CELEX: 62010CJ0435
Direktiva 80/987/EGS
Varstvo delavcev v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca
Odpravnina zaradi plačilne nesposobnosti delodajalca
Plačilo, pogojeno z obveznostjo prijaviti se kot iskalec zaposlitve

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 4, 5 in 10 Direktive Sveta z dne 20. oktobra 1980 o približevanju
zakonodaje držav članic o varstvu delavcev v primeru plačilne nesposobnosti njihovega delodajalca (80/987/EGS) (UL, posebna
izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 1, str. 217), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2002/74/ES Evropskega parlamenta
in Sveta z dne 23. septembra 2002 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 4, str. 261) (v nadaljevanju: Direktiva
80/987).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med J. C. van Ardennenom in Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen
(upravni odbor zavoda za upravljanje zavarovanj za zaposlene osebe, v nadaljevanju: UWV), ker je ta J. C. van Ardennenu zavrnil
izplačilo celotne odpravnine zaradi plačilne nesposobnosti delodajalca z obrazložitvijo, da se v predpisanem roku ni prijavil
kot iskalec zaposlitve pri Centrale organisatie voor Werk en Inkomen (zavod za zaposlovanje in prejemke, v nadaljevanju: CWI).

Pravni okvir

Ureditev Unije
Člen 3 Direktive 80/987 določa:
„Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, da zagotovijo, da jamstvene ustanove, ob upoštevanju člena 4, jamčijo plačilo neporavnanih
terjatev delavcev, ki izhajajo iz pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij, ki vključujejo, kadar to zahteva nacionalna zakonodaja,
odpravnino ob prenehanju delovnega razmerja.
Terjatve, ki jih prevzamejo jamstvene ustanove, so neporavnane terjatve za plačila, vezane na obdobje pred in/ali, kot je
ustrezno, po danem datumu, ki ga določijo države članice.“
Člen 4 te direktive določa:
„1.       Države članice imajo možnost, da omejijo obveznost jamstvenih ustanov iz člena 3.
2.       Kadar države članice izkoristijo možnost iz odstavka 1, morajo navesti trajanje obdobja, za katero mora jamstvena ustanova
kriti neporavnane terjatve. Vendar pa to obdobje ne sme biti krajše od obdobja, ki zajema nadomestilo za zadnje tri mesece
delovnega razmerja pred in/ali po dnevu iz člena 3. Države članice lahko vključijo to minimalno obdobje treh mesecev v priporočljivo
obdobje, ki ni krajše od šestih mesecev.
Države članice, katerih priporočljivo obdobje ni krajše od 18 mesecev, lahko omejijo obdobje, za katero jamstvena ustanova
krije neporavnane obveznosti, na osem tednov. V tem primeru se za izračun minimalnega obdobja uporabijo obdobja, ki so za
delavca najugodnejša.
3.       Poleg tega lahko države članice določijo zgornjo mejo za plačila, ki jih opravi jamstveni sklad. Te zgornje meje ne smejo
biti nižje od ravni, ki je s socialnega vidika skladna s socialnim ciljem te direktive.
Kadar države članice izkoristijo to možnost, morajo obvestiti Komisijo o metodah, ki so jih uporabile za določitev zgornje
meje.“
Člen 5 navedene direktive določa:
„Za organizacijo, financiranje in delovanje jamstvenih ustanov države članice določijo podrobna pravila, ki morajo upoštevati
predvsem naslednja načela:
(a)       premoženje sklada mora biti neodvisno od delodajalčevih obratnih sredstev in nedostopno za stečajni postopek;
(b)       delodajalec prispeva k financiranju sklada, razen če financiranja v celoti ne prevzamejo državni organi;
(c)       obveznosti sklada ne smejo biti odvisne od tega, ali se obveznosti za njegovo financiranje izpolnjujejo ali ne.“
Člen 10 Direktive 80/987 pa določa:
„Direktiva ne vpliva na možnost držav članic:
(a)       da sprejmejo ukrepe za preprečevanje zlorab;
(b)       da odklonijo ali zmanjšajo obveznosti iz člena 3 ali obvezno jamstvo iz člena 7, če se izkaže izpolnitev obveznosti neupravičena
zaradi posebnih povezav med delavcem in delodajalcem ali zaradi njunih skupnih interesov, ki lahko vodijo do tajnega dogovora
med njima;
(c)       zavrniti ali zmanjšati odgovornost iz člena 3 ali obveznost jamstva iz člena 7 v primerih, ko je bil delavec sam ali skupaj
s svojimi bližnjimi sorodniki lastnik bistvenega deleža delodajalčevega podjetja ali obrata in je imel znaten vpliv na dejavnosti
podjetja.“

Nacionalna ureditev
Poglavje IV zakona o brezposelnosti (Werkloosheidswet, v nadaljevanju: WW) se nanaša na prevzem obveznosti, ki izhajajo iz
delovnega razmerja, ob plačilni nesposobnosti delodajalca. V skladu s členom 61 WW, ki spada v navedeno poglavje IV, ima pravico
do odpravnine vsak delavec, ki lahko od delodajalca, zoper katerega je bil začet stečajni postopek, zahteva izplačilo plače,
regresa za letni dopust ali dodatka za dopust.
Člen 64 WW določa:
„1. Pravica do odpravnine na podlagi tega poglavja obsega:
a.      plačo za največ trinajst tednov tik pred:
1.      datumom prenehanja delovnega razmerja zaradi delodajalčeve odpovedi pogodbe o zaposlitvi;
2.      datumom prenehanja delovnega razmerja zaradi sporazumne razveljavitve pogodbe o zaposlitvi;
3.      datumom prenehanja delovnega razmerja po samem zakonu ali
4.      datumom odpovedi pogodbe o zaposlitvi;
b.      plačo največ za obdobje do poteka odpovednega roka, ki velja za delavca […]
c.      regres za letni dopust, dodatek za dopust in zneske, ki jih delodajalec na podlagi delovnega razmerja z delavcem dolguje tretjim
osebam […]“
Člen 65 WW določa:
„1.      Odpravnina iz člena 64 se zmanjša za:
a.      vse dohodke iz opravljanja dela, ki ga upravičenec opravi kot delavec, in opravljanja dejavnosti, za katere ga ni mogoče obravnavati
kot delavca, v obdobju iz člena 64(1)(a) in (b);
[…]“
Iz člena 2(1) odloka o prijavi pri CWI (Besluit registratie CWI,
Nederlandse Staatscourant
2002, št. 229) je razvidno, da se mora delavec, ki ima pravico do odpravnine na podlagi poglavja IV WW, prijaviti kot iskalec
zaposlitve pri CWI najpozneje prvi delovni dan po dnevu, ko je začel teči odpovedni rok iz člena 64(1)(b) WW.
Člen 40(1) zakona o stečaju (Faillissementswet) določa:
„1.      Delavci, zaposleni pri delodajalcih v stečaju, lahko odpovejo pogodbo o zaposlitvi, lahko pa jim, obratno, pogodbo o zaposlitvi
odpove stečajni upravitelj, in sicer ob upoštevanju pogodbenih ali zakonskih rokov, vendar je pogodbo o zaposlitvi vsekakor
mogoče odpovedati s šesttedenskim odpovednim rokom. […]“
Člen 3 odloka o ukrepih, ki jih lahko uporabi UWV (Maatregelenbesluit UWV,
Nederlandse Staatscourant
2004, št. 163), določa:
„[…]
V primeru neizpolnitve ali nepravilne izpolnitve obveznosti iz prve kategorije […] WW […], razen če zadostuje opozorilo, sta
obseg in trajanje ukrepov taka:
[…]
c.      20 % prekoračenega obdobja, vendar največ 52 tednov, če je bil predpisan rok prekoračen za več kot […] koledarskih dni.“

Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
J. C. van Ardennen je bil od 1. avgusta 1985 zaposlen v podjetju Fruit Sellers International BV, zoper katero je bil 28. novembra
2006 začet stečajni postopek. Plača J. C. van Ardennena je bila v celoti izplačana, tako da ta ni imel terjatve iz naslova
plače.
Potem ko je J. C. van Ardennen neuspešno poskusil ustanoviti lastno podjetje, se je 15. maja 2007 prijavil pri CWI, 20. maja
2007 pa je vložil zahtevo za nadomestilo za brezposelnost. Kot iskalec zaposlitve se je prijavil šele 29. maja 2007.
J. C. van Ardennen je 7. junija 2007 pri UWV vložil zahtevo za plačilo odpravnine zaradi plačilne nesposobnosti delodajalca.
UWV je z odločbo z dne 11. septembra 2007 J. C. van Ardennenu odobril izplačilo odpravnine zaradi plačilne nesposobnosti delodajalca
za neporavnane terjatve od 29. novembra 2006 do 12. februarja 2007. V skladu s pojasnili UWV to obdobje ustreza odpovednemu
roku iz člena 64(1)(b) WW. Ta odpravnina zajema te zneske: bruto plačo v višini 26.505,15 EUR, potne stroške, regres za letni
dopust in dodatek za dopust ter neto znesek 1200 EUR iz naslova povračila poslovnih stroškov.
Vendar je UWV ta znesek na podlagi poglavja IV WW zmanjšal za 20 % in tako sankcioniral J. C. van Ardennena, ker se ni prijavil
kot iskalec zaposlitve v predpisanem roku.
UWV je pritožbo J. C. van Ardennena zavrnil z odločbo z dne 18. decembra 2007 z enako obrazložitvijo, da WW predpisuje obveznost
prijaviti se kot iskalec zaposlitve pri CWI in obveznost podaljšati to prijavo.
Ker je bila tožba, ki jo je zoper to odločbo J. C. van Ardennen vložil pri Rechtbank, iz istega razloga zavrnjena kot neutemeljena,
je J. C. van Ardennen vložil pritožbo pri Centrale Raad van Beroep.
Po pojasnilih UWV so v skladu s členom 65 WW iz odpravnine iz člena 64 tega zakona izključeni vsi dohodki iz opravljanja dela
v referenčnem obdobju. UWV trdi, da se obveznost prijaviti se kot iskalec zaposlitve nanaša na povečanje možnosti, da zadevni
delavec v tem obdobju dobi zaposlitev, in zato na zmanjšanje stroškov jamstvenega sklada.
Predložitveno sodišče meni, da se zaradi takega
ratio legis
obveznosti prijave postavlja vprašanje, ali je mogoče dohodke iz opravljanja dela, ki jih oseba prejme v obdobju, v katerem
ima pravico do odpravnine zaradi plačilne nesposobnosti delodajalca, odbiti od te odpravnine. Sklicuje se na sodbo z dne 10.
julija 1997 v zadevi Maso in drugi (C‑373/95, Recueil, str. I‑4051), s katero je Sodišče razsodilo, da država članica ne more
prepovedati seštevanja zneskov, zagotovljenih z Direktivo 80/987, in nadomestila, kot je nadomestilo za mobilnost iz zadeve,
v kateri je bila izdana navedena sodba, ker to nadomestilo ne izhaja iz pogodbe ali delovnega razmerja, saj je delavcu izplačano
šele po odpovedi pogodbe o zaposlitvi in se torej ne nanaša na plačilo za dejavnosti, opravljene v okviru delovnega razmerja.
Po mnenju predložitvenega sodišča bi bilo mogoče iz navedene sodbe posredno sklepati, da je tako seštevanje mogoče prepovedati,
če gre za plačilo dejavnosti, opravljenih v referenčnem obdobju.
Isto sodišče meni, da člen 4(3) Direktive 80/987 ne prepoveduje sprejetja pravila, katerega cilj je taka prepoved seštevanja.
Glede na cilj te direktive bi bilo upravičeno od zneska odpravnine zaradi plačilne nesposobnosti delodajalca odbiti dohodke,
ki jih je delavec dejansko prejel v obdobju do poteka odpovednega roka za delo, ki ga je opravil, saj tak odbitek ne vpliva
na minimalni obseg varstva, ki ga zagotavlja navedena direktiva.
Predložitveno sodišče meni, da členi 4, 5 in 10 Direktive 80/987 državam članicam ne omogočajo le, da določijo podrobna pravila
za organizacijo, financiranje in delovanje jamstvenih ustanov, ampak tudi, da v nekaterih okoliščinah omejijo varstvo, ki
naj bi ga ta direktiva zagotavljala delavcem (glej v okviru uporabe nekaterih zastaralnih rokov sodbi z dne 18. septembra
2003 v zadevi Pflücke, C-125/01, Recueil, str. I‑9375, in z dne 16. julija 2009 v zadevi Visciano, C-69/08, ZOdl., str. I‑6741).
Predložitveno sodišče dodaja, da ne more jasno ugotoviti, ali je obveznost prijaviti se kot iskalec zaposlitve pravilo, ki
bi ga lahko država članica na splošno sprejela na podlagi teh določb Direktive 80/987.
Ker je Centrale Raad van Beroep podvomilo o združljivosti obveznosti prijaviti se kot iskalec zaposlitve za pridobitev odpravnine
zaradi plačilne nesposobnosti delodajalca in znižanja zneska te odpravnine v primeru prepozne prijave z določbami Direktive
80/987, je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.      Ali je treba Direktivo [80/987], zlasti njene člene 4, 5 in 10, razlagati tako, da že na splošno nasprotuje nacionalni zakonodaji,
ki možnost delavcev, katerih delodajalec je plačilno nesposoben, da (v celoti) uveljavljajo svojo pravico do povračila neporavnanih
terjatev iz naslova plač, pogojuje z obveznostjo prijaviti se kot iskalec zaposlitve najpozneje prvi delovni dan po dnevu,
ko je prenehalo ali bi moralo utemeljeno prenehati delovno razmerje?
Če je odgovor nikalen:
2.      Ali je treba Direktivo [80/987], zlasti njene člene 4, 5 in 10, razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki k
tej prijavi zavezuje tudi delavce, ki so v obdobju do poteka odpovednega roka opravljali dejavnosti v okviru lastnega podjetja
ali poklica?
3.      Ali je treba Direktivo [80/987], zlasti njene člene 4, 5 in 10, razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji, na podlagi
katere lahko neizpolnitev (v predpisanem roku) te obveznosti prijave pripelje do tega, da se odpravnina zaradi plačilne nesposobnosti
delodajalca delno ne izplača, pri čemer na obseg in trajanje ukrepa delnega neizplačila vpliva tudi čas naknadne izpolnitve
te obveznosti?“

Vprašanja za predhodno odločanje

Prvo vprašanje
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba določbe Direktive 80/987 razlagati tako, da nasprotujejo
nacionalni zakonodaji, ki možnost delavcev, katerih delodajalec je plačilno nesposoben, da v celoti uveljavljajo svojo pravico
do plačila neporavnanih terjatev iz naslova plač, kot so te v postopku v glavni stvari, pogojuje z obveznostjo prijaviti se
kot iskalec zaposlitve.
V zvezi s tem je najprej treba opozoriti, da iz sodne prakse Sodišča izhaja, da je socialnovarstveni cilj Direktive 80/987
v tem, da vsem delavcem zagotavlja minimalno varstvo na ravni Evropske unije ob plačilni nesposobnosti delodajalca z izplačilom
neporavnanih terjatev, ki izhajajo iz pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij in ki se nanašajo na plačilo za določeno obdobje
(glej sodbo z dne 4. marca 2004 v združenih zadevah Barsotti in drugi, C‑19/01, C‑50/01 in C‑84/01, ZOdl., str. I-2005, točka
35, in zgoraj navedeno sodbo Visciano, točka 27).
Prav zato člen 3 Direktive 80/987 državam članicam nalaga, naj sprejmejo potrebne ukrepe, da jamstvene ustanove ob upoštevanju
člena 4 navedene direktive zagotovijo izplačilo neporavnanih terjatev delavcev.
Kar zadeva spor o glavni stvari, je iz spisa razvidno, da je bilo J. C. van Ardennenu zavrnjeno celotno izplačilo plače, ki
se nanaša na obdobje do poteka odpovednega roka in ki je določena v členu 64(1)(b) WW, z obrazložitvijo, da se je prepozno
prijavil kot iskalec zaposlitve.
Poudariti je treba, da je iz spisa, predloženega Sodišču, razvidno, da to, da se je J. C. van Ardennen obrnil na jamstveni
sklad, dejansko temelji na obstoju nesporne terjatve, ki jo priznava nizozemska nacionalna zakonodaja, in sicer člen 64(1)(b)
WW. Plačilo take terjatve, ki jo objektivno dolguje delodajalec v stečaju, spada v okvir člena 3 Direktive 80/987 in je s
to direktivo zagotovljeno.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da imajo države članice na podlagi člena 4 Direktive 80/987 le izjemoma pravico omejiti
obveznost plačila iz člena 3 te direktive. Taka omejitev je mogoča glede trajanja obdobja, za katero mora biti opravljeno
plačilo v skladu s členom 4(2) navedene direktive in glede zgornje meje tega plačila v skladu s členom 4(3) iste direktive.
Direktiva 80/987 v členu 4(3) zahteva, da mora država članica, kadar uporabi možnost določitve navedene zgornje meje, o tem
obvestiti Komisijo.
Iz spisa je razvidno, da zakonodaja iz postopka v glavni stvari ne določa zgornje meje plačila in zato ne spada v okvir možnosti
iz člena 4(3) Direktive 80/987.
Poleg tega je treba navesti, da je treba člen 4 Direktive 80/987 razlagati ozko in v skladu z njenim socialnovarstvenim ciljem,
ki je zagotoviti minimalno varstvo vsem delavcem (glej sodbo z dne 14. julija 1998 v zadevi Regeling, C‑125/97, Recueil, str. I-4493,
točka 20). Zato so primeri, v katerih je dovoljeno omejiti obveznost plačila jamstvenih ustanov, v Direktivi 80/987 našteti
taksativno, zadevne določbe pa je treba glede na to, da določajo izjeme, in glede na cilj te direktive razlagati ozko.
Glede na navedeno je treba ugotoviti, da bi bilo v nasprotju s ciljem Direktive 80/987, če bi to direktivo, zlasti njena člena
3 in 4, razlagali tako, da se delavcu v položaju tožeče stranke v postopku v glavni stvari zaradi nespoštovanja obveznosti
prijaviti se kot iskalec zaposlitve v roku, predpisanem z nacionalno zakonodajo iz postopka v glavni stvari, pavšalno in samodejno
zniža plačilo njegovih terjatev iz naslova plač, in da zato ni upravičen do jamstva za izgubo plač, ki se je dejansko zgodila
v referenčnem obdobju.
Poleg tega je treba glede sodne prakse, na katero se sklicuje predložitveno sodišče in ki je navedena v točki 24 te sodbe,
poudariti, kakor je pravilno opozorila Komisija, da obveznosti prijaviti se kot iskalec zaposlitve v predpisanem roku, kakršna
je ta v postopku v glavni stvari in katere nespoštovanje povzroči znižanje plačane odpravnine zaradi plačilne nesposobnosti
delodajalca, ni mogoče primerjati s prekluzivnim ali zastaralnim rokom za vložitev zahteve za plačilo odpravnine zaradi plačilne
nesposobnosti delodajalca.
Prav tako je treba pojasniti, da v postopku v glavni stvari ne gre za plačilo zneskov, ki presegajo socialnovarstveni cilj
Direktive 80/987, to je plačilo, ki ga države članice na podlagi člena 4 te direktive lahko omejijo (glej v tem smislu zgoraj
navedeno sodbo Barsotti in drugi, točka 34). Zato nacionalna zakonodaja, ki kot ta iz postopka v glavni stvari pavšalno in
samodejno znižuje znesek plačila neporavnanih terjatev iz naslova plač – ne glede na to, ali Direktiva 80/987 nasprotuje zakonodaji,
po kateri se dohodki, ki jih je zainteresirana oseba dejansko prejela v obdobju do poteka odpovednega roka, odbijejo od zneska
odpravnine – neposredno posega v minimalno varstvo, ki ga zagotavlja Direktiva 80/987 v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca.
Čeprav člen 10 Direktive 80/987 državam članicam omogoča, da sprejmejo potrebne ukrepe za preprečevanje zlorab, pa predložitveni
sklep ne vsebuje nobenega elementa, s katerim bi bilo mogoče dokazati obstoj kakršne koli zlorabe, ki bi jo obveznost prijave
iz postopka v glavni stvari imela namen preprečiti. Poleg tega je UWV na obravnavi izrecno potrdil, da utemeljitev te obveznosti
nikakor ne temelji na navedenem členu 10.
Glede na navedeno je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člena 3 in 4 Direktive 80/987 razlagati tako, da nasprotujeta
nacionalni zakonodaji, ki možnost delavcev, katerih delodajalec je plačilno nesposoben, da v celoti uveljavljajo pravico do
plačila neporavnanih terjatev iz naslova plač, kot so te v postopku v glavni stvari, pogojuje z obveznostjo prijaviti se kot
iskalec zaposlitve.

Drugo in tretje vprašanje
Glede na pritrdilni odgovor na prvo vprašanje na drugo in tretje vprašanje ni treba odgovoriti.

Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:
Člena 3 in 4 Direktive Sveta z dne 20. oktobra 1980 o približevanju zakonodaje držav članic o varstvu delavcev v primeru plačilne
nesposobnosti njihovega delodajalca (80/987/EGS), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2002/74/ES Evropskega parlamenta in
Sveta z dne 23. septembra 2002, je treba razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni zakonodaji, ki možnost delavcev, katerih
delodajalec je plačilno nesposoben, da v celoti uveljavljajo pravico do plačila neporavnanih terjatev iz naslova plač, kot
so te v postopku v glavni stvari, pogojuje z obveznostjo prijaviti se kot iskalec zaposlitve.
Podpisi
*
Jezik postopka: nizozemščina.