sunkiausių [EB] 81 straipsnio pažeidimų.
Dėl pažeidimų šioje byloje iš klientų buvo dirbtinai atimta galimybė pasinaudoti konkurencinės pasiūlos privalumais. Taip
pat pažymėtina, kad tam tikri projektai, kuriais buvo manipuliuojama, buvo iš mokesčių finansuojami viešieji pirkimai, kaip
tik skelbiami tam, kad būtų gauti konkurencingi, be kita ko, gero kokybės ir kainos santykio požiūriu, pasiūlymai.
659      Vertinant pažeidimo sunkumą, su jo tikslu susiję veiksniai, paprastai yra svarbesni nei susiję su jo įtaka, ypač tuomet, kai,
kaip yra šioje byloje, susitarimai susiję su labai sunkiais pažeidimais, kaip antai, kainų nustatymu ir rinkos pasidalijimu.
Susitarimo įtaka paprastai nėra lemiamas kriterijus vertinant pažeidimo sunkumą.“
Komisija teigia, kad „nesiekė įrodyti konkrečios pažeidimo įtakos, nes buvo neįmanoma pakankamai tikrai nustatyti konkurencijos
veiksnių (kaina, komercinės sąlygos, kokybė, inovacijos ir kt.), kurie būtų vyravę, jei nebūtų buvę pažeidimų“ (ginčijamo
sprendimo 660 konstatuojamoji dalis). Tačiau ji nusprendė, kad „yra akivaizdu, jog pažeidimai turėjo faktinės įtakos“, ir
šiuo atžvilgiu paaiškina, jog „tai, kad kartelio dalyviai įgyvendino įvairius antikonkurencinius susitarimus, savaime suponuoja,
jog buvo padaryta įtaka rinkai, net jei tikrąją įtaką sunku įvertinti, nes nėra žinoma, be kita ko, nei tai, ar pateikiant
pasiūlymus buvo sukčiaujama dėl kitų projektų ir kiek tokių projektų būta, nei kiek projektų galėjo būti paskirstyta tarp
kartelio dalyvių neiškilus būtinybės joms susisiekti tarpusavyje“ (ginčijamo sprendimo 660 konstatuojamoji dalis). Toje pačioje
konstatuojamojoje dalyje Komisija priduria, kad „didelės bendros konkurentų rinkos dalys parodo tikėtiną antikonkurencinį
poveikį, o santykinis šių rinkos dalių stabilumas per visą pažeidimų laikotarpį patvirtina tokį poveikį“.
Ginčijamo sprendimo 661–669 konstatuojamosiose dalyse Komisija atsako į ieškovių per administracinę procedūrą pateiktus argumentus,
kuriais siekiama įrodyti nedidelę pažeidimų įtaką rinkai.
Poskyryje „Atitinkamos geografinės rinkos dydis“ Komisija ginčijamo sprendimo 670 konstatuojamojoje dalyje nustatė, kad „karteliai,
dėl kurių buvo priimtas [ginčijamas] sprendimas, atitinkamai apėmė visą Belgijos, Vokietijos, Liuksemburgo ir Nyderlandų teritoriją“
ir kad „iš teismų praktikos aiškiai išplaukia, jog nacionalinė geografinė rinka, apimanti visą valstybės narės teritoriją,
savaime sudaro didelę bendrosios rinkos dalį“.
Poskyryje „Išvada dėl pažeidimo sunkumo“ Komisija ginčijamo sprendimo 671 konstatuojamojoje dalyje nurodė, kad, „atsižvelgiant
į pažeidimų pobūdį ir į tai, kad kiekvienas iš jų apėmė visą vienos valstybės narės (Belgijos, Vokietijos, Liuksemburgo arba
Nyderlandų) teritoriją“, kiekviena sprendimo adresatė padarė vieną arba kelis labai sunkius EB 81 straipsnio pažeidimus. Ji
padarė išvadą, jog „šie veiksniai yra tokio pobūdžio, kad pažeidimai turi būti pripažinti labai sunkiais, net jei nebuvo galima
įvertinti jų tikrosios įtakos“.
Antra, ginčijamo sprendimo skyriuje „Diferencijuotas požiūris“ (13.6.2 skyrius) Komisija kiekvienai įmonei, dalyvavusiai skirtinguose
karteliuose, nustato pradinę baudą (žr. šio sprendimo 28–31 punktus), kuria, kaip nurodyta ginčijamo sprendimo 672 konstatuojamojoje
dalyje, atsižvelgiama į „faktinę ekonominę pažeidėjų galimybę padaryti pastebimą žalą konkurencijai“. Ginčijamo sprendimo
673 konstatuojamojoje dalyje Komisija paaiškina, kad „šiuo tikslu įmonės buvo suskirstytos į kelias kategorijas, atsižvelgiant
į jų apyvartą liftų ir (arba) eskalatorių rinkoje, o prireikus – priežiūros ir modernizavimo paslaugų rinkoje“.
Dėl tariamo bendrų pradinių baudų dydžių neteisėtumo
Pirma, kiek tai susiję su pažeidimu Vokietijoje, ieškovės bylose T‑147/07, T‑149/07 ir T‑150/07 teigia, kad Komisija nustatydama
pradinį baudos dydį pažeidė proporcingumo principą ir savo sprendimų praktiką. Pradinės baudos dydį ji nustatė atsižvelgdama
liftų ir eskalatorių rinkos vertę, kuri siekė daugiau kaip 500 mln. EUR (ginčijamo sprendimo 664 konstatuojamoji dalis). Tačiau
karteliai esą turėjo įtakos tik eskalatorių pardavimams ir nedidelei daliai liftų pardavimų, susijusių su dideliais arba prestižiniais
projektais, Vokietijoje. Taigi rinkos, su kuria buvo susiję susitarimai, vertė neviršijo 170 mln. EUR. Didelių projektų rinka
yra nuo kitų liftų sektoriaus rinkų atskira rinka, kurioje dalyvavo
Otis
,
Schindler
,
Kone
ir
ThyssenKrupp
ir kurioje konkurencijos sąlygos buvo tokios specifinės, kad su ja susiję karteliai negalėjo daryti didelės įtakos standartinei
liftų rinkai, o tai matyti iš ieškovių bylose T‑147/07, T‑149/07 ir T‑150/07 pateiktos ekspertizės ataskaitos (toliau – ekspertizės
ataskaita). Anot ieškovių bylose T‑149/07 ir T‑150/07, į spekuliacijas, susijusias su didesne įtaka, bet kuriuo atveju negalima
atsižvelgti, nes jų nebuvo pranešime apie kaltinimus ir taip buvo pažeista jų teisė į gynybą.
Pirma, pažymėtina, kad ieškovės bylose T‑147/07, T‑149/07 ir T‑150/07 neginčija 1998 m. gairių 1A punkte apibrėžto bendrų
pradinių baudų dydžių nustatymo metodo teisėtumo. Šis metodas atitinka fiksuotų tarifų nustatymo logiką, pagal kurią bendras
pagal pažeidimo sunkumą nustatomas pradinės baudos dydis apskaičiuojamas atsižvelgiant į pažeidimo pobūdį ir geografinį paplitimą,
taip pat į konkrečią pažeidimo įtaką rinkai, jeigu ji gali būti įvertinta (Pirmosios instancijos teismo sprendimai: 2006 m.
kovo 15 d. Sprendimo
BASF prieš Komisiją
, T‑15/02, Rink. p. II‑497, 134 punktas ir 2009 m. gegužės 6 d. Sprendimo
Wieland-Werke prieš Komisiją
, T‑116/04, Rink. p. II‑1087, 62 punktas).
Priešingai nei teigia ieškovės bylose T‑147/07, T‑149/07 ir T‑150/07, už pažeidimą Vokietijoje Komisija nenustatė bendro pradinės
baudos dydžio atsižvelgdama į rinkos, kuriai tariamai buvo padaryta įtaka, dydį. Kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 657–671 konstatuojamųjų
dalių, savo išvadą dėl pažeidimų sunkumo vertinimo Komisija grindė šių pažeidimų pobūdžiu ir geografiniu paplitimu.
Šiuo klausimu svarbu pažymėti, kad atitinkamos rinkos dydis iš esmės nėra privalomas veiksnys, o tik vienas iš reikšmingų
veiksnių vertinant pažeidimo sunkumą, ir pagal nusistovėjusią teismų praktiką Komisija neprivalo apibrėžti atitinkamos rinkos
arba įvertinti jos dydžio, jei nagrinėjamo pažeidimo dalykas yra antikonkurencinis (šiuo klausimu žr. 193 punkte minėto Sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
55 ir 64 punktus).
Vadinasi, nustatydama bendrą pradinės baudos dydį Komisija gali, bet neprivalo atsižvelgti į rinkos, kurioje buvo padarytas
pažeidimas, vertę (šiuo klausimu žr. 207 punkte minėto Sprendimo
BASF prieš Komisiją
134 punktą ir 207 punkte minėto Sprendimo
Wieland‑Werke prieš Komisiją
63 punktą). 1998 m. gairėse nenumatyta, kad baudų dydis apskaičiuojamas pagal bendrąją apyvartą arba pagal įmonių apyvartą
atitinkamoje rinkoje. Vis dėlto gairėse nedraudžiama į tokią apyvartą atsižvelgti nustatant baudos dydį, kad būtų laikomasi
bendrųjų Sąjungos teisės principų ir kai to reikalauja aplinkybės (159 punkte minėto Sprendimo
Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją
187 punktas). Vadinasi, ieškovių argumentas, kad už kartelį Vokietijoje skirta bendra pradinė bauda turi atspindėti tariamai
ribotą atitinkamos rinkos dydį, yra pagrįstas klaidinga prielaida ir turi būti atmestas.
Todėl reikia atmesti ieškovių argumentą, kad Komisija pažeidė proporcingumo principą, kai neatsižvelgė į tai, jog, kiek tai
susiję su liftų rinka, karteliai turėjo įtakos tik dideliems arba prestižiniams projektams, ir kad dėl šios priežasties su
karteliais susijusios rinkos vertė neviršijo 170 mln. EUR. Be to, negalima sutikti su argumentu, susijusiu su Komisijos sprendimų
praktikos pažeidimu, nes, kaip priminta šio sprendimo 153 punkte, tokia praktika negali būti teisinis pagrindas skiriant baudas
konkurencijos srityje.
Bet kuriuo atveju reikia konstatuoti, kad net remiantis ieškovių skaičiavimais, pagal kuriuos atitinkamos rinkos vertė neviršijo
170 mln. EUR, 70 mln. pradinės baudos dydis sudaro maždaug 41 % rinkos. Jau buvo nuspręsta, kad tokios didelės procentais
išreikštos pradinės baudos gali būti pateisinamos labai sunkių pažeidimų atveju (šiuo klausimu žr. 210 punkte minėto Sprendimo
BASF prieš Komisiją
130 ir 133–137 punktus).
Tokiomis aplinkybėmis taip pat negalima sutikti su argumentu, susijusiu su tariamu ieškovių bylose T‑149/07 ir T‑150/07 teisės
į gynybą pažeidimu. Be to, kad, priešingai nei teigia šios ieškovės, pažeidimo sunkumą Komisija nustatė ne pagal rinkos, kuriai
karteliu buvo padaryta įtaka, dydį ar šiuo karteliu padarytą įtaką, reikia konstatuoti, jog pranešime apie kaltinimus, o būtent
jo 77–83 ir 579 bei 583 punktuose, Komisija padarė išvadą, kad kartelis Vokietijoje buvo susijęs su visais liftų ir eskalatorių
sektoriais. Taip pat, kiek tai susiję su kiekvieno pažeidimo sunkumo vertinimu siekiant nustatyti baudos dydį, pranešimo apie
kaltinimus 617 punkto b papunktyje Komisija nurodė, jog atsižvelgs į tai, kad „susitarimai buvo paplitę visuose liftų ir eskalatorių
sektoriuose“.
Antra, kalbant apie ieškovių bylose T‑147/07, T‑149/07 ir T‑150/07 argumentą, kad karteliai neturėjo įtakos tariamai atskirai
standartinių liftų rinkai, reikia priminti, jog, kiek tai susiję su pažeidimo sunkumo vertinimu, 1998 m. gairių 1A punkto
pirmoje ir antroje pastraipose nurodyta:
„Vertinant pažeidimo sunkumą reikia atsižvelgti į jo pobūdį, įtaką rinkai, jeigu ji gali būti įvertinta, ir atitinkamos geografinės
rinkos dydį.
Pažeidimai skirstomi į tris kategorijas: lengvi pažeidimai, sunkūs pažeidimai ir labai sunkūs pažeidimai.“
Taigi pagal 1998 m. gairių 1A punkto pirmą pastraipą Komisija, vertindama pažeidimo sunkumą, konkrečią įtaką rinkai turi išnagrinėti
tik tuomet, jei ši įtaka gali būti įvertinta (šiuo klausimu žr. 193 punkte minėto Sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
74 punktą; 159 punkte minėto Sprendimo
Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją
143 punktą ir 112 punkte minėto Sprendimo
Degussa prieš Komisiją
216 punktą).
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką, norėdama įvertinti konkrečią pažeidimo įtaką rinkai, Komisija turi atsižvelgti į įprastą
konkurenciją, kuri būtų buvusi, jei nebūtų buvę pažeidimo (šiuo klausimu žr. 1975 m. gruodžio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Suiker Unie ir kt. prieš Komisiją
, 40/73–48/73, 50/73, 54/73–56/73, 111/73, 113/73 ir 114/73, Rink. p. 1663, 619 ir 620 punktus; Pirmosios instancijos teismo
sprendimus: 1998 m. gegužės 14 d. Sprendimo
Mayr Melnhof prieš Komisiją
, T‑347/94, Rink. p. II‑1751, 235 punktą, 159 punkte minėto Sprendimo
Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją
150 punktą ir 153 punkte minėto Sprendimo
Carbone‑Lorraine prieš Komisiją
83 punktą).
Ginčijamo sprendimo 660 punkte, Komisija teigia, kad „[ji] nesiekė įrodyti konkrečios pažeidimo įtakos, nes buvo neįmanoma
pakankamai tikrai nustatyti konkurencijos veiksnių (kaina, komercinės sąlygos, kokybė, inovacijos ir kt.), kurie būtų vyravę,
jei nebūtų buvę pažeidimų“. Nors ginčijamo sprendimo 660 punkte Komisija nusprendė, kad akivaizdu, jog karteliai turėjo faktinės
įtakos, nes buvo įgyvendinti, o tai savaime suponuoja įtaką rinkai, ir nors 661–669 konstatuojamosiose dalyse Komisija atmetė
atitinkamų įmonių argumentus, kuriais buvo siekiama įrodyti nedidelę kartelių įtaką, konstatuotina, kad ginčijamame sprendime
vertinant pažeidimo sunkumą nebuvo atsižvelgta į galimą jų įtaką rinkai.
Pavyzdžiui, ginčijamo sprendimo 671 konstatuojamojoje dalyje Komisija savo išvadą dėl pažeidimų sunkumo vertinimo grindžia
tik tuo, kad atsižvelgia į minėtų pažeidimų pobūdį ir jų geografinį paplitimą. Šioje konstatuojamojoje dalyje Komisija nusprendė,
kad, „atsižvelgiant į pažeidimų pobūdį ir į tai, kad kiekvienas iš jų apėmė visą vienos valstybės narės (Belgijos, Vokietijos,
Liuksemburgo arba Nyderlandų) teritoriją, <...> [laikytina, kad] kiekviena sprendimo adresatė padarė vieną arba kelis labai
sunkius EB 81 straipsnio pažeidimus“.
Kiek tai susiję su pažeidimu Vokietijoje, iš ginčijamo sprendimo 664 konstatuojamosios dalies, kurioje Komisija atsako į
Kone
ir
Otis
argumentus dėl tariamai ribotos pažeidimo įtakos, matyti, kad buvo „neįmanoma įrodyti konkrečios pažeidimo įtakos“ ir kad
susitarimai Vokietijoje padarė įtaką ne tik eskalatoriams ir brangių liftų projektams, nes Komisija manė, jog tikėtina, „kad
veikla, susijusi su karteliu dėl liftų projektų, kurių vertė viršija 1 mln. EUR ir kurie apima greitaeigius brangius liftus,
galėjo daryti įtaką likusiai liftų rinkos daliai“. Toje konstatuojamojoje dalyje Komisija taip pat pažymėjo, kad bendra projekto
vertė yra svarbesnė už liftų skaičių ir tipą, kad neįmanoma įrodyti konkrečios pažeidimo įtakos ir kad iš faktinių aplinkybių
aiškiai matyti, jog šalys turėjo ketinimą ne pašalinti tam tikrus produktų tipus, bet susitarti dėl projektų, kur buvo lengviausia
pašalinti konkurenciją.
Nagrinėjamu atveju reikia konstatuoti, jog ieškovės bylose T‑147/07, T‑149/07 ir T‑150/07 teigia ne kad pažeidimo Vokietijoje
įtaką buvo galima įvertinti, bet tik tai, kad pažeidimas buvo susijęs su tariamai nedidele rinka ir kad karteliai negalėjo
turėti didelės įtakos tariamai standartinių liftų rinkai. Tokiomis aplinkybėmis ieškovės neįrodė, kad, remiantis 1998 m. gairėmis
ir šio sprendimo 215 punkte paminėta teismų praktika, Komisija vertindama pažeidimų sunkumą privalėjo atsižvelgti į konkrečią
jų įtaką, todėl jų argumentas yra nepagrįstas.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, nėra reikalo nuspręsti dėl to, ar priimtina Komisijos ginčijama ekspertizės ataskaita,
kuria siekiama įrodyti, jog kartelis Vokietijoje buvo susijęs tik su dalimi liftų rinkos, arba patenkinti prašymus taikyti
tyrimo priemones, kurias šiuo atžvilgiu siūlo ieškovės bylose T‑147/07, T‑149/07 ir T‑150/07 ir kuriomis siekiama įrodyti
ekspertizės ataskaitos priimtinumą.
Kalbant apie šią ataskaitą, bet kuriuo atveju reikia pažymėti, kad nors, anot ieškovių bylose T‑147/07, T‑149/07 ir T‑150/07,
rinka, kuriai susitarimais tariamai yra padarytas poveikis, nesiekia 170 mln. EUR ir negalėjo turėti didelės įtakos standartinių
liftų rinkai, ekspertizės ataskaitoje nurodyta, kad, pirma, greitaeigiai liftai (
High-Tech
ir (arba)
Premium
) 2003 m. sudarė nuo 11,5 iki 13,04 mln. EUR ir, antra, dideli projektai apėmė tiek greitaeigius liftus, tiek standartinius
liftus. Vadinasi, net jeigu reikėjo daryti išvadą, jog kartelis buvo susijęs tik su tariamais dideliais projektais, negalima
atmesti galimybės, kad jie turėjo įtakos tariamai standartinių liftų rinkai, nes dideli projektai akivaizdžiai apima didelį
standartinių liftų kiekį.
Be to, reikia pažymėti, kad net jeigu būtų daroma prielaida, kad Komisija ketino atsižvelgti į šį papildomą kriterijų, koks
yra pažeidimo įtaka rinkai, ir todėl ginčijamame sprendime turėjo pateikti konkrečių, įtikinamų ir pakankamų įrodymų, leidžiančių
įvertinti tikrąją įtaką, kurią pažeidimas galėjo padaryti konkurencijai rinkoje (193 punkte minėto Sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
82 punktas), laikytina, kad ji bet kuriuo atveju įvykdė šią pareigą.
Kiek tai susiję su pažeidimu Vokietijoje, Komisija, be kita ko, pažymėjo, kad
Kone
,
Otis
,
Schindler
ir
ThyssenKrupp
priklausė daugiau kaip 60 % liftų rinkos ir beveik 100 % eskalatorių rinkos (ginčijamo sprendimo 51 ir 232 konstatuojamosios
dalys). Be to, po 2000 m. trims kartelio dalyvėms kartu priklausė maždaug 75 % eskalatorių rinkos ir beveik 50 % liftų rinkos
(ginčijamo sprendimo 278 ir 280 konstatuojamosios dalys). Maža to, karteliu buvo siekiama įšaldyti atitinkamas susijusių įmonių
rinkos dalis (ginčijamo sprendimo 236 ir paskesnės konstatuojamosios dalys). Komisija taip pat atkreipė dėmesį į susirinkimų
dažnumą (ginčijamo sprendimo 217 ir 218 konstatuojamosios dalys) ir atsargumo priemones, kurių dalyvės ėmėsi siekdamos nuslėpti
tarpusavio susitikimus (ginčijamo sprendimo 219–221 konstatuojamosios dalys).
Taigi, kaip nurodyta šio sprendimo 217 punkte, ginčijamo sprendimo 660 konstatuojamojoje dalyje Komisija padarė išvadą, jog
tai, kad įvairūs antikonkurenciniai susitarimai buvo kartelio dalyvių įgyvendinti, savaime suponuoja, jog buvo padaryta įtaka
rinkai, net jei tikrąją įtaką sunku įvertinti, nes nėra žinoma, be kita ko, nei tai, ar pateikiant pasiūlymus buvo sukčiaujama
dėl kitų projektų ir kiek tokių projektų būta, nei kiek projektų galėjo būti paskirstyta tarp kartelio dalyvių neiškilus būtinybės
joms susisiekti tarpusavyje. Komisija pridūrė, kad konkurentams kartu priklausančios didelės rinkos dalys rodo, jog greičiausiai
būta antikonkurencinės įtakos, o santykinis šių rinkos dalių stabilumas per visą pažeidimų laikotarpį patvirtina šios įtakos
buvimą.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, jog už pažeidimą Vokietijoje nustatyta 70 mln. EUR pradinė bauda nėra neproporcinga, atsižvelgiant
į tai, kad pažeidimas buvo ypač sunkus, net jeigu, kaip teigia ieškovės bylose T‑147/07, T‑149/07 ir T‑150/07, reikėjo nustatyti,
jog, kiek tai susiję su liftais, kartelis turėjo įtakos tik dideliems projektams.
Trečia, ieškovės bylose T‑147/07, T‑149/07 ir T‑150/07 teigia, kad kartelis turėjo įtakos tik Vokietijoje ir tik nedidelei
rinkos daliai, todėl už pažeidimą Vokietijoje nustatyta 70 mln. EUR pradinė bauda turi būti sumažinta, atsižvelgiant į susijusią
geografinę rinką
Šiuo klausimu reikia priminti, kad bendras pradinės baudos dydis nustatomas atsižvelgiant, be kita ko, į geografinį pažeidimo
paplitimą.
Be to, iš nusistovėjusios teismų praktikos matyti, jog nacionalinio lygmens geografinė rinka sudaro didelę bendrosios rinkos
dalį (1983 m. lapkričio 9 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin prieš Komisiją
, 322/81, Rink. p. 3461, 28 punktas ir 2005 m. liepos 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Brasserie nationale ir kt. prieš Komisiją
, T‑49/02–T‑51/02, Rink. p. II‑3033, 176 punktas). Kadangi neginčijama, kad kartelis Vokietijoje buvo susijęs su visa šios
valstybės narės teritorija, konstatuotina, kad jis apėmė didelę bendrosios rinkos dalį.
Atsižvelgiant į, viena vertus, ypač sunkų kartelio pobūdį ir, kita vertus, tai, kad jis apėmė didelę bendrosios rinkos dalį,
reikia konstatuoti, kad Komisijos nustatyta 70 mln. EUR pradinė bauda už pažeidimą Vokietijoje nepažeidžia proporcingumo principo.
Ieškovės bylose T‑147/07, T‑149/07 ir T‑150/07 papildomai nurodo, kad net ir atsižvelgiant į visą liftų rinkos vertę 70 mln. EUR
pradinė bauda, nustatyta už pažeidimą Vokietijoje, yra per didelė, nes procedūroje dalyvavusioms įmonėms priklausė mažiau
kaip 50 % visos Vokietijos liftų rinkos (ginčijamo sprendimo 280 konstatuojamoji dalis). Tačiau toks argumentas turi būti
atmestas, nes, kaip pažymėta šio sprendimo 208–210 punktuose, bendro pradinės baudos dydžio už pažeidimą Vokietijoje Komisija
neprivalėjo nustatyti (ir nagrinėjamu atveju nenustatė) remdamasi tariamai paveiktos rinkos dydžiu.
Bet kuriuo atveju ieškovės neginčija, kad 2003 m. įmonėms, dalyvavusioms kartelyje Vokietijoje, priklausė 48 % visos liftų
rinkos, kurios vertė – 506 mln. EUR (ginčijamo sprendimo 280 konstatuojamoji dalis) ir 75 % eskalatorių rinkos, kurios vertė
– 70 mln. EUR (ginčijamo sprendimo 80 ir 278 konstatuojamosios dalys). Taigi 70 mln. EUR pradinė bauda sudaro 23,7 % įmonių,
dalyvavusių kartelyje Vokietijoje, apyvartos. Tokios procentinės dalies negalima laikyti pernelyg didele, atsižvelgiant į,
viena vertus, ypač sunkų pažeidimo pobūdį ir, kita vertus, jo geografinį paplitimą.
Ieškovės bylose T‑147/07, T‑149/07 ir T‑150/07 taip pat papildomai nurodo, kad nustatydama pradinę baudą už pažeidimą Vokietijoje
Komisija nukrypo nuo baudos apskaičiavimo metodo, taikyto ginčijamame sprendime. Kadangi Komisija pripažino, kad kartelių
Vokietijoje mastas buvo mažesnis nei trijuose Beniliukso šalyse, ji negalėjo taikyti tokių pačių kriterijų apskaičiuodama
baudą, skirtą už Vokietijoje padarytą pažeidimą.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad nors Komisija nemėgino įrodyti konkrečios pažeidimo įtakos (ginčijamo sprendimo 660 konstatuojamoji
dalis), ji, kiek tai susiję su pažeidimu Vokietijoje, nustatė sumažintą pradinės baudos dydį tam, kad atitinkamų įmonių naudai
būtų atsižvelgta į tai, jog karteliais galėjo būti padaryta tiesioginė įtaka ne visai liftų rinkai. Taigi, kaip ginčijamo
sprendimo 664 konstatuojamojoje dalyje pažymėjo Komisija, nustatydama pradinės baudos dydį iš tiesų ji „atsižvelgė į tai,
kad pagal kartelį [Vokietijoje] vykdoma veikla galbūt nebuvo padaryta tiesioginė įtaka visai liftų rinkai“. Aišku, kad pradinė
bauda už kartelį Vokietijoje buvo nustatyta mažesnė nei pradinės baudos, pritaikytos už kitus ginčijamame sprendime nagrinėjamus
kartelius, atsižvelgiant į atitinkamų rinkų dydį.
Net jeigu būtų daroma prielaida, kad tame pačiame sprendime konstatavusi kelis labai sunkius pažeidimus Komisija turi laikytis
tam tikro nuoseklumo tarp bendrų pradinių dydžių ir skirtingų paveiktų rinkų dydžių, nagrinėjamu atveju nėra pagrindo manyti,
kad bendri pradiniai dydžiai, nustatyti už pažeidimus Belgijoje, Vokietijoje, Liuksemburge ir Nyderlanduose, nepakankamai
nuoseklūs arba kad buvo nukrypta nuo tariamai ginčijamame sprendime taikyto apskaičiavimo metodo.
Reikšmingų duomenų analizė parodo, kad atsižvelgdama į paveiktų rinkų dydį Komisija nuosekliai nustatė bendrus pradinių baudų
dydžius. Pavyzdžiui, Komisija, netaikydama konkrečios matematinės formulės, kurios taikyti ji bet kuriuo atveju neprivalėjo,
nustatė tuo didesnius bendrus pradinius dydžius, kuo didesnis buvo rinkos dydis (žr. šio sprendimo 207–210 punktus). Taigi
didžiausiai, t. y. Vokietijos, rinkai, kurios vertė sudaro 576 mln. EUR, buvo nustatytas 70 mln. EUR bendras pradinis dydis.
Kitoms dviem pagal dydį rinkoms, t. y. Nyderlandų ir Belgijos, kurių vertė atitinkamai sudaro 363 mln. EUR ir 254 mln. EUR,
buvo nustatyti atitinkamai 55 mln. EUR ir 40 mln. EUR bendri pradiniai dydžiai. Galiausiai dėl akivaizdžiai mažesnio Liuksemburgo
rinkos dydžio, kurios vertė sudaro 32 mln. EUR, Komisija nusprendė, kad bus tinkama šį dydį apriboti 10 mln. EUR, nors 1998 m.
gairėse už labai sunkius pažeidimus numatytas baudos dydis, skiriamas atsižvelgiant į pažeidimo sunkumą, yra „daugiau kaip
20 mln. [EUR]“ (šiuo klausimu žr. 207 punkte minėto Sprendimo
BASF prieš Komisiją
136 punktą). Taigi ieškovių kaltinimas turi būti atmestas.
Tai reiškia, kad reikia atmesti visus kaltinimus, susijusius su pradinės baudos už pažeidimą Vokietijoje nustatymu.
Antra, kalbėdamos apie pažeidimą Liuksemburge, ieškovės bylose T‑148/07, T‑149/07 ir T‑150/07 teigia, kad bendras pradinės
baudos dydis yra neproporcingas rinkos, su kuria susijęs pažeidimas, dydžiui.
Šiuo klausimu svarbu pažymėti, kad ieškovė byloje T‑148/07 taip pat neginčija 1998 m. gairių 1 A punkte nustatyto pradinės
baudos dydžio apskaičiavimo metodo, kuris, kaip priminta šio sprendimo 207 punkte, atitinka fiksuotų tarifų nustatymo logiką,
teisėtumo. Be to, remiantis šio sprendimo 209 punkte paminėta teismų praktika, atitinkamos rinkos dydis yra tik vienas iš
reikšmingų veiksnių vertinant pažeidimo sunkumą, į kurį Komisija neprivalo atsižvelgti nustatydama pradinės baudos dydį. Šio
sprendimo 208 punkte buvo priminta, kad nagrinėjamu atveju, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 657–671 konstatuojamųjų dalių,
išvadą dėl pažeidimų sunkumo vertinimo Komisija grindė šių pažeidimų pobūdžiu ir geografiniu paplitimu. Taigi ieškovių argumentas,
kad už pažeidimą Liuksemburge nustatyta pradinė bauda buvo per didelė, atsižvelgiant į rinkos, su kuria susijęs pažeidimas,
dydį, turi būti atmestas.
Bet kuriuo atveju reikia pabrėžti, kad už pažeidimą Liuksemburge Komisija nustatė 10 mln. EUR bendrą pradinės baudos dydį.
Taigi, nors Komisija pažeidimo sunkumą nustatė atsižvelgdama į jo pobūdį ir geografinį paplitimą, ji nusprendė, kad reikia
nustatyti bendrą pradinės baudos dydį, lygų pusei 20 mln. EUR minimalios ribos, kuri 1998 m. gairėse paprastai numatyta tokių
labai sunkių pažeidimų atveju (žr. 1998 m. gairių 1 A punkto antros pastraipos trečią įtrauką).
Tai reiškia, kad ieškovių bylose T‑148/07, T‑149/07 ir T‑150/07 argumentas turi būti atmestas.
Trečia, kalbėdamos apie pažeidimą Nyderlanduose, ieškovės bylose T‑150/07 ir T‑154/07 teigia, kad Komisija neatsižvelgė į
ribotą pažeidimo įtaką rinkai, nes kartelis buvo susijęs su mažiau kaip 10–15 % rinkos, o tai patvirtino visos įmonės, dalyvavusios
darant pažeidimą Nyderlanduose. Be to, net jeigu Komisija neprivalėjo konstatuoti, kad pažeidimas padarė konkrečią įtaką Nyderlandų
rinkai, ji esą turėjo atsižvelgti į tai, kad rinka, su kuria susijęs kartelis, buvo labai maža.
Šiuo atžvilgiu svarbu pabrėžti, kad ieškovė byloje T‑154/07 taip pat neginčija 1998 m. gairių 1 A punkte nustatyto pradinės
baudos dydžio nustatymo metodo, kuris, kaip priminta šio sprendimo 207 punkte, atitinka fiksuotų baudų nustatymo logiką, teisėtumo.
Be to, remiantis šio sprendimo 209 punkte nurodyta teismų praktika, atitinkamos rinkos dydis yra tik vienas iš reikšmingų
veiksnių vertinant pažeidimo sunkumą, į kurį Komisija neprivalo atsižvelgti nustatydama pradinės baudos dydį. Šio sprendimo
208 punkte priminta, kad nagrinėjamu atveju, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 657–671 konstatuojamųjų dalių, išvadą dėl
pažeidimų sunkumo vertinimo Komisiją grindė šių pažeidimų pobūdžiu ir geografiniu paplitimu. Taigi ieškovių argumentas, kad
atsižvelgiant į rinkos, su kuria susijęs pažeidimas, dydį pradinė bauda už pažeidimą Nyderlanduose buvo per didelė, turi būti
atmestas.
Be to, kaip teisingai pažymi Komisija, viena vertus, kartelio Nyderlanduose dalyvių pareiškimai dėl projektų, kuriems karteliu
tariamai buvo padaryta įtaka, yra grindžiami tik projektų, kurių atžvilgiu šios dalyvės aiškiai pripažino kartelio egzistavimą,
skaičiumi. Šiuo atžvilgiu, kaip ginčijamo sprendimo 384 konstatuojamojoje dalyje pažymėjo Komisija, nebuvo jokio reikalo pasidalyti
visų projektų pagal kartelį Nyderlanduose, nes atitinkamos įmonės turėjo tartis tik dėl tų projektų, kurie nebuvo automatiškai
paskirti vienai iš jų dėl nusistovėjusio santykio su esamu klientu. Kita vertus, bet kuriuo atveju, nors tiesa, kad
Otis
ir
ThyssenKrupp
teigė, jog bendras projektų, dėl kurių paskirstymo buvo tariamasi, skaičius apėmė tik nedidelę visų vykdytinų projektų dalį
(ginčijamo sprendimo 492 konstatuojamoji dalis), šiuo atžvilgiu jų pateiktuose skaičiavimuose yra didelių skirtumų (ginčijamo
sprendimo 494, 495, 496, 497 ir 499 konstatuojamosios dalys).
Tai reiškia, jog argumentai, susiję su tuo, kad pradinė bauda už pažeidimą Nyderlanduose buvo per didelė, turi būti atmesti.
Vadinasi, visi kaltinimai, susiję su bendrais pradinių baudų dydžiais, turi būti atmesti.
Dėl tariamo konkrečių pradinių baudų dydžių neteisėtumo
Primintina, kad, apskaičiuojant pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalį skiriamas baudas, diferencijuotas atitinkamų
įmonių vertinimas neatsiejamai susijęs su pagal šią nuostatą Komisijai suteiktų įgaliojimų įgyvendinimu. Naudodamasi savo
diskrecija Komisija turi individualizuoti sankciją, atsižvelgdama į atitinkamų įmonių veiksmus ir požymius, kad kiekvienu
atveju būtų užtikrintas visiškas Sąjungos konkurencijos taisyklių veiksmingumas (šiuo klausimu žr. 1983 m. birželio 7 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją
, 100/80–103/80, Rink. p. 1825, 109 punktą ir 108 punkte minėto Sprendimo
Britannia Alloys & Chemicals prieš Komisiją
44 punktą).
Būtent todėl 1998 m. gairėse nustatyta, kad, esant tam tikram pažeidimo sunkumo laipsniui, jei pažeidimą padaro kelios įmonės
(pavyzdžiui, kartelio atveju), gali prireikti pakoreguoti bendrą pradinį dydį, kad būtų nustatytos konkrečios pradinės baudos,
kuriomis būtų atsižvelgta į kiekvienos įmonės dydį ir tikrąją jos pažeidimo įtaką konkurencijai, visų pirma tuomet, kai to
paties tipo pažeidimus padaro labai skirtingo dydžio įmonės (1A punkto šešta pastraipa). Ypač būtina atsižvelgti į faktinę
ekonominę pažeidėjų galimybę padaryti pastebimą žalą kitiems ūkio subjektams ir visų pirma vartotojams (1A punkto ketvirta
pastraipa).
1998 m. gairėse taip pat patikslinta, jog vienodos bausmės už tokį pat elgesį principas tam tikrais atvejais gali lemti, kad
atitinkamoms įmonėms bus skirtos skirtingos baudos, ir ši diferenciacija nepriklausys nuo konkrečių aritmetinių skaičiavimų
(1A punkto septinta pastraipa).
Kaip pažymėta šio sprendimo 210 punkte, iš teismų praktikos išplaukia, kad 1998 m. gairėse nenumatyta, jog baudų dydis apskaičiuojamas
remiantis įmonių apyvarta atitinkamoje rinkoje. Taigi norėdama įvertinti įmonės įtaką rinkoje arba, kaip teigiama gairėse,
jos faktinę ekonominę galimybę padaryti pastebimą žalą kitiems ūkio subjektams Komisija neprivalo iš anksto apibrėžti rinkos
ar įvertinti jos dydžio (193 punkte minėto Sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
63 punktas). Tačiau 1998 m. gairėse taip pat neprieštaraujama, kad nustatant baudų dydį į šias apyvartas būtų atsižvelgta,
siekiant laikytis bendrųjų Sąjungos teisės principų ir jei tai reikalinga dėl aplinkybių (Pirmosios instancijos teismo sprendimai:
2002 m. kovo 20 d. Sprendimo
LR AF 1998 prieš Komisiją
, T‑23/99, Rink. p. II‑1705, 283 ir 284 punktai, 2003 m. liepos 9 d. Sprendimo
Cheil Jedang prieš Komisiją
, T‑220/00, Rink. p. II‑2473, 82 punktas ir 2005 m. spalio 25 d. Sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
, T‑38/02, Rink. p. II‑4407, 157 punktas).
Nagrinėjamu atveju iš ginčijamo sprendimo 672–685 konstatuojamųjų dalių matyti, kad Komisija kiekvienam pažeidimui, konstatuotam
ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje, taikė „diferencijuotą įmonių vertinimą, siekdama atsižvelgti į faktinę ekonominę pažeidėjų
galimybę padaryti pastebimą žalą konkurencijai“ (ginčijamo sprendimo 672 konstatuojamoji dalis). Kad nustatytų konkrečius
pradinių baudų dydžius, ji dėl kiekvieno pažeidimo suskirstė įmones į kategorijas pagal jų apyvartą kiekvienoje nacionalinėje
atitinkamų produktų rinkoje (ginčijamo sprendimo 673–685 konstatuojamosios dalys). Išskyrus konkretaus pradinio dydžio nustatymą
Schindler
už dalyvavimą kartelyje Vokietijoje, siekdama nustatyti konkrečius pradinius dydžius kitoms įmonėms, Komisija dėl kiekvieno
pažeidimo rėmėsi apyvarta 2003 m., kurie, Komisijos teigimu, yra paskutiniai metai, kai minėtos įmonės buvo aktyvios atitinkamų
kartelių dalyvės (ginčijamo sprendimo 674, 676, 680 ir 684 konstatuojamosios dalys).
Pirma, kalbėdamos apie pažeidimą Belgijoje, ieškovės bylose T‑149/07 ir T‑150/07 savo argumentuose, susijusiuose su pradinių
baudų dydžiu, teigia, kad pažeidimo vykdymo Belgijoje laikotarpiu
ThyssenKrupp
priklausė daug mažesnė rinkos dalis nei
Kone
ir
Schindler
dalys, todėl bauda turi būti sumažinta.
Remiantis 1998 m. gairių 1 A punkto septinta pastraipa, įmonių, dalyvavusių darant tą patį pažeidimą, diferenciacija neturi
būti atliekama pagal aritmetinius skaičiavimus. Pagal proporcingumo ir vienodo požiūrio principus nereikalaujama, kad visiems
skirtingiems kartelio dalyviams pradinis baudos dydis sudarytų tą patį procentą nuo individualios apyvartos (210 punkte minėto
Sprendimo
BASF prieš Komisiją
149 punktas).
Taigi siekdamas įvertinti, ar kartelio narių suskirstymas į kategorijas yra suderinamas su vienodo požiūrio ir proporcingumo
principais, Bendrasis Teismas, tikrindamas Komisijos pasinaudojimo šioje srityje turima diskrecija teisėtumą, turi apsiriboti
patikrinimu, ar šis suskirstymas yra nuoseklus ir objektyviai pateisinamas (Pirmosios instancijos teismo sprendimai: 2003 m.
kovo 19 d. Sprendimo
CMA CGM ir kt. prieš Komisiją
, T‑213/00, Rink. p. II‑913, 406 ir 416 punktai, 159 punkte minėto Sprendimo
Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją
220 ir 222 punktai, 210 punkte minėto Sprendimo
BASF prieš Komisiją
157 punktas ir 122 punkte minėto Sprendimo
Schunk ir Schunk Kohlenstoff-Technik prieš Komisiją
184 punktas).
Priešingai nei teigia ieškovės bylose T‑149/07 ir T‑150/07, nagrinėjamu atveju Komisija atsižvelgė į sąlyginai silpnesnę TKLA
padėtį Belgijos rinkoje, kai priskyrė ją atskirai kategorijai, kuriai buvo nustatyta gerokai mažesnė pradinė bauda nei nustatytosios
kitoms kartelio Belgijoje dalyvėms. Taigi, kitaip nei
Kone
ir
Schindler
, kurios buvo priskirtos pirmajai kategorijai, kuriai nustatyta 40 mln. EUR pradinė bauda, ir
Otis
, kuri buvo priskirta antrajai kategorijai, kuriai nustatyta 27 mln. EUR pradinė bauda, atveju,
ThyssenKrupp
buvo priskirta trečiajai kategorijai, kuriai nustatyta 16,5 mln. EUR pradinė bauda, kuri, beje, yra mažesnė už 20 mln. EUR
apatinę ribą, kuri gairėse paprastai numatyta tokio tipo labai sunkaus pažeidimo atveju (žr. 1 A punkto antros pastraipos
trečią įtrauką), (šiuo klausimu žr. 2003 m. liepos 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Daesang ir Sewon Europe prieš Komisiją
, T‑230/00, Rink. p. II‑2733, 58 punktą).
Tokiomis aplinkybėmis reikia atmesti ieškovių bylose T‑149/07 ir T‑150/07 argumentus, susijusius su tuo, kad konkretus pradinės
baudos dydis, kuris joms buvo nustatytas dėl TKLA dalyvavimo kartelyje Belgijoje, esą yra neteisėtas.
Antra, kalbėdamos apie pažeidimą Vokietijoje ieškovės bylose T‑147/07, T‑149/07 ir T‑150/07 teigia, jog buvo diskriminuojamos,
nes joms skirta pradinė bauda buvo apskaičiuota remiantis vien pažeidimų pobūdžiu ir geografiniu paplitimu, nors apskaičiuojant
Schindler
skirtą pradinę baudą buvo atsižvelgta į tai, kad tokie pažeidimai buvo susiję tik su atitinkamų produktų rinkos dalimi. Jeigu
požiūrio, kurio Komisija laikėsi
Schindler
atveju, būtų laikomasi ieškovių bylose T‑147/07, T‑149/07 ir T‑150/07 atveju, tai taip pat turėtų lemti jų pradinės baudos
sumažinimą.
Iš pradžių konstatuotina, kad iš ginčijamo sprendimo ir visų pirma iš jo 676–679 konstatuojamųjų dalių neabejotinai matyti,
jog siekdama kartelyje Vokietijoje dalyvavusias įmones suskirstyti į kategorijas, tiek
Schindler
, tiek kitų kartelio Vokietijoje dalyvių atveju Komisija rėmėsi atitinkamų įmonių apyvarta rinkoje, su kuria susijęs kartelis.
Toliau reikia pažymėti, kad, kiek tai susiję su karteliu Vokietijoje,
Schindler
padėtis skiriasi nuo
ThyssenKrupp
padėties. Neginčijama, kad per visą
Schindler
dalyvavimo kartelyje Vokietijoje laikotarpį nuo 1995 m. rugpjūčio mėn. iki 2000 m. gruodžio mėn. kartelis buvo susijęs tik
su eskalatoriais (ginčijamo sprendimo 213 konstatuojamoji dalis ir 1 straipsnio 2 dalis). Taigi
Schindler
dalyvavo tik vykdant ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 2 dalyje konstatuoto pažeidimo dalį, susijusią su eskalatoriais. Kita
vertus,
ThyssenKrupp
dalyvavo vykdant abi pažeidimo dalis, t. y. susijusią su eskalatoriais – nuo 1995 m. rugpjūčio mėn. iki 2003 m. gruodžio mėn.
ir susijusią su liftais – nuo 2000 m. gruodžio mėn. iki 2003 m. gruodžio mėn. (ginčijamo sprendimo 212 ir 213 konstatuojamosios
dalys ir 1 straipsnio 2 dalis). Diferencijuotu požiūriu siekiama būtent atsižvelgti į įmonių skirtumus, kiek tai susiję su
jų galimybe padaryti pastebimą žalą konkurencijai, kuri
Schindler
atveju buvo neabejotinai mažesnė, nes ji nedalyvavo su liftais susijusioje kartelio dalyje.
Tokiomis aplinkybėmis ieškovės bylose T‑147/07, T‑149/07 ir T‑150/07 neturi pagrindo teigti, jog buvo diskriminuojamos dėl
to, kad
Schindler
atveju nustatant konkretų pradinės baudos dydį buvo atsižvelgta tik į apyvartą eskalatorių rinkoje. Priešingai, atsižvelgti
laikantis vienodo požiūrio principo į skirtingą apyvartą atitinkamų įmonių abiejų kategorijų atvejais Komisiją paskatino būtent
skirtumai tarp, viena vertus,
Schindler
padėties ir, kita vertus, kitų kartelio dalyvių padėties.
Ieškovės bylose T‑147/07, T‑149/07 ir T‑150/07 teigia, kad jos klaidingai buvo priskirtos pirmajai kategorijai, nes, remiantis
jų turima informacija, Komisija neatsižvelgė į realią padėtį turint omenyje rinkos dalis. Siekdamos pagrįsti savo argumentą
šios ieškovės kalba apie, viena vertus,
Schindler
rinkos dalis liftų ir eskalatorių rinkoje referenciniais 2003 m. Kita vertus, ieškovės teigia neturinčios rinkos dalių, atitinkančių
tas, kurias Vokietijos rinkoje turi
Kone
ir
Otis
, kiek tai susiję su eskalatoriais ir dideliais liftų projektais. Šiuo atžvilgiu Komisija neatskleidė apskaičiavimų, kuriais
remdamasi ji nustatė kategorijas pagal rinkos dalis, netgi ir tuomet, kai ieškovės to paprašė.
Iš pradžių reikia priminti, kad siekdama nustatyti konkrečius pradinių baudų dydžius Komisija suskirstė įmonės į kategorijas
pagal jų apyvartą kiekvienoje nacionalinėje atitinkamų produktų rinkoje (ginčijamo sprendimo 673 konstatuojamoji dalis) (žr.
šio sprendimo 251 punktą). Šiuo atžvilgiu ginčijamo sprendimo 678 konstatuojamojoje dalyje Komisija priėjo prie išvados, kad
„atsižvelgiant į
Kone
,
Otis
ir
ThyssenKrupp
rinkos dalių ir ekonominio pajėgumo panašumą, apskaičiuojant baudą jų nereikia vertinti diferencijuotai.“
Be to, reikia pažymėti, jog tai, kad pradinis baudos dydis nebūtinai visų kartelio dalyvių atžvilgiu turi sudaryti tą patį
procentą nuo kiekvieno iš jų atitinkamos apyvartos, yra neatsiejama nuo įmonių skirstymo į kategorijas metodo, kurį taikant
tai pačiai kategorijai priskirtoms įmonėms yra nustatomas fiksuotas pradinis dydis. Bendrasis Teismas jau yra nusprendęs,
kad nors taikant tokį metodą neatsižvelgiama į skirtumą tarp tos pačios kategorijos įmonių dydžių, iš esmės jis negali būti
ginčijamas (254 punkte minėto Sprendimo
CMA CGM ir kt. prieš Komisiją
385 punktas; 159 punkte minėto Sprendimo
Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją
217 punktas ir 210 punkte minėto Sprendimo
BASF prieš Komisiją
150 punktas).
Nagrinėjamu atveju ieškovės bylose T‑147/07, T‑149/07 ir T‑150/07 neginčija ginčijamo sprendimo 673 ir 678 konstatuojamosiose
dalyse esančių teiginių.
Viena vertus, kadangi kartelis, kuriame dalyvavo
Schindler
, buvo susijęs tik su eskalatoriais, nustatydama šiai įmonei konkretų pradinės baudos dydį Komisija teisėtai atsižvelgė tik
į jos apyvartą šiame sektoriuje. Todėl negalima sutikti su ieškovių argumentu, susijusiu su palyginimu su
Schindler
rinkos dalimis liftų ir eskalatorių rinkoje 2003 m.
Kita vertus, kadangi ieškovės neginčija to, kad Komisija suskirstė įmones į kategorijas pagal jų apyvartas kiekvienoje nacionalinėje
atitinkamų produktų rinkoje (ginčijamo sprendimo 673 konstatuojamoji dalis), ir kadangi norėdama įvertinti įmonės įtaką rinkoje
arba, kaip teigiama 1998 m. gairėse, jos faktinę ekonominę galimybę padaryti pastebimą žalą kitiems ūkio subjektams, Komisija
neprivalo iš anksto apibrėžti rinkos ar įvertinti jos dydžio (193 punkte minėto Sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
63 punktas), bet kuriuo atveju negalima sutikti su ieškovių argumentais, susijusiais su atitinkamų įmonių rinkos dalimis,
kiek tai susiję su eskalatoriais, o liftų sektoriuje – su dideliais projektais.
Tai reiškia, jog ieškovių argumentas, kad jos klaidingai buvo priskirtos pirmajai kategorijai, turi būti atmestas. Tokiomis
aplinkybėmis nėra reikalo patenkinti ieškovių bylose T‑147/07, T‑149/07 ir T‑150/07 prašymo taikyti proceso organizavimo priemones,
kuriuo prašoma įpareigoti Komisiją perduoti savo skaičiavimus, susijusius su rinkos dalimis Vokietijos rinkoje.
Trečia, kalbėdamos apie pažeidimą Liuksemburge, ieškovės bylose T‑148/07, T‑149/07 ir T‑150/07 pažymi, kad
ThyssenKrupp
dėl savo mažo dydžio ir nedidelės rinkos dalies neturėjo galimybių padaryti žalos kitiems ūkio subjektams ir vartotojams
(1998 m. gairių 1 A punktas).
Komisija esą priskyrė
ThyssenKrupp
ir
Kone
antrajai kategorijai, nors
Kone
priklausė daug didesnė rinkos dalis, kuri buvo dvigubai didesnė už
ThyssenKrupp
rinkos dalį (ginčijamo sprendimo 680 konstatuojamoji dalis).
Šiuo klausimu konstatuotina, kad, kaip išplaukia iš ginčijamo sprendimo 680 konstatuojamosios dalies, 2003 m.
Kone
ir
ThyssenKrupp
apyvarta Liuksemburgo rinkoje buvo gana panaši ir abiejų buvo nuo trijų iki keturių kartų mažesnė nei
Otis
ir
Schindler
apyvarta šioje rinkoje. Todėl, priskyrusi
Schindler
ir
Otis
pirmajai kategorijai, o
Kone
ir
ThyssenKrupp
– antrajai kategorijai, Komisija akivaizdžiai neviršijo jai pripažįstamos diskrecijos, nes šis skirstymas atrodo nuoseklus
ir objektyviai pateisinamas.

ThyssenKrupp
rinkos dalių ir
Otis
bei
Schindler
rinkos dalių palyginimas esą parodo, kad objektyvumo požiūriu buvo klaidinga
ThyssenKrupp
priskirti antrajai kategorijai.
Otis
ir
Schindler
buvo priskirtos pirmajai kategorijai, o jų rinkos dalys 2003 m. buvo maždaug penkis kartus didesnės už
ThyssenKrupp
rinkos dalį.
ThyssenKrupp
pradinė bauda sudaro maždaug ketvirtį
Otis
ir
Schindler
nustatytos pradinės baudos, nors
ThyssenKrupp
rinkos dalis sudaro tik maždaug penktadalį šių dviejų įmonių rinkos dalių ir tik maždaug pusę
Kone
rinkos dalies. Ši disproporcija esą prieštarauja Komisijos sprendimų praktikai, pagal kurią žemesnėms kategorijoms nustatyti
pradinių baudų dydžiai visada būdavo proporcingai sumažinami, atsižvelgiant į pirmajai kategorijai nustatytą dydį.
Šį argumentą taip pat reikia atmesti. Didelis skirtumas tarp, viena vertus,
Otis
ir
Schindler
priklausančių rinkos dalių ir, kita vertus,
Kone
ir
ThyssenKrupp
priklausančių rinkos dalių pateisino dalyvių suskirstymą į dvi kategorijas. Tačiau, be to, kad pradinės baudos dydis kiekvienai
kategorijai neturi būti nustatomas pagal aritmetinius apskaičiavimus, kuriuose atsispindėtų bet kokia konstatuota su rinkos
dalimis susijusi diferenciacija tarp įmonių, nelygu, ar jos priklauso pirmajai ar antrajai kategorijai, reikia konstatuoti,
jog atsižvelgiant į tai, kad nagrinėjamu atveju pirmajai kategorijai priklausančių įmonių apyvarta yra maždaug keturis kartus
didesnė už
ThyssenKrupp
, kuri priskirta antrajai kategorijai, apyvartą, pradinės
ThyssenKrupp
baudos dydžio, sudarančio 25 % kitoms pirmosios kategorijos įmonėms skirtos pradinės baudos, nustatymas bet kuriuo atveju
atrodo nuoseklus ir objektyviai pateisinamas.
Anot šių ieškovių, Liuksemburge Komisija klaidingai taikė kategorijų sistemą, nes, turint omenyje TKLA ir TKL priskyrimą kategorijai
už pažeidimus Belgijoje ir Nyderlanduose, Komisija atsižvelgdama į nedidelę
ThyssenKrupp
rinkos dalį Liuksemburge turėjo priskirti ją žemesnei kategorijai nei
Kone
ir atitinkamai nustatyti jai mažesnę pradinę baudą.
Šiuo klausimu šio sprendimo 270 punkte jau buvo konstatuota, kad priskyrusi
Kone
ir
ThyssenKrupp
antrajai kategorijai, Komisija akivaizdžiai neviršijo jai pripažįstamos diskrecijos, nes šis skirstymas atrodo nuoseklus
ir objektyviai pateisinamas. Be to, argumentas, susijęs su diferencijuotu Komisijos požiūriu į kitas
ThyssenKrupp
grupės bendroves kitų pažeidimų atveju, neturi reikšmės, nes diferencijuotu požiūriu kiekvieno pažeidimo atveju siekiama
būtent tinkamai atsižvelgti į santykinę susijusių įmonių svarbą atitinkamose rinkose. Taigi ieškovių argumentus reikia atmesti.
Ieškovės bylose T‑148/07, T‑149/07 ir T‑150/07 teigia, kad buvo padarytas proporcingumo principo pažeidimas, susijęs su esamu
ryšiu tarp jų apyvartos atitinkamoje rinkoje ir joms nustatyto pradinės baudos dydžio. Taigi ieškovės bylose T‑148/07, T‑149/07
ir T‑150/07 nurodo, kad joms nustatytas pradinės baudos dydis sudaro [
konfidencialu
] jų apyvartos Liuksemburgo rinkoje 2003 m.
Tačiau, viena vertus, kaip matyti iš šio sprendimo 218 punkto, bendras pradinių baudų dydis buvo nustatytas atsižvelgiant
į pažeidimų pobūdį ir atitinkamos geografinės rinkos dydį. Kita vertus, į atitinkamų įmonių apyvartą Liuksemburgo rinkoje
Komisija atsižvelgė tik diferencijuodama šias įmones, kad atsižvelgtų į jų santykinę svarbą atitinkamoje rinkoje ir jų faktinę
ekonominę galimybę padaryti pastebimą žalą konkurencijai (ginčijamo sprendimo 672 konstatuojamoji dalis), o tai iš esmės atitinka
šio sprendimo 247 ir 250 punktuose nurodytą teismų praktiką. Todėl negali būti pritarta ieškovių pasitelktam jų apyvartos
atitinkamoje rinkoje ir pradinių baudų dydžio palyginimui.
Todėl, atsižvelgiant į tai, kad Sąjungos teisėje bet kuriuo atveju nėra bendrai taikomo principo, jog sankcija turi būti proporcinga
įmonės dydžiui produktų rinkoje, kurioje buvo padarytas pažeidimas (193 punkte minėto Sprendimo
Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją
75 punktas), argumentas, kad
ThyssenKrupp
už pažeidimą Liuksemburge buvo nustatyta pernelyg didelė konkreti pradinė bauda, turi būti atmestas.
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad reikia atmesti visus kaltinimus, susijusius su konkrečiais pradinių baudų dydžiais.
Taigi visas šis ieškinio pagrindas turi būti atmestas.

Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su 1998 m. gairių, proporcingumo principo, EB 253 straipsnio ir vienodo požiūrio principo
pažeidimu taikant grupės dauginimo koeficientą tam, kad būtų atsižvelgta į atgrasymo tikslą nustatant pradinių baudų dydį
Ginčijamame sprendime Komisija primena būtinybę nustatyti baudas, kurių „dydis užtikrintų pakankamai atgrasantį poveikį atsižvelgiant
į kiekvienos įmonės dydį“ (ginčijamo sprendimo 686 konstatuojamoji dalis). Taigi konstatavusi, jog „turėdamos atitinkamai
47 100 000 000 EUR ir 34 300 000 000 EUR pasaulines apyvartas
ThyssenKrupp
ir UTC/
Otis
yra daug svarbesnės nei kitos adresatės“, Komisija priėjo prie išvados, kad „pradinės baudos dydį reikia padidinti siekiant
atsižvelgti į [šių įmonių] dydį ir bendrus išteklius“ ir kad „
ThyssenKrupp
skirtinai pradinei baudai reikia taikyti dauginimo koeficientą 2 (padidinimas 100 %), o UTC/
Otis
skirtinai pradinei baudai – dauginimo koeficientą 1,7 (padidinimas 70 %)“ (ginčijamo sprendimo 690 konstatuojamoji dalis).
Ieškovės bylose T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ir T‑154/07 teigia, kad Komisija pažeidė 1998 m. gaires,
proporcingumo principą ir vienodo požiūrio principą, kai
ThyssenKrupp
grupės bendrovėms skirtoms pradinėms baudoms keturiose atitinkamose valstybėse narėse taikė dauginimo koeficientą 2 tam,
kad užtikrintų pakankamai atgrasantį šių baudų poveikį. Ieškovė byloje T‑154/07 taip pat nurodo motyvavimo stoką, kiek tai
susiję su ginčijamame sprendime pritaikytu dauginimo koeficientu.
Pirma, su 253 straipsnio pažeidimu susijęs kaltinimas, kuriuo remiasi ieškovė byloje T‑154/07, turi būti atmestas. Ginčijamo
sprendimo 689 ir 690 konstatuojamosiose dalyse Komisija dauginimo koeficiento 2 taikymą motyvavo dideliu
ThyssenKrupp
ekonominiu ir finansiniu pajėgumu, nes šios įmonės, kaip ir
Otis
, pasaulinė apyvarta gerokai viršija
Kone
ir
Schindler
apyvartas.
Antra, šio sprendimo 281 punkte paminėtos ieškovės nesutinka su tuo, kad būtų atsižvelgta į
ThyssenKrupp
grupės pasaulinę apyvartą siekiant nustatyti dauginimo koeficientą. Šiuo klausimu jos pabrėžia, kad pažeidimus padariusios
dukterinės bendrovės ir jų patronuojančiosios bendrovės nesudaro ekonominio vieneto. Ieškovė byloje T‑154/07 priduria, kad
ThyssenKrupp
yra valdoma decentralizuotai, o TKL veikia savarankiškai ir nepriklausomai. Ieškovės bylose T‑147/07 ir T‑148/07 taip pat
teigia, kad nustatant minėtą koeficientą gali turėti reikšmės tik
ThyssenKrupp
grupės „liftų“ segmento apyvarta. Galiausiai ieškovė byloje T‑144/07 mano, kad nebūtina atgrasymo tikslais taikyti grupės
dauginimo koeficiento tam, kad būtų užtikrintas konkurencijos teisės laikymasis, nes jo nepritaikius TKLA bauda sudarytų [
konfidencialu
] % šios bendrovės apyvartos Belgijoje nagrinėjamu laikotarpiu.
Šiuo klausimu iš pradžių reikia priminti, jog Komisija padarė teisėtą išvadą, kad ieškovės bylose T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07,
T‑149/07, T‑150/07 ir T‑154/07 sudaro vieną ekonominį vienetą (žr. šio sprendimo 100–131 punktus).
Toliau reikia pažymėti, jog būtinybė užtikrinti pakankamai atgrasantį baudos poveikį, kai ji nepateisina bendro baudų dydžio
padidinimo įgyvendinant konkurencijos politiką, reikalauja, jog bauda būtų pakoreguota siekiant atsižvelgti į siekiamą poveikį
įmonei, kuriai ji skirta, kad ji nebūtų pernelyg maža arba, priešingai, per didelė, visų pirma atsižvelgiant į atitinkamos
įmonės finansinį pajėgumą, laikantis reikalavimų, kylančių iš, viena vertus, būtinybės užtikrinti baudos veiksmingumą ir,
kita vertus, proporcingumo principo laikymosi (2008 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Lafarge prieš Komisiją
, T‑54/03, 670 punktas).
Žinoma, 1998 m. gairėse Komisija nenustatė atsižvelgimo į atgrasymo tikslą metodo arba specifinių kriterijų, kurie būtų konkrečiai
nurodyti ir privalomi. Gairių 1 A punkto ketvirtoje pastraipoje esančiose nuorodose, susijusiose su pažeidimo sunkumo vertinimu,
paminėta tik būtinybė nustatyti tokį baudos dydį, kuris būtų pakankamai atgrasantis (122 punkte minėto Sprendimo
Schunk ir Schunk Kohlenstoff-Technik prieš Komisiją
193 punktas).
Tačiau iš nusistovėjusios teismų praktikos matyti, kad Komisija turi teisę atsižvelgti į bendrą kiekvienos kartelyje dalyvaujančios
įmonės apyvartą kaip į reikšmingą kriterijų nustatant atgrasomąjį poveikį turintį daugiklį (šiuo klausimu žr. 2006 m. birželio
29 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Showa Denko prieš Komisiją
, C‑289/04 P, Rink. p. I‑5859, 17 ir 18 punktus). Taigi įmonės dydis ir bendri ištekliai yra reikšmingi kriterijai, turint
omenyje siekiamą tikslą – užtikrinti baudos veiksmingumą koreguojant jos dydį, atsižvelgiant į įmonės bendrus išteklius ir
jos galimybes surinkti šiai baudai sumokėti būtinas lėšas. Pradinės baudos dauginimo koeficiento nustatymu tam, kad bauda
būtų pakankamai atgrasanti labiau siekiama užtikrinti baudos veiksmingumą, nei atsižvelgti į pažeidimo žalą normaliai konkurencijai,
taigi – jo sunkumą (285 punkte minėto Sprendimo
Lafarge prieš Komisiją
672 punktas).
Todėl Komisija nepažeidė nei 1998 m. gairių, nei proporcingumo principo, kai siekdama pritaikyti atgrasomąjį poveikį turintį
veiksnį rėmėsi bendra
ThyssenKrupp
grupės apyvarta. Taigi taip pat negalima sutikti su ieškovės byloje T‑144/07 argumentu, kuriuo siekiama palyginti TKLA apyvartą
Belgijoje ir baudos dydį, siekiant įrodyti, kad nėra reikalo jai taikyti atgrasomąjį poveikį turintį veiksnį.
Trečia, kalbėdamos apie
ThyssenKrupp
grupei skirtoms baudoms pritaikytą dauginimo koeficientą 2, ieškovės bylose T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07 ir T‑150/07,
remdamosi Komisijos sprendimų praktika, o būtent – 2006 m. rugsėjo 13 d. Sprendimu 2007/534/EB dėl proceso pagal EB sutarties
81 straipsnį (byla COMP/F 38.456 – Bitumas (Nyderlandai); OL L 196, p. 4, toliau – Kelių bitumo sprendimas), teigia, kad,
kiek tai susiję su išimtinai nacionalinėmis faktinėmis aplinkybėmis, šis koeficientas turėjo būti mažesnis. Šiuo atžvilgiu
ieškovės bylose T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07 ir T‑150/07 Bendrojo Teismo prašo pagal Procedūros reglamento 65 straipsnio b punktą
nurodyti Komisijai pateikti Kelių bitumo sprendimą.
Kalbant apie tai, ar nagrinėjamu atveju pritaikytas dauginimo koeficientas nėra per didelis, reikia pažymėti, kad baudos padidinimu
atgrasymo tikslais siekiama užtikrinti jos veiksmingumą pakoreguojant jos dydį atsižvelgiant į įmonės bendrus išteklius ir
galimybę surinkti šiai baudai sumokėti būtinas lėšas (285 punkte minėto Sprendimo
Lafarge prieš Komisiją
671 punktas). Todėl negalima sutikti su argumentu, kad Komisijos konstatuoti pažeidimai yra išimtinai nacionaliniai.
Taip pat negalima sutikti su argumentu, susijusiu su Kelių bitumo sprendimu. Remiantis šio sprendimo 153 punkte minėta teismų
praktika, ankstesni Komisijos sprendimai neturi reikšmės, nes, kaip priminta šio sprendimo 108 punkte, ankstesnė Komisijos
sprendimų praktika negali būti teisinis pagrindas skiriant baudas konkurencijos srityje. Vadinasi, taip pat reikia atmesti
ieškovių bylose T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07 ir T‑150/07 prašymą taikyti tyrimo priemones, kuriuo prašoma nurodyti Komisijai
pateikti Kelių bitumo sprendimą.
Bet kuriuo atveju, atsižvelgiant į bendrą
ThyssenKrupp
apyvartą, kuri siekia 47,1 mlrd. EUR (ginčijamo sprendimo 689 konstatuojamoji dalis),
ThyssenKrupp
skirtoms pradinėms baudoms pritaikytas dauginimo koeficientas 2, atsižvelgiant į šios įmonės finansinį pajėgumą, atrodo tinkamas
baudų veiksmingumui garantuoti, taigi – jai skirtų baudų pakankamai atgrasančiam poveikiui užtikrinti.
Ketvirta, ieškovės bylose T‑144/07 ir T‑154/07 teigia, kad buvo diskriminuojamos atitinkamoms jų baudoms taikant dauginimo
koeficientą, nes atgrasymo tikslą turinčio dauginimo koeficiento Komisija netaikė
Kone
ir
Schindler
, nors šios įmonės priklausė daugianacionalinėms grupėms, kurių apyvarta Sąjungoje buvo didesnė. Be to,
Kone
ir
Schindler
dukterinių bendrovių padėtis atitinkamoje Nyderlandų rinkoje kelis kartus stipresnė už
ThyssenKrupp
padėtį.
Su šiuo argumentu negalima sutikti. Padidindama pradinę baudą tam, kad būtų užtikrintas atgrasomasis baudos tikslas, Komisija
iš tikrųjų tik laikosi diferencijuoto požiūrio į to paties kartelio dalyves siekdama atsižvelgti į tai, kokį poveikį iš tiesų
joms padarys bauda (210 punkte minėto Sprendimo
BASF prieš Komisiją
241 punktas).
Komisija nepažeidė vienodo požiūrio principo, kai nagrinėjamu atveju rėmėsi bendra dalyvių apyvarta, o ne apyvarta Sąjungoje
ar atitinkamoje nacionalinėje rinkoje, siekdama įvertinti, ar reikia padidinti baudas tam, kad būtų užtikrintas atgrasomasis
jų poveikis. Atsižvelgiant į bendrą
ThyssenKrupp
apyvartą, galima daryti išvadą, kad, jei baudos nebūtų padidintos siekiant atgrasomojo poveikio, skirtomis baudomis šiai
įmonei būtų padarytas mažesnis poveikis nei
Kone
ir
Schindler
, kurių apyvarta atitinkamai 3,2 ir 5,73 mlrd. EUR (ginčijamo sprendimo 689 konstatuojamoji dalis).
Taigi, atsižvelgiant į
ThyssenKrupp
finansinį pajėgumą, šios įmonės baudoms pritaikytas dauginimo koeficientas 2 nagrinėjamu atveju atrodo pateisinamas siekiant
užtikrinti baudų veiksmingumą.
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad šis ieškinio pagrindas turi būti atmestas.

Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su 1998 m. gairių, proporcingumo principo ir teisės į gynybą pažeidimu padidinant pradines
baudas 50 % dėl pakartotinio pažeidimo
Ginčijamame sprendime Komisija padarė išvadą, kad TKAG, TKE ir
ThyssenKrupp
dukterinėms bendrovėms skirtinos pradinės baudos turi būti padidintos 50 % dėl pakartotinio pažeidimo (ginčijamo sprendimo
707, 710, 714 ir 720 konstatuojamosios dalys).
Ginčijamo sprendimo 697 konstatuojamoje dalyje Komisija šiuo atžvilgiu primena:
„pakartotinis pažeidimas padaromas tuomet, kai įmonė, kuri viename Komisijos sprendime yra pripažinta atsakinga, vėliau pripažįstama
atsakinga už tokio paties tipo pažeidimą, net jeigu pastarasis pažeidimas buvo padarytas kitame veiklos sektoriuje arba dėl
kito produkto. [1998 m. gairių] 2 punkte numatyta, kad tos pačios ar tų pačių įmonių padaryti pakartotiniai pažeidimai yra
sunkinanti aplinkybė. Sąvoka „įmonė“ apima visus tos pačios grupės teisės subjektus, kurie savarankiškai nesprendžia dėl savo
elgesio rinkoje. Byloje
Michelin
[107 punkte minėto Sprendimo
Michelin prieš Komisiją
290 punktas] Pirmosios instancijos teismas patvirtino, kad ūkio subjektas, kurio visas kapitalas priklauso (patronuojančiajai)
bendrovei, kontroliuojančiai kitą ūkio subjektą, kuris buvo pripažintas kaltu dėl ankstesnio pažeidimo, taip pat gali būti
pripažintas padariusiu pakartotinį pažeidimą.“
Siekdama konstatuoti pakartotinį pažeidimą šioje byloje Komisija ginčijamo sprendimo 698 konstatuojamojoje dalyje remiasi
savo 1998 m. sausio 21 d. Sprendimu 98/247/EAPB dėl procedūros pagal [EAPB] 65 straipsnį (byla IV/35.814 – Papildomas lydinys)
(OL L 100, p. 55) (toliau – Papildomo lydinio sprendimas). Minėtoje konstatuojamojoje dalyje ji nurodo:
„1998 m. Papildomo lydinio [sprendime] baudos buvo paskirtos dėl kartelio, kuriuo buvo siekiama apriboti ir iškraipyti konkurenciją
ir kuris turėjo tokį poveikį. Be to, bauda buvo skirta
ThyssenKrupp Stainless GmbH
(TKS) – 1995 m. sausio 1 d. pagal Vokietijos teisę įsteigtai įmonei, kuri buvo sukurta sujungus
Krupp
ir
Thyssen
grūdinto plieno veiklą. Bauda taip pat buvo skirta
Acciai Speciali Terni SpA
(AST) – 1994 m. sausio 1 d. pagal Italijos teisę įsteigtai įmonei, kurios pagrindinę veiklą sudarė plokščių produktų iš grūdinto
plieno gamyba. 1994 m. gruodžio mėn. tam tikros įmonės, įskaitant
Krupp
ir
Thyssen
, kartu nupirko AST. 1995 m. gruodžio mėn.
Krupp
padidino savo turimo AST akcinio kapitalo dalį nuo 50 iki 75 %, vėliau 1996 m. gegužės mėn. – iki 100 %. Tada
Krupp
visas turimas AST akcijas perleido TKS <...>“
Ginčijamame sprendime (ginčijamo sprendimo 700, 704, 709, 713 ir 717 konstatuojamosios dalys) Komisija taip pat pažymi, kad
Papildomo lydinio sprendime konstatuotas kartelis tęsėsi nuo 1993 m. gruodžio 16 d., kai įvyko susitikimas, per kurį dalyvaujančios
įmonės nusprendė sudaryti slaptą susitarimą, iki 1998 m. sausio 21 d., kai buvo priimtas sprendimas, kuriuo konstatuotas pažeidimas,
todėl
ThyssenKrupp
grupės bendrovių padaryti pažeidimai buvo ne tik pakartoti, bet ir persidengė ir už juos buvo lygiagrečiai persekiojama.
Ieškovės bylose T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ir T‑154/07 teigia, kad ginčijamo sprendimo 699–707 (bylos
T‑147/07 ir T‑150/07), 708–710 (bylos T‑144/07 ir T‑150/07), 711–714 (bylos T‑148/07 ir T‑149/07), 717 (byla T‑150/07) ir
720 (bylos T‑150/07 ir T‑154/07) konstatuojamosiose dalyse Komisija klaidingai padidino jų baudas 50 % dėl pakartotinio pažeidimo.
Komisija esą negalėjo padaryti išvados, kad pažeidimas, už kurį
ThyssenKrupp Stainless AG
, iki 1997 m. rugsėjo mėn. vadinama
KruppThyssen Nirosta GmbH
(ginčijamo sprendimo 882 išnaša) (toliau – TKS, kalbant apie laikotarpį prieš ir po 1997 m.), ir
Acciai Speciali Terni SpA
(toliau – AST) buvo nubaustos Papildomo lydinio sprendime, yra anksčiau jų padarytas panašus pažeidimas.
Iš pradžių reikia priminti, jog Papildomo lydinio sprendimo 1 straipsnyje, į kurį Komisija pateikia nuorodą ginčijamame sprendime
tam, kad nagrinėjamu atveju konstatuotų pakartotinį pažeidimą, Komisija padarė išvadą, kad kelios įmonės, įskaitant
Krupp Hoesch Stahl AG
(toliau – KHS; nuo 1995 m. sausio 1 d. – TKS),
Thyssen Stahl AG
(toliau – TS; nuo 1995 m. sausio 1 d. – TKS) ir AST, pažeidė EAPB 65 straipsnio 1 dalį laikotarpiu, kuris šių bendrovių atveju
prasideda 1993 m. gruodžio mėn., o baigiasi 1998 m. sausio 21 d., kai pakeitė ir suderintai taikė papildomo lydinio apskaičiavimo
formulės referencines vertes. Anot Komisijos, šiais veiksmais buvo siekiama apriboti ir iškraipyti normalią konkurenciją bendrojoje
rinkoje ir jie turėjo tokį poveikį.
Iš Papildomo lydinio sprendimo matyti, kad KHS ir TS tiesiogiai dalyvavo darant pažeidimą iki 1994 m. gruodžio 31 d. ir todėl
už jį turėjo atsakyti atskirai. Tačiau bauda, kurią joms turėjo skirti Komisija, buvo skirta tik TKS, kuri 1997 m. liepos
23 d. raštu pranešė Komisijai prisiimanti atsakomybę už TS ir KHS veiksmus nuo 1993 m. (Papildomo lydinio sprendimo 14 ir
102 konstatuojamosios dalys).
TKS ir AST atitinkamai 1998 m. kovo 11 ir 13 d. pareiškė ieškinius Bendrajame Teisme prašydamos panaikinti Papildomo lydinio
sprendimą, kiek jis su jomis susijęs, ir, jei šis reikalavimas nebūtų patenkintas, gerokai sumažinti tuo sprendimu joms skirtas
baudas. Šio sprendimo 106 punkte minėtu Sprendimu
Krupp Thyssen Stainless ir Acciai speciali Terni prieš Komisiją
Bendrasis Teismas panaikino Papildomo lydinio sprendimo 1 straipsnį, kiek juo TKS buvo pripažinta atsakinga už TS padarytą
pažeidimą, dėl TKS teisės į gynybą pažeidimo, nes pastaroji bendrovė neturėjo galimybės pateikti pastabų dėl faktinių aplinkybių,
kuriomis kaltinama TS, tikrumo ir reikšmės. Dėl minėto teismo sprendimo buvo pateikti du apeliaciniai skundai, kuriuos Teisingumo
Teismas atmetė 2005 m. liepos 14 d. Sprendimu
ThyssenKrupp prieš Komisiją
(C‑65/02 P ir C‑73/02 P, Rink. p. I‑6773).
Vykdydama šio sprendimo 106 punkte minėtą Sprendimą
Krupp Thyssen Stainless ir Acciai speciali Terni prieš Komisiją
2006 m. gruodžio 20 d. Komisija priėmė Sprendimą C (2006) 6765 galutinis dėl procedūros pagal [EAPB] 65 straipsnį (byla,
COMP/F/39.234 – Papildomas lydinys – naujas sprendimas). Tame sprendime Komisija konstatavo, kad TS pažeidė EAPB 65 straipsnio
1 dalį laikotarpiu nuo 1993 m. gruodžio 16 d. iki 1994 m. gruodžio 31 d. ir pripažino TKS atsakinga už TS elgesį, remdamasi
1997 m. liepos 23 d. TKS raštu.
Šiuo ieškinio pagrindu ieškovės ginčija tai, kad jos sudaro vieną ekonominį vienetą, kaip tai suprantama pagal EB 81 ir 82 straipsnius,
su įmonėmis, kurioms skirtos sankcijos Papildomo lydinio sprendimu. Šiuo klausimu jos teigia, jog Komisija, remdamasi šio
sprendimo 107 punkte minėtu Sprendimu
Michelin prieš Komisiją
, padarė klaidingą išvadą, kad aplinkybės, jog patronuojančiajai bendrovei priklauso 100 % jos dukterinės bendrovės kapitalo,
pakanka, kad ankstesnis šios dukterinės bendrovės pažeidimas būtų inkriminuotas jos patronuojančiajai bendrovei, nekeliant
klausimo dėl faktinio dukterinės bendrovės savarankiškumo. Todėl, ieškovių manymu, priešingai nei teigia Komisija, ši institucija
negalėjo panorėjusi skirti baudą tai pačiai patronuojančiajai bendrovei dviejuose sprendimuose, kaip reikalaujama šio sprendimo
107 punkte minėtame Sprendime
Michelin
(290 punktas).
Reikia pažymėti, kad pakartotinio pažeidimo sąvoka, kaip ji suprantama tam tikrose nacionalinėse teisės sistemose, reiškia,
jog asmuo naujų pažeidimų padarė būdamas baustas už panašaus pobūdžio pažeidimus (Pirmosios instancijos teismo sprendimai:
1999 m. kovo 11 d. Sprendimo
Thyssen Stahl prieš Komisiją
, T‑141/94, Rink. p. II‑347, 617 punktas; 107 punkte minėto Sprendimo
Michelin prieš Komisiją
284 punktas; 250 punkte minėto Sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
362 punktas ir 158 punkte minėto Sprendimo
Hoechst prieš Komisiją
450 punktas). Be to, 1998 m. gairių 2 punkte tarp pavyzdinių sunkinančių aplinkybių, galinčių pateisinti pradinės baudos
padidinimą, konkrečiai minimi „tų pačių įmonių(ės) pakartotini to paties tipo pažeidimai“.
Kaip priminta šio sprendimo 92 punkte, sąvoka „įmonė“ konkurencijos teisės kontekste turi būti suprantama kaip reiškianti
ekonominį vienetą atitinkamo susitarimo tikslo požiūriu, net jei teisiniu požiūriu šį ekonominį vienetą sudaro keletas fizinių
ar juridinių asmenų.
Taigi įmonės antikonkurenciniai veiksmai gali būti inkriminuoti kitai įmonei, jei pirmoji įmonė savarankiškai nesprendė dėl
savo elgesio rinkoje, o iš esmės vykdė kitos įmonės nurodymus, ypač atsižvelgiant į ekonominį ir teisinį jas siejantį ryšį
(94 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
117 punktas; 94 punkte minėto Sprendimo
Metsä-Serla ir kt. prieš Komisiją
27 punktas ir 91 punkte minėto 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
58 punktas; 2006 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Avebe prieš Komisiją
, T‑314/01, Rink. p. II‑3085, 135 punktas).
Šiuo klausimu reikia patikslinti, kad pagal teismų praktiką Komisija negali apsiriboti konstatavimu, kad įmonė „galėjo“ turėti
tokios lemiamos įtakos kitai įmonei, netikrindama, ar tokios įtakos iš tikrųjų būta. Atvirkščiai, Komisija iš esmės privalo
įrodyti tokią lemiamą įtaką, remdamasi visais faktiniais duomenimis, visų pirma galimais vienos įmonės įgaliojimais duoti
nurodymus kitai įmonei (šiuo klausimu žr. 2003 m. spalio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Aristrain prieš Komisiją
, C‑196/99 P, Rink. p. I‑11005, 95–99 punktus ir 94 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
118–122 punktus; taip pat žr. 2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
HFB ir kt. prieš Komisiją
, T‑9/99, Rink. p. II‑1487, 527 punktą ir 310 punkte minėto Sprendimo
Avebe prieš Komisiją
136 punktą).
Žinoma, kaip pažymi Komisija, šio sprendimo 107 punkte minėtame Sprendime
Michelin prieš Komisiją
(290 punktas) Bendrasis Teismas konstatavo, kad atsižvelgiant į tai, jog abiejų dukterinių bendrovių daugiau kaip 99 % kapitalo
tiesiogiai arba netiesiogiai priklauso tai pačiai patronuojančiajai bendrovei, galima daryti pagrįstą išvadą, kad šios dukterinės
bendrovės savarankiškai nesprendžia dėl savo elgesio rinkoje. Tame sprendime Bendrasis Teismas pridūrė, kad įvairios tai pačiai
grupei priklausančios bendrovės sudaro vieną ekonominį vienetą, taigi – vieną įmonę, kaip tai suprantama pagal EB 81 ir 82 straipsnius,
jei atitinkamos bendrovės savarankiškai nesprendžia dėl savo elgesio rinkoje.
Tačiau, kaip pažymėta šio sprendimo 96 ir 97 punktuose, Teisingumo Teismas neseniai priminė, kad tuo ypatingu atveju, kai
patronuojančiajai bendrovei priklauso 100 % jos Sąjungos konkurencijos taisyklių pažeidimą padariusios dukterinės bendrovės
kapitalo, egzistuoja nuginčijama prezumpcija, kad ši patronuojančioji bendrovė iš tikrųjų daro lemiamą įtaką savo dukterinės
bendrovės elgesiui (šiuo klausimu žr. 91 punkte minėto 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
60 ir 61 punktus ir nurodytą teismų praktiką). Be to, kaip Teisingumo Teismas priminė šio sprendimo 311 punkte minėtame Sprendime
Aristrain prieš Komisiją
(99 punktas), vien aplinkybės, kad dviejų skirtingų komercinių bendrovių kapitalas priklauso tam pačiam asmeniui, savaime
nepakanka, kad būtų galima konstatuoti, jog šios dvi bendrovės sudaro vieną ekonominį vienetą, dėl ko, remiantis Sąjungos
konkurencijos teise, vienos bendrovės veiksmus būtų galima inkriminuoti kitai bendrovei.
Nagrinėjamu atveju konstatuotina, kad, viena vertus, Papildomo lydinio byloje Komisija nepadarė išvados, kad KHS, TS, TKS
ir AST patronuojančiosios bendrovės, kurių teisių ir pareigų perėmėja ekonominiu ir teisiniu požiūriu yra TKAG, su jomis sudaro
vieną ekonominį vienetą, kaip tai suprantama pagal EB 81 ir 82 straipsnius, taigi neteigė, kad KHS, TS, TKS ir AST savarankiškai
nesprendė dėl savo elgesio rinkoje. Iš Papildomo lydinio sprendimo matyti, kad, kiek tai susiję su
ThyssenKrupp
grupei priklausančiomis bendrovėmis, Komisija konstatavo, kad pažeidimą padarė tik KHS, TS, TKS ir AST, o ne jų atitinkamos
patronuojančiosios bendrovės, kurios, kaip Komisijai neprieštaraujant pažymėjo ieškovės, nebuvo išklausytos per administracinę
procedūrą, kuriai pasibaigus tas sprendimas buvo priimtas.
Kita vertus, remiantis ginčijamu sprendimu negalima daryti išvados, kad Komisija šioje byloje laikėsi nuomonės, jog KHS, TS,
TKS ir AST yra tarp įmonių, kurios to sprendimo 1 straipsniu buvo pripažintos padariusios pažeidimų.
Vadinasi, ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje konstatuotų pažeidimų negalima laikyti pakartotiniais pažeidimais, padarytais
tos pačios ar tų pačių įmonių kaip tos, kurios Papildomo lydinio byloje buvo pripažintos padariusios pažeidimų.
Šiuo atžvilgiu visų pirma negalima sutikti su Komisijos argumentu, kad per administracinę procedūrą, kuriai pasibaigus buvo
priimtas ginčijamas sprendimas, ir nagrinėjant šį ieškinį
ThyssenKrupp
turėjo galimybę ginčyti tai, kad ji ir įmonės, kurioms Papildomo lydinio byloje buvo skirtos sankcijos, sudaro vieną ekonominį
vienetą.
Pažymėtina, kad remiantis Teisingumo Teismo praktika, pirma, teisės į gynybą užtikrinimo principas neleidžia teisėtu laikyti
sprendimo, kuriuo Komisija įmonei skiria baudą konkurencijos srityje, prieš tai jai nepranešusi apie jos atžvilgiu pateiktus
kaltinimus ir, antra, atsižvelgiant į pranešimo apie kaltinimus svarbą, jame turi būti vienareikšmiai nurodytas juridinis
asmuo, kuriam galės būti skirtos baudos, ir šis pranešimas turi būti adresuotas šiam asmeniui (žr. 192 punkte minėto Sprendimo
Papierfabrik August Koehler prieš Komisiją
37 ir 38 punktus ir 91 punkte minėto 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
57 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Todėl negalima sutikti su tuo, kad nustatydama pakartotinio pažeidimo sunkinančios aplinkybės buvimą Komisija gali padaryti
išvadą, jog įmonė turi būti pripažinta atsakinga už ankstesnį pažeidimą, už kurį ji nebuvo nubausta Komisijos sprendimu ir
kurį nustatant ji nebuvo pranešimo apie kaltinimus adresatė, todėl tokia įmonė per procedūrą, kurioje buvo priimtas sprendimas,
kuriuo konstatuojamas ankstesnis pažeidimas, neturėjo galimybės pateikti savo argumentus siekdama užginčyti tai, kad ji su
kitomis įmonėmis gali sudaryti vieną ekonominį vienetą.
Tokia išvada juo labiau darytina atsižvelgiant į tai, kad nors tiesa, jog pagal proporcingumo principą reikalaujama, kad vertinant
įmonės polinkį nesilaikyti konkurencijos taisyklių būtų atsižvelgta į laiko tarpą tarp atitinkamo pažeidimo ir ankstesnio
šių taisyklių nesilaikymo, Teisingumo Teismas jau yra pabrėžęs, kad Komisijos negali saistyti pakartotinio pažeidimo konstatavimo
senaties terminas (2007 m. vasario 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
, C‑3/06 P, Rink. p. I‑1331, 38 punktas ir 158 punkte minėto Sprendimo
Hoechst prieš Komisiją
462 punktas; taip pat žr. 250 punkte minėto 2005 m. spalio 25 d. Sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
353 punktą) ir kad todėl pakartotinį pažeidimą galima konstatuoti praėjus daugeliui metų po pažeidimo konstatavimo, kai atitinkama
įmonė bet kuriuo atveju neturėtų galimybės ginčyti tokio ekonominio vieneto egzistavimo, ypač jei taikoma šio sprendimo 313 punkte
priminta prezumpcija.
Toliau taip pat negalima sutikti su Komisijos argumentu, kad baudos padidinimas dėl pakartotinio pažeidimo taip pat pateisinamas
atsižvelgiant į 1990 m. liepos 18 d. Komisijos sprendime 90/417/EAPB dėl procedūros pagal [EAPB] 65 straipsnį dėl Europos
plokščių šaltojo valcavimo produktų iš nerūdijančio plieno gamintojų susitarimo ir suderintų veiksmų (OL L 220, p. 28) ir
1994 m. vasario 16 d. Komisijos sprendime 94/215/EAPB dėl procedūros pagal [EAPB] 65 straipsnį dėl Europos sijelių gamintojų
susitarimų ir suderintų veiksmų (OL L 116, p. 1) konstatuotus pažeidimus. Be to, kad šie sprendimai nebuvo paminėti nei pranešime
apie kaltinimus, nei ginčijamame sprendime, konstatuotina, jog, kaip ir įmonių, kurioms buvo skirtos sankcijos papildomo lydinio
byloje, atveju, minėtais sprendimais nubaustos įmonės nėra tos pačios įmonės, kaip tai suprantama pagal EB 81 ir 82 straipsnius,
kaip tos, kurioms buvo skirtos sankcijos ginčijamame sprendime.
Galiausiai, kiek tai susiję su Komisijos argumentu, kad turėdama beveik visą dukterinės bendrovės kapitalą patronuojančioji
bendrovė taip pat yra dukterinei bendrovei skirto įspėjimo, kylančio iš ankstesnio Komisijos sprendimo, kuriuo ši nubausta
dėl konkurencijos teisės pažeidimo, adresatė, su juo taip pat negalima sutikti. Nors galima daryti pagrįstą išvadą, kad patronuojančioji
bendrovė iš tiesų žino apie ankstesnį sprendimą, kurį Komisija adresavo jos dukterinei bendrovei, kurios beveik visas kapitalas
priklauso šiai patronuojančiajai bendrovei, toks žinojimas negali kompensuoti to, kad ankstesniame sprendime nebuvo konstatuota,
jog tokia patronuojančioji bendrovė ir jos dukterinė bendrovė sudaro vieną ekonominį vienetą, siekiant šią patronuojančiąją
bendrovę pripažinti atsakinga už ankstesnį pažeidimą ir padidinti jai skirtas baudas dėl pakartotinio pažeidimo.
Tai reiškia, kad šis ieškinio pagrindas yra pagrįstas ir reikia pakeisti ginčijamą sprendimą, nesant reikalo nagrinėti ieškovių
kitų argumentų, suformuluotų pagal šį ieškinio pagrindą. Šio pakeitimo pasekmės išdėstytos šio sprendimo 461 ir 462 punktuose.

Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo pažeidimu ir teisėtų lūkesčių apsaugos bei vienodo
požiūrio principų pažeidimu vertinant bendradarbiavimą
Ieškovės bylose T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07 ir T‑150/07 primena, kad remdamosi 2002 m. pranešimu dėl bendradarbiavimo
jos pateikė prašymus atleisti nuo baudų arba jas sumažinti. Tačiau Komisija vertindama jų bendradarbiavimo kokybę ir naudingumą
pažeidė šio pranešimo nuostatas. Anot ieškovių bylose T‑147/07, T‑149/07 ir T‑150/07, Komisija pažeidė jų teisėtus lūkesčius,
kai vertino jų bendradarbiavimą siekdama įrodyti pažeidimą Vokietijoje. Galiausiai ieškovės bylose T‑144/07, T‑149/07 ir T‑150/07
tvirtina, kad buvo pažeistas vienodo požiūrio principas taikant 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo, kiek tai susiję su
pažeidimu Belgijoje.
Dėl 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo
Pažymėtina, kad 2002 m. pranešime dėl bendradarbiavimo Komisija nustatė sąlygas, kurioms esant įmonėms, bendradarbiaujančioms
su Komisija, siekiant nustatyti kartelį, gali būti neskiriama arba sumažinta bauda, kuri būtų skirta joms nebendradarbiaujant.
Visų pirma 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo A skirsnio 8 dalyje numatyta:
„Komisija suteikia įmonei atleidimą nuo baudų, kurios kitaip jai grėstų, jeigu:
a)      įmonė pirmoji pateikia įrodymus, kurie, Komisijos nuomone, leidžia jai priimti sprendimą pradėti tyrimą pagal Reglamento Nr. 17
14 straipsnio 3 dalį dėl įtariamo kartelio, darančio įtaką Bendrijai; arba
b)      įmonė pirmoji pateikia įrodymus, kurie, Komisijos nuomone, leidžia nustatyti [EB] 81 straipsnio pažeidimą dėl įtariamo kartelio,
darančio įtaką Bendrijai .“
Toliau 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo B skirsnio 20 dalyje nustatyta, kad „įmonėms, kurios neatitinka A skirsnyje
numatytų [atleidimo nuo baudos] sąlygų, gali būti sumažinta bauda, kuri kitaip joms būtų paskirta“, o 21 dalyje – jog tam,
„kad įmonei būtų sumažinta bauda, ji privalo Komisijai pateikti įrodymus, kurie turėtų ženklią papildomąją vertę Komisijos
turimų įrodymų apie įtariamą pažeidimą atžvilgiu, ir nutraukti savo neteisėtą veiklą ne vėliau kaip įrodymų pateikimo metu.“
Dėl papildomosios vertės sąvokos 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 22 dalyje nustatyta:
„Sąvoka „papildomoji vertė“ reiškia laipsnį, kuriuo pateikti įrodymai savo pobūdžiu ir (arba) nuodugnumu sustiprina Komisijos
gebėjimą įrodyti minėtus faktus. Šiuo požiūriu Komisija paprastai teikia daugiau reikšmės raštiškiems įrodymams, atsiradusiems
laikotarpiu, su kuriuo susiję tie faktai, negu vėliau susiformavusiems įrodymams. Lygiai taip pat tiesiogiai su minėtais faktais
susiję įrodymai paprastai laikomi vertingesniais negu netiesioginiai įrodymai.“
2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 23 dalies b punkto pirmoje pastraipoje numatyta, kad mažinant baudas įmonės skirstomos
į tris kategorijas:
„–      pirmai įmonei, kuri atitinka 21 dalies sąlygas: 30–50 % sumažinimas;
–      antrai įmonei, kuri atitinka 21 dalies sąlygas: 20–30 % sumažinimas;
–      paskesnėms įmonėms, kurios atitinka 21 dalies sąlygas: iki 20 % sumažinimas.“
2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 23 dalies b punkto antroje pastraipoje nustatyta:
„Siekdama nustatyti sumažinimo dydį šiuose diapazonuose, Komisija atsižvelgia į laiką, kuomet buvo pateikti įrodymai, atitinkantys
21 dalies sąlygas, ir į jų papildomąją vertę. Ji taip pat gali atsižvelgti į tai, ar įmonė, įteikusi paraišką, bendradarbiavo
nuosekliai ir be išlygų.“
Galiausiai 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 23 dalies b punkto paskutinėje pastraipoje nustatyta:
„Be to, jeigu įmonė pateikia įrodymus apie Komisijai iki tol nežinomus faktus, kurie tiesiogiai susiję su įtariamo kartelio
veiklos pavojingumu ar trukme, Komisija neatsižvelgia į šiuos elementus nustatydama baudos dydį įmonei, pateikusiai šiuos
įrodymus.“
Dėl Komisijos diskrecijos ir Sąjungos teismo vykdomos kontrolės
Primintina, kad Reglamento Nr. 1/2002 23 straipsnio 2 dalimi, kuri yra teisinis baudų skyrimo pažeidus Sąjungos konkurencijos
teisės taisykles pagrindas, Komisijai suteikiama diskrecija nustatyti baudas (šiuo klausimu žr. 1997 m. spalio 21 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimo
Deutsche Bahn prieš Komisiją
, T‑229/94, Rink. p. II‑1689, 127 punktą), be kita ko, pagal jos bendrą politiką konkurencijos srityje (šiuo klausimu žr.
247 punkte minėto Sprendimo
Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją
105 ir 109 punktus). Būtent tokiomis aplinkybėmis, siekdama užtikrinti savo sprendimų, kuriais skiriamos baudos, skaidrumą
ir objektyvumą, Komisija 2002 m. priėmė ir paskelbė pranešimą dėl bendradarbiavimo. Šiuo instrumentu siekiama patikslinti
kriterijus, kuriuos, laikydamasi aukštesnės galios teisės normų, ji ketina taikyti naudodamasi savo diskrecija. Taigi ji pati
apribojo savo diskreciją (pagal analogiją žr. 1998 m. balandžio 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Vlaams Gewest prieš Komisiją
, T‑214/95, Rink. p. II‑717, 89 punktą), nes Komisija turi laikytis savo pačios nustatytų taisyklių (pagal analogiją žr. 1996 m.
gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
AIUFFASS ir AKT prieš Komisiją
, T‑380/94, Rink. p. II‑2169, 57 punktą).
Tai, kad priimdama 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo Komisija pati apribojo savo diskreciją, vis dėlto nėra nesuderinama
su didelės Komisijos diskrecijos išsaugojimu (pagal analogiją žr. 60 punkte minėto Sprendimo
Raiffeisen Zentralbank Österreich ir kt. prieš Komisiją
224 punktą).
Iš tikrųjų 2002 m. pranešime dėl bendradarbiavimo yra įvairių lanksčių normų, leidžiančių Komisijai naudotis savo diskrecija
laikantis Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio nuostatų, kaip jas išaiškino Teisingumo Teismas (pagal analogiją žr. 60 punkte
minėto Sprendimo
Raiffeisen Zentralbank Österreich ir kt. prieš Komisiją
224 punktą).
Taigi pažymėtina, kad Komisija turi didelę diskreciją vertindama, ar įrodymai, kuriuos pateikė įmonė, paprašiusi taikyti 2002 m.
pranešimą dėl bendradarbiavimo, turi didelę papildomąją vertę, kaip ji suprantama pagal minėto pranešimo 21 dalį (šiuo klausimu
žr. 2007 m. gegužės 10 d. Teisingumo Teismo sprendimo
SGL Carbon prieš Komisiją
, C‑328/05 P, Rink. p. I‑3921, 88 punktą ir 158 punkte minėto Sprendimo
Hoechst prieš Komisiją
555 punktą). Kalbant apie 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 8 dalies a ir b punktus, konstatuotina, kad ši diskrecija
išplaukia iš pačios šios nuostatos formuluotės, kurioje aiškiai kalbama apie įrodymus, kurie „Komisijos nuomone“ atitinkamai
leidžia jai priimti sprendimą pradėti tyrimą arba nustatyti pažeidimą. Įmonės bendradarbiavimo kokybės ir naudos vertinimas
susijęs su sudėtingais faktinių aplinkybių vertinimais (šiuo klausimu žr. minėto 2007 m. gegužės 10 d. Sprendimo
SGL Carbon prieš Komisiją
81 punktą ir 153 punkte minėto Sprendimo
Carbone Lorraine prieš Komisiją
271 punktą).
Taip pat Komisija, konstatavusi, kad įrodymai turi didelę papildomąją vertę, kaip tai suprantama pagal 2002 m. pranešimo dėl
bendradarbiavimo 21 dalį, turi diskreciją nustatyti tikslų baudos sumažinimo atitinkamai įmonei lygį. 2002 m. pranešimo dėl
bendradarbiavimo 23 dalies b punkto pirmoje pastraipoje numatytos baudos dydžio sumažinimo ribos skirtingoms nurodytoms įmonių
kategorijoms, o šios dalies antroje pastraipoje nustatyti kriterijai, į kuriuos Komisija turi atsižvelgti apibrėždama sumažinimo
lygį šiose ribose.
Atsižvelgiant į diskreciją, kurią turi Komisija vertindama įmonės bendradarbiavimą pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo,
Bendrasis Teismas gali skirti sankciją tik už akivaizdų šios diskrecijos ribų peržengimą (šiuo klausimu žr. 335 punkte minėto
2007 m. gegužės 10 d. Sprendimo
SGL Carbon prieš Komisiją
81, 88 ir 89 punktus ir 158 punkte minėto Sprendimo
Hoechst prieš Komisiją
555 punktą).
Dėl
ThyssenKrupp
bendradarbiavimo siekiant įrodyti pažeidimą Belgijoje
Ginčijamo sprendimo 773 konstatuojamojoje dalyje Komisija nusprendė „20 % sumažinti
ThyssenKrupp
[baudą] laikantis [2002 m.] pranešimo dėl bendradarbiavimo 23 [dalies] b [punkto] [antroje įtraukoje] nustatytų ribų“.
Ginčijamo sprendimo 769 konstatuojamojoje dalyje Komisija paaiškino, kad „tuo metu, kai
ThyssenKrupp
pateikė prašymą pagal [2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo], Komisija jau buvo tris kartus atlikusi patikrinimus Belgijoje
ir gavusi du prašymus pagal [tą patį pranešimą], kuriuos
Kone
ir
Otis
pateikė dėl veiklos pagal kartelį Belgijoje“.
Ginčijamo sprendimo 770 konstatuojamojoje dalyje pažymėjusi, kad „
ThyssenKrupp
pateiktą naują informaciją iš esmės sudaro žodiniai paaiškinimai apie tam tikrus liftų ir eskalatorių projektus“, Komisija
771 konstatuojamojoje dalyje pripažino, kad „pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo pateiktas
ThyssenKrupp
prašymas turi didelę papildomąją vertę, nes ji pateikė papildomą informaciją apie [
konfidencialu
]“. 771 konstatuojamojoje dalyje Komisija priduria, kad „be to,
ThyssenKrupp
pastabos patvirtino Komisijos jau turėtus įrodymus, susijusius su dalyvavusiomis bendrovėmis, atitinkamais produktais ir paslaugomis,
tyrimo laikotarpiu, kartelio susitikimų vieta ir logistika, taip pat su kartelio veikimu bei įgyvendinimu“.
Ginčijamo sprendimo 772 konstatuojamojoje dalyje Komisija padarė išvadą, kad
ThyssenKrupp
„pateikė įrodymų, kurie labai sustiprino Komisijos galimybę įrodyti pažeidimą“ ir nurodė, kad „vis dėlto pateikti įrodymai
nėra susiję su faktinėmis aplinkybėmis, apie kurias Komisija iki tol nežinojo, ir taip pat neapima to paties laikotarpio įrodymų“.
Pirma, ieškovės bylose T‑144/07, T‑149/07 ir T‑150/07 teigia, kad ginčijamas sprendimas yra painus, kiek tai susiję su procentine
dalimi išreikštu baudos sumažinimu, kurį Komisija ketino taikyti
ThyssenKrupp
dėl šios bendradarbiavimo įrodant pažeidimą Belgijoje. Ginčijamo sprendimo 773 konstatuojamojoje dalyje Komisija kalba apie
20 % sumažinimą, o ginčijamo sprendimo 856 konstatuojamojoje dalyje – apie 25 % sumažinimą. Jų manymu, vadovaujantis principu
in dubio pro reo
,
ThyssenKrupp
turi teisę į palankesnį ginčijamo sprendimo aiškinimą, kiek tai susiję su jai skirtinos sankcijos dydžiu. Taigi užuot sumažinta
20 %, bauda turi būti sumažinta 25 %.
Konstatuotina, kad ieškovės bylose T‑144/07, T‑149/07 ir T‑150/07 šiuo atžvilgiu negali remtis principu
in dubio pro reo
, pagal kurį abejonės turi būti aiškinamos suinteresuotųjų įmonių naudai, nes šis principas yra susijęs su pažeidimo įrodinėjimu
ir pagal jį siekiama nustatyti, ar Komisijos ginčijamame sprendime padaryti faktų konstatavimai yra pagrįsti jos pateiktais
įrodymais. Minėtos ieškovės neginčija pažeidimo, už kurį ginčijamame sprendime joms buvo skirtos sankcijos.
Kalbant apie ieškovių argumentą, kad
ThyssenKrupp
už pažeidimą Belgijoje skirta bauda turi būti sumažinta, nes ginčijamo sprendimo 856 konstatuojamojoje dalyje kalbama apie
sumažinimą 25 %, reikia priminti, jog į ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 1 dalies ketvirtoje įtraukoje numatytą baudą yra
įtrauktas 20 % sumažinimas dėl
ThyssenKrupp
bendradarbiavimo pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo.
Žinoma, rezoliucinė akto dalis yra neatsiejama nuo jo motyvų, todėl ją aiškinant, prireikus, turi būti atsižvelgta į jo priėmimo
motyvus (1997 m. gegužės 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
TWD prieš Komisiją
, C‑355/95 P, Rink. I‑2549, 21 punktas). Tačiau iš ginčijamo sprendimo motyvų aiškiai matyti Komisijos ketinimas pagal 2002 m.
pranešimą dėl bendradarbiavimo sumažinti
ThyssenKrupp
baudą ne 25 %, o 20 %.
Viena vertus, ginčijamo sprendimo 772 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė, kad „
ThyssenKrupp
visiškai įvykdė [2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo] 21 [dalyje] numatytas sąlygas [
konfidencialu
] ir pateikė įrodymų, kurie labai sustiprino Komisijos galimybę įrodyti pažeidimą“. Ji pažymėjo, kad „vis dėlto pateikti įrodymai
nėra susiję su faktinėmis aplinkybėmis, apie kurias Komisija iki tol nežinojo, ir taip pat neapima to paties laikotarpio įrodymų“,
o tai leido taikyti minimalų baudos sumažinimą laikantis 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 23 dalies b punkto pirmos
pastraipos antroje įtraukoje nustatytų ribų. Kita vertus, ginčijamo sprendimo 773 konstatuojamojoje dalyje aiškiai patvirtinama,
kad „atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta,
ThyssenKrupp
bauda turėtų būti sumažinta 20 % laikantis [taikytinų] ribų“.
Ginčijamo sprendimo 856 konstatuojamojoje dalyje paminėti 25 %, kuriais apibendrinami visi įvairioms įmonėms suteikti baudų
sumažinimai dėl jų bendradarbiavimo per administracinę procedūrą, atsižvelgiant į ginčijamo sprendimo 772 ir 773 konstatuojamąsias
dalis bei jo rezoliucinę dalį, turi būti suprantami kaip spausdinimo klaida. Taigi pirmasis ieškovių bylose T‑144/07, T‑149/07
ir T‑150/07 kaltinimas turi būti atmestas.
Antra, ieškovės bylose T‑144/07, T‑149/07 ir T‑150/07 tvirtina, kad
ThyssenKrupp
bauda, skirta už pažeidimą Belgijoje, pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo turėjo būti sumažinta mažiausiai 25 %.
ThyssenKrupp
esą pateikė įrodymų, susijusių su faktais ir aplinkybėmis, apie kuriuos Komisija iki tol nežinojo. Be to, tai yra pagrindiniai
pažeidimo įrodymai.
Šiuo klausimu konstatuotina, kad ieškovės bylose T‑144/07, T‑149/07 ir T‑150/07 neginčija to, kad
ThyssenKrupp
bendradarbiavimas patenka į 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 23 dalies b punkto pirmos pastraipos antros įtraukos taikymo
sritį ir kad dėl to ši įmonė turėjo teisę į baudos sumažinimą nuo 20 % iki 30 %. Taigi
ThyssenKrupp
skirtas 20 % baudos sumažinimas dėl jos bendradarbiavimo (ginčijamo sprendimo 773 konstatuojamoji dalis) patenka į minėtame
pranešime šiuo tikslu numatytas ribas.
Taip pat reikia priminti, kad nustatydama tikslų baudos sumažinimo dydį 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 23 dalies b punkto
pirmoje pastraipoje numatytose ribose Komisija turi diskreciją ir kad Bendrasis Teismas gali skirti sankciją tik už akivaizdų
šios diskrecijos ribų peržengimą (šiuo klausimu žr. 335 punkte minėto 2007 m. gegužės 10 d. Sprendimo
SGL Carbon prieš Komisiją
81, 88 ir 89 punktus).
Ginčijamame sprendime pripažinusi, jog
ThyssenKrupp
turi teisę į baudos sumažinimą, nes „[pateikti] įrodymai labai sustiprino <...> galimybę įrodyti pažeidimą“, Komisija nusprendė
sumažinti baudą 20 % atsižvelgdama į tai, kad „pateikti įrodymai nėra susiję su faktinėmis aplinkybėmis, apie kurias Komisija
iki tol nežinojo, ir taip pat neapima to paties laikotarpio įrodymų“ (ginčijamo sprendimo 772 konstatuojamoji dalis).
Vis dėlto ieškovės bylose T‑144/07, T‑149/07 ir T‑150/07 ginčija išvadų, padarytų ginčijamo sprendimo 772 konstatuojamojoje
dalyje, teisingumą.
Visų pirma jos tvirtina, kad pažeidimas Belgijoje buvo daromas dviem etapais, t. y., pirma, kartelis dėl rinkos dalių arba
dėl rinkos dalių įšaldymo ir, antra, kartelis dėl viešųjų ir privačių pirkimų pasidalijimo tam, kad būtų pasiektos sutartos
rinkos dalys. Ginčijamo sprendimo 158 ir 159 konstatuojamosiose dalyse konstatuodama, kad atitinkamos įmonės įšaldė rinkos
dalis, Komisija esą rėmėsi tik
ThyssenKrupp
pateiktais įrodymais. Taigi
ThyssenKrupp
pateikė informacijos, apie kurią Komisija iki tol nežinojo, apie pažeidimo Belgijoje aspektą, t. y. kartelį dėl liftų ir
eskalatorių pardavimo ir montavimo sektoriaus pasidalijimo Belgijoje.
Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad ginčijamo sprendimo 158 konstatuojamojoje dalyje aprašyti du pažeidimo aspektai yra
neatsiejami. Viešųjų ir privačių pirkimų pasidalijimas ir kitos sutartys, sudarytos „atsižvelgiant į iš anksto sutartą dalį“,
apie kurias kalbama ginčijamo sprendimo 158 konstatuojamosios dalies trečiame sakinyje, suponuoja, kad egzistuoja kartelis
dėl rinkos pasidalijimo, apie kurį kalbama ginčijamo sprendimo 158 konstatuojamosios dalies pirmame sakinyje ir 159 konstatuojamojoje
dalyje. Kadangi ieškovės neginčija to, kad
Kone
ir
Otis
pateiktų įrodymų pakako karteliui, apie kurį kalbama 158 konstatuojamosios dalies trečiame sakinyje, įrodyti, darytina išvada,
jog tuo metu, kai
ThyssenKrupp
pateikė prašymą, Komisija neišvengiamai žinojo apie tai, kad keturi atitinkami gamintojai buvo sudarę kartelį dėl rinkos dalių.
Bet kuriuo atveju iš Komisijos bylos medžiagos matyti, kad 2004 m. vasario mėnesį
Kone
ją informavo apie koregavimo mechanizmą, kurį pažeidimo Belgijoje dalyvės taikė, kai realiai turimos rinkos dalys skyrėsi
nuo sutartų rinkos dalių, o tokią išvadą galima daryti tik egzistuojant karteliui dėl rinkos dalių. Tokiomis aplinkybėmis
tai, kad ginčijamo sprendimo 159 konstatuojamojoje dalyje kalbama tik apie
ThyssenKrupp
pateiktus įrodymus siekiant įrodyti kartelio dėl rinkos dalių egzistavimą, aiškiai patvirtina, jog šie įrodymai sustiprino
Komisijos galimybę įrodyti pažeidimą, tačiau nereiškia, kad Komisija iš jų sužinojo apie faktines aplinkybes, apie kurias
iki tol nežinojo.
Be to, tai, kad atsakydami į Komisijos per [
konfidencialu
] susitikimą suformuluotą klausimą, susijusį su „naudotų rinkos dalių šaltiniu“,
Kone
atstovai pareiškė nežinantys tokio šaltinio, nes tuo metu, kai jie įsidarbino
Kone
, rinkos dalys jau buvo nustatytos, nereiškia, jog Komisija apie kartelio dėl rinkos dalių egzistavimą nežinojo iki [
konfidencialu
], kai Komisija gavo
ThyssenKrupp
prašymą. Atvirkščiai, vien tai, kad Komisija
Kone
atstovų paklausė apie būdą, pagal kurį buvo nustatomos dalyvavusių įmonių rinkos dalys, pakankamai parodo, jog Komisija apie
kartelio dėl rinkos dalių egzistavimą žinojo iki [
konfidencialu
].
Kaip matyti iš Komisijos bylos medžiagos, atsižvelgiant į informaciją, kuri šiai institucijai jau buvo žinoma tuo metu, kai
ThyssenKrupp
pateikė savo prašymą pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo, t. y. informaciją apie kartelio dėl rinkos dalių egzistavimą
ir rinkos dalis, dėl kurių dalyvės iš tikrųjų susitarė, darytina išvada, kad šios įmonės Komisijai perduota informacija nebuvo
susijusi su faktinėmis aplinkybėmis, apie kurias ji iki tol nežinojo. Be to, kalbant apie teiginį, kad rinkos dalys buvo įšaldytos
remiantis sektorinės asociacijos
Agoria
(anksčiau
Fabrimetal
) nustatytais statistiniais rinkos duomenimis, konstatuotina, jog jis turi tik nedidelę papildomąją vertę siekiant įrodyti
pažeidimą Belgijoje.
Ieškovės bylose T‑144/07, T‑149/07 ir T‑150/07 toliau teigia, kad
ThyssenKrupp
suteikė lemiamą pagalbą siekiant konstatuoti pažeidimą, susijusį su liftų ir eskalatorių priežiūra ir modernizavimu Belgijoje
(ginčijamo sprendimo 771 konstatuojamoji dalis), nes ji buvo pirmoji įmonė, pateikusi įrodymų apie tai, kad dalyvavusios įmonės
naudojo [
konfidencialu
] ir taip pažeidimą padarė dar sunkesnį, o tai aiškiai matyti iš pranešimo apie kaltinimus ir ginčijamo sprendimo palyginimo
(ginčijamo sprendimo 189–196 konstatuojamosios dalys).
Ieškovės paaiškina, kad jos pateikė Komisijai
Schindler
faksą kaip savo argumentų [
konfidencialu
] įrodymą. Taigi ginčijamo sprendimo 772 konstatuojamojoje dalyje Komisija esą klaidingai teigia, kad
ThyssenKrupp
nepateikė jokių pažeidimo laikotarpio įrodymų. Net jeigu šio fakso kopija buvo padaryta per
Schindler
ir
Kone
patalpose atliktus patikrinimus, Komisija šio dokumento svarbą suprato tik dėl
ThyssenKrupp
pateiktos informacijos. Papildomąją vertę sudarė būtent papildomas
ThyssenKrupp
paaiškinimas, juo labiau, kad Komisijos turimuose įrodymuose ir visų pirma 2004 m. vasario 11 d.
Kone
pareiškime buvo nurodyta, jog nebuvo naudojama jokia [
konfidencialu
].
Šiuo klausimu konstatuotina, kad
Schindler
faksą, apie kurį kalba šios ieškovės, Komisija jau turėjo tuo metu, kai
ThyssenKrupp
pateikė savo [
konfidencialu
] prašymą. Iš ginčijamo sprendimo 196 konstatuojamojoje dalyje padarytų neginčytų išvadų ir jo 224 išnašoje paminėtų dokumentų
matyti, kad
Schindler
faksas jau buvo paimtas
Kone
ir
Schindler
patalpose 2004 m. sausio mėn. Tokiomis aplinkybėmis, net jeigu šis faksas yra pažeidimo laikotarpio įrodymas, vis dėlto šio
ThyssenKrupp
perduoto dokumento negalima laikyti turinčiu didelę papildomąją vertę, palyginti su įrodymais, kuriuos Komisija jau turėjo
tuo metu, kai ši įmonė pateikė prašymą. Taigi, kadangi minėtas dokumentas neatitiko 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo
21 dalyje nustatytų sąlygų, Komisija neturėjo į jį atsižvelgti nustatydama
ThyssenKrupp
taikytiną baudos sumažinimo dydį dėl jos bendradarbiavimo pagal šį pranešimą. Tik minėto pranešimo 21 dalyje nustatytas sąlygas
atitinkantys įrodymai suteikia teisę į baudos sumažinimą pagal tą pranešimą.
Žinoma, perdavusi
Schindler
faksą
ThyssenKrupp
suteikė papildomos informacijos apie [
konfidencialu
]. Nors ši informacija atitinka 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 21 dalyje nustatytas sąlygas, vis dėlto tai nebuvo
pažeidimo laikotarpio įrodymai ir ji buvo susijusi su aplinkybe, t. y. [
konfidencialu
], apie kurią jau buvo kalbama
Otis
2004 m. kovo mėn. paaiškinimuose (ginčijamo sprendimo 194 konstatuojamoji dalis ir 222 išnaša). Bet kuriuo atveju iš ginčijamo
sprendimo 189 ir 193–196 konstatuojamųjų dalių matyti, kad [
konfidencialu
], apie kurią kalba ieškovės, buvo susijusi tik su kartelio, susijusio su priežiūros sutartimis, veikimu bei įgyvendinimu
ir tai savaime nebuvo lemiamas veiksnys ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 1 dalyje nurodytam pažeidimui konstatuoti.
Galiausiai ieškovės bylose T‑144/07, T‑149/07 ir T‑150/07 negali teigti, kad iš pranešimo apie kaltinimus ir ginčijamo sprendimo
palyginimo matyti, jog Komisija, remdamasi iš
ThyssenKrupp
gauta informacija, galėjo konstatuoti sunkesnį pažeidimą. Pranešimo apie kaltinimus 195–200 punktų ir ginčijamo sprendimo
189–196 konstatuojamųjų dalių, apie kurias kalba minėtos ieškovės, palyginimas neatskleidžia jokio sunkesnio faktinių aplinkybių
kvalifikavimo, atlikto nuo pranešimo apie kaltinimus iki ginčijamo sprendimo priėmimo. Bet kuriuo atveju galimo sunkesnio
pažeidimo kvalifikavimo, atlikto po pranešimo apie kaltinimus, negalėtų lemti
Schindler
faksas ir
ThyssenKrupp
prašyme pateikti paaiškinimai, nes šis prašymas yra ankstesnis už pranešimą apie kaltinimus, o
Schindler
faksas ir
ThyssenKrupp
paaiškinimai jau buvo
in extenso
išnagrinėti pranešimo apie kaltinimus 196–200 punktuose.
Atsižvelgiant į visą tai, kas išdėstyta, reikia konstatuoti, kad Komisija galėjo akivaizdžiai neperžengdama savo diskrecijos
ribų nustatyti
ThyssenKrupp
baudos sumažinimą dėl jos bendradarbiavimo įrodant pažeidimą Belgijoje, lygų 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 23 dalies
b punkto pirmos pastraipos antroje įtraukoje numatytų ribų minimaliam dydžiui.
Trečia, ieškovės bylose T‑144/07, T‑149/07 ir T‑150/07 teigia, kad Komisija pažeidė vienodo požiūrio principą, kai
ThyssenKrupp
baudą sumažino 20 %, nors
Otis
, kuri bendradarbiavo panašiai kaip
ThyssenKrupp
, baudą ji sumažino 40 %.
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką Komisija, vertindama kartelio dalyvių bendradarbiavimą, negali nepaisyti vienodo požiūrio
principo (žr. Pirmosios instancijos teismo sprendimus: 106 punkte minėto Sprendimo
Krupp Thyssen Stainless ir Acciai speciali Terni prieš Komisiją
237 punktą ir 2002 m. kovo 20 d. Sprendimo
ABB Asea Brown Boveri prieš Komisiją
, T‑31/99, Rink. p. II‑1881, 240 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Tačiau negalima sutikti su šio sprendimo 364 punkte minėtu argumentu, kuriuo siekiama įrodyti, kad buvo pažeistas vienodo
požiūrio principas.
Viena vertus, primintina, kad pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo pateikto prašymo papildomoji vertė nustatoma atsižvelgiant
į Komisijos jau turimus įrodymus. Kadangi
Otis
pradėjo bendradarbiauti anksčiau nei
ThyssenKrupp
(ginčijamo sprendimo 96 ir 98 konstatuojamosios dalys), tuo metu, kai
ThyssenKrupp
pateikė savo prašymą pagal šį pranešimą, Komisija turėjo daugiau įrodymų nei tada, kai prašymą pateikė
Otis
.
Kita vertus,
Otis
pateikė pažeidimo laikotarpio dokumentinių įrodymų, turinčių didelę papildomąją vertę (ginčijamo sprendimo 766 konstatuojamoji
dalis), o
ThyssenKrupp
pateikė tik vieną pažeidimo laikotarpio įrodymą, t. y.
Schindler
faksą, apie kurį kalbama šio sprendimo 360 punkte ir kuris vis dėlto neatitiko 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 21 dalyje
nustatytų sąlygų, nes Komisija jį jau turėjo tuo metu, kai
ThyssenKrupp
pateikė savo prašymą pagal šį pranešimą.
Tokiomis aplinkybėmis, kadangi
Otis
ir
ThyssenKrupp
padėtys nėra panašios, Komisija nepažeisdama vienodo požiūrio principo sumažino
ThyssenKrupp
baudą 20 % pagal minėtos nuostatos antrą įtrauką.
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad turi būti atmesti visi
ThyssenKrupp
kaltinimai, susiję su 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo taikymu jos bendradarbiavimui siekiant įrodyti pažeidimą Belgijoje.
Dėl
ThyssenKrupp
bendradarbiavimo siekiant įrodyti pažeidimą Vokietijoje
Ginčijamo sprendimo 812 konstatuojamojoje dalyje Komisija nusprendė neatleisti
ThyssenKrupp
nuo baudos ir jos nesumažinti dėl šios įmonės bendradarbiavimo įrodant pažeidimą Vokietijoje [
konfidencialu
] (ginčijamo sprendimo 807 konstatuojamoji dalis).
Ginčijamo sprendimo 808 konstatuojamojoje dalyje Komisija pažymi, kad „
ThyssenKrupp
pateikia tam tikrus argumentus dėl [
konfidencialu
]“. Tačiau „šių argumentų nepagrindžia jokie pažeidimo laikotarpio įrodymai ir Komisija nerado jokių juos patvirtinančių įrodymų“.
Toliau ginčijamo sprendimo 809 konstatuojamojoje dalyje Komisija teigia, kad „kita
ThyssenKrupp
perduota informacija [
konfidencialu
] tik patvirtina pranešime apie kaltinimus esančius įrodymus, o tai nėra lemiama pagalba ir neturi didelės papildomosios vertės“.
Galiausiai ginčijamo sprendimo 810 ir 811 konstatuojamosiose dalyse Komisija pateikia, be kita ko, tokį paaiškinimą:
„810 <...>
ThyssenKrupp
pastabos neturėjo lemiamos reikšmės Komisijai konstatuojant pažeidimą, nes ji jau turėjo pakankamai įrodymų, kaip tai patvirtina
pranešimas apie kaltinimus. <...>
ThyssenKrupp
nepateikė tyrimo laikotarpio įrodymų. Jos pareiškimai, padaryti po to, kai buvo įteiktas pranešimas apie kaltinimus ir po
to, kai įmonei buvo sudaryta galimybė susipažinti su bylos medžiaga, tik patvirtina Komisijos jau turėtus įrodymus. <...>
Vienašaliai nepatvirtinti pareiškimai, susiję su [
konfidencialu
], yra nepagrįsti.
811 Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, negalima pripažinti, kad
ThyssenKrupp
pateikta informacija turi didelę papildomąją vertę, kaip tai suprantama pagal [2002 m.] pranešimą dėl bendradarbiavimo. [
konfidencialu
] Netgi tuo metu
ThyssenKrupp
savo bendradarbiavimą [
konfidencialu
] apribojo paprastu pareiškimų, kuriuos jau buvo padariusios visos kitos kartelio dalyvės, patvirtinimu. [
konfidencialu
].“
Ieškovės bylose T‑147/07, T‑149/07 ir T‑150/07 teigia, jog Komisija pažeidė 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo tiek, kiek
ji nepadarė išvados, kad
ThyssenKrupp
pateikti įrodymai dėl Vokietijoje padarytų pažeidimų turėjo didelę papildomąją vertę.
Pirma,
ThyssenKrupp
esą neginčijo faktinių aplinkybių, kuriomis kaltinama pranešime apie kaltinimus, ir jas patvirtino bei papildė. Todėl ji
sustiprino Komisijos galimybę įrodyti pažeidimą, kaip tai suprantama pagal 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 22 dalies
pirmą sakinį. Išsiaiškinusi Vokietijoje padarytus pažeidimus
ThyssenKrupp
esą nedelsiant pateikė Komisijai savo vidaus tyrimo išvadas.
Antra, pateikusi informacijos apie [
konfidencialu
],
ThyssenKrupp
esą pateikė Komisijai didelę papildomąją vertę turinčių įrodymų, pateisinančių už pažeidimą Vokietijoje jai skirtos baudos
sumažinimą 20 %. Įrodymai [
konfidencialu
] turi didelę papildomąją vertę, neatsižvelgiant į tai, ar Komisija atsižvelgia į tokius įrodymus. Be to, neatsižvelgdama
į tokius įrodymus Komisija esą pažeidė minėtų ieškovių teisėtus lūkesčius, nes iš pranešimo apie kaltinimus 617 punkto matyti,
kad į [
konfidencialu
] buvo atsižvelgta vertinant kiekvieno pažeidimo sunkumą.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad, priešingai nei Pranešimo dėl baudų neskyrimo arba sumažinimo kartelių bylose (OL C 207,
1996, p. 4) (toliau – 1996 m. pranešimas dėl bendradarbiavimo) D punkto 2 papunkčio antros įtraukos atveju, 2002 m. pranešime
dėl bendradarbiavimo nenumatyta galimybė sumažinti baudą įmonei, kuri gavusi pranešimą apie kaltinimus neginčija faktinių
aplinkybių, kuriomis Komisija grindžia savo kaltinimus.
Remiantis 2002 m. pranešimu dėl bendradarbiavimo, tam, kad įmonei būtų sumažinta bauda, ji privalo Komisijai pateikti įrodymus,
kurie turėtų didelę papildomąją vertę Komisijos turimų įrodymų apie įtariamą pažeidimą atžvilgiu (žr. minėto pranešimo 21 dalį).
Atsižvelgiant į diskreciją, kurią turi Komisija vertindama įmonės bendradarbiavimą pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo,
ir visų pirma nustatydama, ar įrodymai turi didelę papildomąją vertę, Bendrasis Teismas gali skirti sankciją tik už akivaizdų
šios diskrecijos ribų peržengimą (žr. šio sprendimo 350 punktą).
Taigi reikia išnagrinėti, ar Komisija akivaizdžiai peržengė savo diskrecijos ribas, kai konstatavo, kad
ThyssenKrupp
pateikti įrodymai neturi didelės papildomosios vertės, kaip tai suprantama pagal tą pranešimą.
Remiantis minėto pranešimo 21 ir 22 dalimis, vertindama įmonės pateiktų įrodymų papildomąją vertę Komisija atsižvelgia ne
tik į jų pobūdį ir (arba) nuodugnumą, bet ir į įrodymus, kuriuos ji jau turėjo tuo metu, kai atitinkama įmonė pateikė savo
prašymą.
Šiuo klausimu konstatuotina, kad tuo metu, kai [
konfidencialu
]
ThyssenKrupp
pateikė savo prašymą, Komisija ne tik jau buvo gavusi
Kone
,
Otis
ir
Schindler
pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo pateiktus prašymus dėl pažeidimo Vokietijoje, bet taip pat du kartus buvo atlikusi
patikrinimus pagal Reglamento Nr. 17 14 straipsnio 3 dalį (ginčijamo sprendimo 104 ir 106 konstatuojamosios dalys) ir pagal
Reglamento Nr. 1/2003 18 straipsnį buvo nusiuntusi prašymus pateikti informacijos įmonėms, dalyvavusioms darant pažeidimą
Vokietijoje, asociacijoms VDMA, VFA ir VMA bei keliems klientams Vokietijoje (ginčijamo sprendimo 110, 111 ir 113 konstatuojamosios
dalys). Taip pat Komisija jau buvo surinkusi pakankamai įrodymų tam, kad galėtų pateikti kaltinimus pažeidimo Vokietijoje
dalyvėms 2005 m. spalio 7 d., prieš
ThyssenKrupp
pateikiant savo prašymą (ginčijamo sprendimo 135 konstatuojamoji dalis). Be to, ieškovės bylose T‑147/07, T‑149/07 ir T‑150/07
neginčija to, kad
ThyssenKrupp
argumentai nebuvo pagrįsti pažeidimo laikotarpio įrodymais (ginčijamo sprendimo 808 ir 810 konstatuojamosios dalys).
Kalbant apie ieškovių bylose T‑147/07, T‑149/07 ir T‑150/07 teiginį, kad
ThyssenKrupp
„patvirtino ir papildė“ su karteliu Vokietijoje susijusias faktines aplinkybes, konstatuotina, kad, be kartelio slėpimo įrodymų,
ieškovės niekaip nepatikslina savo pateiktų įrodymų ir nenurodo, kodėl jie turėjo didelę papildomąją vertę, kaip tai suprantama
pagal 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 21 dalį.
Kiek tai susiję su įrodymais dėl [
konfidencialu
] Vokietijoje, iš pranešimo apie kaltinimus 234–236 punktuose ir ginčijamo sprendimo 219–221 konstatuojamosiose dalyse paminėtų
dokumentų matyti, kad
Kone
,
Otis
ir
Schindler
įrodymų, pateiktų prieš
ThyssenKrupp
prašymą, jau pakako tam, kad būtų įrodyta, jog kartelio Vokietijoje dalyvės ėmėsi įvairių atsargumo priemonių [
konfidencialu
].
Tiek, kiek ieškovių bylose T‑147/07, T‑149/07 ir T‑150/07 argumentas yra susijęs su [
konfidencialu
], reikia pažymėti, kad šie mėginimai, jei jie būtų įrodyti, yra susiję su laikotarpiu po pažeidimo, konstatuoto ginčijamo
sprendimo 1 straipsnio 2 dalyje. Taigi šie įrodymai negalėjo sustiprinti Komisijos galimybės įrodyti pažeidimą ir todėl neturi
didelės papildomosios vertės, kaip tai suprantama pagal 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 21 dalį.
Kadangi nagrinėjamu atveju
ThyssenKrupp
pateikti įrodymai neatitinka toje nuostatoje numatytų sąlygų, Komisija teisėtai atsisakė sumažinti
ThyssenKrupp
baudą pagal to pranešimo 23 dalies b punkto paskutinę pastraipą.
Galiausiai, kalbant apie kaltinimą, susijusį su teisėtų lūkesčių apsaugos principo pažeidimu, šio sprendimo 179 punkte priminta,
kad teisė remtis teisėtų lūkesčių apsauga užtikrinta kiekvienam asmeniui, esančiam tokioje padėtyje, kurioje Sąjungos administracija
paskatino jo pagrįstų lūkesčių atsiradimą, suteikdama jam tikslias garantijas.
Tačiau aplinkybės, kad pranešimo apie kaltinimus 617 punkte Komisija paaiškino, jog vertindama pažeidimo sunkumą ji, be kita
ko, atsižvelgs į tai, kad kartelio dalyvės ėmėsi didelių atsargumo priemonių, kad kartelis nebūtų nustatytas, negalima laikyti
tikslia garantija, jog
ThyssenKrupp
bauda bus sumažinta dėl jos bendradarbiavimo pagal 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 23 dalį. Bauda pagal šią nuostatą
gali būti sumažinta, jei pateikti įrodymai turi didelę papildomąją vertę, apie kurią pranešimo apie kaltinimus 617 punkte
nekalbama. Be to, kadangi tuo metu, kai
ThyssenKrupp
buvo įteiktas pranešimas apie kaltinimus, ši įmonė dar nebuvo pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo pateikusi prašymo
dėl pažeidimo Vokietijoje, pranešimo apie kaltinimus 617 punktas bet kuriuo atveju negalėjo sukelti teisėtų lūkesčių dėl dar
nepateiktų įrodymų papildomosios vertės. Taigi šis kaltinimas taip pat turi būti atmestas.
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad turi būti atmesti visi
ThyssenKrupp
kaltinimai, susiję su 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo taikymu jos bendradarbiavimui siekiant įrodyti pažeidimą Vokietijoje.
Dėl
ThyssenKrupp
bendradarbiavimo siekiant įrodyti pažeidimą Liuksemburge

ThyssenKrupp
, kuri buvo trečioji įmonė pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo pateikusi prašymą dėl kartelio Liuksemburge (ginčijamo
sprendimo 119 konstatuojamoji dalis), bauda pagal šį pranešimą nebuvo sumažinta, kiek tai susiję su minėtu karteliu (ginčijamo
sprendimo 828 konstatuojamoji dalis). Šiuo klausimu ginčijamo sprendimo 827 konstatuojamojoje dalyje Komisija paaiškina:
„Komisija pažymi, kad prieš
ThyssenKrupp
pateikiant savo prašymą [pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo] ji jau buvo atlikusi patikrinimą Liuksemburge ir gavusi
du
Kone
ir
Otis
[pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo pateiktus] bendradarbiavimo prašymus dėl kartelio veiklos Liuksemburge. <...>
ThyssenKrupp
prašymą sudaro trumpas įmonės žodinis pareiškimas ir jame nėra jokių pažeidimo laikotarpio įrodymų ar naujos reikšmingos informacijos,
o tik bendrai patvirtinama Komisijai iki tol žinoma informacija, pavyzdžiui, informacija, susijusi su kartelyje dalyvaujančiais
asmenimis. Todėl
ThyssenKrupp
nepateikė jokių naujų didelę papildomąją vertę turinčių įrodymų ir, palyginti su įrodymais, kuriuos Komisija jau turėjo perdavimo
metu, labai nesustiprino Komisijos galimybės įrodyti atitinkamų faktinių aplinkybių. Pateikusi savo prašymą <...>
ThyssenKrupp
netęsė bendradarbiavimo, išskyrus tai, kad atsakė į Komisijos pagal [Reglamento Nr. 1/2003] 18 straipsnio 2 dalį pateiktą
prašymą suteikti informacijos.“
Ieškovės bylose T‑148/07, T‑149/07 ir T‑150/07 tvirtina, kad Komisija teisiniu požiūriu klaidingai taikė 2002 m. pranešimą
dėl bendradarbiavimo, nes neatsižvelgė į
ThyssenKrupp
pateiktų įrodymų papildomąją vertę. Ši įmonė esą pateikė Komisijai didelę papildomąją vertę turinčių įrodymų, kai neginčijo
pranešime apie kaltinimus išdėstytų faktinių aplinkybių ir patvirtino bei papildė Komisijos kaltinimus, o tai esą, remiantis
2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 23 dalies b punkto pirmos pastraipos antra įtrauka, turėjo lemti už kartelį Liuksemburge
jai skirtos baudos sumažinimą 20–30 %.
Kaip jau buvo priminta šio sprendimo 378 punkte, 2002 m. pranešime dėl bendradarbiavimo nenumatyta galimybė sumažinti baudą
įmonei, kuri gavusi pranešimą apie kaltinimus neginčija faktinių aplinkybių, kuriomis Komisija grindžia savo kaltinimus. Todėl
reikia išnagrinėti, ar, atsižvelgiant į diskreciją, kurią Komisija turi vertindama įmonės bendradarbiavimą pagal 2002 m. pranešimą
dėl bendradarbiavimo, ši institucija akivaizdžiai viršijo šią diskreciją, kai konstatavo kad
ThyssenKrupp
pateikti įrodymai neturėjo didelės papildomosios vertės, palyginti su įrodymais, kuriuos ji jau turėjo tuo metu, kai ši įmonė
pateikė savo prašymą pagal tą pranešimą.
Nagrinėjamu atveju konstatuotina kad, pirma, ieškovės bylose T‑148/07, T‑149/07 ir T‑150/07, neginčydamos
Kone
atleidimo nuo baudos pagal 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 8 dalies b punktą, taip pat neginčija to, kad
Kone
pateikta informacija jau leido Komisijai konstatuoti pažeidimą Liuksemburge (ginčijamo sprendimo 816 konstatuojamoji dalis).
Taigi tuo metu, kai
ThyssenKrupp
pateikė savo prašymą, Komisija jau turėjo įrodymų, pakankamų pažeidimui Liuksemburge konstatuoti. Be to, iki
ThyssenKrupp
prašymo pateikimo Komisija 2004 m. kovo mėnesį jau buvo gavusi
Otis
prašymą, dėl kurio bauda, kuri šiai įmonei buvo skirta už pažeidimą Liuksemburge, buvo sumažinta 40 % (ginčijamo sprendimo
118 ir 823 konstatuojamosios dalys).
Antra, ieškovės bylose T‑148/07, T‑149/07 ir T‑150/07 neginčija to, kad [
konfidencialu
] prašyme
ThyssenKrupp
Komisijai nepateikė jokių pažeidimo laikotarpio įrodymų (ginčijamo sprendimo 827 konstatuojamoji dalis). Remiantis 2002 m.
pranešimo dėl bendradarbiavimo 22 dalimi, faktinių aplinkybių laikotarpio rašytiniai įrodymai turi didesnę vertę nei vėlesni
įrodymai.
Tačiau ieškovės bylose T‑148/07, T‑149/07 ir T‑150/07 kalba apie keletą dalykų, kurie, jų manymu, gali patvirtinti, kad
ThyssenKrupp
pateikti įrodymai turi didelę papildomąją vertę, palyginti su Komisijos jau turėtais įrodymais.
Pirma, siekdamos įrodyti
ThyssenKrupp
pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo pateikto prašymo papildomąją vertę minėtos ieškovės remiasi tuo, kad ginčijamame
sprendime pateikiama daug nuorodų į šį prašymą.
Tačiau tai, kad ginčijamame sprendime Komisija panaudojo visus turimus įrodymus, įskaitant
ThyssenKrupp
[
konfidencialu
] prašyme pateiktą informaciją, vis dėlto neįrodo, jog ši informacija turi didelę papildomąją vertę, palyginti su tuo metu
jos turėtais įrodymais. Papildomoji vertė, kaip tai suprantama pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo, turi būti vertinama
tiek atsižvelgiant į bendradarbiavimo kokybę, tiek palyginant informaciją su Komisijos jau turėtais įrodymais.
Šiomis aplinkybėmis ieškovės bylose T‑148/07, T‑149/07 ir T‑150/07 negali remtis tuo, kad Komisija pažeidė pareigą motyvuoti,
kai klaidingai nusprendė, kad išsamių įrodymų pateikimas Komisijai įmonėms turi minimalią reikšmę. Remiantis nusistovėjusia
teismų praktika, EB 253 straipsniu reikalaujamas motyvavimas turi aiškiai ir nedviprasmiškai atskleisti Sąjungos institucijos,
kuri priėmė ginčijamą aktą, argumentus, kad suinteresuotieji asmenys žinotų, kodėl priimta priemonė, o kompetentingas teismas
galėtų vykdyti kontrolę (Teisingumo Teismo sprendimai: 1998 m. balandžio 2 d. Sprendimo
Komisija prieš Sytraval ir Brink’s France
, C‑367/95 P, Rink. p. I‑1719, 63 punktas ir 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo
Vokietija prieš Komisiją
, C‑301/96, Rink. p. I‑9919, 87 punktas). Nagrinėjamu atveju ginčijamo sprendimo 825–828 konstatuojamosiose dalyse (žr., be
kita ko, šio sprendimo 391 punktą) Komisija aiškiai nurodė priežastis, dėl kurių nebuvo galima sumažinti už pažeidimą Liuksemburge
skirtos baudos.
Antra, ieškovės bylose T‑148/07, T‑149/07 ir T‑150/07 teigia, kad Komisija remiasi
ThyssenKrupp
pareiškimais, kai ginčijamo sprendimo 307 konstatuojamojoje dalyje kalba apie atsargumo priemones, kurių ėmėsi pažeidimo
dalyvės siekdamos nuslėpti susitikimus ir konkurentų tarpusavio kontaktus.
Reikia konstatuoti, kad ginčijamo sprendimo 307 konstatuojamojoje dalyje paminėtuose
ThyssenKrupp
pareiškimuose kalbama apie tai, kad organizuodamas antikonkurencinius susitikimus TKAL [
konfidencialu
] naudojo antrą mobilų telefoną su išankstinio apmokėjimo kortelėmis. Tačiau kartelio Liuksemburge dalyvių pastangos nuslėpti
savo susitikimus ir kontaktus jau aiškiai buvo matomos iš 2004 m. vasario 5 d.
Kone
prašymo ir visų pirma iš jo 3.4.2 ir 3.4.5 punktų. Tokiomis aplinkybėmis Komisija akivaizdžiai neperžengė savo diskrecijos
ribų, kai konstatavo, kad
ThyssenKrupp
pareiškimai, nurodyti ginčijamo sprendimo 307 konstatuojamojoje dalyje, neturi didelės papildomosios vertės, palyginti su
jos jau turėtais įrodymais.
Trečia, ieškovės bylose T‑148/07, T‑149/07 ir T‑150/07 pažymi, jog
ThyssenKrupp
buvo pirmoji įmonė, nurodžiusi Komisijai tai, kad neteisėtus susitikimus organizavo [
konfidencialu
] (ginčijamo sprendimo 303 konstatuojamoji dalis). Šiuo klausimu iš ginčijamo sprendimo 455 išnašos matyti, kad
ThyssenKrupp
[
konfidencialu
] pagalbą suteikė anksčiau nei jos konkurentai.
Tačiau, kaip matyti iš bylos medžiagos, reikia konstatuoti, kad, priešingai nei teigia ieškovės bylose T‑148/07, T‑149/07
ir T‑150/07, apie [
konfidencialu
] vaidmenį organizuojant neteisėtus susitikimus Komisija, gavusi 2004 m. vasario ir kovo mėn.
Kone
ir
Otis
pareiškimus, sužinojo prieš tai, kai
ThyssenKrupp
suteikė pagalbą. Tokiomis aplinkybėmis, pirmesniame punkte paminėtiems
ThyssenKrupp
pareiškimams negalima priskirti didelės papildomos vertės, kaip tai suprantama pagal 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo
21 dalį.
Be kuriuo atveju, net jeigu
ThyssenKrupp
buvo pirmoji įmonė, pateikusi šio sprendimo 402 punkte minėtą informaciją, Komisija akivaizdžiai neperžengė savo diskrecijos
ribų, kai padarė išvadą, kad ši informacija neturi didelės papildomosios vertės, kaip tai suprantama pagal minėto pranešimo
21 dalį. Be to, kad neteisėtus susitikimus sušaukusios įmonės identiteto negalima laikyti svarbiu elementu įrodant kartelio
egzistavimą, iš ginčijamo sprendimo 721 konstatuojamosios dalies matyti, kad nagrinėjamos informacijos Komisija nelaikė pakankamai
įtikinama, kad būtų galima daryti išvadą, jog [
konfidencialu
] buvo kartelio Liuksemburge kurstytoja ar vaidino jame lemiamą vaidmenį.
Ketvirta, [
konfidencialu
] prašymu
ThyssenKrupp
esą informavo Komisiją apie koregavimo mechanizmo egzistavimą. Tarp kartelio dalyvių esą iš naujo automatiškai buvo perskirstomi
projektai, kai nebuvo laikomasi sutartų rinkos dalių (ginčijamo sprendimo 317 ir 336 konstatuojamosios dalys). Šiuo klausimu
ginčijamame sprendime (ginčijamo sprendimo 484 ir 517 išnašos) Komisija esą mini 2004 m. spalio 29 d.
Kone
pagalbą, kuri nebuvo savanoriška ir buvo daug vėlesnė už
ThyssenKrupp
pagalbą.
Tačiau, kaip matyti iš bylos medžiagos, reikia konstatuoti, jog [
konfidencialu
] prašyme
ThyssenKrupp
tik pažymėjo, kad projektų paskirstymu buvo siekiama įšaldyti rinkos dalis ir kad susitarimų nesilaikymo atveju buvo koreguojami
vėlesni projektai. Šią informaciją Komisija jau turėjo tuo metu, kai
ThyssenKrupp
pateikė savo prašymą. Taigi
ThyssenKrupp
perduota informacija, susijusi su koregavimo mechanizmu, negali turėti didelės papildomosios vertės, kaip tai suprantama
pagal 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 21 dalį.
Penkta, [
konfidencialu
] suteikdama pagalbą
ThyssenKrupp
esą pažymėjo, kad projektų sąrašuose buvo nurodyti projektų pavadinimai, liftų kiekiai ir kainos. Komisija šią informaciją
panaudojo ginčijamo sprendimo 321 konstatuojamosios dalies a, c ir d punktuose, tačiau nepripažino, kad tai yra
ThyssenKrupp
pagalba.
Vis dėlto, kaip matyti iš bylos medžiagos, reikia konstatuoti, kad pirmesniame punkte minėtą informaciją Komisija jau turėjo
tuo metu, kai
ThyssenKrupp
pateikė savo prašymą. Taigi susijusi informacija negali turėti didelės papildomosios vertės, kaip tai suprantama pagal 2002 m.
pranešimo dėl bendradarbiavimo 21 dalį.
Šešta, ieškovės bylose T‑148/07, T‑149/07 ir T‑150/07 teigia, kad Komisija naudoja informaciją, susijusią su priežiūros sutarčių
turiniu, ir šiuo atžvilgiu remiasi 2004 m. vasario 5 d.
Kone
ir [
konfidencialu
]
ThyssenKrupp
pagalba, nes
Schindler
bei
Luxlift
informaciją pateikė tik po to (ginčijamo sprendimo 348 konstatuojamoji dalis). Kadangi 348 konstatuojamosios dalies informaciją
Komisija patvirtino keturiais konkurentų pareiškimais, ji akivaizdžiai negalėjo pasitikėti tik
Kone
pareiškimu.
Tačiau, kaip matyti iš bylos medžiagos, reikia konstatuoti, kad iki
ThyssenKrupp
pateikiant [
konfidencialu
] prašymą,
Kone
2004 m. vasario 5 ir 11 d. buvo pateikusi su priežiūros sutartimis susijusios informacijos, kuri buvo daug išsamesnė nei
ta, kurią perdavė
ThyssenKrupp
, ir kad šią informaciją 2004 m. kovo 23 d. žodžiu patvirtino
Otis
. Tokiomis aplinkybėmis su priežiūros sutartimis susijusios informacijos, kurią
ThyssenKrupp
perdavė pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo pateiktame prašyme, negalima laikyti turinčia didelę papildomąją vertę.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad ieškovės bylose T‑148/07, T‑149/07 ir T‑150/07 neįrodė, jog Komisija akivaizdžiai peržengė
savo diskrecijos ribas, kai padarė išvadą, kad
ThyssenKrupp
pateikti įrodymai neturi didelės papildomosios vertės, kaip tai suprantama pagal 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 21 dalį.
Trečia, ieškovės bylose T‑148/07, T‑149/07 ir T‑150/07 teigia, kad Komisija padarė didelę vertinimo klaidą, kai neatsižvelgė
į [
konfidencialu
] Liuksemburgo konkurencijos institucijos sprendimą, kuriuo
ThyssenKrupp
buvo atleista nuo baudos ir kuris parodo, kad šios įmonės bendradarbiavimas buvo pakankamas pagal Liuksemburgo teisę atleisti
nuo baudos arba ją sumažinti, ir kad todėl jos bendradarbiavimas esą turėjo papildomąją vertę.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad [
konfidencialu
] Liuksemburgo konkurencijos tarybos nuomone dėl atleidimo nuo baudų arba jų sumažinimo patenkinamas su pažeidimu Liuksemburge
susijęs TKAL ir TKE prašymas atleisti nuo baudų arba jas sumažinti ir patvirtinama, kad šis prašymas yra reikšmingas procedūroje
Liuksemburge (nuomonės dėl atleidimo nuo baudų arba jų sumažinimo 1 ir 2 straipsniai). Tačiau šioje nuomonėje nėra jokio kokybinio
ThyssenKrupp
pateiktų įrodymų vertinimo. Liuksemburgo konkurencijos taryba laikė „tinkamu sustabdyti prašymo atleisti nuo baudų arba jas
sumažinti nagrinėjimą iš esmės, kol bus gauti Komisijos kruopštaus tyrimo rezultatai <...>“ (nuomonės dėl atleidimo nuo baudų
arba jų sumažinimo 6 punktas ir 3 straipsnis). Tokiomis aplinkybėmis negalima sutikti su ieškovių argumentu.
Ketvirta, ieškovės bylose T‑148/07, T‑149/07 ir T‑150/07 teigia, kad dėl akivaizdžių lingvistinių problemų, su kuriomis susidūrė
su byla susiję pareigūnai ir dėl kurių buvo klaidingai aiškinami tam tikri įrodymai, Komisija teisingai neįvertino
ThyssenKrupp
pagalbos pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo papildomosios vertės. Tačiau šį argumentą reikia atmesti dėl šio sprendimo
86 punkte nurodytų motyvų.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad visi
ThyssenKrupp
kaltinimai, susiję su 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo taikymu jos bendradarbiavimui siekiant įrodyti Liuksemburge
padarytą pažeidimą, turi būti atmesti.
Vadinasi, visas šis ieškinio pagrindas turi būti atmestas.

Dėl ieškinio pagrindo, susijusio teisėtų lūkesčių apsaugos, vienodo požiūrio, proporcingumo ir gero administravimo principų
pažeidimu nustatant baudų sumažinimo dydį dėl bendradarbiavimo ne pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo
Pranešimo apie kaltinimus 614 punkte Komisija paskelbė, kad „ketina sumažinti [baudą] atsižvelgusi į bendradarbiavimą ne pagal
[2002 m.] pranešimą dėl bendradarbiavimo, ypač jei tam tikra bendrovė neginčija Komisijos konstatuotų faktinių aplinkybių
arba suteikia papildomą pagalbą, leidžiančią jas paaiškinti arba papildyti“.
Ginčijamo sprendimo 758 konstatuojamojoje dalyje Komisija paaiškina, jog, „kadangi pranešimo apie kaltinimus 614 punktu šioje
byloje buvo sukelti lūkesčiai, [ji] nusprendė aiškinti šį punktą įmonių, kurios remdamosi tuo padėjo nustatyti [ginčijamame]
sprendime aprašyto pažeidimo faktines aplinkybes, jų neginčydamos arba pateikdamos kitą informaciją ar papildomus patikslinimus,
naudai“.
Taigi Komisija visoms keturių pažeidimų dalyvėms, išskyrus įmones, kurios buvo atleistos nuo baudos (ginčijamo sprendimo 762,
817 ir 839 konstatuojamosios dalys), ir išskyrus
Kone
kartelio Nyderlanduose atveju (ginčijamo sprendimo 851 konstatuojamoji dalis), 1 % sumažino baudas dėl jų bendradarbiavimo
ne pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo, nes nebuvo ginčijamos pranešime apie kaltinimus nurodytos faktinės aplinkybės
(ginčijamo sprendimo 768, 774, 777, 794, 801, 806, 813, 824, 829, 835, 845, 854, 855 ir 856 konstatuojamosios dalys).
Pirma, ieškovės bylose T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ir T‑154/07 teigia galinčios teisėtai tikėtis, kad
už pažeidimus Belgijoje, Vokietijoje ir Liuksemburge
ThyssenKrupp
skirtos baudos bus sumažintos mažiausiai 10 % dėl pranešime apie kaltinimus paminėtų faktinių aplinkybių neginčijimo. Tokie
teisėti lūkesčiai, jų manymu, kyla iš pranešimo apie kaltinimus 614 punkto ir Komisijos sprendimų praktikos, pagal kurią įmonės,
neginčijusios faktinių aplinkybių, kuriomis ji kaltinama pranešime apie kaltinimus, bauda sumažinama 10 % pagal 1996 m. pranešimą
dėl bendradarbiavimo.
Šio sprendimo 388 punkte buvo priminta, kad teisę remtis teisėtų lūkesčių apsauga turi kiekvienas asmuo, esantis tokioje padėtyje,
kurioje Sąjungos administracija paskatino jo pagrįstų lūkesčių atsiradimą, suteikdama jam tikslias garantijas.
Tačiau, kaip buvo pažymėta šio sprendimo 180 punkte, teisėtų lūkesčių apsaugos principo pažeidimu negalima remtis tuo atveju,
kai administracija nesuteikė tikslių garantijų. Tokios garantijos – tai tiksli, nesąlyginė ir nuosekli informacija iš įgaliotų
ir patikimų šaltinių.
Žinoma, 2002 m. pranešime dėl bendradarbiavimo, priešingai nei 1996 m. pranešime dėl bendradarbiavimo, nėra numatyta jokio
baudos sumažinimo įmonėms, neginčijusioms faktinių aplinkybių, kuriomis Komisija grindžia savo kaltinimus pranešime apie kaltinimus.
Tačiau ginčijamo sprendimo 758 konstatuojamojoje dalyje Komisija pripažino, kad pranešimo apie kaltinimus 614 punktas įmonėms
sukėlė teisėtų lūkesčių, kad už faktinių aplinkybių neginčijimą bauda bus sumažinta ne pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo.
Pranešimo apie kaltinimus 614 punkte Komisija paskelbė, kad „ketina sumažinti [baudą] atsižvelgusi į bendradarbiavimą ne pagal
[2002 m.] pranešimą dėl bendradarbiavimo, ypač jei tam tikra bendrovė neginčijo Komisijos konstatuotų faktinių aplinkybių
arba suteikė papildomą pagalbą, leidžiančią jas paaiškinti arba papildyti“. Toks teiginys negali būti pripažintas tikslia
garantija, dėl kurios ieškovėms kiltų pagrįstų lūkesčių, kad jų baudos bus sumažintos daugiau kaip 1 %. Pranešimo apie kaltinimus
614 punkte nenurodyta, kokios apimties ar dydžio sumažinimas tam tikrais atvejais bus taikomas atitinkamoms įmonėms, todėl
jis negali sukelti kokių nors teisėtų lūkesčių šiuo klausimu.
Reikia atmesti ieškovių argumentą, kad Komisija nukrypo nuo savo ankstesnės sprendimų praktikos, pagal kurią įmonei, neginčijusiai
faktinių aplinkybių, kuriomis kaltinama pranešime apie kaltinimus, bauda, kuri jai būtų buvusi skirta, sumažinama 10 %, nes,
kaip pažymėta šio sprendimo 153 punkte, pagal nusistovėjusią teismų praktiką Komisijos sprendimų praktika negali būti teisinis
pagrindas skiriant baudas konkurencijos srityje.
Be to, ieškovės neginčija to, kad tik 2002 m. pranešimas dėl bendradarbiavimo yra taikomas jų prašymams. Todėl dėl Komisijos
sprendimų ar teismų praktikos, susijusios su 1996 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo D skirsnio 2 punkto antros įtraukos taikymu,
bet kuriuo atveju negalėjo atsirasti ieškovių teisėtų lūkesčių, pagrįstų pranešimo apie kaltinimus 614 punktu, dėl to, kokiu
dydžiu bus sumažintos baudos dėl faktinių aplinkybių, susijusių su karteliais Belgijoje, Vokietijoje ir Liuksemburge, neginčijimo.
Antra, ieškovės bylose T‑144/07 ir T‑154/07 tvirtina, kad Komisija pažeidė proporcingumo principą, kai nesumažino baudų 10 %
dėl faktinių aplinkybių neginčijimo. Šiuo klausimu jos taip pat teigia, kad buvo pažeistas gero administravimo principas,
nes Komisija paskatino įmones neginčyti faktinių aplinkybių, o jų baudas sumažino tik 1 %.
Šiuo atžvilgiu primintina, jog pagal proporcingumo principą reikalaujama, kad Sąjungos institucijų veiksmai neviršytų to,
kas tinkama ir būtina atitinkamų teisės aktų teisėtiems tikslams pasiekti, todėl, kai galima rinktis iš kelių tinkamų priemonių,
reikia taikyti mažiausiai suvaržančią, o sukelti nepatogumai neturi būti neproporcingi nurodytiems tikslams (1998 m. gegužės
5 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Jungtinė Karalystė prieš Komisiją
, C‑180/96, Rink. p. I‑2265, 96 punktas ir 2007 m. rugsėjo 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
, T‑30/05, 223 punktas).
Kalbant apie galimo baudos sumažinimo dėl faktinių aplinkybių neginčijimo dydį, reikia pažymėti, jog iš teismų praktikos išplaukia,
kad įmonė, aiškiai pareiškianti, jog neginčija faktinių argumentų, kuriais Komisija grindžia savo kaltinimus, gali būti laikoma
palengvinusia Komisijos užduotį konstatuoti Sąjungos konkurencijos taisyklių pažeidimus ir už juos nubausti (1998 m. gegužės
14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Mo och Domsjö prieš Komisiją
, T‑352/94, Rink. p. II‑1989, 395 punktas ir 1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
SCA Holding prieš Komisiją
, T‑327/94, Rink. p. II‑1373, 157 punktas).
Tačiau ginčijamo sprendimo 758 konstatuojamojoje dalyje Komisija pažymėjo, jog „sumažinimo dydis taip pat turi atspindėti
tai, kad bendradarbiavimas po pranešimo apie kaltinimus, Komisijai jau nustačius visas pažeidimo aplinkybes ir tuo metu, kai
įmonė jau susipažino su visais tyrimo aspektais ir turėjo galimybę susipažinti su tyrimo byla, geriausiu atveju gali tik nedaug
padėti Komisijai atlikti tyrimą“. Ji pridūrė, kad „paprastai tokiu atveju sutikimas su faktinėmis aplinkybėmis yra ne daugiau
nei įrodymas, patvirtinantis faktines aplinkybes, kurias Komisija laiko pakankamai įrodytomis kitais prie bylos dokumentų
pridėtais įrodymais“.
Šiuo klausimu reikia priminti, jog pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo reikalaujama didelio bendradarbiavimo su Komisija,
kuri, beje, atsižvelgia į tai, kad „nuo kompanijos suteiktos informacijos, nustatant pažeidimą, svarbos priklausytų baudos
sumažinimas“ (2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 5 dalis). Taigi, pirma, kaip jau buvo pažymėta šio sprendimo 378 punkte,
skirtingai nei 1996 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo atveju, 2002 m. pranešime dėl bendradarbiavimo nėra numatyta galimybė
sumažinti baudas dėl faktinių aplinkybių neginčijimo ir, antra, kiek tai susiję su Komisijai pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo
pateiktais prašymais, maksimalus sumažinimas, kuris gali būti taikomas įmonei, kuri nėra nei pirmoji, nei antroji įmonė, įvykdžiusi
šio pranešimo 21 dalyje nustatytą sąlygą, tačiau pateikė didelę papildomąją vertę turinčių įrodymų, palyginti su Komisijos
jau turėtais įrodymais, yra 20 %.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į tai, kad nagrinėjamu atveju taikyti sumažinimai dėl faktinių aplinkybių neginčijimo
yra pridėti prie baudų sumažinimų, jau taikytų pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo, ir į tai, kad po pranešimo apie
kaltinimus atsiuntimo pasiūlyto bendradarbiavimo vertė buvo nedidelė (ginčijamo sprendimo 758 konstatuojamoji dalis), Komisija
nepažeidė proporcingumo principo, kai
ThyssenKrupp
baudų nesumažino 10 % dėl faktinių aplinkybių, susijusių su karteliais Belgijoje, Vokietijoje ir Liuksemburge, neginčijimo.
Be to, ieškovės bylose T‑144/07 ir T‑154/07 nepateikia jokių įrodymų, patvirtinančių, kad Komisija jas paskatino neginčyti
faktinių aplinkybių, todėl bet kuriuo atveju jų kaltinimas, susijęs su gero administravimo principo pažeidimu, yra nepagrįstas.
Trečia, ieškovės bylose T‑147/07, T‑149/07 ir T‑150/07 tvirtina, kad
ThyssenKrupp
, kuri informavo Komisiją apie pažeidimo Vokietijoje dalyvių mėginimus sudaryti kliūtis šios institucijos vykdomam tyrimui,
buvo diskriminuojama, palyginti su įmonėmis, kurios ginčijo tokius veiksmus, nes abiems įmonių kategorijoms buvo pritaikytas
toks pats baudos sumažinimas dėl jų bendradarbiavimo ne pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo. Ieškovė byloje T‑144/07
šiuo klausimu taip pat teigia, kad visų įmonių baudos buvo sumažintos 1 %, neatsižvelgiant į jų bendradarbiavimą.
Su šiuo kaltinimu negalima sutikti. Kadangi
ThyssenKrupp
argumentai dėl mėginimų sudaryti kliūtis negalėjo palengvinti Komisijos galimybės įrodyti pažeidimą (žr. šio sprendimo 386 punktą),
ThyssenKrupp
bendradarbiavimo ne pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo naudingumas apsiriboja faktinių aplinkybių neginčijimu.
Taigi
ThyssenKrupp
bendradarbiavimas yra panašus į bendradarbiavimą kitų įmonių, kurios, kiek tai susiję su bendradarbiavimu ne pagal minėtą
pranešimą, apsiribojo pranešime apie kaltinimus išdėstytų faktinių aplinkybių neginčijimu.
Ketvirta, ieškovės bylose T‑144/07, T‑149/07, T‑150/07 ir T‑154/07 teigia, kad taikant 1 % baudos sumažinimo dėl faktinių
aplinkybių neginčijimo apskaičiavimo metodą padaroma finansinė žala
ThyssenKrupp
, palyginti su kitomis administracinėje procedūroje dalyvavusiomis įmonėmis.
ThyssenKrupp
atveju baudų sumažinimus Komisija esą apskaičiavo dviem etapais, t. y. dėl Belgijos ir Nyderlandų buvo apskaičiuoti atitinkamai
20 ir 40 % sumažinimai dėl bendradarbiavimo pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo, tada 1 % sumažinimai – dėl bendradarbiavimo
ne pagal tą pranešimą. Kitų įmonių atveju 1 % sumažinimas esą buvo taikomas tiesiogiai Komisijos nustatytai baudai. Todėl
taikydama savo apskaičiavimo metodą Komisija palankiau vertino įmones, kurių baudos nebuvo sumažintos remiantis 2002 m. pranešimu
dėl bendradarbiavimo, nei įmones, bendradarbiavusias per administracinę procedūrą.
Buvo priminta (žr. šio sprendimo 365 punktą), kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką Komisija, vertindama kartelio dalyvių
bendradarbiavimą, negali nepaisyti vienodo požiūrio principo.
Tačiau be to, kad baudų sumažinimai pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo ir ne pagal šį pranešimą yra skirtingi baudų
apskaičiavimo etapai, konstatuotina, kad, viena vertus, įmonių, bendradarbiavusių tiek pagal minėtą pranešimą, tiek ne pagal
šį pranešimą ir, kita vertus, įmonių, bendradarbiavusių tik ne pagal tą pranešimą, padėtys nėra panašios. Todėl negalima sutikti
su kaltinimu, kad buvo pažeistas vienodo požiūrio principas.
Tai reiškia, kad visas šis ieškinio pagrindas turi būti atmestas.

Dėl ieškinio pagrindo, susijusio Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies pažeidimu
Ieškovės bylose T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ir T‑154/07 tvirtina, kad ginčijamo sprendimo 2 straipsniu
už pažeidimus, kurie jame konstatuoti, skirtomis baudomis yra pažeista Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalis, nes Komisija,
nustatydama 10 % atitinkamų įmonių apyvartos viršutinę ribą, atsižvelgė į
ThyssenKrupp
grupės, o ne darant pažeidimus tiesiogiai dalyvavusių dukterinių bendrovių apyvartą.
Ieškovės bylose T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ir T‑154/07 teigia, kad, pirma, negalima TKAG ir TKE inkriminuoti
jų atitinkamų dukterinių bendrovių padarytų pažeidimų ir kad todėl Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje numatyta 10 %
apyvartos viršutinė riba turi būti apskaičiuota remiantis minėtų dukterinių bendrovių apyvarta.
Tačiau konstatuotina, kad šis kaltinimas sutampa su šio sprendimo 100–149 punktuose išnagrinėtais kaltinimais, susijusiais
su
ThyssenKrupp
grupės patronuojančiųjų bendrovių atsakomybės pripažinimu už jų dukterinių bendrovių padarytus pažeidimus. Iš su tuo susijusio
nagrinėjimo matyti, jog Komisija padarė teisingą išvadą, kad TKAG ir TKE sudaro vieną ekonominį vienetą su savo atitinkamomis
dukterinėmis bendrovėmis. Taigi šis kaltinimas turi būti atmestas.
Antra, ieškovės bylose T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ir T‑154/07 tvirtina, kad bet kuriuo atveju baudų
viršutinės ribos taip pat negalima nustatyti remiantis patronuojančiosios bendrovės apyvarta, nes Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio
2 dalyje kalbama apie „įmones pažeidimo dalyves“. Taigi 10 % viršutinė riba esą taikoma tiesiogiai darant pažeidimą dalyvavusio
pažeidėjo, o ne jo solidariai atsakingos patronuojančiosios bendrovės apyvartai.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, jog Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad „vienai įmonei ar įmonių asociacijai
– pažeidimo dalyvei skiriama bauda negali viršyti 10 % jos bendrosios apyvartos praėjusiais ūkiniais metais“. Pagal nusistovėjusią
teismų praktiką apyvarta, apie kurią kalbama šioje nuostatoje – tai bendra atitinkamos įmonės apyvarta (žr. 55 punkte minėto
Sprendimo
Dalmine prieš Komisiją
146 punktą ir 428 punkte minėto 2007 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
177 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Taigi Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje numatyta 10 % apyvartos viršutinė riba turi būti apskaičiuojama remiantis
visų bendrovių, sudarančių ekonominį vienetą, veikiantį kaip įmonė, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį, bendra apyvarta
(Pirmosios instancijos teismo sprendimai: 311 punkte minėto Sprendimo
HFB ir kt. prieš Komisiją
528 punktas ir 2005 m. birželio 15 d. Sprendimo
Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją
, T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 ir T‑91/03, 390 punktas).
Nagrinėjamu atveju Komisija nustatė, kad EB 81 straipsnio taikymo požiūriu TKAG sudarė vieną ekonominį vienetą su savo dukterinėmis
bendrovėmis, nurodytomis ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje (žr. šio sprendimo 100–149 punktus). Atsižvelgiant į šio sprendimo
443 ir 444 punktuose paminėtą teismų praktiką, Komisija, apskaičiuodama ginčijamo sprendimo 2 straipsniu skirtas baudas, teisėtai
rėmėsi patronuojančiosios bendrovės apyvarta tam, kad nustatytų pakankamai atgrasančio dydžio baudas.
Tai reiškia, kad Komisija nepažeidė Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies, kai nustatydama 10 % apyvartos viršutinę
ribą baudoms, skirtinoms už pažeidimus, kuriuos padarė
ThyssenKrupp
grupei priklausančios bendrovės, rėmėsi TKAG apyvarta. Kadangi ieškovės bylose T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07
ir T‑154/07 neteigia, kad joms skirta bauda viršija 10 % minėtos apyvartos ribą, jų kaltinimai turi būti atmesti.

Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su proporcingumo principo pažeidimu apskaičiuojant galutinius baudų dydžius
Ieškovės bylose T‑144/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ir T‑154/07 teigia, kad joms skirtų baudų galutiniai dydžiai yra neproporcingi.
Siekdamos įrodyti proporcingumo principo pažeidimą ieškovės bylose T‑144/07, T‑149/07 ir T‑150/07, pirma, pabrėžia pažeidimų,
už kuriuos ginčijamame sprendime skirtos baudos, nacionalinį pobūdį. Antra, ieškovės bylose T‑144/07, T‑148/07, T‑149/07 ir
T‑150/07 teigia, kad už pažeidimus Belgijoje ir Liuksemburge
ThyssenKrupp
skirtos baudos yra per didelės, palyginti su atitinkamų rinkų dydžiais, ir teisingai neatspindi ekonominių galių santykių
tarp darant pažeidimus dalyvavusių įmonių, kurie turėjo lemiamą reikšmę darant tuos pažeidimus. Ieškovės bylose T‑144/07,
T‑149/07, T‑150/07 ir T‑154/07 šiame kontekste taip pat pabrėžia, kad už pažeidimus Belgijoje ir Nyderlanduose joms skirtos
baudos ne kartą atitinka atitinkamas TKLA ir TKL apyvartas. Trečia, ieškovė byloje T‑144/07 teigia, kad proporcingumo principas
įpareigoja Komisiją nustatyti tokį galutinį baudos dydį, kuris atspindėtų visą TKLA bendradarbiavimo mastą ir visų pirma atsižvelgti
į Belgijos konkurencijos institucijos pažadą atleisti nuo baudų arba jas sumažinti. Šiuo klausimu ieškovė byloje T‑154/07
taip pat tvirtina, jog Komisija privalėjo atsižvelgti į tai, kad Nyderlandų konkurencijos institucija atleido TKL nuo baudų.
Visų pirma primintina, jog pagal proporcingumo principą reikalaujama, kad Sąjungos institucijų veiksmai neviršytų to, kas
tinkama ir būtina atitinkamų teisės aktų teisėtiems tikslams pasiekti, todėl, kai galima rinktis iš kelių tinkamų priemonių,
reikia taikyti mažiausiai suvaržančią, o sukelti nepatogumai neturi būti neproporcingi nurodytiems tikslams (žr. šio sprendimo
428 punktą).
Darytina išvada, kad baudos turi nebūti per didelės siekiamų tikslų, t. y. konkurencijos taisyklių laikymosi, atžvilgiu, ir
kad baudos, kuri skiriama įmonei už pažeidimą konkurencijos srityje, dydis turi būti proporcingas pažeidimui kaip visumai,
atsižvelgiant, be kita ko, į jo sunkumą (428 punkte minėto 2007 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
224 punktas). Be to, nustatydama baudų dydį Komisija pagrįstai gali atsižvelgti į būtinybę užtikrinti pakankamą atgrasantį
jų poveikį (šiuo klausimu žr. 247 punkte minėto Sprendimo
Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją
108 punktą ir 1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Europa Carton prieš Komisiją
, T‑304/94, Rink. p. II‑869, 89 punktą).
Pirma, pažymėtina, kad nagrinėjamu atveju kartelius iš esmės sudarė slaptas konkurentų susitarimas pasidalyti rinkas arba
įšaldyti turimas rinkų dalis, pasiskirstant naujų liftų ir (arba) eskalatorių pardavimo ir montavimo projektus, ir nekonkuruoti
tarpusavyje dėl liftų ir eskalatorių priežiūros ir modernizavimo (išskyrus Vokietiją, kur kartelio dalyvės nesitarė dėl priežiūros
ir modernizavimo veiklos). Tačiau tokie pažeidimai dėl paties savo pobūdžio yra vieni sunkiausių EB 81 straipsnio pažeidimų
(ginčijamo sprendimo 658 konstatuojamoji dalis).
Šiuo atžvilgiu sąlyginai mažas nagrinėjamų produktų rinkos dydis, net jeigu jis būtų įrodytas, turi tik nedidelę reikšmę,
palyginti su visais kitais pažeidimo sunkumą parodančiais veiksniais (šiuo klausimu žr. 185 punkte minėto Sprendimo
Roquette Frères prieš Komisiją
151 punktą). Taigi turi būti atmesti ieškovių argumentai, kad Komisijos skirtos baudos yra neproporcingos atitinkamų rinkų
dydžių atžvilgiu.
Antra, kalbant apie baudų proporcingumą atitinkamų ekonominių vienetų, veikiančių kaip įmonė, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį,
dydžio ir ekonominio pajėgumo atžvilgiu, primintina, kad iš išdėstytų samprotavimų matyti, jog jos neviršija Reglamento Nr. 1/2003
23 straipsnio 2 dalyje numatytos viršutinės ribos, kuria siekiama išvengti, kad baudos būtų neproporcingos įmonės dydžiui
(šiuo klausimu žr. 247 punkte minėto Sprendimo
Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją
129 punktą ir 428 punkte minėto 2007 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
229 punktą).
Trečia, remiantis nusistovėjusia teismų praktika, apskaičiuodama baudas Komisija gali atsižvelgti, be kita ko, į ekonominio
vieneto, veikiančio kaip įmonė, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį, dydį ir ekonominį pajėgumą. Tačiau atitinkama įmonė,
į kurią turi būti atsižvelgta, nagrinėjamu atveju neatitinka kiekvienos dukterinės bendrovės, dalyvavusios darant ginčijamo
sprendimo 1 straipsnio 1, 3 ir 4 dalyse konstatuotus pažeidimus. Atvirkščiai, iš pirma pateiktos analizės matyti, kad ginčijamo
sprendimo 1 straipsnio 1, 3 ir 4 dalių ketvirtose įtraukose konstatuotus pažeidimus padariusios įmonės yra TKAG ir visos jos
dukterinės bendrovės, paminėtos ginčijamo sprendimo minėtuose nuostatose (žr. šio sprendimo 100–149 punktus). Tokiomis aplinkybėmis
reikia atmesti ieškovių argumentus, kuriais tik įrodoma disproporcija tarp Komisijos skirtų baudų ir minėtų dukterinių bendrovių,
išskyrus patronuojančiąją bendrovę, apyvartos.
Ketvirta, iš teismų praktikos išplaukia, jog nustatydama baudų dydį pagal nagrinėjamo pažeidimo sunkumo laipsnį ir trukmę,
tuo atveju, kai baudos skiriamos kelioms tą patį pažeidimą padariusioms įmonėms, Komisija neprivalo užtikrinti, kad galutinės
šioms įmonėms apskaičiuotos baudos atskleistų visus jų bendros apyvartos arba apyvartos rinkoje, su kuria susijęs pažeidimas,
skirtumus (šiuo klausimu žr. 94 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
312 punktą ir 2006 m. liepos 4 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Hoek Loos prieš Komisiją
, T‑304/02, Rink. p. II‑1887, 84 punktą).
Taigi Bendrasis Teismas jau yra nusprendęs, kad galutinis baudos dydis nėra
a priori
tinkamas elementas nustatyti, kad bauda yra galimai neproporcinga kartelio dalyvių dydžio atžvilgiu. Galutinio baudos dydžio
nustatymas priklauso, be kita ko, nuo įvairių aplinkybių, susijusių su individualiu atitinkamos įmonės elgesiu, o ne su jos
rinkos dalimi ar apyvarta, pavyzdžiui, nuo pažeidimo trukmės, sunkinančių ar lengvinančių aplinkybių ir atitinkamos įmonės
bendradarbiavimo laipsnio (455 punkte minėto Sprendimo
Hoek Loos prieš Komisiją
85 ir 86 punktai).
Be to, iš ginčijamo sprendimo 672, 673, 674, 676, 680 ir 686 konstatuojamųjų dalių matyti, kad nustatydama konkretų baudų
pradinį dydį Komisija atitinkamas įmones vertino diferencijuotai tam, kad būtų atsižvelgta į jų reikšmę rinkose, su kuriomis
susiję karteliai. Taigi Komisija suskirstė įmones į „kelias kategorijas atsižvelgiant į jų apyvartą liftų ir (arba) eskalatorių
sektoriuje, atitinkamais atvejais įskaitant priežiūros ir modernizavimo paslaugų apyvartą“ (ginčijamo sprendimo 673 konstatuojamoji
dalis). Todėl negalima sutikti su ieškovių argumentais, kad skirtos baudos teisingai neatspindi ekonominių galių santykių
tarp darant pažeidimą dalyvavusių įmonių.
Penkta, taip pat reikia atmesti ieškovių bylose T‑144/07 ir T‑154/07 argumentus, kad Komisija neatsižvelgė į visą
ThyssenKrupp
bendradarbiavimo mastą Belgijoje ir kad ji turėjo atsižvelgti į nacionalinių konkurencijos institucijų aktus.
Reikia priminti, kad ginčijamo sprendimo 769–774 konstatuojamosiose dalyse Komisija tinkamai atsižvelgė į TKLA bendradarbiavimą
įrodant pažeidimą Belgijoje. Iš to, kas išdėstyta (šio sprendimo 338–370 punktai), taip pat matyti, kad šiuo atžvilgiu Komisija
nepadarė jokios akivaizdžios vertinimo klaidos. Be to, iš šio sprendimo 156–190 punktų išplaukia, kad ieškovės taip pat negali
remtis pažadais atleisti nuo baudų arba jas sumažinti, kuriuos joms tariamai davė Belgijos ir Nyderlandų konkurencijos institucijos.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, ieškovių bylose T‑144/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ir T‑154/07 pagrindas, susijęs
su proporcingumo principo pažeidimu apskaičiuojant galutinį baudos dydį, turi būti atmestas.

Dėl galutinio baudų dydžio nustatymo
Kaip matyti iš šio sprendimo 303–323 punktų, ginčijamą sprendimą reikia pakeisti tiek, kiek jame
ThyssenKrupp
skirtos pradinės baudos padidinamos 50 % dėl pakartotinio pažeidimo.
Taigi galutinis minėtų baudų dydis apskaičiuojamas taip:
–        pažeidimo Belgijoje atveju: pradinė bauda (57 750 000 EUR) sumažinama 20 % dėl bendradarbiavimo pagal 2002 m. pranešimą dėl
bendradarbiavimo – taip gaunama 46 200 000 EUR suma – ir 1 % dėl bendradarbiavimo ne pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo
– taip gaunama 45 738 000 EUR galutinė bauda,
–        pažeidimo Vokietijoje atveju: pradinė bauda (252 000 000 EUR) sumažinama 1 % dėl bendradarbiavimo ne pagal 2002 m. pranešimą
dėl bendradarbiavimo – taip gaunama 249 480 000 EUR galutinė bauda,
–        pažeidimo Liuksemburge atveju: pradinė bauda (9 000 000 EUR) sumažinama 1 % dėl bendradarbiavimo ne pagal 2002 m. pranešimą
dėl bendradarbiavimo – taip gaunama 8 910 000 EUR galutinė bauda,
–        pažeidimo Nyderlanduose atveju: pradinė bauda (26 350 000 EUR) sumažinama 40 % dėl bendradarbiavimo pagal 2002 m. pranešimą
dėl bendradarbiavimo – taip gaunama 15 810 000 EUR suma – ir 1 % dėl bendradarbiavimo ne pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo
– taip gaunama 15 651 900 EUR galutinė bauda.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 3 dalį, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama, o dalis atmetama,
Bendrasis Teismas gali paskirstyti išlaidas šalims arba nurodyti kiekvienai padengti savo išlaidas. Šioje byloje reikia nuspręsti,
kad ieškovės padengia tris ketvirtadalius savo ir tris ketvirtadalius Komisijos bylinėjimosi išlaidų. Komisija padengia ketvirtadalį
savo ir ketvirtadalį ieškovių bylinėjimosi išlaidų.
Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (aštuntoji kolegija)
nusprendžia:
1.
Sujungti bylas T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ir T‑154/07 tam, kad būtų priimtas šis sprendimas.
2.
Panaikinti 2007 m. vasario 21 d. Komisijos sprendimo C (2007) 512 galutinis dėl procedūros pagal [EB] 81 straipsnį (byla COMP/E–1/38.823
– Liftai ir eskalatoriai) 2 straipsnio 1 dalies ketvirtą įtrauką, 2 dalies ketvirtą įtrauką, 3 dalies ketvirtą įtrauką ir
4 dalies ketvirtą įtrauką.
3.
Nustatyti, kad bylose T‑144/07, T‑149/07 ir T‑150/07 bauda, kuri Sprendimo C (2007) 512 2 straipsnio 1 dalies ketvirtoje įtraukoje
už pažeidimą Belgijoje skirta
ThyssenKrupp Liften Ascenseurs NV
,
ThyssenKrupp Elevator AG
ir
ThyssenKrupp AG
, yra 45 738 000 EUR.
4.
Nustatyti, kad bylose T‑147/07, T‑149/07 ir T‑150/07 bauda, kuri Sprendimo C (2007) 512 2 straipsnio 2 dalies ketvirtoje įtraukoje
už pažeidimą Vokietijoje skirta
ThyssenKrupp Aufzüge GmbH
,
ThyssenKrupp Fahrtreppen GmbH
,
ThyssenKrupp Elevator
ir
ThyssenKrupp
, yra 249 480 000 EUR.
5.
Nustatyti, kad bylose T‑148/07, T‑149/07 ir T‑150/07 bauda, kuri Sprendimo C (2007) 512 2 straipsnio 3 dalies ketvirtoje įtraukoje
už pažeidimą Liuksemburge skirta
ThyssenKrupp Ascenseurs Luxembourg Sàrl, ThyssenKrupp Elevator
ir
ThyssenKrupp
, yra 8 910 000 EUR.
6.
Nustatyti, kad bylose T‑150/07 ir T‑154/07 bauda, kuri Sprendimo C (2007) 512 2 straipsnio 4 dalies ketvirtoje įtraukoje už
pažeidimą Nyderlanduose skirta
ThyssenKrupp Liften BV ir ThyssenKrupp
, yra 15 651 900 EUR.
7.
Atmesti likusias ieškinių dalis.
8.
Kiekvienoje byloje ieškovės padengia tris ketvirtadalius savo ir tris ketvirtadalius Europos Komisijos bylinėjimosi išlaidų.
Komisija padengia ketvirtadalį savo ir ketvirtadalį ieškovių bylinėjimosi išlaidų.
Martins Ribeiro
Wahl
Dittrich
Paskelbta 2011 m. liepos 13 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
Turinys
Administracinė procedūra
1. Komisijos tyrimas
Belgija
Vokietija
Liuksemburgas
Nyderlandai
2. Pranešimas apie kaltinimus
3. Ginčijamas sprendimas
Procesas ir šalių reikalavimai
Dėl esmės
1. Pirminės pastabos
2. Dėl prašymų panaikinti ginčijamą sprendimą
Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su Komisijos kompetencijos neturėjimu
Dėl pirmosios dalies, susijusios su EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimu, nes nagrinėjami karteliai esą nedarė poveikio valstybių
narių tarpusavio prekybai
Dėl antrosios dalies, susijusios su Reglamento Nr. 1/2003, Pranešimo dėl konkurencijos institucijų bendradarbiavimo bei vienodo
požiūrio ir teisėtų lūkesčių apsaugos principų pažeidimu, nes Komisija esą turėjo leisti atitinkamoms nacionalinėms institucijoms
vykdyti persekiojimą dėl pažeidimų
Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su atsakomybės už EB 81 straipsnio pažeidimus priskyrimo, nekaltumo prezumpcijos, bausmių
individualizavimo ir vienodo požiūrio principų pažeidimu, taip pat teisės į gynybą ir EB 253 straipsnio pažeidimu, dukterinių
bendrovių padarytus pažeidimus inkriminuojant jų patronuojančiosioms bendrovėms
Pirminės pastabos
Dėl ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje konstatuotų pažeidimų inkriminavimo TKE ir TKAG
– Dėl TKAG ir TKE atsakomybės už jų dukterinių bendrovių elgesį prezumpcijos
– Dėl ieškovių pateiktų įrodymų siekiant paneigti TKAG ir TKE atsakomybės už jų atitinkamų dukterinių bendrovių elgesį prezumpciją
Dėl pareigos motyvuoti ir teisės į gynybą pažeidimo
Dėl prašymų taikyti tyrimo priemones
3. Dėl prašymų panaikinti arba sumažinti skirtas baudas
Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su non bis in idem principo pažeidimu
Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su 1998 m. gairių, proporcingumo ir vienodo požiūrio principų bei teisės į gynybą pažeidimu
nustatant pradinių baudų dydžius pagal pažeidimų sunkumą
Pirminės pastabos
Ginčijamas sprendimas
Dėl tariamo bendrų pradinių baudų dydžių neteisėtumo
Dėl tariamo konkrečių pradinių baudų dydžių neteisėtumo
Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su 1998 m. gairių, proporcingumo principo, EB 253 straipsnio ir vienodo požiūrio principo
pažeidimu taikant grupės dauginimo koeficientą tam, kad būtų atsižvelgta į atgrasymo tikslą nustatant pradinių baudų dydį
Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su 1998 m. gairių, proporcingumo principo ir teisės į gynybą pažeidimu padidinant pradines
baudas 50 % dėl pakartotinio pažeidimo
Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo pažeidimu ir teisėtų lūkesčių apsaugos bei vienodo
požiūrio principų pažeidimu vertinant bendradarbiavimą
Dėl 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo
Dėl Komisijos diskrecijos ir Sąjungos teismo vykdomos kontrolės
Dėl ThyssenKrupp bendradarbiavimo siekiant įrodyti pažeidimą Belgijoje
Dėl ThyssenKrupp bendradarbiavimo siekiant įrodyti pažeidimą Vokietijoje
Dėl ThyssenKrupp bendradarbiavimo siekiant įrodyti pažeidimą Liuksemburge
Dėl ieškinio pagrindo, susijusio teisėtų lūkesčių apsaugos, vienodo požiūrio, proporcingumo ir gero administravimo principų
pažeidimu nustatant baudų sumažinimo dydį dėl bendradarbiavimo ne pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo
Dėl ieškinio pagrindo, susijusio Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies pa˛eidimu
Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su proporcingumo principo pažeidimu apskaičiuojant galutinius baudų dydžius
Dėl galutinio baudų dydžio nustatymo
Dėl bylinėjimosi išlaidų
*
Proceso kalbos: olandų ir vokiečių.
–	Konfidenciali informacija praleista.