CELEX: 62008TJ0348
Konkurents
Kartellid
Naatriumkloraadi turg
EÜ artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53 rikkumise tuvastamise otsus
Tühistamishagi
Turu jaotamine
Hindade kindlaksmääramine
Tõendite kogum
Tõendite kuupäev
Konkurentide avaldused
Omaksvõtt
Rikkumise kestus
Trahvid
Rikkumise raskus
Kergendavad asjaolud

Vaidluse taust
Hageja Aragonesas Industrias y Energía, SAU on Hispaania õiguse alusel asutatud äriühing. Looduna 1992. aastal, kuulus see
äriühing Uralita kontserni keemiatoodete osakonda, mille tegevus oli seotud naatriumkloraadiga, ning asus äriühingu Uralita,
SA (edaspidi „Uralita”) juhtimise all. Kuni 1994. aastani kuulus osalus hagejas 100‑protsendiliselt Uralitale. Detsembris
1994 lõi Uralita valdusühingu nimega Energia e Industrias Aragonesas EIA, SA (edaspidi „EIA”), millele anti üle kogu keemiaalane
tegevus. Hagejast sai seega EIA 100‑protsendiline tütarettevõtja. Alguses kuulus Uralitale EIA‑s 98,84% suurune osalus, seejärel
oli 1. jaanuarist 1995 kuni 31. detsembrini 2000 Uralita osaluse suurus EIA‑s vahemikus 49,44% kuni 50,71%.
Naatriumkloraat on tugevalt oksüdeeriv aine, mida saadakse naatriumkloriidi vesilahuse elektrolüüsil diafragmata rakus. Naatriumkloraati
võib toota kristalliseerunult või lahusena. Seda kasutatakse peamiselt kloordioksiidi tootmiseks, mida omakorda kasutatakse
tselluloosi- ja paberitööstuses keemilise tselluloosi pleegitamiseks. Seda kasutatakse vähemal määral ka joogivee puhastamiseks,
tekstiili pleegitamiseks, herbitsiidides ja uraani puhastamiseks (komisjoni 11. juuni 2008. aasta otsuse K(2008) 2626 (lõplik)
[EÜ] artiklis 81 ja EMP lepingu artiklis 53 sätestatud menetluse kohta (juhtum COMP/38.695 – Naatriumkloraat) (edaspidi „vaidlustatud
otsus”) põhjendus 2).
Rootsi õiguse alusel asutatud EKA Chemicals AB (edaspidi „EKA”) esindajad esitasid 28. märtsil 2003 taotluse trahvide eest
kaitse saamiseks või taotluse trahvide vähendamiseks vastavalt komisjoni teatisele, mis käsitleb kaitset trahvide eest ja
trahvide vähendamist kartellide puhul (EÜT 2002, C 45, lk 3; ELT eriväljaanne 08/02, lk 155; edaspidi „2002. aasta koostööteatis”),
seoses kartelli olemasoluga naatriumkloraadi tööstuses. EKA taotlust toetasid tema esitatud dokumentaalsed tõendid ning tema
esindajate 31. märtsi 2003. aasta suulised avaldused (edaspidi „EKA 2003. aasta avaldused”).
Euroopa Ühenduste Komisjon tegi 30. septembril 2003 otsuse, andes EKA‑le kooskõlas 2002. aasta koostööteatise punktiga 15
tingimusliku kaitse trahvide eest.
Komisjon esitas 10. septembril 2004 Soomes asuvale äriühingule Finnish Chemicals Oy’le, Prantsusmaal asuvale äriühingule Arkema
France SA‑le, keda vaidlustatud otsuses on tähistatud ärinime „Atochem” all (edaspidi „Arkema France”), ja viimaks hagejale
teabenõuded kooskõlas nõukogu 16. detsembri 2002. aasta määruse (EÜ) nr 1/2003 [EÜ] artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade
rakendamise kohta (EÜT 2003, L 1, lk 1; ELT eriväljaanne 08/02, lk 205) artikli 18 lõikega 2.
Komisjon kuulas 24. septembril 2004 ära Arkema France’i töötaja L‑i (edaspidi „L. (Arkema France)”) (edaspidi „Arkema France’i
avaldused”).
Arkema France esitas 18. oktoobril 2004 oma vastuses komisjoni teabenõudele koostööteatise raames taotluse trahvide eest kaitse
saamiseks või taotluse trahvide vähendamiseks.
FC esitas 29. oktoobril 2004 komisjonile koosoleku käigus viimase ametiruumides taotluse vähendada trahve koostööteatise alusel
ning andis komisjonile suuliselt teavet seoses naatriumkloraati puudutava uurimisega. 2. novembri 2004. aasta kirjas kinnitas
FC oma taotlust vähendada trahve ning esitas samal ajal dokumentaalsed tõendid oma rikkumises osalemise kohta, mida väidab
komisjon.
Komisjoni ja EKA esindajate vahel peeti 4. novembril 2004 koosolek. EKA edastas 11. novembril 2004 komisjonile täiendavat
teavet naatriumkloraadi turu viimase arengu kohta.
3. ja 9. detsembril 2004 vastas hageja komisjoni 10. septembri 2004. aasta teabenõuetele.
EKA tegi 6. juulil 2006 komisjonile uue suulise avalduse, millele järgnesid 19. ja 20. juulil 2006 kohtumised äriühingu kahe
töötajaga. EKA tegi 29. augustil 2006 koosolekul komisjoni ametiruumides uued suulised avaldused (edaspidi „EKA 2006. aasta
avaldused”).
Ajavahemikus 13. novembrist 2006 kuni 11. aprillini 2008 saatis komisjon määruse nr 1/2003 artikli 18 lõike 2 alusel teabenõuded
mitmele äriühingule, nimelt 13. novembril 2006, 8. veebruaril ja 12. märtsil 2007 ning 11. aprillil 2008 hagejale.
Komisjon võttis 27. juulil 2007 vastu vastuväiteteatise, mille adressaadid olid eelkõige EKA, FC, Arkema France, hageja ja
Uralita.
Määratud tähtaja jooksul edastas hageja komisjonile oma märkused vastuväiteteatise kohta. Hagejal oli esiteks juurdepääs komisjoni
toimikule DVD vormis, mille saatis komisjon ja mis sisaldas avalikke dokumente, ning teiseks koostööteatisele tuginenud isikute
selliste suuliste avalduste ärakirjadele, mille komisjon sai uurimismenetluse käigus.
Mitu asjaomast äriühingut, nende hulgas Uralita, kuid mitte hageja kasutasid 20. novembril 2007 oma õigust olla komisjoni
poolt suuliselt ära kuulatud.
Komisjon tegi 11. juunil 2008 vaidlustatud otsuse ning teatas sellest hagejale 16. juunil.
Vaidlustatud otsuse põhjenduses 69 märgib komisjon sisuliselt, et EKA, FC, Arkema France ja hageja osalesid koosolekutel ning
neil olid kontaktid, mille eesmärk oli oma müügimahtude jagamisega jaotada turud ning määrata kindlaks hinnad naatriumkloraadi
turul EMP‑s (edaspidi „EMP”). Selle raames koostas komisjon loetelu 72 konkurentsivastasest kontaktist, mis olid kas koosolekute
või telefonikõnede kujul (edaspidi „72 konkurentsivastast kontakti”). See loetelu asub vaidlustatud otsuse I lisas. Peale
selle on vaidlustatud otsuse II lisas toodud loetelu selles otsuses viidatud isikutest. Viidatud nimede hulgas asuvad EKA
töötajad S. ja W. (edaspidi „S. (EKA)” ja „W. (EKA)”), FC töötajad A. ja S. (edaspidi „S. (FC)”), L. (Arkema France) ning
hageja töötaja A. (edaspidi „A. (Aragonesas)”). Samuti märgib komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 69, et viidatud konkurentsivastane
tegevus leidis EKA ja FC puhul aset alates 21. septembrist 1994, Arkema France’i puhul alates 17. maist 1995 ning hageja puhul
alates 16. detsembrist 1996. See tegevus kestis kuni 9. veebruarini 2000 vähemalt EKA, FC, Arkema France’i ja hageja puhul.
Vaidlustatud otsuse põhjendustes 70 ja 71 täpsustas komisjon, et kartelli raames tehtud otsuste järgimist kontrolliti peamiselt
kahepoolsetel koosolekutel ning telefonivestluste käigus, kus pooled vahetasid tundlikku äriteavet läbirääkimiste kohta klientidega,
iseäranis müügimahtude ja kohaldatavate hindade kohta. Ta lisas, et kartelliosalised järgisid naatriumkloraadi turu stabiliseerimise
strateegiat, mille lõppeesmärk oli jagada omavahel ära toote müügimahud, kooskõlastada tarbijate suhtes kohaldatavat hinnapoliitikat
ja seeläbi maksimeerida oma marginaali.
Lisaks kirjeldas komisjon vaidlustatud otsuse põhjendustes 73–78 kartelli aluspõhimõtete ja toimimise põhijooni. Seejuures
viitas ta arvukatele kontaktidele naatriumkloraadi peamiste tootjate vahel, kelle peamine eesmärk oli pidada omavahelisi läbirääkimisi,
et jagada omavahel ära müügimahud asjaomastel geograafilistel turgudel ning määrata kindlaks hinnad, mis sisalduvad klientidega
sõlmitavates lepingutes. Komisjoni arvates kujutas tundliku äriteabe vahetamine endast salajase tegevuse olulist aspekti,
kuna kartelliosalistel oli siis võimalik ette näha oma konkurentide käitumist turul. Seoses kartelli toimimisega kinnitab
komisjon, et naatriumkloraadi tootjad säilitasid sagedased kontaktid kahe- või mitmepoolsete koosolekute ning telefonivestluste
kujul, ilma et nad oleksid siiski järginud eelnevalt kokkulepitud skeemi. Sellegipoolest täpsustab ta, et tippjuhtkonna tasandil
toimusid arutelud mitmepoolsetel koosolekutel, mis sageli leidsid aset Euroopa Keemiatööstuse Nõukogu (edaspidi „CEFIC”) naatriumkloraadi
töögrupi koosolekutest eraldi. Viimaks, mis puudutab läbirääkimiste kalendrit, siis komisjoni arvates muutusid konkurentide
vahelised kontaktid tihedamaks üldiselt iga aasta lõpus (oktoobri ja detsembri vahel), see on ajavahemik, mis vastab iga-aastastele
lepingulistele läbirääkimistele naatriumkloraadi tootjate ja nende klientide vahel tulevase aasta kohta. Siiski märgib komisjon,
et uuritava perioodi jooksul peeti sageli neid läbirääkimisi pärast järgmise aasta algust, eelkõige jaanuaris ja veebruaris.
Hageja rikkumise osas tuleneb vaidlustatud otsuse põhjendustest 350 ja 356, et hindamaks tema osalemist ebaseaduslikes kokkulepetes,
tugines komisjon esiteks taotlusele trahvide eest kaitse saamiseks või taotlusele trahvide vähendamiseks, teiseks samast ajast
pärit dokumentidele, mis komisjoni arvates tõendavad, et hageja arutas teiste pooltega kartellist, ning viimaks hageja ütlustele
tema osalemise kohta ebaseaduslikul koosolekul, mis toimus eraldi CEFIC 28. jaanuari 1998. aasta ametlikust koosolekust Brüsselis
(edaspidi „28. jaanuari 1998. aasta ebaseaduslik koosolek”).
Mis puudutab täpsemalt rikkumisega samast ajast pärit tõendeid, siis väidab komisjon vaidlustatud otsuse põhjendustes 349
ja 350 järgmist:
„349      [S‑i (FC)] märkmetes on kolm korda viidatud telefonivestlusele hagejaga. Kõigepealt 16. detsembril 1996 kinnitas [S. (FC)]
vestluse käigus [S‑iga (EKA)], et [FC] viib oma tegevuse kooskõlla Hispaania ja Portugali jaoks kokkulepitud hindadega, viidates
samal ajal arutelule [hagejaga]: „[KONFIDENTSIAALNE](
)” (rõhutus lisatud, vt põhjendus 130). Märkus „[KONFIDENTSIAALNE]” näitab, et [S‑il (FC)] oli eelnevalt [hagejaga] olnud isiklik
arutelu hindade üle, mis olid toodud kartelliosaliste vahelises kokkuleppes. Edasi on [S‑i (FC)] märkmetes viidatud telefonivestlusele
[S‑iga (EKA)]: „[KONFIDENTSIAALNE]” (rõhutus lisatud, vt põhjendus 219). Sellest märkusest ilmneb, et Arkema France arutas
otse [hagejaga] hindasid, mis veel kord kinnitab hindade üldist kooskõlastamist. Viimaks on [S‑i (FC)] märkmetes seoses 9. detsembri
1999. aasta telefonikõnega täpsustatud: „[KONFIDENTSIAALNE]” (rõhutus lisatud, vt põhjendus 258). Sellest märkusest tuleneb,
et [S. (FC)] tõi välja kas selle, mida [L. (Arkema France)] teatas talle telefoni teel, või ta kandis viimasele ette oma vestluse
[hagejaga]. Oluline ei ole see, kes neist tegelikult rääkis [hagejaga], kuna märkuste sisust ilmneb, et kõnealune vestlus
oli ebaseaduslik.
350      Need viited kinnitavad selgelt otseseid telefonikontakte [hagejaga] ning neist tuleneb ilmselt, et hageja aitas otseselt kaasa
hindasid puudutavatele üldistele kokkulepetele. Lisaks kinnitas [hageja], et ta osales [28. jaanuari 1998. aasta ebaseaduslikul
koosolekul], mille käigus toimus konkurentide vahel ebaseaduslik arutelu (vt põhjendused 182 ja 184). Seega, tuginedes käesolevas
asjas saadud suulistele avaldustele ning samast ajast pärit tõenditele, mis selgelt kinnitavad temapoolset konkurentsivastast
tegevust, järeldab komisjon, [et hageja] osales kogu rikkumises tervikuna. Neil asjaoludel peab [hageja] esitama tõendid,
mis selgitavad, kuidas on tema tegevus kooskõlas konkurentsiga.”
Vaidlustatud otsuse põhjenduses 352 märkis komisjon järgmist:
„Teistel juhtudel, kui [vaidlustatud] otsuses viidatakse [hagejale], nõustus komisjon äriühingu argumendiga, mille kohaselt
võib teave pärineda pigem kolmandatelt isikutelt kui huvitatud isikult endalt. Komisjoni toimik ei sisalda piisavalt tõendeid,
mis võimaldaksid üheselt tõendada, et kõnealune teave pärines otse hagejalt. Seda võetakse arvesse selle rikkumise kestuse
puhul, mille eest [hageja] peab vastutama.”
Mis puudutab rikkumise kestust, eeskätt rikkumises hageja osalemise algus- ja lõppkuupäeva, siis leidis ja järeldas komisjon
vaidlustatud otsuse põhjendustes 487–489 järgmist:
„487      EKA ja [FC] osalesid konkurentsivastastes kokkulepetes alates […] ja [hageja] vähemalt alates 16. detsembrist 1996 (vt põhjendus 130).
[…].
488      Mis puudutab rikkumise lõppu, siis komisjonile teadaolevalt toimus viimane konkurentsivastane koosolek – millel osalesid EKA,
Atochem ja [hageja] – 9. veebruaril 2000. Sellel koosolekul eemaldus EKA avalikult kartellist, teatades, et ta keeldub osalemast
mis tahes aruteludel konkurentidega. Üks kartelliosalistest väljendas selget tahet mitte enam olla seotud kartelliga ning
komisjonile teadaolevalt on see viimane arvestatav kontakt naatriumkloraadi tootjate vahel (vt samuti põhjendus 283). Kui
EKA, Atochem ja [hageja] osalesid otseselt 9. veebruari 2000. aasta koosolekul, siis mitte miski ei tõenda komisjoni toimikus,
et [FC] avalikult eemaldus kartellist enne seda kuupäeva (sellist eemaldumist ei kinnitanud ka ükski pooltest). Järelikult
loeb komisjon 9. veebruari 2000 kartelli lõpukuupäevaks kõikide asjaomaste ettevõtjate puhul, käesoleval juhul EKA, [FC],
Atochem ja [hageja].
489      Seega on [vaidlustatud] otsuses kirjeldatud rikkumise kogukestus […] 3 aastat ja 1 kuu [hageja] ja Uralita puhul.”
Vaidlustatud otsuse põhjendustes 444 ja 455–468 leidis komisjon esiteks, et Uralita avaldas otsustavat mõju hageja strateegilisele
suundumusele ning üldisele kaubanduspoliitikale, ning teiseks, et EIA ülevõtmise järel Uralita poolt kanti vastutus EIA‑le
kui hageja ainsale aktsionärile süükspandava rikkumise eest üle Uralitale. Seega peab komisjon vaidlustatud otsuse põhjendustes 469
ja 487–489 [hagejat] ja Uralitat solidaarselt vastutavaks rikkumise eest, mille esimene pani toime ajavahemikus 16. detsembrist
1996 kuni 9. veebruarini 2000, (edaspidi „kõnealune rikkumine”), ehk kokku 3 aasta ja 1 kuu jooksul.
Mis puudutab määratavate trahvide summa kindlaksmääramist, siis tuleneb vaidlustatud otsuse põhjendusest 498, et komisjon
tugines suunistele määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 punkti a kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta (ELT 2006,
C 210, lk 2; edaspidi „2006. aasta suunised”). Lisaks ilmneb käesoleval juhul vaidlustatud otsuse põhjendusest 509, et müügiväärtuse
kindlaksmääramiseks võttis komisjon arvesse iga ettevõtja naatriumkloraadi müüki EMP‑s majandusaastal, mis vastab rikkumise
viimasele täisaastale ning mis lõppes 31. detsembril 1999.
Mis puudutab trahvi põhisumma kindlaksmääramist, siis tuleneb vaidlustatud otsuse põhjendustest 509–524, et komisjon tõdes
esiteks seoses kõnealuse rikkumise raskusega, et esiteks oli rikkumine – kuna see seisnes turgude jagamist ja hindade kindlaksmääramist
puudutavates kokkulepetes – eriti raske (vaidlustatud otsuse põhjendus 512) ning teiseks oli selles rikkumises osalenud ettevõtjate
turuosa suurus kokku 1999. aastal 90% EMP‑s (vaidlustatud otsuse põhjendus 513), lisaks et see rikkumine mõjutas olulist osa
EMP territooriumist (vaidlustatud otsuse põhjendus 514), ning viimaks, et kokkulepped, isegi kui need ei andnud alati kõiki
loodetud tulemusi, viidi üldiselt ellu (vaidlustatud otsuse põhjendus 515). Seega määras komisjon kindlaks iga seotud ettevõtja
müügiväärtuse proportsiooni, mida kasutati põhisumma määramisel, 19%‑le.
Teiseks määras komisjon 2006. aasta suuniste punkti 24 alusel rikkumise kestuse raames kordajaks 3,5.
Kolmandaks otsustas komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 523 2006. aasta suuniste punkti 25 alusel ning selleks, et hoiatada
kõnealuseid ettevõtjaid osalemast hindade määramise horisontaalkokkulepetes, mis on sarnased vaidlustatud otsuse esemeks olevate
kokkulepetega, suurendada trahvi põhisummat 19% suuruse lisasumma võrra, võttes arvesse vaidlustatud otsuse põhjendustes 512–515
analüüsitud tegureid.
Komisjon järeldas vaidlustatud otsuse artikli 1 punktides g ja h, et hageja ja Uralita on rikkunud EÜ artiklit 81 ja EMP lepingu
artiklit 53, kuna nad osalesid 16. detsembrist 1996 kuni 9. veebruarini 2000 omavahel seotud kokkulepetes ja tegevuse kooskõlastamises,
et leppida kokku müügimahtudes ja hindades, vahetada tundlikku äriteavet hindade ja müügimahtude kohta ning kontrollida konkurentsivastaste
kokkulepete täitmist naatriumkloraadi EMP turul.
Vaidlustatud otsuse artikli 2 punktis f määras komisjon solidaarselt hagejale ja Uralitale trahvi summas 9 900 000 eurot.
Vaidlustatud otsuse artiklis 3 määras komisjon, et vaidlustatud otsuse artiklis 1 toodud ettevõtjad peavad esiteks tuvastatud
rikkumise lõpetama, kui nad ei ole seda juba teinud, ning teiseks hoiduma igasugusest vaidlustatud otsuse artiklis 1 kirjeldatud
tegevuse või käitumise kordamisest ning igasugusest tegevusest või käitumisest, millel on sama või sarnane eesmärk või mõju.
Vaidlustatud otsuse artiklis 4 on loetletud vaidlustatud otsuse adressaadid, sealhulgas hageja.

Menetlus ja poolte nõuded
Hageja esitas 26. augustil 2008 Üldkohtu kohtukantseleile käesoleva hagiavalduse.
Ettekandja‑kohtuniku ettekande alusel otsustas Üldkohus (teine koda) alustada suulist menetlust. Üldkohus esitas ka pooltele
teatud küsimused ning palus komisjonil esitada teatud dokumendid. Pooled vastasid nendele küsimustele ja nõuetele määratud
tähtaja jooksul.
Komisjon esitas 3. septembri 2010. aasta kirjaga märkused kohtuistungi ettekande kohta kohtuasjas T‑348/08.
Kohtuistungil edastas Üldkohus pooltele koopia komisjoni toimiku lehekülgedest 1159 ja 1160. Pooled kinnitasid, et välja arvatud
see, et Üldkohus oli käsitsi lisanud numeratsiooni taanetele, mis asusid nendel kahel lehel, oli see koopia täielikult identne
originaaliga, mis asus komisjoni toimiku nendel lehekülgedel.
Suuline menetlus lõpetati 10. septembril 2010.
Hageja palub Üldkohtul:
–        esimese võimalusena tühistada vaidlustatud otsus teda puudutavas osas;
–        teise võimalusena muuta vaidlustatud otsuse artikleid 1 ja 2, et tühistada talle määratud trahvi summa või vähendada seda
oluliselt;
–        mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon palub Üldkohtul:
–        jätta hagiavaldus rahuldamata;
–        mõista kohtukulud välja hagejalt.

Õiguslik käsitlus
A –
Nõue tühistada vaidlustatud otsus
Oma hagiavalduse toetuseks esitab hageja kaks väidet. Esimene väide puudutab õigusnormi rikkumisi ja hindamisvigu, kuna komisjon
ei ole õiguslikult piisavalt tõendanud, et hageja osales kõnealuses rikkumises. Teine väide puudutab hagejale määratud trahvi
summa arvutamisel komisjoni poolt toime pandud õigusnormi rikkumisi ja tehtud hindamisvigu.
1.
Esimene väide, mis puudutab õigusnormi rikkumisi ja hindamisvigu seoses sellega, et komisjon tuvastas, et hageja osales rikkumises
ajavahemikus 16. detsembrist 1996 kuni 9. veebruarini 2000
Esimeses väites leiab hageja, et vaidlustatud otsuses komisjoni toodud tõendid ei tõenda õiguslikult piisavalt, et ta osales
kõnealuses rikkumises. See esimene väide koosneb kahest osast. Esiteks ei ole komisjon tõendanud, et hageja osales otseselt
kõnealuses rikkumises ajavahemikus 16. detsembrist 1996 kuni 9. veebruarini 2000, ning teiseks, et ta osales ühes ja vältavas
rikkumises, mis hõlmas kogu EMP‑d.
a) Poolte argumendid
Hageja arvates põhineb tõendite kogum, millele komisjon tugines kõnealuse rikkumise hagejale omistamisel, kolmel järgmist
liiki tõendil. Esimene lähtus asjaolust, et hageja möönis, et ta osales 28. jaanuari 1998. aasta ebaseaduslikul koosolekul
EKA, FC ja Arkema France’iga. Teine puudutas S‑i (FC) käsikirjalisi märkmeid (edaspidi „S‑i (FC) märkmed”). Kolmas element
põhines EKA 2003. ja 2006. aasta avaldustel. Mitte ükski neist kolmest tõendist, olgu siis üksikuna või koos, ei tõenda, ilma
et ei jääks põhjendatud kahtlust, et ta osales ebaseaduslikus kartellis.
Esiteks mis puudutab 28. jaanuari 1998. aasta ebaseaduslikku koosolekut, siis ei vaidle hageja vastu sellele, et ta seal osales.
Hageja arvates oli tegemist puhtalt mitteametliku kogunemisega hotelli fuajees. Ta meenutab siiski, nagu see ilmneb ka S‑i (FC)
märkmetest, mis on esitatud komisjoni toimiku leheküljel 1159, et kartelli eestvedajad palusid hageja töötajal lahkuda veidi
aega pärast seda, kui grupp oli kokku tulnud. Seega leiab hageja, et asjaolu, et ta osaliselt viibis ühelainsal koosolekul
72 konkurentsivastasest kontaktist, mille komisjon tuvastas kartelliosaliste vahel, ei võimalda talle omistada osalemist vaidlustatud
otsuse teiste adressaatide vahelistes väga keerulistes ja väidetavalt sagedastes kokkulepetes.
Teiseks mis puudutab S‑i (FC) märkmetest tuletatud ja rikkumisega samast ajast pärit tõendeid, siis kujutavad need endast
üksnes kolme kaudset, vaidlustatud otsuse põhjenduses 349 esitatud viidet hagejale. Ühelt poolt tuleneb nii kõnealuse otsuse
sellest põhjendusest kui ka põhjendusest 352, et need S‑i (FC) märkmetest tuletatud kolm viidet on ainsad asjaoludega samast
ajast pärit tõendid, mis süüstasid hagejat. Teiselt poolt tuleneb selle otsuse põhjenduse 352 sõnastusest endast, et komisjon
tõdes ise, et üheselt ei olnud võimalik tõendada, et S‑i (FC) märkmeid puudutav muu teave hageja kohta pärines otse viimaselt.
Hageja lisab, et muid avaldusi, mis asuvad koostööteatise kohaldamise taotlustes ning mida komisjon püüab oma kirjalikes materjalides
olulisemaks pidada vaidlustatud otsuse põhjenduses 349 esitatud kolmest viitest, võib tõlgendada teisiti komisjoni soovitatust
ning neist ei ole võimalik järeldada, et hageja osales ühes ja vältavas rikkumises. Lõpuks tugineb komisjon ka muudele tõenditele,
millele esiteks ei olnud viidatud vaidlustatud otsuses ning mis teiseks ei kinnita hageja süüd, millega on selgitatav asjaolu,
et need tõendid jäeti nimetatud otsusest välja. Täpsemalt leiab hageja, et komisjon väidab kostja vastuses, et otsus ei tugine
üksnes kolmele viitele vaidlustatud otsuse põhjenduses 349, vaid ka muudele hagejat puudutavatele viidetele S‑i (FC) märkmetes.
Hageja on seisukohal, et see viib järelduseni, et iga teda puudutavat viidet tuleb lugeda otseseks viiteks tema vastu. Kuigi
komisjon kasutab „[vaidlustatud] otsuse selget sõnastust” S‑i (FC) märkmetest tuletatud nende muude viidete kohta, et süüstada
hagejat, leiab viimane vastupidi, et need kas kujutavad endast õigustavaid tõendeid või need ei tõenda, et ta osales kõnealuses
rikkumises.
Viimaks leiab hageja, et vastupidi vaidlustatud otsuse põhjenduses 352 toodule, mille kohaselt seetõttu, et S‑i (FC) märkmetest
saadud muu teave võib pärineda pigem kolmandalt isikult kui hagejalt, „võetakse seda arvesse selle rikkumise kestuse puhul,
mille eest [hageja] peab vastutama”, ei muutnud komisjon hageja kõnealuses rikkumises osalemise kestuse arvutust võrreldes
sellega, mis sisaldus vastuväiteteatises. Ta järeldab sellest, et vaidlustatud otsuses aluseks võetud kestus ei kajasta nõuetekohaselt
tema kõnealuses rikkumises väidetava osalemise ulatust ning et komisjon ei ole seda kohandanud ega teinud sellest järeleandmisi,
selleks et kajastada tõendite nõrka olemust.
Esimene viide hagejale, mis on toodud vaidlustatud otsuse põhjenduses 349, puudutab 16. detsembril 1996 S‑i (FC) ja S‑i (EKA)
vahel aset leidnud telefonivestlust, mille käigus esimene mainis vestlust, mis tal oli olnud hagejaga hindadest Hispaanias.
Hageja väidab, et see esimene viide ei tõenda, ilma et selles punktis ei tekiks ühtegi põhjendatud kahtlust, et ta osales
kartellis. Esiteks eitas kõnealune töötaja, et tal oli S‑iga (FC) kontakt väljaspool CEFIC‑i ametlikke üldkoosolekuid. Teiseks
kinnitab see viide üksnes EKA‑ga hageja üle toimunud vestluse sisu. Viimaks ei viita muud tõendid, et hageja oleks olnud seotud
hindasid puudutava kokkuleppega läbirääkimiste perioodil, mis eelnes 1997. aasta esimest kvartalit puudutavate naatriumkloraadi
lepingute allkirjastamisele. Kui hageja oleks osalenud kartellis sel ajal, oleks S‑i (FC) märkmetes olnud teda mainitud palju
sagedamini ning viisil, mis ei oleks olnud üksnes kaudne.
Teine viide hagejale on seotud telefonivestlusega, mis toimus 4. detsembril 1998 S‑i (FC) ja S‑i (EKA) vahel ning mille käigus
viimane mainis vestlust, mis tal oli Arkema France’iga hindadest Portugalis. Sellest viimasest vestlusest ilmneb, et Arkema
France teatas S‑ile (EKA), et ta pöördus hageja töötaja poole. Hageja leiab, et sellest väljavõttest ei ilmne, et ta osales
kartellis, vaid vastupidi, sellest on võimalik aru saada, et ta palus hagejal mitte langetada oma hindasid. Lisaks märgib
hageja, et Arkema France’i taotluses kohaldada koostööteatist (see taotlus esitati L‑i (Arkema France) ärakuulamisel 24. septembril
2004) ei ole kordagi mainitud hageja nime arutelude käigus, mis leidsid aset 1998. aasta keskpaigast 2000. aasta maikuuni.
Peale selle asub selles väljavõttes FC otsese konkurendi Arkema France’i avaldus. Seejärel pakub hageja välja idee, et kui
Arkema France rääkis S‑iga (EKA), võis esimesel olla FC agressiivse konkurendina huvi panna ta uskuma, et hind ei lange ning
et FC pidi järgima eelmise aasta taset. Viimaks kinnitab hageja, et 1998. aasta jooksul langetas ta naatriumkloraadi müügihindasid
Portugalis. Seega ei tõenda teine viide mitte üksnes, et hageja osales aruteludes kõnealuse perioodi jooksul, vaid see viide
on ka õigustav element, kuna sellest ilmneb, et hageja ei kooskõlastanud oma tegevust kartelli teiste liikmetega.
Kolmas viide hagejale on seotud telefonivestlusega, mis toimus 9. detsembril 1999 S‑i (FC) ja L‑i (Arkema France) vahel ning
mille käigus vestluse üks pooltest ütles, et ta rääkis hagejaga. Hageja leiab, et asjaolu, et keegi temaga rääkis, ei tähenda
iseenesest seda, et ta käitus õigusvastaselt. Nimelt, kui kartelli teised liikmed tajusid teda kui ettevõtjat, kes keeldub
koostööst, oli võimalik, et neil oli vaja temaga rääkida, selleks et ta „tuleks nende hulka”. Peale selle märgib hageja uuesti,
et see kolmas viide on vastuolus L‑i (Arkema France) ärakuulamisel saadud avaldustega, milles ta ei loe enam hagejat kartellis
osalenuks 1998. aasta keskpaigast 2000. aasta maikuuni.
Kolmandaks meenutab hageja seoses EKA 2003. ja 2006. aasta avaldustega, et komisjoni arvates selgitavad need „hageja osalemist
seoses Hispaania, Prantsuse ja Portugali klientidega”. FC ja Arkema France ei esita siiski ühtegi sellist liiki süüdistust.
Esiteks, mis puudutab EKA 2003. aasta avaldusi, siis ilmneb nendest, et peamised kartelliosalised olid EKA, FC ja Arkema France.
Hageja osales kokkulepetes vähem. Lisaks viitab komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 358 ning selle 391. joonealuses märkuses
eraldi EKA 2003. aasta avaldustele. Selle raames toob hageja välja ja kommenteerib nendest avaldustest kolme lõiku, mis puudutavad
vastavalt Hispaaniat, Prantsusmaad ja Portugali. Need kolm lõiku on EKA avalduse näidislõigud, mis selgitavad viimase seisukohta,
mille kohaselt osales hageja kartellis vastavalt oma seisundile ja huvidele turul seoses Hispaania, Prantsuse ja Portugali
klientidega.
Hispaaniat puudutavast esimesest lõigust ilmneb, et EKA leidis eelkõige, et „[KONFIDENTSIAALNE]”. Seoses sellega kinnitab
hageja, et kui ta peaks kaotama turuosa Hispaanias, oleks loomulik, et ta püüaks leida kliente naaberturgudel nagu Prantsusmaa
või Portugal. See on tavapärane tegevus toimiva konkurentsiga turul. Seega leidub lisaks komisjoni tõlgendusele teine tõlgendus,
mis on kooskõlas tavapärase turukäitumisega.
Prantsusmaad puudutavast teisest lõigust ilmneb, et EKA avaldas eelkõige, et „[KONFIDENTSIAALNE]”. Hageja leiab, et komisjon
tugines sellele avaldusele, selleks et viidata, et Prantsusmaal olid Arkema France’i ja teiste tootjate kui EKA vahelised
kahepoolsed kokkulepped mahtude kohta. Seega väidab hageja, et see EKA avaldus põhineb vaid kuuldusel, kuna selles väidetakse,
et hageja osales kokkulepetes, millest EKA osa ei võtnud. Selles avalduses sisalduvat teavet oli seega võimalik saada üksnes
sellistelt kolmandatelt isikutelt, nagu Arkema France. Hageja märgib, et oma taotluses kohaldada koostööteatist ei maini Arkema
France ühtegi eraldi kokkulepet hagejaga. Kolmanda isiku avaldus, milles see isik väidab, et esineb kokkulepe, mille „näivad”
olevat sõlminud teised tootjad, ei saa luua veendumust sellise kokkuleppe olemasolu kohta. Seega ei ole EKA avalduse see lõik
piisavalt selge, selleks et lugeda, et hageja oli kaasatud kõnealuse rikkumise toimepanemisse.
Portugali puudutavast kolmandast lõigust ilmneb, et EKA kinnitas iseäranis, et „[KONFIDENTSIAALNE]”. Hageja kinnitab, et ta
ei mõista, kuidas see avaldus saab olla tõendiks tema vastu, kui see puudutab vaid EKA‑d, Arkema France’i ja FC‑d seoses kokkuleppega
mahtude kohta.
Teiseks olid EKA 2006. aasta avaldused esitatud vastusena komisjoni nõudele. Hageja kinnitab ja jääb vaatamata komisjoni poolt
kostja vastusena esitatud argumentidele selle juurde, et need 2006. aasta avaldused parandavad teatavaid vigu ning lähevad
vastuollu teatavate kinnitustega, mis asuvad EKA varasemates, eeskätt 2003. aasta avaldustes. Nii märkis EKA oma 2006. aasta
avaldustes, et hageja osales ainult ühel koosolekul, mitte aga viiel. Lisaks ei leidnud EKA enam, et hageja ja Arkema France
jagasid oma turuosasid Prantsusmaal eraldi kokkuleppe alusel. Peale selle leiab hageja, et Hispaania turu osas kinnitab EKA
uus avaldus tema arvamust, mille kohaselt oli komisjoni poolt välja toodud tegevus täiesti loomulik. Sarnaselt ei sisalda
EKA 2006. aasta avaldused enam eraldi viidet hagejale seoses Hispaania, Portugali ja Prantsuse turgudega. Hageja leiab, et
kuigi EKA kinnitas, et hageja oli kokkulepete pool, ei andnud see tema osalemisele mingit eraldi tähendust. Ta märgib, et
kui EKA avaldused valesti süüstavad hagejat selles osas, et ta osales viiel koosolekul, jättis komisjon õigesti neile vaidlustatud
otsuses viitamata. Üksnes tema nime mainimine on hagejat õigustav element, kuna see näitab, et EKA ja FC otsustasid mitte
tõsta oma hindasid juhul, kui hageja, Arkema France ja [KONFIDENTSIAALNE] sellele ei järgne.
Hageja järeldab sellest, et EKA 2003. aasta avalduste ja 2006. aasta avalduste vahelised ebakõlad annavad aluse kahelda nende
täpsuses ja nende tõenduslikus väärtuses. Seega ei saa need olla aluseks Üldkohtu kindlale veendumusele, et rikkumise pani
toime hageja. Lisaks ei mainita nendes avaldustes koosolekuid või telefonivestlusi hagejaga. Järelikult ei ole need piisavad,
et teha hageja vastutavaks EÜ artikli 81 rikkumise eest.
Peale selle ja neljandaks leiab hageja, et komisjon eksis, kui ta luges kartellis hageja väidetava osalemise lõppkuupäevaks
9. veebruari 2000. Vaidlustatud otsuses esitatud tõendid kinnitavad tegelikult vaid, et hageja osales CEFIC ametlikul koosolekul
9. veebruaril 2000, millele ta vastu ei vaidle. Seevastu ei ole komisjon tõendanud, et hageja osales ebaseaduslikul koosolekul,
mis peeti eraldi CEFIC 9. veebruari 2000. aasta koosolekust (edaspidi „9. veebruari 2000. aasta ebaseaduslik koosolek”). Nii
leiab hageja esiteks, et S‑i (EKA) avaldus 9. veebruari 2000. aasta ebaseaduslikul koosolekul EKA keeldumise kohta osaleda
mis tahes aruteludel konkurentidega, ei tõenda piisavalt hageja enda osalemist sellel koosolekul. Teiseks väidab ta ühelt
poolt, et Arkema France ega FC ei ole sellist avaldust teinud, ning teiselt poolt, et tema töötaja kinnitas, et ta ei kuulnud
seda avaldust. Kolmandaks ei saa 20., 21. ja 24. jaanuari 2000. aasta arutelusid, millele komisjon viitas vaidlustatud otsuse
põhjenduses 283, lugeda hagejat süüstavateks tõenditeks või selliseks, mis võivad tõendada tema osalemist 9. veebruari 2000. aasta
ebaseaduslikul koosolekul. Neljandaks märgib hageja, et vaidlustatud otsuse I lisast tuleneb, et teda ei loetud isikuks, kes
osales 9. veebruari 2000. aasta ebaseaduslikul koosolekul, ning et selleks isikuks lugemata jätmine ei saanud olla tingitud
pelgast kirjaveast.
Esimese väite esimese osa kokkuvõtteks väidab hageja, et vaidlustatud otsuses tema vastu toodud tõendid ei ole piisavalt täpsed
ja omavahel kokkusobivad, et luua kindel veendumus, et ta osales kõnealuses rikkumises.
Neil asjaoludel oleks esiteks tulenevalt põhimõttest, mille kohaselt tõlgendatakse kahtlused süüdistatava kasuks, pidanud
komisjon kahtluse tõttu, mis on käesolevas asjas hageja osalemise suhtes kõnealuses rikkumises, loobuma sellest, et ta omistab
hagejale selles rikkumises osalemise.
Teiseks märgib hageja, et pädevus, mis on komisjonil EÜ artikli 81 rikkumiste olemasolu tuvastamisel, on täna suurem. Nimelt
on komisjonile määrusega nr 1/2003 antud uus ja suurem pädevus. Lisaks võimaldavad uued leebema kohtlemise programmid nüüd
tal saada olulisi dokumentaalseid tõendeid. Peale selle võimaldab infotehnoloogia areng komisjonil teha keerulisi elektroonilisi
päringuid. Viimaks märgib hageja, et käesoleval juhul ei pidanud komisjon vajalikuks laiendada oma uurimist ning selleks korraldada
tema või teiste vaidlustatud otsuse adressaatideks olevate äriühingute äriruumides läbiotsimist.
Arvestades seda suuremat pädevust, peaks komisjon järgima tõendi kvaliteedi kõrgemat taset. Kuna käesoleval juhul ei ole kvaliteedi
sellist taset järgitud, oleks komisjon pidanud, nagu ta tegi seda teiste väiketootjate puhul, kelle olukord oli hageja omaga
sarnane, tõlgendama kahtluse hageja kasuks. Järelikult ei oleks komisjon tohtinud omistada talle osalemist kõnealuses rikkumises
ega määrata talle trahvi. Igal juhul leiab hageja, et kuigi kolme peamise tootja vahetatud teave [KONFIDENTSIAALNE] kohta
oli sarnane teabega, mida vahetati hageja kohta, otsustas komisjon määrata trahvi üksnes temale. Hageja järeldab sellest,
et komisjon rikkus võrdse kohtlemise põhimõtet.
Komisjon leiab, et hageja esitatud argumendid ei ole põhjendatud.
Komisjon kinnitab, et vaidlustatud otsuses toodud tõenditest ilmneb, et hageja osales kõnealuses rikkumises. Ta meenutab,
et neid tõendeid on kolme liiki, nimelt esiteks kartelliosaliste avaldused, mis süüstavad hagejat, teiseks S‑i (FC) arvukad
märkmed asjaolude toimumise ajast ning viimaks see, et hageja võttis omaks, et ta osales 28. jaanuari 1998. aasta ebaseaduslikul
koosolekul, mida kinnitavad muud seda koosolekut puudutavad tõendid.
Esiteks märgib komisjon kartelliosaliste avalduste osas, et need avaldused tehti veidi aega pärast kartelli lõppemist ning
et need avaldused ja S‑i (FC) selleaegsed märkmed on omavahel suures osas vastavuses. Ta lisab, et vastupidi hageja väidetule
puudub äriühingutel, kes taotlesid koostööteatise kohaldamist, tingimata stiimul esitada moonutatud tõendeid teiste väidetavas
kartellis osalejate kohta.
Teiseks vaidleb komisjon seoses S‑i (FC) selleaegsete märkmetega vastu hageja kinnitusele, mille kohaselt tulenevalt vaidlustatud
otsuse põhjendusest 349 kasutati hageja süüstamisel üksnes S‑i (FC) märkmete kolme lõiku, nii et kõik muud viited võib jätta
tähelepanuta. Komisjon märgib, et lisaks kolmele märkusele, millele hageja keskendub, tugines ta korduvalt muudele viidetele,
mis olid S‑i (FC) märkmetes tehtud hageja kohta, ning toob selle kohta näiteks vaidlustatud otsuse põhjendused 150, 220, 229,
256, 305, 319 ja 347. Komisjon märgib, et repliigi staadiumis rahuldus hageja sellega, et piiras oma kriitika nende sisuliste
tõendite kohta S‑i (FC) märkmete väljavõttega, mis on toodud põhjenduses 150, ning viidates sellele moonutatult ning rebides
selle kontekstist välja. Ülejäänud kuue põhjenduse osas möönab hageja, et need on otseselt süüstavad, kuid kinnitab, et vaidlustatud
otsuses ei viidata neile 1997. aastat puudutavate asjaolude tuvastamise osas. See viimane kinnitus on vale ning komisjon võis
kostja vastuse raames õiguspäraselt järeldada, et hageja ja kartelliosaliste korrapärased telefonikontaktid toimusid 1997. aastal.
Vaidlustatud otsuse põhjenduses 349 lükatakse ümber hageja argumendid tema kartellis mitteosalemise kohta, kusjuures seda
ei tohi segamini ajada põhjendustega, nagu põhjendused 305 ja 319, milles komisjon täielikult esitab oma argumendid hageja
vastu. Peale selle rõhutas komisjon neid kolme põhjenduses 349 toodud viidet, kuna esiteks on tegemist iseäranis määravate
ja seega peamiste tõenditega, millest nähtub, et hageja osales kõnealuses rikkumises, mis oli üks ja vältav rikkumine Euroopa
tasandil, teiseks ei vaielnud hageja nendele avaldustele vastu ning viimaks süüstasid selleaegsed tõendid iseäranis tugevalt
hagejat, olles siiski ainsad komisjoni kogutud tõendid.
Kolmandaks, mis puudutab vaidlustatud otsuse põhjendust 352, siis kinnitab komisjon, et ta eristas selles sõnaselgelt S‑i (FC)
märkmete erinevaid väljavõtteid lähtuvalt nende tõenduslikust väärtusest, eelkõige selleks et kindlaks teha hageja osalemise
kestus kõnealuses rikkumises. Põhjenduses 352 märkis komisjon, et kui ta piirduks muude viidetega hagejale kui need, mis on
toodud põhjenduses 349, oleks tal tekkinud raskusi määravalt tõendada salajast tegevust. Sel põhjusel otsustas ta seega neile
mitte tugineda, et laiendada hageja kartellis osalemise kestust. Kuigi need muud viited hagejale ei ole iseenesest määravad,
moodustavad need vähemalt osa kokkulangevustest ja kaudsetest tõenditest, millele komisjonil oli õigus rajada oma analüüs
hageja osalemise kohta kartellis.
Vasturepliigi staadiumis väidab komisjon ikka seoses vaidlustatud otsuse põhjendusega 352, et hageja jätab tähelepanuta vaidlustatud
otsuse põhjendused 305 ja 319, milles on sõnaselgelt nimetatud S‑i (FC) märkmete teisi väljavõtteid kui tõendeid tema vastu.
Samuti jätab ta tähelepanuta vaidlustatud otsuse põhjendused 357 ja 358, milles on kinnitatud, et komisjon rajas oma etteheited
hageja vastu S‑i (FC) märkmetele kogumis ning ei piirdunud selle otsuse põhjenduses 349 toodud kolme viitega. Komisjon leiab,
et kohtupraktikast tuleneb, et asjaolu, et teave on edastatud kaudselt või teave on kaudne, ei mõjuta võimalust kasutada seda
tõendina. Rikkumisega samast ajast pärinevad tõendid, milleks on S‑i (FC) märkmed, on kokkusobivad toimiku teiste hagejat
süüstavate tõenditega ning pooled, sealhulgas hageja nõustusid nendega suures osas.
Viimaks ei sisalda vaidlustatud otsuse põhjendus 352 mingil juhul lubadust muuta kõnealuses rikkumises hageja osalemise kestust,
võrreldes vastuväiteteatises toodud kestusega. Lisaks olid vastupidi hageja väidetele vaidlustatud otsuses kasutatud tõendid
samad vastuväiteteatises asuvatega.
Neljandaks väidab komisjon kõigepealt, et vaidlustatud otsus põhineb EKA, Arkema France’i ja FC esitatud üldistel tõenditel,
mis kategooriliselt kinnitavad hageja osalemist kartellis ning selle kartelli tunnuseid.
Teiseks loetleb komisjon teatava hulga konkreetseid tõendeid, mis kinnitavad kontakte hageja ja teiste kartelliosaliste vahel.
Esiteks ilmneb S‑i (FC) märkmetest seoses tema 16. detsembri 1996. aasta telefonivestlusega S‑iga (EKA), et esimesel oli eelnevalt
olnud vestlus hagejaga. Komisjon märgib, et hageja ei vaielnud oma vastuses vastuväiteteatisele sellele tõendile vastu. Lisaks
vaidleb komisjon vastu argumentidele, mille hageja esitas käesoleval ajal selle tõendi peale.
Teiseks leiab komisjon 1997. aasta kalendriaastaga seotud tõendite osas, et S‑i (FC) selleaegsete 10. ja 14. jaanuari 1997. aasta
märkmete väljavõtted näitavad, kuidas hageja oli ärritunud FC katsete tõttu suurendada turuosa Hispaanias ja Portugalis. Sarnaselt
tuleneb S‑i (FC) 14. oktoobri 1997. aasta märkmest samal päeval EKA ja FC vahel peetud kahepoolse koosoleku kohta, mis toimus
Turus (Soome) (edaspidi „14. oktoobri 1997. aasta Turu koosolek”), et FC‑l ja EKA‑l oli raskusi teha iseäranis hagejale selgeks,
et inflatsiooni korvamiseks on vaja tõsta hindu 1,5% võrra. Jätkuvalt seoses selle 14. oktoobri 1997. aasta Turu koosolekuga
ilmneb EKA avaldusest, et FC suurenenud müügi tõttu Hispaanias oli oht, et karistatakse Hispaania tootjaid, ning et EKA ja
FC leppisid kokku mitte suurendada oma hindasid juhul, kui eeskätt hageja neid ei järgi.
Kolmandaks meenutab komisjon 28. jaanuari 1998. aasta ebaseadusliku koosoleku osas, et hageja möönis, et ta osales sellel
koosolekul. S‑i (FC) märkmetest ilmneb, et pooled arutlesid naatriumkloraadi turgude üle mitmes riigis, nagu ka turuosade
ja hindade üle. Kõigepealt väitis komisjon oma kirjalikes dokumentides, et mitte ühestki materjalist toimikus ei saa järeldada,
et hageja osalemine sellel koosolekul oli uus või erandlik element. Siiski kinnitas komisjon seejärel oma märkustes kohtuistungi
ettekandele sõnaselgelt, et hageja kõnealune osalemine oli uus element. Seetõttu leiab komisjon, et hageja ei ole tõendanud,
et ta osales sellel koosolekul muul eesmärgil kui teised kartelliosalised, ning et ta eemaldus avalikult kartellist. Hageja
väide koosoleku mitteametliku olemuse kohta on vastuolus esiteks asjaoluga, et see oli planeeritud mitu nädalat ette, ning
teiseks S‑i (FC) üksikasjalike märkmetega. Erinevalt hageja poolt valesti mõistetust tuleneb vaidlustatud otsuse põhjendusest 183,
et pooled arutlesid ammendavalt (ja mitte ainult) Belgia, Hispaania, Prantsusmaa ja Portugali üle. S‑i (FC) märkmetest ei
tulene, et kartelli eestvedajad palusid hagejal lahkuda. S‑i (FC) märkmetest ilmneb vastupidi, et Hispaania, Prantsuse ja
Portugali turu analüüsimist katkestasid arutelud teiste turgude üle enamiku koosoleku toimumise ajast, nii et on tõenäoline,
et hageja viibis koosolekul kogu aeg. Viimaks kinnitab komisjon, et vaidlustatud otsuse I lisas piirduti tingimata nende kontaktidega,
mille puhul ta teadis tegelikku kuupäeva, nii et olemas oli ka muid hagejat puudutavaid kontakte, mida kinnitasid tõendid,
kuid mille täpset kuupäeva ei olnud teada.
Neljandaks vestlesid L. (Arkema France) ja S. (FC) oktoobris ja novembris 1998 mitu korda telefonitsi hageja turuosast Portugalis.
Viiendaks leiab komisjon seoses 4. detsembri 1998. aasta telefonikõnega S‑i (FC) ja S‑i (EKA) vahel, et hageja ei selgita,
kuidas sellised kontaktid oleksid võinud aset leida tavapärase äritegevuse käigus, ning lisaks möönab ta, et tal paluti mitte
langetada oma hindasid, mis on konkurentsivastane nõudmine, millega hageja nõustus. Vastupidi hageja väidetule ei tulene L‑i (Arkema
France) avaldusest, et hageja lahkus kartellist esimese perioodi lõpus, mis kestis oktoobrist 1994 kuni 1998. aasta keskpaigani,
ja seda võrreldes väidetava teise perioodiga, mis kestis 1998. aasta keskpaigast kuni maini 2000, eriti kui selle tõlgenduse
lükkavad ümber paljud tõendid.
Kuuendaks märgib komisjon, et hageja piirdus sellega, et ta mainis hindade langetamist Portugalis aastatel 1999 ja 2000, jättes
täpsustamata, et neid hindu tõsteti ajavahemikus 1993 kuni 1997 ning need jäeti 1998. aastal samaks. Ta lisab, et hindade
langetamist 1999. aastal võib selgitada hinnasõjaga, mis puhkes Portugalis konflikti tõttu kliendi üle. Vaatamata kartelli
nõrgenemisele 1999. aastal jäi ta jällegi aktiivseks, ning nagu ilmneb S‑i (FC) märkmetest tema telefonivestluste kohta 16. juunil
ning 6., 9. ja 22. detsembril 1999 L‑iga (Arkema France), jätkas hageja kartellis osalemist. Need kolmed märkmed puudutasid
otsese kontakti olemasolu hagejaga ning erinevalt viimase kinnitatust puuduvad andmed, et ta ei teinud koostööd, mistõttu
teised kartelliosalised püüdsid teda kutsuda nende hulka.
Seitsmendaks lisab komisjon, et S‑i (FC) märkmetest tuleneb tema telefonivestluse kohta 22. detsembril 1999 L‑iga (Arkema
France), et hageja osales veel ebaseaduslikes kontaktides oma konkurentidega detsembri lõpus 1999. Lisaks tõendavad need jaanuaris
2000 aset leidnud telefonivestlusti puudutavad märkmed, nagu need on vaidlustatud otsuses kokku võetud, et kartelliosalised
jätkasid oma turuseisundi kooskõlastamist.
Viimaks ja kaheksandaks täpsustab komisjon, et asjaolu, et hageja ei ole loetletud vaidlustatud otsuse I lisas 9. veebruari
2000. aasta ebaseaduslikul koosolekul osalejate hulgas, on tingitud kirjaveast, kuna vaidlustatud otsuse põhjendustes 283
ja 488 järeldas ta, et hageja viibis sellel koosolekul. Oluline ei ole see, et hageja ei kuulnud väljaspool CEFIC ametlikku
koosolekut EKA avaldust tema keeldumise kohta osaleda mis tahes aruteludel konkurentidega, kuna kartell oli selleks kuupäevaks
lõppenud. Lisaks on asjaolu, et ta kinnitab, et ta ei kuulnud seda avaldust, oluline kaudne tõend tema osalemise kohta 9. veebruari
2000. aasta ebaseaduslikul koosolekul.
Kolmanda punktina vaidleb komisjon vastu nende hageja esitatud argumentide põhjendatusele, mis puudutavad EKA suulisi avaldusi.
Esiteks viitas komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 319 EKA 2003. aasta avaldustele tervikuna, mitte aga kolmele lõigule,
mille hageja oli oma hagiavalduses oma huvides välja toonud.
Mis puudutab hageja viidatud esimest lõiku, milles käsitletakse Hispaania turgu, siis kirjeldatav tegevus, millega võib hageja
hakata tegelema Prantsuse turul, kui ta kaotab turuosa Hispaanias, ei vasta tavapärasele tegevusele turul, vaid on ähvardus
salajaste kokkulepete raames, mis selgelt eeldab üldist kokkulepet turuosade kohta. Lisaks märgib komisjon, et kohtupraktikast
tuleneb, et esiteks asjaolu, et ettevõtja ei järgi täpselt seda, milles on kartellis kokku lepitud, ei vabasta teda tema vastutusest,
kui ta ei ole omalt poolt kokkulepetest avalikult eemaldunud, ning teiseks asjaolu, et ta võis teadlikult teisi kartelliosalisi
eksitada, ei vabasta teda ka süüst rikkumise toimepanemisel.
Mis puudutab hageja viidatud teist lõiku, milles käsitletakse Prantsuse turgu, siis leiab hageja valesti, et EKA avaldus põhineb
EKA enda levitatud kuulujutul. Viidatud lõigust tervikuna ilmneb, et EKA oli teadlik eraldi kahepoolsest kokkuleppest Prantsuse
turul.
Mis puudutab hageja viidatud kolmandat lõiku, milles käsitletakse Portugali turgu, siis ei ole seda mainitud vaidlustatud
otsuses ning see ei süüsta hagejat ega vabasta teda ka süüst.
Teiseks ei paranda vastupidi hageja väidetule EKA 2006. aasta avaldused 2003. aasta avaldusi. Esimeste eesmärk oli üksikasjalikult
kinnitada teatud varem tehtud avaldusi. Kõik need vastasid 2003. aasta avaldustele, mis andsid enam teavet. Komisjon leiab,
et EKA 2006. aasta avaldustest ilmneb, et viimane nimetas hagejat uuesti kartelliosaliste hulgas, kirjeldas üksikasjalikult,
kuidas need pooled määrasid kindlaks sihthinnad ja jagasid turu, jättis mulje, et hageja osales kartellis enne seda osalemise
alustamise kuupäeva, mis on toodud vaidlustatud otsuses, ning kinnitas, et vastusena FC tegevusele võttis hageja Prantsuse
turul karistusmeetmed. EKA 2006. aasta avaldused ei sisalda seega õigustavaid asjaolusid, mis võivad hageja kasuks rääkida.
Neljanda punktina vaidleb komisjon vastu sellele, et karistades hagejat, rikkus ta võrdse kohtlemise põhimõtet. Nimelt ei
olnud hageja sarnases olukorras teiste naatriumkloraadi väiketootjatega. Eelkõige möönis ta esiteks oma osalemist kartelli
koosolekul ja teiseks, erinevalt teistest väiketootjatest pidasid teised kartelliosalised teda kartelliosaliseks, ning viimaks
rikkumisega samast ajast pärinevad S‑i (FC) märkmed sisaldavad fakte tema vastu, mis ei ole nii teiste väikeettevõtjate puhul.
Igal juhul tuleneb kohtupraktikast, et asjaolu, et ettevõtja on sarnases olukorras nagu hageja, kuid komisjon ei ole tuvastanud,
et ta on rikkumise toime pannud, ei võimalda kõrvale lükata järeldust, et see hageja osales rikkumises, milles teda süüdistatakse,
kui rikkumine oli nõuetekohaselt tuvastatud.
Komisjon leiab, et viidatud tõendite kogumist on võimalik järeldada, et hageja osales kõnealuses rikkumises, ning et seega
tuleb esimese väite esimene osa tagasi lükata.
b) Üldkohtu hinnang
Poolte kirjalikest dokumentidest ilmneb, et nad vaidlevad vastu esiteks nende tõendite tuvastamisele, millele komisjon tugines
vaidlustatud otsuses, selleks et tõendada hageja osalemist kõnealuses rikkumises, ning teiseks nende tõendite tõenduslikule
väärtusele, et tuvastada, et hageja osales kõnealuses rikkumises.
Esiteks tuleb esitada teatavad tõendamist puudutavad üldised kaalutlused, teiseks tuvastada tõendid, millele tugineti vaidlustatud
otsuses seoses hageja osalemisega kõnealuses rikkumises, kolmandaks hinnata nende tõenduslikku väärtust ning neljandaks selle
viimase hinnangu alusel teha otsus komisjoni esitatud tõendite kogumi täpsuse ja ühtsuse kohta, selleks et tõendada, et hageja
osales kõnealuses rikkumises.
Tõendamist puudutavad üldised kaalutlused
EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumise kohta tõendite esitamise suhtes tuleb meenutada, et komisjon peab tõendama tema poolt kindlakstehtud
rikkumisi ja esitama tõendid, mille alusel saab õiguslikult piisavalt tuvastada rikkumise koosseisu kuuluvate asjaolude asetleidmist
(Euroopa Kohtu 17. detsembri 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑185/95 P: Baustahlgewebe
vs.
komisjon, EKL 1998, lk I‑8417, punkt 58, ja 8. juuli 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑49/92 P: komisjon
vs.
Anic Partecipazioni, EKL 1999, lk I‑4125, punkt 86).
Lisaks on EÜ artikli 230 alusel esitatud tühistamishagi raames liidu kohtu ülesanne kontrollida üksnes vaidlustatud meetme
seaduslikkust (Üldkohtu 8. juuli 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 ja T‑78/00: JFE Engineering jt
vs.
komisjon, EKL 2004, lk II‑2501, punkt 174).
Kohtul, kes lahendab tühistamishagi komisjoni otsuse peale, milles sedastatakse konkurentsieeskirjade rikkumise olemasolu
ja määratakse otsuse adressaatidele trahv, tuleb hinnata, kas tõendid ja muud asjaolud, millele komisjon oma otsuses tugineb,
on väidetava rikkumise tõendamiseks piisavad (vt selle kohta Üldkohtu 20. aprilli 1999. aasta otsus liidetud kohtuasjades
T‑305/94–T‑307/94, T‑313/94–T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 ja T‑335/94: Limburgse Vinyl Maatschappij jt
vs.
komisjon, nn PVC II kohtuotsus, EKL 1999, lk II‑931, punkt 891).
Lisaks antakse kohtu kahtluse korral eelis ettevõtjale, kes on rikkumist tuvastava otsuse adressaat (vt selle kohta Euroopa
Kohtu 14. veebruari 1978. aasta otsus kohtuasjas 27/76: United Brands ja United Brands Continentaal
vs.
komisjon, EKL 1978, lk 207, punkt 265). Seega ei saa kohus järeldada, et komisjon on tõendanud asjaomase rikkumise olemasolu
õiguslikult piisavalt, kui tal on selles küsimuses veel kahtlusi, eriti trahvi määrava otsuse tühistamist taotleva hagi puhul
(eespool punktis 91 viidatud Üldkohtu otsus JFE Engineering jt
vs.
komisjon, punkt 177).
Viimati nimetatud olukorras tuleb süütuse presumptsiooni põhimõtet võtta arvesse sellisena, nagu see tuleneb muu hulgas 4. novembril
1950 Roomas allkirjastatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artikli 6 lõikest 2, mis on üks neist
põhiõigustest, mida – nagu kinnitavad ka ühtse Euroopa akti põhjendused ja Euroopa Liidu lepingu artikli 6 lõige 2 ning 7. detsembril
2000 Nice’is välja kuulutatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta (EÜT C 364, lk 1) artikkel 47 – Euroopa Kohtu väljakujunenud
praktika alusel liidu õiguskorras kaitstakse. Kui arvestada asjaomaste rikkumiste laadi ning nendega seotud karistuste laadi
ja raskusastet, kohaldatakse süütuse presumptsiooni põhimõtet eelkõige ettevõtjatega seotud konkurentsieeskirjade rikkumiste
suhtes, mille tagajärg võib olla trahvide või karistusmaksete määramine (vt selle kohta Euroopa Inimõiguste Kohtu 21. veebruari
1984. aasta otsus kohtuasjas Öztürk, A‑seeria, nr 73; Euroopa Inimõiguste Kohtu 25. augusti 1987. aasta otsus kohtuasjas Lutz,
A‑seeria, nr 123‑A; Euroopa Kohtu 8. juuli 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑199/92 P: Hüls
vs
. komisjon, EKL 1999, lk I‑4287, punktid 149 ja 150, ning 8. juuli 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑235/92 P: Montecatini
vs
. komisjon, EKL 1999, lk I‑4539, punktid 175 ja 176).
Nii tuleb komisjonil esitada täpsed ja ühtsed tõendid, mille põhjal saaks kujuneda kindel veendumus, et rikkumine on toime
pandud (vt selle kohta Euroopa Kohtu 28. märtsi 1984. aasta otsus liidetud kohtuasjades 29/83 ja 30/83: Compagnie royale asturienne
des mines ja Rheinzink
vs.
komisjon, EKL 1984, lk 1679, punkt 20, ning 31. märtsi 1993. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85,
C‑116/85, C‑117/85 ja C‑125/85–C‑129/85: Ahlström Osakeyhtiö jt
vs
. komisjon, EKL 1993, lk I‑1307, punkt 127; Üldkohtu 10. märtsi 1992. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑68/89, T‑77/89 ja
T‑78/89: SIV jt
vs
. komisjon, EKL 1992, lk II‑1403, punktid 193–195, 198–202, 205–210, 220–232, 249, 250 ja 322–328, ning 6. juuli 2000. aasta
otsus kohtuasjas T‑62/98: Volkswagen
vs
. komisjon, EKL 2000, lk II‑2707, punktid 43 ja 72).
Tuleb siiski rõhutada, et komisjoni iga esitatud tõend ei pea rikkumise iga elemendi puhul tingimata vastama nendele kriteeriumidele.
Piisab, kui tõendite kogum, millele institutsioon tugineb, vastab tervikuna hinnatult sellele nõudele (vt selle kohta eespool
punktis 92 viidatud PVC II kohtuotsus, punktid 768–778, eelkõige punkt 777, mida selles küsimuses on Euroopa Kohus täpsustanud
apellatsiooniastmes oma 15. oktoobri 2002. aasta otsuses liidetud kohtuasjades C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P,
C‑250/99 P–C‑252/99 P ja C‑254/99 P: Limburgse Vinyl Maatschappij jt
vs
. komisjon, EKL 2002, lk I‑8375, punktid 513–523).
Lisaks arvestades, et konkurentsivastaste kokkulepete keeld on üldtuntud, ei saa komisjonilt nõuda, et ta esitaks tõendeid,
millest selgelt nähtuks, et asjaomased ettevõtjad on üksteisega kontakteerunud. Katkendlikke ja korrapäratuid tõendeid, mis
komisjoni valdusesse satuvad, peab igal juhul saama täiendada nendest tehtavate järeldustega, mis võimaldavad taastada asjakohased
üksikasjad. Konkurentsivastast tegevust või kokkulepet võib seega tuletada teatud hulgast kokkusattumustest ja kaudsetest
viidetest, mis üheskoos käsitletuna võivad muu ühtse selgituse puudumisel moodustada tõendi konkurentsieeskirjade rikkumise
kohta (Euroopa Kohtu 7. jaanuari 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P
ja C‑219/00 P: Aalborg Portland jt
vs.
komisjon, EKL 2004, lk I‑123, punktid 55–57, ning Üldkohtu 27. septembri 2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑44/02 OP,
T‑54/02 OP, T‑56/02 OP, T‑60/02 OP ja T‑61/02 OP: Dresdner Bank jt
vs
. komisjon, EKL 2006, lk II‑3567, punktid 64 ja 65).
Mis puudutab tõendamisviise, mida EÜ artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53 rikkumiste tõendamiseks võib kasutada, siis kehtib
liidu õiguses tõendite vaba esitamise põhimõte (vt analoogia alusel Üldkohtu 8. juuli 2004. aasta otsus kohtuasjas T‑50/00:
Dalmine
vs
. komisjon, EKL 2004, lk II‑2395, punkt 72).
Järelikult on dokumentaalsete tõendite võimalik puudumine asjassepuutuv üksnes komisjoni viidatud tõendite kogumi tõenduslikule
väärtusele üldhinnangu andmisel. Seevastu ei saa see üksi võimaldada asjaomasel ettevõtjal õiguspäraselt seada kahtluse alla
komisjoni argumente ja esitada juhtumi faktilistele asjaoludele muu seletus. Ta võib seda teha ainult juhul, kui komisjoni
esitatud tõendite alusel ei ole võimalik rikkumise toimepanemist tuvastada kahtluseta ja ilma, et oleks vajalik tõlgendamine
(vt selle kohta Üldkohtu 12. septembri 2007. aasta otsus kohtuasjas T‑36/05: Coats Holdings ja Coats
vs
. komisjon, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 74).
Lisaks ei keela mitte ükski liidu õiguse säte ega üldpõhimõte komisjonil tugineda ühe ettevõtja vastu teiste süüdistatavate
ettevõtjate avaldustele. Vastasel korral oleks komisjonil lasuv EÜ artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53 vastase tegevuse tõendamise
kohustus talumatu ja kokkusobimatu tema ülesandega teostada järelevalvet nende sätete nõuetekohase kohaldamise üle (vt analoogia
alusel eespool punktis 91 viidatud kohtuotsus JFE Engineering jt
vs
. komisjon, punkt 192).
Siiski ei saa kartellis osalemises süüdistatava ettevõtja avaldust, mille tõelevastavuse on vaidlustanud paljud teised kartellis
osalemises süüdistatavad ettevõtjad, pidada piisavaks tõendiks viimati nimetatud ettevõtjate toimepandud rikkumise kohta,
kui selle toetuseks puuduvad muud tõendid, kuigi viimaste tõendusjõu tase võib avalduse usaldusväärsuse tõttu olla väiksem
(eespool punktis 91 viidatud kohtuotsus JFE Engineering jt
vs
. komisjon, punktid 219 ja 220).
Mis puudutab erinevate tõendite tõenduslikku väärtust, siis esitatud tõendite hindamise ainus asjakohane kriteerium on nende
usaldusväärsus (eespool punktis 98 viidatud kohtuotsus Dalmine
vs
. komisjon, punkt 72).
Tõendamise üldreeglite kohaselt sõltub dokumendi usaldusväärsus ja seega tõenduslik väärtus selle päritolust, koostamise oludest,
adressaadist ning selle sisu mõistlikkusest ja usutavusest (Üldkohtu 15. märtsi 2000. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑25/95,
T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95
ja T‑104/95: Cimenteries CBR jt
vs
. komisjon, EKL 2000, lk II‑491, punktid 1053 ja 1838).
Avaldustest võib pidada eriti suure tõendusliku väärtusega tõenditeks neid, mis on esiteks usaldusväärsed, teiseks tehtud
ettevõtja enda nimel, kolmandaks tehtud isiku poolt, kellel on kutsetegevusest tulenev kohustus tegutseda ettevõtja huvides,
neljandaks tehtud vastuolus avaldaja huvidega, viiendaks tehtud avalduse esemeks olevate asjaolude otsese tunnistaja poolt
ja kuuendaks esitatud kirjalikult, koostatuna tahtlikult ja pärast põhjalikku läbimõtlemist (vt selle kohta eespool punktis 91
viidatud kohtuotsus JFE Engineering jt
vs
. komisjon, punktid 205–210).
Kuigi enamasti tuleb ebaseadusliku kartellikokkuleppe osaliste vabatahtlikesse tunnistustesse suhtuda teatud umbusaldusega,
arvestades käesoleval juhul võimalust, et kartelliosalised püüavad vähendada oma osa rikkumises ja suurendada teiste osa,
on siiski tõsi, et koostööteatise alusel trahvide eest kaitse saamise või trahvide vähendamise taotlemine iseenesest ei innusta
süüks pandud kartellikokkuleppe teiste osaliste kohta moonutatud tõendite esitamist. Tegelikult võib igasugune katse komisjoni
eksitada seada kahtluse alla taotleja puhtsüdamlikkuse ja koostöö täielikkuse ning seetõttu seada ohtu võimaluse, et talle
koostööteatist täielikult kohaldatakse (vt selle kohta Üldkohtu 16. novembri 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑120/04: Peróxidos
Orgánicos
vs
. komisjon, EKL 2006, lk II‑4441, punkt 70).
Selles osas tuleb veel märkida, et komisjonile moonutatud tõendite esitamise võimalikud tagajärjed on isegi tõsisemad, kui
– nagu ilmneb eespool punktis 101 – ettevõtja avaldust, millele vaieldakse vastu, tuleb kinnitada muude tõenditega. See asjaolu
suurendab nimelt ohtu, et nii komisjon kui need teised ettevõtjad, keda süüdistatakse rikkumises osalemises, tuvastavad ebatäpsed
avaldused.
Eespool viidatud kohtupraktika on analoogia alusel kohaldatav ka EMP lepingu artikli 53 lõikele 1.
Tõendid, millele tugineti vaidlustatud otsuses seoses hageja osalemisega kõnealuses rikkumises
–       Sissejuhatavad märkused
Eespool punktis 92 toodud kohtupraktikat arvestades tuleb tõdeda, et kuna Üldkohtu ülesanne on hinnata, kas tõendid ja muud
asjaolud, millele komisjon vaidlustatud otsuses tugineb, on hagejale omistatud rikkumise tõendamiseks piisavad, siis peab
ta ka vaidlustatud otsuse põhjenduste üksikasjaliku analüüsi järel tuvastama tõendid, millele komisjon tugines selle tõendamise
käigus, et hageja osales kõnealuses rikkumises.
Selles osas tuleb meenutada, et määruses nr 1/2003 sätestatud haldusmenetlus, mille viib läbi komisjon, jaguneb kaheks eraldiseisvaks
ja teineteisele järgnevaks staadiumiks, millest kummalgi on oma sisemine loogika, nimelt esiteks eeluurimise staadium ja teiseks
võistleva menetluse staadium. Eeluurimise staadium, milles komisjon teostab määruses nr 1/2003 sätestatud uurimispädevust
ja mis kestab kuni vastuväiteteatise esitamiseni, peab võimaldama komisjonil koguda kokku kõik asjassepuutuvad tõendid võimaliku
konkurentsieeskirjade rikkumise asetleidmise kohta ja võtta esialgne seisukoht menetluse suuna ja edasise kulgemise kohta.
Võistleva menetluse staadium, mis kestab vastuväiteteatise esitamisest kuni lõpliku otsuse tegemiseni, peab võimaldama komisjonil
teha süükspandava rikkumise kohta lõplik otsus (vt analoogia alusel eespool punktis 96 viidatud Euroopa Kohtu otsus Limburgse
Vinyl Maatschappij jt
vs.
komisjon, punkt 183, ning 21. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑105/04 P: Nederlandse Federatieve Vereniging voor de
Groothandel op Elektrotechnisch Gebied
vs
. komisjon, EKL 2006, lk I‑8725, punkt 38).
Eespool punktis 109 viidatud kohtupraktikast tuleneb, et nende tõendite tuvastamist puudutavat analüüsi saab Üldkohus läbi
viia üksnes vaidlustatud otsuses neid põhjendusi sisaldava osa suhtes, kus komisjon kirjeldab haldusmenetluse võistleva menetluse
staadiumi. Üksnes pärast seda, kui komisjon saab selles staadiumis hagejalt märkused eeluurimise staadiumi lõpus komisjoni
esialgse seisukoha kohta, mis esitatakse vastuväiteteatises, võib komisjon otsustada, kas ta jääb esialgse seisukoha juurde
või mitte, ning seega teha etteheidetava rikkumise kohta lõpliku otsuse.
Sellega seoses tuleb käesoleval juhul tõdeda, et vaidlustatud otsuse punkt 5.4.1.1 „Komisjoni hinnang ja järeldus” (vaidlustatud
otsuse põhjendused 347–360) asub jaotises „5. [EÜ] artikli 81 ja [EMP lepingu] artikli 53 kohaldamine”, mille alajaotisele 5.3.2,
milles käsitletakse rikkumise laadi, järgneb osa 5.4, mis puudutab „[p]oolte esitatud argumente vastusena vastuväiteteatises
toodud asjaoludele ja komisjoni hinnangule”. Osa 5.4 sisaldab alajaotist 5.4.1, milles on kokkuvõtvalt esitatud „[hageja]
toodud argumendid”. See viimane alajaotis sisaldab ise esimest ja ainsat punkti, nimelt punkti 5.4.1.1 „Komisjoni hinnang
ja järeldus”. Sellele punktile ei järgne punkt 5.4.1.2, vaid otse uus alajaotis 5.4.2 „Uralita esitatud argumendid”.
Järelikult puudutavad punktis 5.4.1.1 asuvad komisjoni hinnangud eranditult hageja märkusi vastusena vastuväiteteatisele.
Lisaks tuleb tõdeda, et selles punktis 5.4.1.1 toodud järeldused kujutavad haldusmenetluse võistleva menetluse staadiumi lõpus
endast komisjoni lõppjäreldusi seoses hageja osalemisega kõnealuses rikkumises.
Eespool toodud kaalutlustest ning eespool punktis 109 meenutatud kohtupraktikast tuleneb, et iga otsene või kaudne viide punktis 5.4.1.1
otsuse nendele kaalutlustele, mis eelnevad nendele, mis asuvad selles punktis, nimelt põhjendused 347–360, võimaldavad komisjonil
vaidlustatud otsuses põhjenduste esitamise staadiumis, nimelt võistleva menetluse staadiumis uuesti kasutada tõendeid, millele
on viidatud varem selles otsuses. Kui seevastu punktis 5.4.1.1 puudub otsene või kaudne viide sellistele tõenditele, mida
käsitletakse teistes põhjendustes, kui need, mida see punkt sisaldab, tuleb tõdeda, et võistleva menetluse lõppedes, mille
komisjon viis läbi seoses asjaoludega, mida võib hagejale omistada, otsustas komisjon viimaks mitte tugineda sellistele tõenditele,
selleks et näidata tema osalemist kõnealuses rikkumises. Lõpuks kui komisjon pärast seda, kui ta on saanud ettevõtja märkused
vastuväiteteatisele, oma hinnangus nende tõendite kohta, mis tal olid eeluurimise staadiumi lõppedes, selleks et teha otsus
kõnealuse ettevõtja osalemise kohta rikkumises, seab ise kahtluse alla nende tõendite tõendusliku väärtuse, saab Üldkohus
võtta vaid arvesse komisjoni selle hinnangu.
Kõnealuseid sissejuhatavaid märkusi arvestades tuleb tuvastada need elemendid, millele komisjoni käesoleval juhul otsustas
võistleva menetluse lõppedes tugineda, selleks et tõendada, et hageja osales kõnealuses rikkumises, ning mis järelikult sisaldusid
selles tõendite kogumis, mille tõi välja komisjon.
Sellega seoses tuleb märkida, et pooled nõustuvad asjaoluga, et tõendite kogum, mille komisjon tõi vaidlustatud otsuses välja
selleks, et tõendada hageja osalemist kõnealuses rikkumises, põhineb kolme liiki tõenditel, nimelt:
–        asjaolu, et hageja võttis omaks, et ta osales 28. jaanuari 1998. aasta ebaseaduslikul koosolekul;
–        S‑i (FC) märkmed, ja
–        teiste kartelliosaliste avaldused.
Seevastu ei nõustu pooled, arvestades eeskätt vaidlustatud otsuse põhjenduse 352 sõnastust, nende tõendite tõendusliku väärtusega
hinnangu andmisel sellele, kas hageja osales kõnealuses rikkumises.
–       Tõendid, millele komisjon algselt tugines vaidlustatud otsuses haldusmenetluse esialgse uurimise staadiumis
Vaidlustatud otsuse nende põhjenduste üksikasjalikust analüüsist, mis asuvad osas 4.3, mis puudutab kartelli ajalugu, niivõrd
kui see on seotud perioodiga, mil hageja väidetavalt osales kõnealuses rikkumises, nimelt 16. detsembrist 1996 kuni 9. veebruarini
2000, ilmneb, et hageja või tema töötaja nimi on otseselt või kaudselt tuvastatud seoses komisjoni väljatoodud 21 sündmusega
(edaspidi „21 sündmust”).
Eespool punktis 110 sõnastatud märkusi arvestades tuleb analüüsida, millistele nendest 21 sündmusest otsustas komisjon punktis 5.4.1.1
tugineda haldusmenetluse võistleva menetluse staadiumi lõpus, selleks et tõendite kogumi abil tõendada hageja osalemist kõnealuses
rikkumises.
Selleks tuleb pärast seda, kui tuvastatud on tõendid, millele on sõnaselgelt tuginetud punktis 5.4.1.1, tõlgendada vaidlustatud
otsuse põhjenduse 352 sõnastust, selleks et tuvastada, kas komisjon vaikimisi tugines teistele tõenditele, et toetada oma
järeldusi seoses hageja osalemisega kõnealuses rikkumises.
–       Tõendid, millele komisjon sõnaselgelt tugines vaidlustatud otsuses haldusmenetluse võistleva menetluse staadiumi lõppedes
Vaidlustatud otsuse punktis 5.4.1.1, milles komisjon esitab hinnangud ja järeldused, mis ta tegi haldusmenetluse võistleva
menetluse staadiumi lõppedes, toodud põhjendustest, nimelt selle otsuse põhjendustest 347–360 ilmneb, et komisjon viitas sõnaselgelt
otseselt või kaudselt viiele sündmusele nende 21 sündmuse seast, millele ta tugines algselt haldusmenetluse esialgse menetluse
raames, et tõendada, et hageja osales kõnealuses rikkumises, nimelt:
–        eelkõige vaidlustatud otsuse põhjenduses 349, tsiteerides S‑i (FC) märkmeid, toodud 16. detsembri 1996. aasta telefonivestlus
S‑i (FC) ja S‑i (EKA) vahel, millele oli algselt viidatud vaidlustatud otsuse põhjenduses 130;
–        vaidlustatud otsuse põhjendustes 350 ja 356, viidates saadud suulistele avaldustele, kirjeldatud 14. oktoobri 1997. aasta
Turu koosolek, millele oli algselt viidatud vaidlustatud otsuse põhjendustes 162–164;
–        vaidlustatud otsuse põhjendustes 350 ja 356, viidates esiteks hageja omaksvõtule ning viidates teiseks vaidlustatud otsuse
põhjenduste 182 ja 184 kaudu S‑i (FC) märkmetele, kirjeldatud 28. jaanuari 1998. aasta ebaseaduslik koosolek, millele oli
algselt viidatud vaidlustatud otsuse põhjendustes 182–186;
–        nimelt põhjenduses 349, viidates S‑i (FC) märkmetele, 4. detsembri 1998. aasta telefonivestlus, millele oli algselt viidatud
vaidlustatud otsuse põhjenduses 219;
–        ja viimaks põhjendustes 347 ja 349, viidates S‑i (FC) märkmetele, 9. detsembri 1999. aasta telefonivestlus, millele oli algselt
viidatud vaidlustatud otsuse põhjenduses 258.
Kindlaks tuleb teha, kas komisjon viitas vaidlustatud otsuse punktis 5.4.1.1 vaikides muudele sündmustele, mis võivad kinnitada,
et hageja osales kõnealuses rikkumises, ning selleks tuleb tõlgendada vaidlustatud otsuse põhjenduse 352 sõnastust.
–       Vaidlustatud otsuse põhjenduse 352 tõlgendus
Nagu see ilmneb poolte kirjalikest dokumentidest, on vaidlustatud otsuse põhjenduse 352 tõlgendamine oluline selleks, et tuvastada
muud tõendid peale nende, millele komisjon on otseselt viidanud vaidlustatud otsuse punktis 5.4.1.1 ning millele komisjon
tugines, selleks et kinnitada, et hageja osales kõnealuses rikkumises.
Hageja leiab, et vaidlustatud otsuse põhjenduses 352 lükkas komisjon kõrvale kõik viited S‑i (FC) märkmetele peale nende kolme
viite, mis olid toodud selle otsuse põhjenduses 349. Komisjon vaidleb sellele tõlgendusele vastu.
Kohtuistungil vastusena Üldkohtu esitatud küsimustele tõlgenduse kohta, mis tuli anda vaidlustatud otsuse põhjenduse 352 sõnastusele,
märkis komisjon muu hulgas järgmist.
Esiteks eristas ta selles põhjenduses ühelt poolt vaidlustatud otsuse põhjenduses 349 sõnaselgelt tehtud kolme viidet S‑i (FC)
märkmetele ning teiselt poolt muid tõendeid hageja vastu.
Mis puudutab vaidlustatud otsuse põhjenduses 349 sõnaselgelt tehtud neid kolme viidet S‑i (FC) märkmetele, mis puudutavad
selle otsuse põhjendustes 130, 219 ja 258 kirjeldatud kolme sündmust, siis rõhutas komisjon asjaolu, et need kujutavad endast
iseäranis suure tõendusjõuga tõendeid, kuna nende abil on võimalik tuvastada otsesed kontaktid kartelliosaliste ja hageja
vahel.
Mis puudutab muid hageja vastu välja toodud tõendeid, siis ei pärine need otseselt viimaselt. Siiski ei ole need kohtupraktikat
arvestades välistatud tõendite kogumist, millele tugines komisjon, et näidata, et hageja osales kõnealuses rikkumises.
Teiseks leidis komisjon, et sõnastus „[m]uudel juhtudel, kus […] [vaidlustatud] otsuses on viidatud [hagejale]”, millega algas
selle otsuse põhjendus 352, tuleb tõlgendada nii, et see puudutab viiteid hagejale, mis asuvad põhjendustes 220, 256, 305
ja 319, ning muid viiteid, mis on toodud põhjendustes 305 ja 319.
Kolmandaks, mis puudutab vaidlustatud otsuse põhjenduse 352 teist ja kolmandat lauset osas, milles on märgitud, et komisjoni
toimikus olevad tõendid ei ole piisavad ning et seda võetakse arvesse rikkumise kestusega seoses, siis märkis komisjon, et
vastupidi hageja kinnitatule oli tal piisavalt tõendeid, et tõendada kõnealuses rikkumises hageja osalemise kestust, nimelt
detsembrist 1996 kuni veebruarini 2000. Sellega seoses täpsustas ta, et kuigi tal olid muud tõendid, et tõendada sellist osalemist
1994. ja 1995. aastal ning 1996. aasta alguses, otsustas ta tugineda üksnes kõige tugevamatele tõenditele, mis tal on, nimelt
„kolmele viitele” või „nendele kolmele lõigule”, millest esimene oli „16. detsembri 1996. aasta telefonikõne”.
Arvestades argumente, mille pooled esitasid oma kirjalikes dokumentides ning kohtuistungil, siis tuleb kõigepealt tõdeda,
et eespool punktis 117 toodud 21 sündmuse hulgast 19 sündmust kirjeldati S‑i (FC) märkmete alusel.
Edasi on S‑i (FC) märkmetest tuletatud 19 sündmusest kolmele, nagu on märgitud eespool punktis 120 ning nagu kinnitas komisjon
kohtuistungil, sõnaselgelt viidatud vaidlustatud otsuse põhjenduses 349. Nende kolme sündmuse puhul nõustuvad pooled, et need
kolm viidet ei ole osa „[m]uudest juhtudest, kus […] [vaidlustatud] otsuses on viidatud [hagejale]”, selle otsuse põhjenduse 352
tähenduses.
Viimaks, nagu ilmneb eespool punktist 120, on S‑i (FC) märkmeid osas, milles need puudutavad 28. jaanuari 1998. aasta ebaseaduslikku
koosolekut, sõnaselgelt mainitud vaidlustatud otsuse punkti 5.4.1.1 põhjendustes 350 ja 356 viitega selle otsuse põhjendustele 182
ja 184. Seega ei saa see S‑i (FC) märkmetest tuletatud neljas viide enam olla osa „[m]uudest juhtudest, kus […] [vaidlustatud]
otsuses on viidatud [hagejale]”, selle otsuse põhjenduse 352 tähenduses.
Seevastu tuleb tõdeda, et S‑i (FC) märkmetest tuletatud 15 muule sündmusele (edaspidi „15 muud viidet hagejale S‑i (FC) märkmetes”)
ei ole vaidlustatud otsuse punktis 5.4.1.1 sõnaselgelt viidatud.
Esiteks, mis puudutab komisjoni antud selgitust, mille kohaselt sõnastus „[m]uudel juhtudel, kus […] [vaidlustatud] otsuses
on viidatud [hagejale]”, millega algab selle otsuse põhjendus 352, viitab vaidlustatud otsuse põhjendustele 220, 256, 305
ja 319 ning muudele põhjendustele, millele on viidatud nendes põhjendustes 305 ja 319 (nimelt põhjendused 130, 150, 184, 219,
229, 256 ja 258), siis tuleb küll möönda, et see tõlgendus on lubatav, kuna vaidlustatud otsuse põhjendused 305 ja 319 puudutavad
eeskätt selle otsuse nelja muud põhjendust, mis käsitlevad S‑i (FC) märkmete sisu seoses nelja sündmusega, nimelt need, mis
puudutavad vaidlustatud otsuse põhjendusi 150, 220, 229 ja 256. Siiski on selline selgitus sõnastuse „Muudel juhtudel, kus
[…] [vaidlustatud] otsuses on viidatud [hagejale]” tõlgendamiseks kas puudulik, kuna see hõlmab vaid nelja viidet 15 viitest
S‑i (FC) märkmetes hageja kohta, või asjakohatu, kuna nendes põhjendustes 305 ja 319 viidatakse samuti vaidlustatud otsuse
põhjendustele 130, 184, 219 ja 258, millest kolm kujutavad endast kolme sõnaselget viidet hagejale, mis on tuletatud S‑i (FC)
märkmetest ja mis on toodud põhjenduses 349, või milles on seoses vaidlustatud otsuse põhjendusega 184 välja toodud S‑i (FC)
märkmete sisu 28. jaanuari 1998. aasta ebaseadusliku koosoleku kohta, millel vähemalt osalist osalemist möönis hageja sõnaselgelt.
Seega ei saa Üldkohus nõustuda komisjoni selgitusega, millest tuleneb, et eespool toodud sõnastus, mis puudutab üksnes vaidlustatud
otsuse põhjendusi 130, 150, 184, 219, 220, 229, 256, 258, 305 ja 319, on osaliselt puudulik ning osaliselt asjakohatu.
Järelikult tuleb tõdeda, et ainus tõlgendus, mis tuleb anda sõnastusele „[m]uudel juhtudel, kus […] [vaidlustatud] otsuses
on viidatud [hagejale]”, mis on toodud selle otsuse põhjenduses 352, on see, mille kohaselt peetakse nimetatud sõnastusega
silmas 15 muud viidet hagejale S‑i (FC) märkmetes.
Teiseks tuleb tõdeda, et vaidlustatud otsuse põhjenduse 352 esimese lause teise osa enda sõnastusest nähtub, et komisjon nõustub
samuti hagejaga, et S‑i (FC) märkmetes toodud 15 muus viites hagejale sisalduv teave on hageja suhtes tõenäoliselt kaudse
päritoluga. Selle teise osa sõnastuse enda kohaselt „nõustub komisjon äriühingu argumendiga, mille kohaselt võib teave pärineda
pigem kolmandalt isikult kui huvitatud isikult endalt”. Järelikult tuleb tõdeda, et ta nõustus sõnaselgelt hageja argumendiga,
nagu see on esitatud vaidlustatud otsuse põhjenduses 345 (alajaotises 5.4.1 „[Hageja] esitatud argumendid”) ning algselt toodud
tema vastuse vastuväiteteatisele punktis 44.
Seda arvestades osutub vaidlustatud otsuse põhjenduse 352 esimese lause teise osa otsene sõnastus käesoleval juhul määravaks,
kuna see leidis aset haldusmenetluse võistleva menetluse staadiumis, mis – nagu on märgitud eespool punktis 109 – võimaldab
komisjonil teha süükspandava rikkumise kohta lõplik otsus ning millega lõpeb see menetlus, käesoleval juhul hageja argumendi
kasuks, mille ta esitas oma vastuses vastuväiteteatisele.
Kolmandaks tuleb tõdeda, et vaidlustatud otsuse põhjenduse 352 teine lause kinnitab seda hinnangut esimese lause ulatuse suhtes.
Nimelt leiab komisjon selles sama moodi kaudselt, et tema toimikus ei ole „piisavalt tõendeid, mis võimaldavad kindlalt näidata,
et kõnealune teave”, nimelt 15 muud viidet hagejale S‑i (FC) märkmetes, „pärines otse hagejalt”. Seega tuleb tõdeda, et selle
järeldusega kinnitas komisjon, et tema toimikus asuvad tõendid ei võimalda tal õiguslikult piisavalt tõendada 15 muud viidet
hagejale S‑i (FC) märkmetes.
Ülejäänud osas kinnitab osaliselt seda järeldust kirjeldus, mille komisjon andis oma eespool punktis 129 toodud lähenemisele
tema valduses olevate tõendite kohta. Komisjon kinnitab selles otseselt, et ta otsustas lõpuks piirata hageja rikkumise perioodi
nende tõendite abil, keskendudes kõige tugevamatele tõenditele, mis tal on, nimelt kolmele viitele, millest esimene puudutab
16. detsembri 1996. aasta telefonivestlust, seega täpsemalt ja selgemalt öeldes kolm viidet, mis on sõnaselgelt tehtud vaidlustatud
otsuse põhjenduses 349.
Nii möönab komisjon, et vastupidi sellele, mis ta tegi seoses nende kolme viimase viitega ning S‑i (FC) märkmetega seoses
28. jaanuari 1998. aasta ebaseadusliku koosolekuga, ei saa ta lähtuda 15 muust viitest hagejale S‑i (FC) märkmetes, selleks
et tõendada hageja osalemist kõnealuses rikkumises.
Seega tuleb tõdeda, et vaidlustatud otsuse põhjenduses 352 väljendas komisjon ise kahtlusi, kas 15 muud viidet hagejale S‑i
(FC) märkmetes on usaldusväärsed, selleks et näidata, et hageja osales kõnealuses rikkumises.
Neljandaks tuleb tõdeda, et viimati nimetatud kaalutlust kinnitab vaidlustatud otsuse põhjenduse 352 kolmanda lause sõnastus,
milles komisjon ise teeb täiesti selged järeldused omaenda seisukohtadest selle kohta, et 15 muud viidet hagejale S‑i (FC)
märkmetes ei ole usaldusväärsed, selleks et tõendada hageja osalemist kõnealuses rikkumises. Sel põhjusel kinnitab komisjon,
et „[s]eda võetakse arvesse selle rikkumise kestuse puhul, mille eest [hageja] peab vastutama”. Sellisest järeldusest ilmneb
selgelt, et komisjon leidis, et arvestades tema toimikus asuvaid tõendeid, ei kujutanud 15 muud viidet hagejale S‑i (FC) märkmetes
endast piisavalt usaldusväärseid tõendeid, selleks et näidata, et hageja osales kõnealuses rikkumises.
Seda hinnangut ei saa muuta selgitused, mille komisjon esitas kohtuistungil vastusena Üldkohtu esitatud küsimustele tähenduse
kohta, mis tuleb tema arvates anda vaidlustatud otsuse põhjenduse 352 kolmandale lausele. Sellega seoses pakkus komisjon välja
järeldada, et vaidlustatud otsuse põhjenduse 352 viimasel lausel, nimelt et „Seda võetakse arvesse selle rikkumise kestuse
puhul, mille eest [hageja] peab vastutama”, olid tõepoolest tagajärjed, kuna ta ei võtnud arvesse tõendeid, mis tal olid 16. detsembrile
1996 eelneva perioodi kohta, selleks et iseloomustada hageja osalemist rikkumises ajavahemikus 1994. aastast kuni 1996. aasta
alguseni.
Sellise tõlgendusega, mille kohaselt puudutasid vaidlustatud otsuse põhjenduses 352 tagasi lükatud tõendid ajavahemikku enne
16. detsembrit 1996, ei saa nõustuda nimelt kahel järgmisel põhjusel.
Esiteks tuleb tõdeda, et mitte ükski vaidlustatud otsuse põhjendustes 305 ja 319 toodud kaalutlustest, millele viitab komisjon,
et tõlgendada sõnastust „Muudel juhtudel, kus […] [vaidlustatud] otsuses on viidatud [hagejale]”, ei puuduta sündmust, mis
leidis aset enne kuupäeva, mil hageja osalemine kõnealuses rikkumises algas, nimelt komisjoni arvates 16. detsembril 1996.
Vaidlustatud otsuse põhjenduses 352 komisjoni toodud kaalutlustest kogumis ilmneb, et need on hoopis komisjoni toimiku puudused
seoses „[m]uude[…] juhtude[ga], kus […] [vaidlustatud] otsuses on viidatud [hagejale]”, mille tõttu ta leidis, et need puudused
„võetakse arvesse selle rikkumise kestuse puhul, mille eest [hageja] peab vastutama”.
Teiseks läheb see tõlgendus vastuollu lähenemisega, mida komisjon kirjeldas kõige viimasena kohtuistungil ning mis on muu
hulgas esitatud eespool punktis 139.
Nii ilmneb vaidlustatud otsuse põhjenduses 352 komisjoni toodud sõnastuse selgest laadist, et selles nende põhjenduste staadiumis,
mis punkti 5.4.1.1 pealkirja enda alusel olid ette nähtud hageja märkustele komisjoni poolt hinnangu andmiseks ja nende osas
järelduste tegemiseks, olles põhjendusteks, mis lõpetavad haldusmenetluse võistleva menetluse staadiumi, otsustas ta jätta
need 15 muud viidet hagejale S‑i (FC) märkmetes välja tõendite hulgast, mida võis kasutada hageja vastu.
Viiendaks tuleb lisada, et erinevalt komisjoni väidetust ei leidnud komisjon ühelgi hetkel vaidlustatud otsuse põhjenduses 352
ega punkti 5.4.1.1 muudes põhjendustes, et kuigi 15 muud viidet hagejale S‑i (FC) märkmetes ei olnud usaldusväärsed, moodustasid
need osa tõendite kogumist, millele ta viitas, selleks et tõendada hageja osalemist kõnealuses rikkumises.
Vastupidi ilmneb punkti 5.4.1.1 põhjenduste üldisest kontekstist, et kõigepealt eristas komisjon vaidlustatud otsuse põhjendustes 349–351,
nagu on märgitud eespool punktis 131, ühelt poolt vaidlustatud otsuse põhjenduses 349 toodud kolme viidet ja neid, mis puudutavad
28. jaanuari 1998. aasta ebaseaduslikku koosolekut, ning teiselt poolt 15 muud viidet hagejale S‑i (FC) märkmetes. Samuti
tuleb tõdeda, et vaidlustatud otsuse põhjenduses 351 selgitas komisjon hageja reaktsiooni kolmele viitele, mis olid toodud
selle otsuse põhjenduses 349.
Seejärel viitas komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 352 täiesti otseselt „[m]uudel[e] juhtudel[e], kus […] on viidatud
[hagejale]”, nimelt 15 muud viidet hagejale S‑i (FC) märkmetes, nii et sellest sõnastusest, millega algab selle põhjenduse
esimene lause, ilmneb komisjoni selge tahe tuvastada S‑i (FC) märkmetes teine kategooria viiteid hagejale. Ülejäänud osas
tuleb märkida, et oma kirjalikes dokumentides kinnitas komisjon, et ta ei vaidle vastu sellele, et ta liigitas S‑i (FC) märkmetest
tuletatud viited „nende tõendusliku väärtuse alusel” (vt eespool punkt 67). Nendes samades kirjalikes dokumentides kinnitab
ta, nagu on märgitud eespool punktis 147, et 15 muud viidet hagejale S‑i (FC) märkmetes peale nende, mis on toodud vaidlustatud
otsuse põhjenduses 349, lükati kõrvale, kuna need ei olnud piisavad, et tõendada tema salajast tegevust.
Siiski leiab komisjon, et vaatamata sellele, et 15 muud viidet hagejale S‑i (FC) märkmetes ei olnud usaldusväärsed, oleks
ta võinud need lisada tõendite kogumile, millele ta tugines.
Esiteks viitas komisjon selle etteheite toetuseks kohtuistungil vaidlustatud otsuse põhjendustele 305 ja 319, kus S‑i (FC)
märkmete muud väljavõtted olid sõnaselgelt esitatud tõenditena hageja vastu.
Selline argument ei ole tulemuslik, kuna vaidlustatud otsuse põhjendustele 305 ja 319 eelnevad hageja märkused vastuväiteteatise
kohta (alljaotis 5.4.1) ning vaidlustatud otsuse põhjenduses 352 on vastusena hageja nendele märkustele komisjon möönnud –
nagu ta kinnitab oma kirjalikes dokumentides –, et ta ei saa kasutada neid 15 muud viidet hagejale S‑i (FC) märkmetes, selleks
et tõendada hageja osalemist kõnealuses rikkumises. Nii tuleb tõdeda, et selle otsuse põhjenduse 352 sõnastus ei jäta ruumi
mingiks kahtluseks selles osas, millise tähenduse andis komisjon võistleva haldusmenetluse lõppedes nendele muudele viidetele.
Teiseks märgib komisjon, et vaidlustatud otsuse põhjendustes 357 ja 358 rajas ta oma etteheited hagejale üldiselt S‑i (FC)
märkmetele ning ta ei piirdu kolme viitega, mis on toodud selle otsuse põhjenduses 349.
Kõigepealt, mis puudutab vaidlustatud otsuse põhjendust 357, siis tuleb tõdeda, et selles on tõepoolest sõnaselgelt viidatud
S‑i (FC) märkmetele. Siiski ei saa sellisest viitest järeldada, et komisjon pidas sellega silmas kõiki 19 viidet hagejale
S‑i (FC) märkmetes. Arvestades siiski komisjoni järeldust vaidlustatud otsuse põhjenduses 352, ei saa selline üldine viide
komisjoni toodud tõendite kogumi puhul vastata täpsuse kriteeriumidele, mille järgimine on eespool punktis 96 toodud kohtupraktika
kohaselt nõutav. Seda enam on see nii käesoleval juhul, kuna S‑i (FC) märkmed moodustavad ilmse osa tõenditest, mida komisjon
kasutas hageja vastu, nimelt 21 sündmusest 19, mille puhul viidati hagejale nimeliselt. Igal juhul, kui nõustuda komisjoni
selle argumendiga, mis puudutab vaidlustatud otsuse põhjenduses 357 tema tehtud viidet S‑i (FC) märkmetele, siis tooks see
endaga kaasa ületamatu vastuolu nende kahe põhjenduse ja selle otsuse põhjenduse 352 selge sõnastuse vahel.
Järelikult tuleb tõdeda, et vaidlustatud otsuse põhjenduses 357 asuv viide S‑i (FC) märkmetele puudutab üksnes kolme viidet,
mis on toodud selle otsuse põhjenduses 349, ning S‑i (FC) märkmeid 28. jaanuari 1998. aasta ebaseadusliku koosoleku kohta.
Edasi, mis puudutab vaidlustatud otsuse põhjendust 358, siis komisjon viitab selles abstraktselt ja üldiselt kõigile „asjaolude
toimumise ajast pärinevatele dokumentaalsetele tõenditele (viidatud alajaotises 4.3)”. Eespool punktis 117 toodud 21 sündmusest
ilmneb siiski, et rikkumise perioodi jooksul, mille komisjon võttis aluseks hageja suhtes, kujutasid üksnes S‑i (FC) märkmed
niisuguseid selleaegseid tõendeid, mis sõnaselgelt viitasid otseselt või kaudselt hagejale. Olgu märgitud, et W. (EKA) märkuste
lõigud, mille komisjon tõi välja vaidlustatud otsuse põhjendustes 162–164 ning mis puudutasid 14. oktoobri 1997. aasta Turu
koosolekut, ei viita kuidagi hagejale. Seega tuleb tõdeda, et sarnaselt vaidlustatud otsuse põhjenduses 357 toodud viitega
S‑i (FC) märkmetele ei saa sellisest viitest S‑i (FC) märkmetele selle abstraktse ja üldise laadi tõttu järeldada, nagu väidab
komisjon, et nii tugines ta kõigile nendest märkmetest tuletatud viidetele, sealhulgas 15 muud viidet hagejale S‑i (FC) märkmetes,
mille ta siiski jättis välja vaidlustatud otsuse põhjendusest 352, selleks et tõendada hageja osalemist kõnealuses rikkumises.
Kui komisjoni argumendiga tuleks nõustuda, tooks see igal juhul samadel põhjustel kui need, mis on esitatud seoses vaidlustatud
otsuse põhjendusega 357, kaasa ületamatu vastuolu järelduste, mis ta tegi vaidlustatud otsuse põhjenduses 352, ning muude
põhjenduste vahel, mis on esitatud selle otsuse punktis 5.4.1.1.
Järelikult tuleb tõdeda, et viide vaidlustatud otsuse põhjenduses 358 kõigile „asjaolude toimumise ajast pärinevatele dokumentaalsetele
tõenditele (viidatud alajaotises 4.3)” puudutab vaid selle sama otsuse põhjenduses 349 toodud kolme viidet ning S‑i (FC) märkmeid
28. jaanuari 1998. aasta ebaseadusliku koosoleku kohta.
Viimaks ja kolmandaks väidab komisjon, et kohtupraktikast tuleneb, et asjaolu, et teave on esitatud kaudselt või et see on
teisese tähtsusega, ei mõjuta kuidagi võimalust kasutada seda tõendina. Nagu see siiski käesoleval juhul ilmneb nii vaidlustatud
otsuse põhjenduse 352 selgest sõnastusest kui ka komisjoni enda kirjalikest dokumentidest, otsustas viimane haldusmenetluse
võistleva menetluse staadiumis tingimusteta jätta välja need 15 muud viidet hagejale S‑i (FC) märkmetes.
Järelikult, kuna vaidlustatud otsuses ei möönnud komisjon põhjenduse 352 kahes esimeses lauses üksnes seda, et 15 muud viidet
hagejale S‑i (FC) märkmetes on nõrga tõendusliku väärtusega, vaid eeskätt tõdes sama põhjenduse kolmandas lauses, et ta ei
saa tugineda nendele viidetele S‑i (FC) märkmetes, selleks et tõendada hageja osalemist kõnealuses rikkumises, siis tuleb
tõdeda, et ta pidi märkima otse, kas tema edasine kavatsus oli siiski tõdeda, et neid samu viiteid saab tõendite kogumis arvesse
võtta.
Siiski ei püüdnud komisjon mitte kordagi vahemikus vaidlustatud otsuse põhjendusest 353 kuni põhjenduseni 356 tõendite kogumiga
uuesti liita 15 muud viidet hagejale S‑i (FC) märkmetes, selleks et tõendada hageja osalemist kõnealuses rikkumises.
Eespool toodud kaalutlustest kogumis ilmneb, et komisjon otsustas vaidlustatud otsuse põhjenduses 352 õigesti, et välja tuleb
jätta 15 muud viidet hagejale S‑i (FC) märkmetes teda süüstavate tõendite hulgast ning seda ka tõendite kogumist, millele
komisjon tugines.
–       Järeldus, mis puudutab hageja puhul arvesse võetud tõendite tuvastamist seoses tema väidetava osalemisega kõnealuses rikkumises
Kõigepealt tuleb esiteks tõdeda, et vaidlustatud otsuse punkti 5.4.1.1 mitte üheski kohas ei maini komisjon 9. veebruari 2000. aasta
kuupäeva, mis tähistaks kõnealuses rikkumises hageja osalemise lõppu. Ka ei esita ta mis tahes tõendit kõnealuses rikkumises
hageja osalemise lõppkuupäeva kindlaksmääramise kohta.
Teiseks väidab komisjon vastusena hageja vastavatele argumentidele (vt eespool punkt 57), et väheoluline on see, et hageja
ei kuulnud väljaspool CEFIC 9. veebruari 2000. aasta ametlikku koosolekut EKA avaldust, kuna kartell oli selleks kuupäevaks
lõppenud. Igal juhul leiab komisjon, et asjaolu, et hageja märgib, et ta ei kuulnud seda avaldust, kujutab endast tõsist märki
tema osalemise kohta 9. veebruari 2000. aasta ebaseaduslikul koosolekul.
Sellegipoolest tuleb kõigepealt tõdeda, et tulemuslikud ei ole komisjoni need argumendid, millega püütakse vähendada kõnealuses
rikkumises hageja väidetava osalemise lõppkuupäeva kindlaksmääramise tähtsust. Nimelt tuleb meenutada, et rikkumise kestus,
mis toob kaasa selle, et rikkumise lõppkuupäev on teada, kujutab endast ühte peamist elementi rikkumise puhul, mille tõendamise
kohustus lasub komisjonil (eespool punktis 105 viidatud kohtuotsus Peróxidos Orgánicos
vs
. komisjon, punkt 52). Järelikult pidi komisjon käesoleval juhul tõendama hageja osalemist 9. veebruari 2000. aasta ebaseaduslikul
koosolekul.
Lisaks oli kõnealuses rikkumises hageja väidetava rikkumise lõppkuupäeva komisjoni poolt kindlaksmääramine seda enam käesoleval
juhul oluline, kuna hageja märkuste punktidest 48 ja 49 vastuväiteteatisele, nagu ka tema kirjalikest dokumentidest käesolevas
kohtuasjas ilmneb, et hageja vaidles sõnaselgelt vastu sellele, et ta osales 9. veebruari 2000. aasta ebaseaduslikul koosolekul.
Seega tuleb tõdeda, et komisjon jättis punktis 5.4.1.1, milles ta pidi hindama hageja märkusi vastuväiteteatisele ja viimaks
tegema kõnealusest haldusmenetlusest järeldusi, selgitamata põhjused, miks ta lõpuks vaatamata hageja märkustele leidis, et
viimane osales 9. veebruari 2000. aasta ebaseaduslikul koosolekul.
Kolmandaks tuleb igal juhul märkida, et nagu komisjon ise möönab, siis alles viimaks vaidlustatud otsuse põhjenduses 488,
mis asub jaotise „7. Rikkumise kestus” osas 7.1 „Alguse ja lõpu kuupäev”, väidab ta, viidates nimelt vaidlustatud otsuse põhjendusele 283,
mis asub kartelli ajalugu puudutavas osas 4.3, et ta tegi kindlaks rikkumises kartelliosaliste osalemise lõppemise kuupäeva
ning tegi sellest omad järeldused.
Nii vaidlustatud otsuse põhjenduses 488 kui ka põhjenduses 283, millele eelmine viitab, loeb komisjon 9. veebruari 2000 kuupäevaks,
mil väljaspool CEFIC sama kuupäeva ametlikku koosolekut Brüsselis leidis aset kartelliosaliste ebaseaduslik koosolek. Samuti
tuleb märkida, et komisjoni põhjendused, mille ta esitas selleks, et kasutada 9. veebruari 2000. aasta kuupäeva rikkumise
perioodi lõpu tähistamiseks hageja puhul, on kahetähenduslikud ja vastuolulised.
Nii kinnitab komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 283, et 9. veebruaril 2000 toimus Brüsselis CEFIC ametlik koosolek,
millel osales hageja. Samast põhjendusest tuleneb, et väljaspool seda koosolekut teavitas S. (EKA) „oma kolleege, et ta keeldub
osalemast mis tahes aruteludel konkurentidega”. Seega tuleb tõdeda, et kuigi komisjon kinnitab vaidlustatud otsuse põhjenduses 283
selgelt, et EKA, Arkema France’i ja hageja osalemine CEFIC ametlikul koosolekul ilmneb tema toimikus asuvatest tõenditest,
ei esita ta seevastu ühtegi tõendit hageja osalemise kohta 9. veebruari 2000. aasta ebaseaduslikul koosolekul, mille käigus
tegi S. (EKA) väidetavalt oma avalduse EKA nimel. Lisaks ei tuvasta komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 283 isegi seda,
et ebaseaduslik koosolek toimus väljaspool CEFIC 9. veebruari 2000. aasta ametlikku koosolekut. Ta viitab pelgalt EKA nimel
tehtud avaldusele „väljaspool” CEFIC sama päeva ametlikku „koosolekut”.
Järelikult ilmneb eespool toodud kaalutlustest, et komisjon piirdus vaidlustatud otsuse põhjenduses 283 eeldusega, et hageja
osalemine 9. veebruari 2000. aasta ebaseaduslikul koosolekul tulenes tema osalemisest CEFIC 9. veebruari 2000. aasta ametlikul
koosolekul. Selline eeldus ei ole piisav, kuna oma märkustes vastuväiteteatisele vaidles hageja sõnaselgelt vastu, et ta osales
9. veebruari 2000. aasta ebaseaduslikul koosolekul. Peale selle tuleb märkida, et vaidlustatud otsuses ei väida komisjon mitte
üheski punktis, et CEFIC ametlikel koosolekutel osalejad kindlasti osalesid kartelli koosolekutel, mis peeti väljaspool ametlikke
koosolekuid. Viimaks kinnitab ta vaidlustatud otsuse põhjenduses 76, et tippjuhtkonna tasandil toimusid arutelud mitmepoolsetel
koosolekutel, sageli väljaspool CEFIC naatriumkloraadi töögrupi koosolekuid.
See, kuidas komisjon ajas meelega segamini CEFIC 9. veebruari 2000. aasta ametliku koosoleku ja sama päeva ebaseadusliku koosoleku,
on toodud vaidlustatud otsuse põhjenduses 488, kui ta kinnitas, ilma et ta oleks oma seisukoha toetuseks esitanud mis tahes
tõendit ning viidates üksnes vaidlustatud otsuse põhjendusele 283, et „viimane konkurentsivastane koosolek, millel EKA, Arkema
France ja [hageja] osalesid, toimus 9. veebruaril 2000”, ning et „[hageja] osales otse 9. veebruari 2000. aasta koosolekul”.
Siiski tuleb uuesti tõdeda, et kuna mitte ühelgi hetkel komisjon ei väitnud ega ka tõendanud, et CEFIC ametlikel koosolekutel
osalemine tähendas väljaspool neid koosolekuid peetud konkurentsivastastel koosolekutel viibimist, siis väidab hageja õigesti,
et komisjon ei esitanud ühtegi tõendit tema osalemise kohta 9. veebruari 2000. aasta ebaseaduslikul koosolekul, mis oli ainus
sel päeval peetud kartellikoosolek.
Viimaks tuleneb vaidlustatud otsuse I lisast sõnaselgelt, et hagejat ei loetud isikuks, kes osales 9. veebruari 2000. aasta
ebaseaduslikul koosolekul. Oma kirjalikes dokumentides tugines komisjon selles osas pelgale sisulisele veale. Sellegipoolest
ilmneb vaidlustatud otsuse põhjendusest 69 ning vaidlustatud otsuse 114. joonealusest märkusest, et selle otsuse I lisa sisaldab
loetelu 72 konkurentsivastasest kontaktist, millel kõnealused kartelliosalised osalesid. Järelikult viitab vaidlustatud otsuse
I lisas esitatud tabeli viimane rida selgelt komisjoni tuvastatud 9. veebruari 2000. aasta ebaseaduslikule koosolekule, mitte
aga CEFIC sama päeva ametlikule koosolekule. Arvestades aga vaidlustatud otsuse põhjendusi ning toimikus asuvaid tõendeid,
siis mitte miski ei kinnita seda, nagu väidab komisjon, et hageja osales sellel kartellikoosolekul, ning järelikult ei saa
järeldada, et asjaolu, et hagejat ei loetud vaidlustatud otsuse I lisas isikuks, kes osales 9. veebruari 2000. aasta ebaseaduslikul
koosolekul, tulenes pelgast sisulisest veast.
Eespool toodud kaalutlustest kogumis ilmneb, et kuna puudub mis tahes tõend, millest komisjon sellega seoses lähtus, siis
väidab komisjon valesti, et hageja osalemine rikkumises lõppes 9. veebruaril 2000. Järelikult tuleb põhjendatuks lugeda hageja
argument, et komisjon ei ole tõendanud, et ta osales 9. veebruari 2000. aasta ebaseaduslikul koosolekul. Seega ei saanud komisjon
tugineda sellele, et see kuupäev tähistab hageja osalemise lõppemist kõnealuses rikkumises.
Teiseks mis puudutab esiteks asjaolude asetleidmise ajast pärinevaid käsikirjalisi tõendeid, siis ilmneb eespool toodud kaalutlustest
kogumis, et esiteks on tegemist vaid S‑i (FC) märkmetest tehtud viidetega. Teiseks tugines komisjon haldusmenetluse võistleva
menetluse staadiumi lõpus S‑i (FC) märkmetest tehtud 19 viite hulgast, millele esialgu tugineti haldusmenetluse esialgse etapi
lõpus seoses kõnealuse rikkumise perioodiga, üksnes kolmele S‑i (FC) märkmetest tehtud viitele, mis olid esitatud vaidlustatud
otsuse põhjenduses 349, ning viitele 28. jaanuari 1998. aasta ebaseaduslikule koosolekule tõendite kogumis, et tõendada hageja
osalemist kõnealuses rikkumises. S‑i (FC) märkmetest tehtud ülejäänud 15 viite osas hagejale tuleb tõdeda, et need olid kõnealusest
tõendite kogumist välja jäetud vaidlustatud otsuse põhjenduses 352, kuna neil puudus tõenduslik väärtus.
Teiseks, mis puudutab hageja konkurentide avaldusi, mille komisjon lisas tõendite kogumisse, kuna nendega on võimalik tõendada
tema osalemist kõnealuses rikkumises, siis ilmneb komisjoni aluseks võetud tõenditest, mis on toodud eespool punktides 117
ja 120, et rikkumisperioodi jooksul, mille komisjon määras kindlaks hageja suhtes, on tegemist EKA avalduste ja FC avaldustega,
mitte aga ühegi teise äriühingu omaga. Seega tuleb tõdeda, et komisjon ei tuginenud haldusmenetluse esialgses staadiumis ega
võistleva menetluse staadiumi lõpus Arkema France’i avaldustele, nimelt need, millele on viidatud eespool punktis 6 ning mis
on lisatud hagiavalduse lisasse A.3, selleks et tõendada hageja osalemist kõnealuses rikkumises.
Kolmandaks tugines komisjon asjaolule, et hageja võttis omaks, et ta osales 28. jaanuari 1998. aasta ebaseaduslikul koosolekul.
Kõnealuse osalemise ulatuse kindlaksmääramiseks tugines komisjon S‑i (FC) märkmetele selle koosoleku kohta ning FC ja EKA
avaldustele.
Võttes arvesse eespool punktides 163–176 toodud kaalutlusi, tuleb kõigepealt hinnata nende tõendite tõenduslikku väärtust,
millele tugines komisjon, ning seejärel hinnata, kas need elemendid on piisavad tõendid selleks, et tõendada hageja osalemist
kõnealuses rikkumises.
Hageja puhul arvesse võetud tõendite tõenduslik väärtus
–       Hageja kõnealuses rikkumises otsese osalemisega samast ajast pärinevad kirjalikud tõendid
Alustuseks tuleb 28. jaanuari 1998. aasta ebaseaduslikku koosolekut puudutavate S‑i (FC) märkmete tõendusliku väärtuse analüüsimise
asemel viidata selle asjaolu analüüsile, et hageja võttis omaks, et ta osales sellel koosolekul (vt allpool punktid 216–218).
Kõigepealt tuleb seoses S‑i (FC) märkmetest hagejale tehtud kolme viitega, mis on toodud vaidlustatud otsuse põhjenduses 349,
esiteks tõdeda, et arvestades märkusi, mille pooled tegid oma kirjalikes dokumentides, ning nende vastuseid küsimustele, mille
Üldkohus esitas neile kas kirjalikult või kohtuistungil, on S‑i (FC) märkmed, nagu need asuvad komisjoni toimikus, nimelt
masinakirjas märkmed S‑i (FC) poolt sellesse formaati ümber trükitud ja soome keelest inglise keelde tõlgitud soomekeelsetest
käsikirjalistest märkmetest, mille ta ise tegi iga sündmuse puhul, millest ta teatab ja mida ta kirjeldab. Selles osas tuleb
vaatamata teatavatele formaalsetele või terminoloogilistele parandustele, mis puudutab teatavaid lõike, mille puhul juhtis
Üldkohus komisjoni tähelepanu kohtuistungil, tõdeda, et niivõrd kui toimikus asuvad märkmed on täpselt tõlgitud ja ümber kirjutatud
algselt S‑i (FC) tehtud käsikirjalistest märkmetest ning viimased käsikirjalised märkmed on S‑i (FC) tehtud asjaolude asetleidmise
ajal, tuleb nende märkmete masinakirjas ingliskeelset versiooni käsitleda kirjaliku tõendina, mis pärineb rikkumisega samast
ajast. Järelikult kujutavad kolm viidet S‑i (FC) märkmetele, nagu need on toodud vaidlustatud otsuse põhjenduses 349, endast
selliseid tõendeid.
Täpsemalt, mis puudutab esiteks S‑i (FC) tehtud märkmeid seoses oma 16. detsembri 1996. aasta telefonivestluse kohta S‑iga (EKA),
siis esimene kinnitas, et tal olid arutelud hagejaga. Nendes märkmetes S‑i (FC) ümberkirjutatud lõigus, millele komisjon tugines
vaidlustatud otsuse põhjenduses 349 ning mis puudutab kõnealust 16. detsembri 1996. aasta koosolekut, on märgitud: „[KONFIDENTSIAALNE]”.
Samuti on kõnealust koosolekut puudutava põhjenduse 349 selles osas viidatud vaidlustatud otsuse põhjendusele 130. Selles
põhjenduses leiab komisjon, et ta on arvamusel, et see tõend kinnitab hageja osalemist kartellis, kuna tal oli õigusvastane
kontakt konkurendiga.
Teiseks, mis puudutab S‑i (FC) tehtud märkmeid tema 4. detsembri 1998. aasta telefonivestluse kohta S‑iga (EKA), siis viimane
märkis, et Arkema France’il oli arutelu hagejaga. Nendes märkmetes S‑i (FC) ümberkirjutatud lõik, millele komisjon tugines
vaidlustatud otsuse põhjenduses 349 ning mis puudutab kõnealust 4. detsembri 1998. aasta koosolekut, kõlab järgmiselt: „[KONFIDENTSIAALNE]”.
Kõnealust koosolekut puudutava põhjenduse 349 selles osas on samuti viidatud vaidlustatud otsuse põhjendusele 219, milles
on sama tsitaat uuesti esitatud.
Kolmandaks, mis puudutab S‑i (FC) tehtud märkmeid oma 9. detsembri 1999. aasta telefonivestluse kohta L‑iga (Arkema France),
siis üks neist märkis, et tal oli hagejaga arutelu. Viimase telefonivestluse osas märgib komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 349,
et ta ei suutnud täpsustada, kummal neist kahest vestlejast oli hagejaga arutelu. Vastupidi sellele, mida komisjon leiab vaidlustatud
otsuse põhjenduses 349, ei ole selline ebatäpsus tähtsusetu. Vahendajate arvu mitmekordistumise tagajärg on kõnealuseid kontakte
puudutava tõendi usaldusväärsuse vähenemine. Järelikult oleks selle ümberkirjutuse usaldusväärsuse aste suurem siis, kui S‑il (FC)
oleks olnud see vestlus hagejaga, mitte aga siis, kui L. (Arkema France) oleks hagejaga vestelnud.
Lisaks tuleb endiselt selle 9. detsembri 1999. aasta telefonivestluse osas märkida, et S‑i (FC) märkmete vastav lõik, nagu
komisjon on selle esitanud vaidlustatud otsuse põhjenduses 349, kõlab järgmiselt: „[KONFIDENTSIAALNE]”. Samuti viidatakse
kõnealust koosolekut puudutava põhjenduse 349 selles osas vaidlustatud otsuse põhjendusele 258. Viimati nimetatud põhjenduses
leiab komisjon, et kõnealusel juhul arutlesid kaks vestlejat vajaduse üle jõuda uuele üldisele kokkuleppele konkurentide vahel.
Lisaks eespool nimetatud lõigule, nagu komisjon viitas sellele vaidlustatud otsuse põhjenduses 349, on ilmne, et vaidlustatud
otsuse põhjenduses 258 toodud S‑i (FC) märkmetes on täpsustatud järgmist:
„[KONFIDENTSIAALNE]”
Teiseks tuleb meenutada, et nagu ilmneb vaidlustatud otsuse põhjendusest 350, kinnitavad S‑i (FC) märkmetest tuletatud kolm
viidet hagejale, mis on esitatud vaidlustatud otsuse põhjenduses 349, komisjoni arvates selgelt otseseid telefonikontakte
hagejaga ning näitavad ilmselt, et viimane osales otseselt üldistes hinnakokkulepetes. Lisaks ilmneb komisjoni kirjalikest
dokumentidest ja tema vastustest Üldkohtu esitatud küsimustele kohtuistungil, et esiteks on need kolm tõendit eriti määrava
tähtsusega ning kujutavad endast seega peamisi süüstavaid tõendeid hageja suhtes, et tõendada, et ta osales ühes, jätkuvas
ja Euroopa seisukohast olulises rikkumises, mida komisjon uuris, ja et teiseks ei vaielnud hageja vastu nendele avaldustele
ning et viimaks süüstavad need asjaolude asetleidmise ajast pärinevad tõendid iseäranis tugevalt hagejat, olemata siiski ainsad
komisjoni kogutud tõendid. Seevastu vaidleb hageja seoses tema väidetava osalemisega kõnealuses rikkumises vastu kõnealustele
asjaolude toimumise ajast pärinevatele tõenditele.
Sellega seoses tuleb esiteks märkida, et vastupidi komisjoni väidetule vaidles hageja oma vastuses vastuväiteteatisele vastu
(vt eeskätt tema vastuse vastuväiteteatisele punkt 76) S‑i (FC) märkmete, iseäranis aga 16. detsembri 1996. aasta telefonivestlust
puudutavate märkmete tõenduslikule väärtusele.
Teiseks tuleb üldiselt tõdeda, et erinevalt komisjoni väidetust kujutavad need S‑i (FC) märkmetest tehtud kolm viidet hagejale,
nagu on toodud vaidlustatud otsuse põhjenduses 349, endast kaudseid tõendeid hageja väidetava osalemise kohta kõnealuses rikkumises.
Nendest kolmest viitest selgub, et telefonivestluste ajal S‑i (FC) ja S‑i (EKA) vahel (16. detsembri 1996. aasta ja 4. detsembri
1998. aasta vestlused) või S‑i (FC) ja L‑i (Arkema France) vahel (9. detsembri 1999. aasta vestlus) toimus arutelu kas S‑i (FC)
ja hageja vahel (vt S‑i (FC) märkmed oma 16. detsembri 1996. aasta ja 9. detsembri 1999. aasta vestluste kohta, kui komisjoni
sellekohaseid kõhklusi arvestades tuleb leida, et viimati nimetatud telefonivestlus toimus S‑i (FC) ja hageja vahel), või
Arkema France’i ja hageja vahel (vt S‑i (FC) märkmed oma 4. detsembri 1998. aasta vestluse kohta).
Järelikult, nagu väidab hageja, piirdutakse nendes kolmes viites, mida on mainitud vaidlustatud otsuse põhjenduses 349 ja
mis tulenevad S‑i (FC) märkmetest, sellise väidetava vestluse kaudse kirjeldamisega, mis toimus hageja ühe konkurendi ja hageja
vahel enne sündmust, mida iga viide kaudselt puudutab. Neil asjaoludel on kõnealuste tõendite tõenduslik väärtus nõrgestatud,
kuna need ei tõenda ise vahetult, et hageja kõnealuses rikkumises osales. Selleks et niisugused märkmed saaksid olla otsene
tõend hageja osalemise kohta, peaks komisjon olema selle tõendi saanud otse hageja juurest (näiteks tema ruumide läbiotsimisel,
mida käesoleval juhul ei toimunud) või peaks olema tegemist asjaolude toimumise ajast pärinevate käsikirjaliste märkmetega
(nagu S‑i (FC) märkmed), millest nähtuks märkmete koostaja ja hageja vahelise vestluse sisu. Käesolevas asjas ei kujuta ükski
nendest kolmest viitest, mis tulenevad S‑i (FC) märkmetest ja millest komisjon on vaidlustatud otsuse põhjenduses 349 lähtunud,
endast niisugust otsest tõendit hageja osalemise kohta kõnealuses rikkumises.
Seega, kuigi S‑i (FC) märkmetest tulenevad kolm viidet hagejale, nii nagu neid on mainitud vaidlustatud otsuse põhjenduses 349,
kujutavad endast rikkumise ajast pärinevaid tõendeid, mis puudutavad rikkumist iseloomustada võivaid sündmusi, tuleb siiski
tõdeda, et need ei pärine nende sündmuste toimumise ajast, millega hageja otseselt seotud oli. Neil asjaoludel tuleb vaatamata
sellele, et kõnealused kolm viidet puudutavad rikkumisperioodil toimunud sündmusi, kontrollida, et muud tõendid kinnitaksid
neid piisavalt, selleks et neid saaks pidada tõendavateks.
Mis puudutab kolmandaks S‑i (FC) ja hageja vahelisi väidetavaid vestlusi, nii nagu neid on mainitud S‑i (FC) märkmetes seoses
16. detsembri 1996. aasta või ka 9. detsembri 1999. aasta telefonivestlustega, ning jällegi kui komisjoni sellekohaseid kõhklusi
arvestades tuleb leida, et viimati nimetatud telefonivestlus toimus S‑i (FC) ja hageja vahel, siis on üllatav, et S. (FC)
ei kajastanud oma märkmetes nende vestluste sisu.
Nagu nimelt ilmneb toimikumaterjalidest ja eriti S‑i (FC) märkmete väljavõttest, oli viimasel ilmselgelt harjumus kirjeldada
oma märkmetes (telefoni teel või koosolekutel) peetud vestlusi FC konkurentidega. Seda annab komisjon ka mõista vaidlustatud
otsuse põhjenduse 351 viimases lauses, kui ta kinnitab, et „[S‑i (FC)] märkmed on nende koosolekute ja telefonivestluste protokollid
või ümberjutustused, milles ta ise osales”. Tuleb siiski tõdeda, et nendes märkmetes puudub otse S‑i (FC) ja hageja vahel
toimunud telefonivestluse igasugune protokoll või ümberjutustus.
Neljandaks tuleb tõdeda, et komisjoni poolt S‑i (FC) ärakuulamise transkriptsioonist ilmneb, et ärakuulamisel ei maininud
ta ega kinnitanud seega hagejaga nende kahe vestluse toimumist, nii nagu neile on viidatud tema 16. detsembri 1996. aasta
ja 9. detsembri 1999. aasta vestlusi käsitlevates märkmetes. Samuti märgib Üldkohus, et komisjon ei pidanud isegi vajalikuks
samal ärakuulamisel paluda S‑ilt (FC) selgitusi väidetavalt hagejaga peetud telefonivestluste ümberjutustuste puudumise kohta
tema märkmetes ega ka nende vestluste sisu kohta ega isegi mitte tähenduse kohta, mis tuleb omistada hagejat puudutavale kolmele
viitele, mis tulenevad tema märkmetest ja mida on mainitud vaidlustatud otsuse põhjenduses 349.
Kolmandaks tuleb eespool punktides 184–192 toodud kaalutlusi arvestades hinnata tõenduslikku väärtust, mis tuleb omistada
igale vaidlustatud otsuse põhjenduses 349 mainitud kolmest viitest.
Mis puudutab esiteks S‑i (FC) märkmeid 16. detsembri 1996. aasta telefonivestluse kohta, siis võib tõepoolest möönda, et nendes
märkmetes sisalduv lause, mille komisjon on vaidlustatud otsuse põhjenduses 349 esile toonud, ehk „[KONFIDENTSIAALNE]”, võib
endast kujutada ühe kartelliosalise ja hageja vaheliste otsekontaktide olemasolu puudutava tõendi alget.
Nagu märgiti eespool punktides 186–192 esitatud üldiste kaalutluste hulgas, tuleb siiski tõdeda, et ei ole olemas S‑i (FC)
märkmeid, mis otse käsitleksid tema väidetavat vestlust hagejaga, millele on viidatud tema märkmetes 16. detsembri 1996. aasta
telefonivestluse kohta. Samuti ei leidu tema ärakuulamise transkriptsioonis mingit teavet 16. detsembri 1996. aasta telefonivestluse
ega ka selle varasema vestluse kohta hagejaga. Lisaks ei esitanud komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 130, mis käsitleb
kõnealust telefonivestlust, ühtegi muud tõendit, mis võiks anda S‑i (FC) märkmetele selles suhtes piisava tõendusliku väärtuse.
Peale selle tuleb tõdeda, et EKA avaldustest ei ilmne mingeid andmeid, mis võiksid kinnitada 16. detsembri 1996. aasta telefonivestluse
sisu, nii nagu seda on kirjeldatud S‑i (FC) märkmetes.
Järelikult tuleb asuda seisukohale, et kuna puuduvad igasugused tõendid, mis kinnitaksid S‑i (FC) märkmeid 16. detsembri 1996. aasta
telefonivestluse osas, millega seoses on mainitud hageja nime, kuid mis hagejat otseselt ei süüsta, ei ole nendes märkmetes
sisalduv viide hagejale piisavalt usaldusväärne tõend tema osalemise kohta kõnealuses rikkumises.
Mis puudutab teiseks S‑i (FC) märkmeid 4. detsembril 1998 S‑i (FC) ja S‑i (EKA) vahel toimunud telefonivestluse osas, siis
vaatamata selle sõnastuse ebamäärasusele, mida komisjon kasutas Arkema France’i ja hageja vahelise väidetava vestluse kirjeldamiseks,
võib asuda seisukohale, et märkmetes sisalduv lause, mille komisjon on vaidlustatud otsuse põhjenduses 349 esile toonud, ehk
„[KONFIDENTSIAALNE]”, võib samuti endast kujutada ühe kartelliosalise ja hageja vaheliste otsekontaktide olemasolu puudutava
tõendi alget.
Siiski tuleb kõigepealt märkida, et nendes märkmetes ei ole kirjeldatud 4. detsembril 1998 toimunud telefonivestlust selle
vestluse ühe poole ja hageja vahel, vaid on mainitud vestlust kolmanda isiku ehk Arkema France’i ja hageja vahel. Edasi tuleb
tõdeda, et komisjoni poolt S‑i (FC) ärakuulamise transkriptsioonist ei ilmne mingit teavet, mis selgitaks lähemalt 4. detsembri
1998. aasta telefonivestluse sisu, nii nagu see on ära toodud S‑i (FC) märkmetes. Lisaks tuleb märkida, et vaidlustatud otsuse
põhjenduses 219, mis käsitleb kõnealust telefonivestlust, ei esitanud komisjon ühtegi muud tõendit, mis võiks anda S‑i (FC)
märkmetele selles suhtes piisava tõendusliku väärtuse. Samuti tuleb jälle tõdeda, et EKA avaldustest ei ilmne mingeid andmeid,
mis võiksid kinnitada 4. detsembri 1998. aasta telefonivestluse sisu, nii nagu seda on kirjeldatud S‑i (FC) märkmetes. Lõpuks
tuleb märkida, et avaldustest, mis Arkema France (L. (Arkema France)) tegi oma ärakuulamisel komisjoni poolt 24. septembril
2004, ei ilmne mingit teavet, mis võiks kinnitada 4. detsembri 1998. aasta telefonivestluse sisu, nii nagu seda on kirjeldatud
S‑i (FC) märkmetes, ehk mingit teavet selle kohta, et Arkema France oleks hagejaga vestelnud. See järeldus ei ole pealegi
üllatav, kuna nagu hageja väidab, nähtub Arkema France’i sama ärakuulamise transkriptsioonist, et viimane määratles hageja
kartelliosalisena üksnes esimese perioodi osas, mis kestis 1994. aasta oktoobrist 1998. aasta keskpaigani, kuid mitte enam
teise perioodi osas, mis kestis 1998. aasta keskpaigast kuni 2000. aasta maini.
Järelikult tuleb asuda seisukohale, et kuna puuduvad igasugused tõendid, mis kinnitaksid S‑i (FC) märkmeid 4. detsembri 1998. aasta
telefonivestluse osas, ei ole nendes märkmetes sisalduv viide hagejale piisavalt usaldusväärne tõend hageja osalemise kohta
kõnealuses rikkumises.
Mis puudutab kolmandaks S‑i (FC) märkmeid 9. detsembril 1999 S‑i (FC) ja L‑i (Arkema France) vahel toimunud telefonivestluse
osas, siis võib jälle möönda, et märkmetes sisalduv lause, mille komisjon on vaidlustatud otsuse põhjenduses 349 esile toonud,
ehk „[KONFIDENTSIAALNE]” võib endast kujutada ühe kartelliosalise ja hageja vaheliste otsekontaktide olemasolu puudutava tõendi
alget.
Kui ühest küljest siiski oletada, et S. (FC) vestles hagejaga, nagu juba eespool punktides 186–192 esitatud üldiste kaalutluste
hulgas märgiti, tuleb tõdeda, et ei ole olemas S‑i (FC) märkmeid, mis otse käsitleksid tema väidetavat vestlust hagejaga,
millele on viidatud tema märkmetes. Samuti ei leidu tema ärakuulamise transkriptsioonis mingit teavet selle väidetava vestluse
kohta hagejaga. Lisaks ei esitanud komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 258, mis käsitleb kõnealust telefonivestlust,
ühtegi muud tõendit, mis võiks anda S‑i (FC) märkmetele 9. detsembri 1999. aasta telefonivestluse osas piisava tõendusliku
väärtuse. Lõpuks ei ilmne samamoodi nagu 4. detsembri 1998. aasta telefonivestluse puhul avaldustest, mis Arkema France (L. (Arkema
France)) tegi oma ärakuulamisel komisjoni poolt 24. septembril 2004, mingit teavet, mis võiks anda Üldkohtule teavet märkmete
kohta, mis S. (FC) tegi 9. detsembri 1999. aasta telefonivestluse ajal.
Isegi kui teisest küljest oletada, et L. (Arkema France) vestles hagejaga, tuleb tõdeda, et selle vestluse sõnastus ei ühti
S‑i (FC) märkmetes ja avaldustes, mis L. (Arkema France) tegi 24. septembri 2004. aasta ärakuulamisel. Nimelt tuleb mitte
ainult märkida, et Arkema France’i avaldustest kõnealusel ärakuulamisel ei nähtu mingeid kontakte tema ja hageja vahel, vaid
eelkõige ja jällegi – nagu väidab hageja – ilmneb, et kuigi Arkema France määratles hageja kartelliosalisena esimese perioodi
osas, mis kestis 1994. aasta oktoobrist kuni 1998. aasta keskpaigani, ei määratlenud ta teda nii enam teise perioodi osas,
mis kestis 1998. aasta keskpaigast kuni 2000. aasta maini.
Järelikult tuleb asuda seisukohale, et kuna puuduvad igasugused tõendid, mis kinnitaksid S‑i (FC) märkmeid 9. detsembri 1999. aasta
telefonivestluse osas, ei ole nendes märkmetes sisalduv viide hagejale piisavalt usaldusväärne tõend tema osalemise kohta
kõnealuses rikkumises.
Kõiki eespool punktides 178–203 esitatud kaalutlusi silmas pidades tuleb asuda seisukohale, et kuna puuduvad igasugused tõendid,
mis kinnitaksid hagejat puudutavate nende kolme viite sisu, mis tulenevad S‑i (FC) märkmetest ja mida on mainitud vaidlustatud
otsuse põhjenduses 349, ei ole need kolm tõendit, millest komisjon lähtus, piisavalt usaldusväärsed, selleks et iseenesest
tõendada hageja rikkumist.
–       FC avaldused ja EKA avaldused
Mis puudutab hageja konkurentide avaldusi, siis nagu on märgitud eespool punktis 175, puudutab nende tõendusliku väärtuse
analüüsimine üksnes EKA ja FC avaldusi.
Esiteks tuleb analüüsida hageja argumenti, millega ta soovib vaidlustada nende avalduste usaldusväärsuse, mis konkurendid
on esitanud koostööteatise kohaldamise eesmärgil. Selles suhtes piisab, kui meenutada, et nagu nähtub eespool punktides 100–106
viidatud kohtupraktikast, ei keela ükski liidu õiguse säte ega üldpõhimõte komisjonil tugineda ühe ettevõtja vastu teiste
süüdistatavate ettevõtjate avaldustele, isegi kui komisjon on need kogunud seoses taotlusega kohaldada koostööteatist, selleks
et ettevõtja trahvist vabastataks või tema trahvi vähendataks. Siiski ilmneb samadest punktidest, et kartellis osalemises
süüdistatava ettevõtja avaldust, mille tõelevastavuse on vaidlustanud paljud teised süüdistatavad ettevõtjad, ei saa pidada
piisavaks tõendiks viimati nimetatud ettevõtjate toimepandud rikkumise kohta, kui selle toetuseks puuduvad muud tõendid, pidades
samas silmas, et nõutavad kinnitused võivad asjaomaste avalduste usaldusväärsuse tõttu olla vähesed. Niisugust ettevõtja avalduse
kinnitamise tingimust tuleb järgida ka juhul, kui selle avalduse vaidlustab mõni teine süüdistatav ettevõtja. Käesoleval juhul
on selge, et hageja vaidlustab EKA ja FC avalduste tõelevastavuse.
Teiseks tuleb seega hinnata EKA ja FC avalduste usaldusväärsust.
Esiteks tuleb EKA avalduste kohta märkida, et neid käsitleb komisjon osas 4.3 seoses 14. oktoobri 1997. aasta Turu koosolekuga
ja 28. jaanuari 1998. aasta ebaseadusliku koosolekuga.
Mis puudutab EKA avaldusi 14. oktoobril 1997 FC ja EKA vahel toimunud Turu koosoleku kohta, siis neid on nimetatud vaidlustatud
otsuse põhjenduses 162 osas 4.3. EKA avalduste selles osas, mis on ära toodud põhjenduses 162, on märgitud, et FC suurendas
pidevalt oma tarnete mahtu Hispaaniasse ja Portugali ning et esines oht, et selle tagajärjel pöörduvad Hispaania tootjad Prantsusmaa
poole. EKA avaldas seejärel: „[KONFIDENTSIAALNE]”.
Komisjon viitab vaidlustatud otsuse põhjendustes 163 ja 164 seejärel S‑i (FC) ja W. (EKA) märkmetele. Tuleb siiski märkida,
et kuigi nendest märkmetest ilmneb Arkema France’i ja EKA mure tuleviku suhtes Hispaania turul, ei esine nendes kordagi otseselt
ega kaudselt hageja nime.
Viimaks tõdes komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 165 sisalduvas seisukohas 14. oktoobri 1997. aasta Turu koosoleku kohta
järgmist:
„[FC] poolt Portugalis, Hispaanias ja Prantsusmaal turuosade eiramise küsimust arutati. EKA ja [FC] leppisid samuti kokku
hinnatõusus nendes riikides, tingimusel et teised konkurendid toetavad.”
Viimati nimetatud tõlgendusega, mille komisjon andis vaidlustatud otsuse põhjenduses 162 tsiteeritud EKA avaldustele, ei saa
nõustuda. Avalduse sõnastusest nähtub üksnes, et EKA ja FC leppisid kokku teiste konkurentide reaktsioonide jälgimises juhul,
kui nad tõstavad oma hindu. Seevastu ei saa toimikumaterjale silmas pidades ja vastupidi sellele, mida leidis komisjon vaidlustatud
otsuse põhjenduses 165, sellest avaldusest järeldada, et niisuguste konkurentide nagu hageja toetus oli hindade tõstmiseks
vajalik. Lisaks, nagu juba eespool mainitud, kuigi S‑i (FC) ja W. (EKA) märkmetest, mida on tsiteeritud vaidlustatud otsuse
põhjendustes 163 ja 164, nähtuvad Hispaania ja Portugali turul esinenud pinged, millega kaasnes oht mõjutada Prantsuse turgu,
ei ole nendes märkmetes kordagi mainitud hageja osalemist ning need ei kinnita ka EKA avaldust, mis puudutab hinnatõusu kokkulepet,
milles hinnatõusu eelduseks oli niisuguste konkurentide nagu hageja toetus.
Lõpuks ei saa igal juhul välistada – nagu väidab hageja –, et konkurentsiga turul tegutsevate ettevõtjate käitumine on selline,
et kui üks neist peaks kõnealusele turule konkurendi saabumise tõttu kaotama turuosa, oleks loomulik, et ta püüab leida kliente
naaberturgudelt. Neil asjaoludel tuleb tõdeda, et vastupidi komisjoni väidetele ei saa asjaolu, et FC ja EKA võisid 14. oktoobri
1997. aasta Turu koosolekul mainida Hispaania turul FC tarnete suurenemisega kaasnevat ohtu mõjutada Prantsuse turgu, tõlgendada
muude toetavate tõenditeta kui tõendit selle kohta, et niisugune konkurent nagu hageja osales EÜ artikli 81 tähenduses rikkumises.
Muude EKA avaldust kinnitavate tõendite puudumise tõttu tuleb tõdeda, et hageja vaidlustab selle avalduse usaldusväärsuse
õigustatult.
Mis puudutab EKA avaldusi 28. jaanuari 1998. aasta ebaseadusliku koosoleku kohta, siis käsitleb komisjon neid vaidlustatud
otsuse osas 4.3. Täpsemalt märgib komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 182, et „oma avaldustes mainisid EKA, FC ja hageja,
et [S. (EKA), L. (Arkema France), A. (Aragonesas) ja S. (FC)] osalesid sellel koosolekul”. Järelikult, kuna – nagu on märgitud
eespool – komisjoni valduses olev kolmandat liiki tõend seisneb hageja omaksvõtus, et ta osales 28. jaanuari 1998. aasta ebaseaduslikul
koosolekul, tuleb EKA avalduste usaldusväärsust seoses kõnealuse koosolekuga analüüsida edaspidi, see tähendab omaksvõtu tõendusliku
väärtuse hindamisel.
Mis puudutab teiseks FC avaldusi, siis neid käsitleb komisjon osas 4.3 üksnes seoses 28. jaanuari 1998. aasta ebaseadusliku
koosolekuga. Täpsemalt märgib komisjon jällegi vaidlustatud otsuse põhjenduses 182, et „oma avaldustes mainisid EKA, FC ja
[hageja], et [S. (EKA), L. (Arkema France), A. (Aragonesas) ja S. (FC)] osalesid sellel koosolekul”. Järelikult samadel põhjustel
kui need, mis on esitatud eespool punktis 214 EKA avalduste kohta seoses 28. jaanuari 1998. aasta ebaseadusliku koosolekuga,
tuleb FC avalduste usaldusväärsust seoses kõnealuse koosolekuga analüüsida edaspidi, see tähendab omaksvõtu tõendusliku väärtuse
hindamisel.
–       Asjaolu, et hageja võttis omaks, et ta osales 28. jaanuari 1998. aasta ebaseaduslikul koosolekul
Hageja ei vaidle vastu, et ta osales 28. jaanuari 1998. aasta ebaseaduslikul koosolekul. Seevastu väidab ta, et nagu nähtub
S‑i (FC) märkmetest, oli see osalemine osaline, ning et niisugune osalemine vaidlustatud otsuse I lisas loetletud 72 konkurentsivastasest
kontaktist ainult ühes ei ole piisav selleks, et tõendada hageja osalemist kõnealuses rikkumises.
Asjaolu kohta, et hageja võttis omaks, et ta osales 28. jaanuari 1998. aasta ebaseaduslikul koosolekul, tuleb meenutada, et
kohtupraktikast ilmneb, et see, kui ettevõtja võtab faktilise või õigusliku asjaolu komisjoni haldusmenetluses otseselt või
kaudselt omaks, võib olla täiendav tõend hagi põhjendatuse hindamisel (Euroopa Kohtu 1. juuli 2010. aasta otsus kohtuasjas
C‑407/08 P: Knauf Gips
vs
. komisjon, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 90).
Järelikult tuleb omaksvõtu usaldusväärse tõendina käsitamiseks hagi põhjendatuse hindamise staadiumis kontrollida, kas see
omaksvõtt täiendab muid tõendeid, mis komisjon on 28. jaanuari 1998. aasta ebaseadusliku koosoleku kohta esitanud.
Mis puudutab esiteks hageja osalemist 28. jaanuari 1998. aasta ebaseaduslikul koosolekul, siis kõigepealt on selge, et hageja
möönis komisjoni haldusmenetluses, et ta osales seal.
Edasi tuleb märkida, et vastupidi sellele, mida komisjon alguses oma menetlusdokumentides väitis, ning nagu ta 3. septembril
2010 kohtuistungi ettekande kohta esitatud aasta märkustes sõnaselgelt tunnistas, on hageja osalemine 28. jaanuari 1998. aasta
ebaseaduslikul koosolekul hageja esimene osalemine asjaomase kartelli koosolekul. Lisaks tuleb märkida, et see järeldus tuleneb
selgelt FC avaldustest, nii nagu need sisalduvad komisjoni toimikus. Kõnealustest avaldustest nähtub 28. jaanuari 1998. aasta
ebaseadusliku koosoleku kohta, et see kartelli koosolek oli varasematega sarnane „selle erinevusega, et seal osales ka [hageja]”.
Teiseks nähtub vaidlustatud otsuse põhjendustest 182–186, et komisjon viitas lisaks hageja sõnaselgele möönmisele, et ta osales
28. jaanuari 1998. aasta ebaseaduslikul koosolekul, otseselt ka muudele tõenditele, mis võimaldavad osalemise tuvastada. Nii
viitas ta esiteks S‑i (FC) märkmetele, mis käsitlesid kõnealust koosolekut, nii nagu need märkmed on ära toodud komisjoni
toimiku lehekülgedel 1159 ja 1160, ning teiseks EKA avaldustele.
Mis puudutab toimiku neid lehekülgi, mis sisaldavad S‑i (FC) märkmeid, siis tõdeb Üldkohus, et vastuseks hagejale kohtuistungil
esitatud küsimusele märkis viimane, et ta ei ole enam kindel, et toimiku kõnealustel lehekülgedel ära toodud märkmed puudutavad
tõepoolest 28. jaanuari 1998. aasta ebaseaduslikku koosolekut ning et kui see oleks nii, oleks neis kirjeldatud koosolekut,
kus A. (Aragonesas) ei osalenud.
Selle kohta märgib Üldkohus esiteks, et kõigepealt ilmneb vastuväiteteatisele hageja esitatud vastuse punktist 24 selgelt,
et hageja tsiteeris jutumärkides S‑i (FC) märkmetest üle võetud lõike ning täpsemalt neid, mis tulenevad nende märkmete taanetest 14–22
ja taanetest 24–32. Lisaks nimetab hageja samuti vastuväiteteatisele antud vastuse punktis 24 sõnaselgelt selle teatise punkti 163
kui S‑i (FC) märkmete taasesitust seoses 28. jaanuari 1998. aasta ebaseadusliku koosolekuga. Lõpuks tõdeb Üldkohus, et vastuväiteteatisele
antud vastuse punktis 25 esitab hageja märkused selle teatise punktis 163 tsiteeritud märkmete sisu kohta, kuid ta ei vaidlusta
kordagi seda, et need märkmed puudutavad 28. jaanuari 1998. aasta ebaseaduslikul koosolekul A. (Aragonesas) osavõtul toimunud
mõttevahetust.
Teiseks tõdeb Üldkohus, et S‑i (FC) märkmete teisest sissejuhatavast lõigust, mis käsitleb 28. jaanuari 1998. aasta ebaseaduslikku
koosolekut ja asub lehekülje 1159 alguses, ilmneb, et S. (FC) ja L. (Arkema France) olid planeerinud hageja osalemise sellel
koosolekul.
Kolmandaks nähtub S‑i (FC) märkmetest, mis on tehtud 28. jaanuari 1998. aasta ebaseaduslikul koosolekul ning mis on ära toodud
komisjoni toimiku lehekülgedel 1159 ja 1160, ilma et hageja oleks sellele oma kirjalikes dokumentides või kohtuistungil vastu
vaielnud, et tema nimi esineb kas kaudselt lühendatud vormides, näiteks „Arag.” või „Ara”, või kaudselt tema esindaja nime
A. (Aragonesas) kaudu mõttevahetustes, mis toimusid osalejate vahel kõnealusel koosolekul.
Järelikult tuleb kõigepealt asuda seisukohale, et komisjoni toimiku lehekülgedel 1159 ja 1160 sisalduvad S‑i (FC) märkmed
on vastupidi hageja praegustele väidetele seotud 28. jaanuari 1998. aasta ebaseadusliku koosolekuga, kus ta tunnistas end
olevat osalenud. Kõnealused märkmed pärinevad samast ajast kui sündmus, kus hageja vahetult osales.
Seejärel tuleb märkida, et kuna asjaolu, et hageja võttis omaks, et ta osales 28. jaanuari 1998. aasta ebaseaduslikul koosolekul,
täiendab eespool punktis 217 meenutatud kohtupraktika tähenduses S‑i (FC) märkmeid ning EKA ja FC avaldusi seoses hageja osalemisega
kõnealusel koosolekul (vt eespool punktid 214 ja 215), on see omaksvõtt ja kõnealused märkmed ning avaldused piisavalt usaldusväärsed
tõendid, mida on võimalik hageja vastu kasutada.
Selle tõendite kogumi täpsus ja ühilduvus, mille komisjon esitas selleks, et tõendada hageja osalemist kõnealuses rikkumises
Arvestades eespool punktides 95 ja 96 meenutatud kohtupraktikat ning järeldusi komisjoni esitatud tõendite ja nende vastava
tõendusliku väärtuse kohta, tuleb käesoleval hetkel hinnata üldiselt, kas komisjoni viidatud tõendite kogum, millega ta soovib
tõendada hageja osalemist kõnealuses rikkumises, vastab täpsuse ja ühtsuse nõuetele, mis võimaldab jõuda kindlale veendumusele,
et hageja osales kõnealuses rikkumises.
Esiteks tõdeb Üldkohus, et mis puudutab 28. jaanuari 1998. aasta ebaseaduslikku koosolekut, millel osalemist hageja möönis,
siis ilmneb nii S‑i (FC) märkmetest kui FC ja EKA avaldustest, et sellel koosolekul osalejad kasutasid koosolekut selleks,
et esiteks vahetada tundlikku teavet oma tegevuse kohta kogu EMP territooriumil ning teiseks rääkisid omavahel läbi oma turuosad
ja müügihinnad.
Selles osas – nagu komisjon õigesti märkis vaidlustatud otsuse põhjendustes 183–186 – analüüsisid esiteks koosolekul osalejad
põhjalikult naatriumkloraadi turgusid Hispaanias, Prantsusmaal ja Portugalis, arutades ka oma olukorda Belgia turul.
Nii ilmneb eeskätte nende turgude puhul S‑i (FC) märkmete taanetest 9–32, et koosolekul osalejad vahetasid teavet oma tootmismahtude,
müügihindade ja turuosade kohta eeskätt 1996. ja 1997. aasta osas. Küll vaidleb hageja vastu teda puudutavale summale, nagu
on toodud S‑i (FC) märkmete taanetes 14 ja 19 seoses 28. jaanuari 1998. aasta ebaseadusliku koosolekuga. Siiski tuleb tõdeda,
et esiteks tunnistas hageja sellel koosolekul osalemist, teiseks ei vaidle ta vastu nende märkmete taanetes 9–28 kajastatud
arutelude esemele, lisaks ei vaidle ta vastu sellele, et ta osales nende märkmete taanetes 14–19 toodud teabevahetuses, vaid
ta ei nõustu üksnes neis taanetes esitatud teda puudutavate andmete summadega, ning viimaks ei vaidle ta ka vastu sellele,
et nagu on märgitud taandes 21, „[KONFIDENTSIAALNE]”, ning nagu ilmneb taandest 22, „[KONFIDENTSIAALNE]”.
Edasi, nagu see ilmneb S‑i (FC) märkmetest 28. jaanuari 1998. aasta ebaseadusliku koosoleku kohta, tema avaldustest ning EKA
2003. aasta avaldustest, alustasid koosolekul osalejad, eeskätt hageja samuti läbirääkimisi, et jagada turuosad või kindlaks
määrata hinnad. Nii on toodud S‑i (FC) märkmete taandes 23 seoses 28. jaanuari 1998. aasta ebaseadusliku koosolekuga, et Hispaania
turu puhul sai FC esialgsetel läbirääkimistel suuremad mahud ning et seda turgu puudutavate järgnevate läbirääkimiste tulemusel
„[KONFIDENTSIAALNE]”. Sarnaselt ilmneb S‑i nende märkmete taanetest 29 ja 30, et Prantsuse turu osas [KONFIDENTSIAALNE].
Järelikult ilmneb nendest märkmetest, et nagu on kinnitatud FC ja EKA avaldustes, oli 28. jaanuari 1998. aasta ebaseaduslikul
koosolekul konkurentsivastane eesmärk ning et läbirääkimised puudutasid mitut turgu EMP territooriumil. Arvestades seega sellel
koosolekul hageja sisulist osalemist, iseäranis mis puudutab tema väljendatud taotlusi mahtude kohta Hispaania ja Prantsuse
turul ning kinnitust, et ta säilitab oma hinnad viimati nimetatud turul, siis ei saa ta väita, et ta ei olnud selle koosoleku
konkurentsivastasest eesmärgist teadlik või ei suutnud seda tuvastada. Viimaks tuleb tõdeda, et kui hageja osales 28. jaanuari
1998. aasta ebaseaduslikul koosolekul, siis oli tal esiteks selleks ilmne tahe ning teiseks ei kinnita miski, et ta teatas,
et ta ei loe ennast selle koosoleku konkurentsivastase eesmärgiga seotuks.
Teiseks ei saa eespool toodud järeldusi kahtluse alla seada hageja väitega, mille kohaselt osales ta 28. jaanuari 1998. aasta
ebaseaduslikul koosolekul väidetavalt osaliselt. Vastuseks kohtuistungil Üldkohtu esitatud küsimustele tema osalemise eesmärgi
ja selle kohta, kas ta osales kogu koosolekul või osal sellest, ei ole hageja tõendanud, et ta osales kõnealusel koosolekul
teistsuguse eesmärgiga kui teised osalejad, ega tõendanud, et ta teatas, et ta ei loe ennast selle koosoleku sisuga seotuks,
ega viimaks esitanud tõendeid, millest tuleneks teatava kindlusastmega, et nagu ta väidab, osales ta sellel koosolekul osaliselt.
Eeskätt mis puudutab tema väidetavalt osalist osalemist 28. jaanuari 1998. aasta ebaseaduslikul koosolekul, siis oli hageja
sõnul esiteks see koosolek väga mitteametlik ning väga lühike, teiseks tugineb ta toimiku lehekülje 1159 päises asuvale teise
sissejuhatava lõigu sõnastusele ning viimaks väitis ta kohtuistungil, et A. (Aragonesas), kes esindas hagejat sellel koosolekul,
lahkus koosolekult, et suunduda Madridi.
Mis puudutab 28. jaanuari 1998. aasta ebaseadusliku koosoleku mitteametlikku laadi, siis piisab, kui märkida, et nagu ilmneb
eespool punktides 230–233 esitatud järeldustest, oli sõltumata selle koosoleku vormist see konkurentsivastase eesmärgiga ning
et hagejale ei saanud olla teadmata kõnealuse rikkumise konkurentsivastane eesmärk ega geograafiline ulatus.
Mis puudutab teise sissejuhatava lõigu sõnastust, siis tuleb kõigepealt märkida, et nagu komisjon möönis kohtuistungil, ei
asu see lõik S‑i (FC) käsikirjaliste märkmete originaalil, vaid viimane lisas selle, kui ta kirjutas need märkmed ümber inglise
keelde. Edasi ilmneb selgelt selle lõigu sõnastusest, et S. esitas selles teises sissejuhatavas lõigus S‑i (FC) ja L‑i (Arkema
France) vahel 14. jaanuaril 1998 peetud telefonivestluse sisu.
Tõepoolest ilmneb nii sellest lõigust kui ka 14. jaanuari 1998. aasta telefonivestluse käigus S‑i (FC) tehtud märkmetest,
mis on toodud komisjoni toimiku leheküljel 1147, et selles vestluses puudutasid S. (FC) ja L. (Arkema France) hageja osalemist
28. jaanuari 1998. aasta ebaseaduslikul koosolekul ning kavandasid, et ta osaleb üksnes Hispaania, Prantsuse ja Portugali
turgu puudutavatel aruteludel. Siiski tuleb tõdeda, et S‑i (FC) märkmetest ega EKA avaldustest ei ilmne, et hageja osales
koosolekul tõepoolest osaliselt.
Mis puudutab kohtuistungil vastuseks Üldkohtu küsimustele hageja toodud kinnitust, mille kohaselt lahkus A. (Aragonesas) väga
kiiresti 28. jaanuari 1998. aasta ebaseaduslikult koosolekult, kuna ta pidi lendama Madridi, siis ei saa sellele tugineda,
et väita, et ta osales sellel koosolekul osaliselt. Nagu märkis komisjon kohtuistungil, ilma et hageja oleks sellele kohtuistungil
vastu vaielnud, ilmneb seoses 28. jaanuari 1998. aasta ebaseadusliku koosolekuga komisjoni esitatud küsimustele, mis asuvad
nimelt komisjoni toimiku lehekülgedel 12856 ja 12857 (vt lisa E.1), hageja antud kirjalikest vastustest, et hageja leidis
sõnaselgelt, et esiteks tuleneb A. (Aragonesas) pangakaardi väljavõttest, et ta peatus 28. jaanuari 1998. aasta õhtul Sheraton
Hotellis Brüsselis, ning teiseks nähtub sellel väljavõttel asuvatest märgetest, et esiteks oli tema reisi Brüsselisse eesmärk
osaleda CEFIC ametlikul koosolekul samas hotellis ning teiseks osales ta väljaspool seda ametlikku koosolekut toimunud koosolekul,
mille kuupäev kattus ametliku koosoleku omaga. Järelikult leiab hageja valesti, et A. (Aragonesas) lahkus sellelt koosolekult,
et lennata samal õhtul Madridi.
Lõpuks väitis hageja Üldkohtu küsimustele vastates samamoodi ekslikult, et S‑i (FC) märkmete taandest 40 nähtub seoses 28. jaanuari
1998. aasta ebaseadusliku koosolekuga, et A. (Aragonesas) puudus koosolekult. Selles taandes on märgitud järgmist: „[KONFIDENTSIAALNE]”.
Nimelt, kuigi kõnealused märkmed selles taandes puudutavad tõepoolest kolmanda isiku poolt hageja võimsuse hindamist, tuleb
siiski tõdeda, et nendest ei saa sellegipoolest järeldada, et A. (Aragonesas) oli koosolekult selleks ajaks lahkunud, seda
vähem, et ainsal tõendil, mille hageja esitas oma osalise osalemise kohta, puudub faktiline alus, nagu on tõdetud eespool
punktis 239.
Seetõttu tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata hageja argument, mille kohaselt osales ta 28. jaanuari 1998. aasta ebaseaduslikul
koosolekul osaliselt.
Kolmandaks, kuna hageja osales kogu 28. jaanuari 1998. aasta ebaseaduslikul koosolekul, tuleb tõdeda, et kuivõrd sellel koosolekul
osalejad vahetasid sellega seoses ja olenevalt nende tegevusest asjaomastel turgudel teavet mitte ainult oma tegevuse kohta
väljaspool EMP‑d (vt S‑i (FC) märkmete taanded 1–7 ja 33–38 seoses 28. jaanuari 1998. aasta ebaseadusliku koosolekuga), vaid
ka paljudel turgudel EMP sees ehk Belgia, Hispaania, Prantsusmaa ja Portugali turul (vt S‑i (FC) märkmete taanded 9–32 seoses
28. jaanuari 1998. aasta ebaseadusliku koosolekuga) ning Soome, Rootsi, Ühendkuningriigi ja Norra turul (vt S‑i (FC) märkmete
taanded 26 ja 42–48 seoses 28. jaanuari 1998. aasta ebaseadusliku koosolekuga), ei saanud hagejale olla teadmata, nagu väidab
komisjon eelkõige vaidlustatud otsuse põhjenduses 347, et kartell, milles ta osales, hõlmas olulist osa EMP‑st.
Eespool esimesena väja toodud kaalutlustest nähtub, et pidades silmas ühelt poolt komisjoni kogutud tõendeid 28. jaanuari
1998. aasta ebaseaduslikul koosolekul peetud nende arutelude sisu kohta, millel hageja osales, ning teiselt poolt asjaolu,
et hageja võttis sellel koosolekul osalemise omaks, tõendas komisjon õiguslikult piisavalt hageja osalemist 28. jaanuari 1998. aasta
ebaseaduslikul koosolekul. Kuna – nagu nähtub vaidlustatud otsuse põhjendusest 78 (vt eespool punkt 19) ja ilma et sellele
oleks haldusmenetluses või Üldkohtus vastu vaieldud – suhtlemine, mille eesmärk oli määrata kartelliosaliste tegevus turul
kindlaks enne naatriumkloraadi tootjate ja nende klientide vahelisi iga-aastaseid läbirääkimisi lepingute üle, muutus eelmise
aasta lõpus üldjuhul intensiivsemaks või isegi jätkus asjaomase aasta alguses, tuleb tõdeda, et hageja osalemise kohta 28. jaanuari
1998. aasta ebaseaduslikul koosolekul esitatud tõenditest piisas selleks, et võimaldada komisjonil järeldada, et hageja osales
1998. aastal kartellis.
Mis puudutab teiseks muid tõendite kogumisse kuuluvaid tõendeid ehk vaidlustatud otsuse põhjenduses 349 tehtud kolme viidet
hagejale ja EKA avaldusi, siis tuleb märkida, et nagu ilmneb vaidlustatud otsuse põhjendusest 78, toimus kartelliosaliste
vaheline suhtlemine ühelt poolt üldjuhul iga kalendriaasta lõpus või ka selle aasta alguses, mida arutelud puudutasid, ning
teiselt poolt oli nende eesmärk asjaomaste turgude aastapõhine jagamine. Sellest kaalutlusest, mida hageja ei ole vaidlustanud,
tuleneb, et muud tõendite kogumisse kuuluvad tõendid puudutavad konkreetseid kontakte, mis on üksteisest ajaliselt kaugel
(näiteks ühelt poolt 16. detsembri 1996, 4. detsembri 1998 ja 9. detsembri 1999. aasta telefonivestlused ning teiselt poolt
14. oktoobri 1997. aasta koosolek), mis võisid seonduda kõnealuse rikkumise erinevate aastatega (näiteks eespool viidatud
telefonivestlused aastatega 1997, 1999 ja 2000 või 14. oktoobri 1997. aasta koosolek aastaga 1998).
Seega lisaks asjaolule, et nagu tõdeti eespool punktides 204, 212 ja 213, on muude tõendite usaldusväärsus puudulik, ja hoolimata
eespool punktis 243 esitatud kaalutlustest seoses 1998. aasta kalendriaastat puudutavate tõenditega, on need tõendid liiga
laialipillatud ja lünklikud.
Järelikult tuleb eespool punktides 96 ja 97 meenutatud kohtupraktikat silmas pidades tõdeda, et komisjoni esitatud tõendite
kogumi igakülgsel hindamisel ilmneb, et see ei ole piisavalt täpne ja ühtne ning eelkõige ei võimalda tuvastada kokkusattumusi
ega kaudseid tõendeid kindla veendumuse tekitamiseks, kas või järelduste osas, et hageja osales kogu kõnealuses rikkumises
ehk 16. detsembrist 1996 kuni 9. veebruarini 2000. Seevastu tuleb tõdeda, et komisjon tõendas üksnes, et hageja osales kartellis
1998. aasta kalendriaastal.
Seetõttu tuleb esimese väite esimest osa pidada osaliselt põhjendatuks, kuna komisjon tegi vea, kui ta järeldas vaidlustatud
otsuses, et hageja osales kõnealuses rikkumises esiteks 16. detsembrist 1996 kuni 27. jaanuarini 1998 ja teiseks 1. jaanuarist
1999 kuni 9. veebruarini 2000. Ülejäänud osas tuleb esimese väite esimene osa tagasi lükata.
Ilma et oleks vaja analüüsida nende argumentide põhjendatust, mis hageja esitas põhjendamaks esimese väite teist osa, mis
puudutab piisavate tõendite puudumist hageja väidetava osalemise kohta kõnealuses rikkumises kui kogu EMP‑d hõlmavas ühes
ja vältavas rikkumises, siis kuna see osa on kaotanud oma eseme, tuleb kokkuvõtteks hageja esimese väitega nõustuda osas,
mis puudutab komisjoni järeldust, et hageja osales rikkumises esiteks 16. detsembrist 1996 kuni 27. jaanuarini 1998 ja teiseks
1. jaanuarist 1999 kuni 9. veebruarini 2000. Ülejäänud osas – ja seega komisjoni järelduse osas rikkumises osalemise kohta
28. jaanuarist 1998 kuni 31. detsembrini 1998 – tuleb kõnealune väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Seega tuleb vaidlustatud otsuse artikli 1 punkt g osaliselt tühistada osas, milles komisjon pidas kõnealuses rikkumises hageja
osalemise perioodiks ajavahemikke esiteks 16. detsembrist 1996 kuni 27. jaanuarini 1998 ja teiseks 1. jaanuarist 1999 kuni
9. veebruarini 2000.
2.
Teine väide, mille kohaselt on komisjon hagejale määratud trahvisumma arvutamise staadiumis rikkunud õigusnorme ning teinud
hindamisvigu
a)     Poolte argumendid
Hageja leiab, et komisjon on hagejale määratud trahvisumma arvutamise staadiumis rikkunud õigusnorme ning teinud hindamisvigu.
Nimetatud teine väide koosneb kolmest osast, mis puudutavad vastavalt esiteks määratud trahvi ebaproportsionaalsust ning diskrimineerivat
laadi, teiseks viga kõnealuse rikkumise kestuse arvutamisel ning viimaks hagejale omaste kergendavate asjaolude arvesse võtmata
jätmist.
Esiteks, mis puudutab hagejale määratud trahvi väidetavat ebaproportsionaalsust ja diskrimineerivat laadi, siis väidab hageja,
et esiteks tegi komisjon hindamisvea tema toime pandud rikkumise raskuse kindlaksmääramisel, kohaldades talle sama raskusastet,
nagu vaidlustatud otsuse adressaatideks olevate eestvedajate puhul. Hageja toime pandud rikkumise laad ei ole võrreldav sellega,
mille panid toime teised kõnealuse kartelli osalised. Nii ei võtnud komisjon arvesse asjaolu, et tema rikkumises osalemine
ei kestnud – nagu komisjon järeldas – üle kolme ja poole aasta, et ta oli seotud üksnes kolme siseriikliku geograafilise turuga
EMP‑s, et tema turuosa oli vaid 5%, et ta ei osalenud ühes ja vältavas rikkumises, ning et paljud kaudsed tõendid kinnitavad,
et ta tegelikult ei järginud väidetavaid kokkuleppeid.
Teiseks ei oleks komisjon samade kaalutluste alusel, mis on toodud eespool punktis 251, pidanud lisama tema trahvi põhisummale
2006. aasta suuniste punkti 25 alusel ühinemistasu või vähemalt sellist ühinemistasu, mis on sama sellega, mida kohaldati
vaidlustatud otsuse kõigile ülejäänud adressaatidele.
Kolmandaks, võttes seega aluseks ühelt poolt hageja toime pandud rikkumise raskuse sama taseme ning teiselt poolt sama ühinemistasu,
kui see, millest lähtuti teiste kõnealuste kartelliosaliste puhul, et määrata kindlaks neile määratud trahvi põhisumma, ei
võtnud komisjon arvesse hageja osalemise eripära rikkumises, võrreldes teiste osaliste omaga. Järelikult rikkus ta diskrimineerimiskeelu
põhimõtet.
Teiseks, mis puudutab komisjoni väidetavat viga kõnealuse rikkumise kestuse arvutamisel, siis kordab hageja argumente, mille
ta esitas seoses sama küsimusega esimese väite raames. Hageja lisab, et juhul kui Üldkohus jõuab järeldusele, et hageja osales
kõnealuses kartellis, siis esiteks tuleks selle osalemise alguskuupäev kindlaks määrata lähtuvalt kuupäevast, mil ta esimest
ja ainsat korda osales koosolekul oma konkurentidega, nimelt 28. jaanuari 1998. aasta ebaseaduslik koosolek, ning teiseks
peaks selle osalemise lõppaeg olema 1998. aasta detsembrikuu.
Kolmandaks heidab hageja komisjonile ette, et viimane ei võtnud vastavalt punkti 2 B sätetele tema puhul arvesse kergendavaid
asjaolusid, mis põhjendaksid talle määratud trahvi põhisumma vähendamist.
Nimelt ilmneb nende dokumentide mitmest lõigust, mille esitasid koostööteatise kohaldamist taotlenud äriühingud, et ta tegelikult
ei järginud väidetavaid kokkuleppeid, mille olid kartelli eestvedajad sõlminud. Peale selle märgib ta, et kõnealuste äriühingute
esitatud teabe teatav osa, mis puudutas hagejale omistatud hindade ja müügimahtude taset, ei vastanud viimase tegevusele turul.
Komisjon vaidleb vastu kõigile hageja argumentidele, mis viimane teise väite põhjendamiseks esitas.
b)     Üldkohtu hinnang
Arvestades eespool punktis 247 toodud järeldusi, tuleb kõigepealt lugeda põhjendatuks teise väite teine osa, mis puudutab
seda, et komisjon tegi hageja rikkumises osalemise kestuse arvutamisel hindamisvea.
Proportsionaalsuse ja diskrimineerimiskeelu põhimõtte rikkumine trahvi põhisumma arvutamise staadiumis
Teise väite esimeses osas on hageja arvamusel, et hagejale määratud trahvi põhisumma kindlaksmääramise staadiumis on rikutud
proportsionaalsuse ja diskrimineerimiskeelu põhimõtet, võrreldes teistele kõnealuse kartelli osalistele määratud trahvide
põhisummadega.
Esiteks tuleb meenutada, et suuniste punktide 9–11 kohaselt koosneb trahvide määramiseks komisjoni kasutatav meetod kahest
etapist. Kõigepealt määrab komisjon igale ettevõtjale või ettevõtjate ühendusele trahvi põhisumma. Seejärel võib ta seda põhisummat
suurendada või vähendada, arvestades raskendavaid või kergendavaid asjaolusid, mis iseloomustavad iga asjaomase ettevõtja
osalemist.
Täpsemalt, mis puudutab trahvi arvutamise meetodi esimest etappi, siis ilmneb nimelt 2006. aasta suuniste punktidest 13–25,
et trahvi põhisumma on seotud ettevõtja rikkumises osalemise viimase täisaasta jooksul asjaomases geograafilises sektoris
EMP territooriumil rikkumisega otseses või kaudses seoses tema müüdud kaupade või osutatud teenuste müügiväärtuse osakaaluga,
mis määratakse kindlaks rikkumise raskusastme alusel ning korrutatakse nende aastate arvuga, mil rikkumine aset leidis. Selle
müügiväärtuse osakaalu, mis peegeldab rikkumise raskusastet, võib üldjuhul kindlaks määrata tasemel, mis on kuni 30% müügiväärtusest,
võttes seejuures arvesse selliseid tegureid, nagu rikkumise laad, kõikide rikkumises osalevate ettevõtjate turuosa kokku,
rikkumise geograafiline ulatus ja asjaolu, kas rikkumine ka toime pandi. 2006. aasta suuniste punktis 23 on täpsustatud, et
hindade määramise, turu jagamise ja tootmise piiramise horisontaalkokkulepped, mis on üldjuhul salajased, on juba oma olemuselt
kõige tõsisemad konkurentsipiirangud, nii et nimetatud rikkumiste puhul kasutatav osakaal on üldjuhul 30% lähedal. Viimaks
on 2006. aasta suuniste punktis 25 sätestatud, et olenemata ettevõtja osalemise kestusest rikkumises, lisab komisjon või võib
komisjon lisada trahvi põhisummale lisasumma ehk
entry right
’i (edaspidi „ühinemistasu”), mis moodustab 15–25% müügiväärtusest. See tasu lisatakse hindade määramise, turu jagamise ja
tootmise piiramise horisontaalkokkulepete puhul, et ära hoida ettevõtjate soovi osaleda sellistes kokkulepetes. Siiski võib
komisjon sellist summat rakendada ka muude rikkumiste suhtes. Tulenevalt 2006. aasta suuniste samast punktist 25 määratakse
ühinemistasu osakaal, olgu tegemist siis tasuga, mis kehtestatakse hindade määramise, turu jagamise ja tootmise piiramise
horisontaalkokkulepete puhul, või tasuga, mis võidakse kehtestada muudel juhtudel, kindlaks teatavat hulka tegureid arvesse
võttes, mida on nimetatud suuniste punktis 22.
2006. aasta suuniste punktis 24 on sätestatud järgmist:
„Võtmaks täielikult arvesse iga ettevõtja osalemise kestust rikkumises, korrutatakse müügiväärtuse põhjal määratud summa (vt
eespool punktid 20–23) aastate hulgaga, mil rikkumises osaleti. Vähem kui kuus kuud kestnud rikkumine loetakse pooleaastaseks
rikkumiseks; rohkem kui kuus kuud, kuid vähem kui aasta kestnud rikkumine loetakse aastaseks rikkumiseks.”
Teiseks heidab hageja käesoleval juhul komisjonile sisuliselt ette, et viimane tugines tema trahvi põhisumma määramisel paljudele
hagejat puudutavatele tunnusjoontele, kohaldades esiteks sama koefitsienti rikkumise raskuse hindamisel, nimelt 19% (vt vaidlustatud
otsuse põhjendus 521), ning teiseks sama ühinemistasu suurusega 19% nagu see, mida kohaldati teistele konkurentidele määratud
trahvide põhisumma puhul (vt vaidlustatud otsuse põhjendus 523).
Sellega seoses tuleb märkida, et nii vaidlustatud otsusest, 2006. aasta suunistest, mille põhimõtteid selles otsuses kohaldati,
kui ka viimaks kohtupraktikast ilmneb, et kuigi rikkumise raskusastet hinnatakse esiteks sõltuvalt rikkumise asjaoludest,
nagu rikkumise laad, kõikide rikkumises osalevate ettevõtjate turuosa kokku, rikkumise geograafiline ulatus ja asjaolu, kas
rikkumine ka toime pandi, siis teises astmes muudetakse seda hinnangut igale rikkumises osalenud ettevõtjale omaste raskendavate
või kergendavate asjaolude alusel (vt selle kohta Üldkohtu 12. juuli 2001. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑202/98, T‑204/98
ja T‑207/98: Tate & Lyle jt
vs
. komisjon, EKL 2001, lk II‑2035, punkt 109; 19. märtsi 2003. aasta otsus kohtuasjas T‑213/00: CMA CGM jt
vs
. komisjon, EKL 2003, lk II‑913, punkt 401, ja 30. septembri 2003. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑191/98, T‑212/98–T‑214/98:
Atlantic Container Line jt
vs
. komisjon, EKL 2003, lk II‑3275, punkt 1530).
Arvestades eespool punktides 261 ja 264 meenutatut, on seega komisjoni poolt trahvi arvutamise meetodi esimese etapi eesmärk
määrata kindlaks igale asjaomasele ettevõtjale määratava trahvi põhisumma, kohaldades asjaomasel geograafilisel turul iga
ettevõtja kaupade või teenuste müügiväärtusele esimest kordajat, mis kajastab rikkumise raskust, või teist kordajat, mille
eesmärk on ettevõtjaid ära hoida selliste õigusvastaste tegude uuesti toimepanemisest. Nagu see ilmneb 2006. aasta suunistest,
määratakse need mõlemad kordajad kindlaks tegurite alusel, mis peegeldavad rikkumise tunnusjooni tervikuna ehk kõikide rikkumises
osalenute kogu konkurentsivastast tegevust.
Vastupidi hageja väidetule ei tule seega nende kahe kordaja summa kindlaksmääramisel arvesse võtta erilisi tunnusjooni rikkumise
puhul, mille on toime pannud iga rikkumises osalenu eraldi. Lisaks toetab seda järeldust trahvide arvutamise meetodi teise
lause ese ise, mille täpsem sisu on võtta arvesse raskendavaid või kergendavaid asjaolusid, mis üksikuna iseloomustavad kõnealuses
rikkumises iga osalenu konkurentsivastast tegevust. Nii on see, kuidas hageja tõlgendas kahe kordaja kindlaksmääramise kriteeriume,
millest lähtuti trahvi arvutamise meetodi esimeses etapis, ilmselgelt vale, kuna ta oleks pidanud trahvide arvutamise meetodi
kahes etapis võtma iga osaleja puhul arvesse samasid erilisi tunnusjooni.
Järelikult on 2006. aasta suuniste punktis 22 loetletud tegurid, selleks et üheaegselt kindlaks määrata kordaja „rikkumise
raskus” (2006. aasta suuniste punkt 21) ja kordaja „ühinemistasu” (2006. aasta suuniste punkt 25), mõlemad ette nähtud selleks,
et hinnata liidu konkurentsieeskirjade rikkumist tervikuna.
Nii leidis komisjon käesoleval juhul kõigepealt kõigi konkurentide poolt toime pandud rikkumise laadiga seotud teguri raames
vaidlustatud otsuse põhjenduses 512, et nad sõlmisid turgude jagamise ja hindade kindlaksmääramise kokkulepped, mis kujutavad
endast kõige raskemaid konkurentsipiiranguid. Edasi, mis puudutab kõigi asjaomaste poolte turuosa kogusuurusega seotud tegurit,
siis tõdes komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 513, et see turuosa oli EMP‑s 90%. Lisaks, mis puudutab rikkumise geograafilise
ulatusega seotud tegurit, siis meenutas komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 514, et selle mõju on tagantjärele tunda
olulisel osal EMP territooriumist. Viimaks, mis puudutab tegurit, kas rikkumine ka toime pandi, siis tõdes komisjon vaidlustatud
otsuse põhjenduses 515, et kuigi soovitud tulemusi alati ei saavutatud, viidi kokkulepped üldiselt ellu ning seda elluviimist
jälgiti kartellis.
Lisaks tuleb märkida, et trahvi põhisumma arvutamise teatud parameetrid, mida kasutatakse alates trahvi arvutamise meetodi
esimesest staadiumist, võtavad arvesse iga asjaomase poole isiklikku erilist olukorda. Tegemist on kahe objektiivse parameetriga,
mis puudutavad esiteks ettevõtja sellise kaupade müügi või teenuste osutamise väärtust, mis on asjaomases geograafilises sektoris
EMP territooriumil otseselt või kaudselt seotud rikkumisega, ning teiseks iga ettevõtja osalemise kestust kõnealuses rikkumises
tervikuna. Seega, nagu ilmneb 2006. aasta suuniste punktist 6, võimaldab iga kõnealuse ettevõtja rikkumisega seotud kaupade
ja teenuste müügiväärtuse sidumine nende vastava osalemise kestusega kajastada alates trahvi arvutamise meetodi esimesest
etapist üheaegselt rikkumise majanduslikku tähtsust tervikuna ning iga rikkumises osalenud ettevõtja osakaalu.
Kolmandaks tuleb eespool toodud kaalutlusi arvestades hinnata hageja nende etteheidete põhjendatust, mille kohaselt ei võetud
talle määratud trahvi arvutamise meetodi esimeses etapis arvesse erinevaid tunnusjooni, mis iseloomustavad tema osalemist
kõnealuses rikkumises.
Esiteks, mis puudutab hageja rikkumises osalemise kestust ning asjaomasel turul tema majanduslikku kaalu turuosadena väljendades,
samuti asjaolu, et ta tegutses üksnes kolmel siseriiklikul turul EMP‑s, siis tuleb tõdeda, et korrutades hageja 1999. aastal
EMP‑s ning järelikult kolmel siseriiklikul turul EMP‑s, kus ta naatriumkloraati müüs, müüdud kaupade müügiväärtuse kõnealuses
rikkumises tema osalemise kestusega, millest komisjon lähtus vaidlustatud otsuses kooskõlas 2006. aasta suuniste punktiga 24,
nimelt kolm ja pool aastat, võttis komisjon trahvi arvutamise meetodi kõnealuses esimeses etapis rikkumise puhul tervikuna
arvesse hageja kaalu turuosadena väljendades, tegevust EMP territooriumil ning rikkumises osalemise kestust. Ülejäänud osas
ja arvestades eespool punktis 247 toodud kaalutlusi, tuleb vaidlustatud otsuse muutmise nõude analüüsimisel arvesse võtta
komisjoni hindamisviga, mille ta tegi seoses kõnealuses rikkumises hageja osalemise kestuse kindlaksmääramisega.
Järelikult tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata hageja argument, mille kohaselt ei ole komisjon hagejale määratud trahvi
kindlaksmääramise esimeses etapis sisuliselt arvesse võtnud hageja osakaalu rikkumises tervikuna.
Teiseks, mis puudutab hageja esitatud etteheiteid selle kohta, et komisjon ei võtnud trahvi kindlaksmääramise meetodi esimeses
etapis arvesse asjaolu, et esiteks osales ta üksnes ühes 72‑st konkurentsivastasest kontaktist ning teiseks ei viinud ta ellu
kõnealuse kartelli eestvedajate vahel sõlmitud kokkuleppeid, siis piisab eespool punktis 264 toodud kaalutlusi arvestades,
kui tõdeda, et 2006. aasta suunistest ei tulene, et komisjon peab trahvi arvutamise meetodi selles esimeses etapis arvesse
võtma niisuguseid tegureid, mis on omased Euroopa Liidu konkurentsieeskirjade rikkumises osalejale. Komisjon võtab selliseid
tegureid nimelt arvesse vaid selle meetodi teises etapis raskendavate või kergendavate asjaoludena iga sellise ettevõtja puhul,
kes osales rikkumises. Järelikult tuleb need etteheited asjakohatuse tõttu tagasi lükata.
Viimaks tuleb igal juhul märkida, et kuna komisjon kohaldas iga trahvi põhisumma kindlaksmääramise etapis samu kordajaid rikkumise
raskuse ja ühinemistasu raames kõigile ettevõtjatele, kes olid vaidlustatud otsuse adressaadid, siis puudub hageja seisukohal,
et väidetavalt on rikutud võrdse kohtlemise põhimõtet, faktiline alus.
Eespool toodud kaalutlusi kogumis arvestades tuleb osaliselt asjakohatuse ja osaliselt põhjendamatuse tõttu tagasi lükata
hageja need argumendid, mille ta esitas teise väite esimese osa toetuseks ning mis puudutavad proportsionaalsuse ja diskrimineerimiskeelu
põhimõtte rikkumist.
Kergendavad asjaolud
Analüüsida tuleb teise väite kolmanda osa põhjendatust, kuna selle osa kohaselt ei võtnud komisjon hageja kasuks arvesse kergendavaid
asjaolusid.
Sellega seoses ilmneb kohtupraktikast, et kui rikkumise panevad toime mitu ettevõtjat, siis tuleb uurida iga ettevõtja rikkumises
osalemise suhtelist raskusastet (Euroopa Kohtu 16. detsembri 1975. aasta otsus liidetud kohtuasjades 40/73–48/73, 50/73, 54/73–56/73,
111/73, 113/73 ja 114/73: Suiker Unie jt
vs
. komisjon, EKL 1975, lk 1663, punkt 623, ja eespool punktis 90 viidatud kohtuotsus komisjon
vs
. Anic Partecipazioni, punkt 150), et kindlaks määrata, kas nende suhtes esineb raskendavaid või kergendavaid asjaolusid (Üldkohtu
9. juuli 2003. aasta otsus kohtuasjas T‑220/00: Cheil Jedang
vs
. komisjon, EKL 2003, lk II‑2473, punkt 165).
See järeldus tuleneb loogiliselt kriminaal- ja halduskaristuste individuaalsuse põhimõttest, mille kohaselt võib ettevõtjat
karistada üksnes tegude eest, mida talle isiklikult ette heidetakse; nimetatud põhimõtet kohaldatakse kõigis haldusmenetlustes,
mis võivad kaasa tuua karistuse ühenduse konkurentsinormide alusel (eespool punktis 277 viidatud kohtuotsus Cheil Jedang
vs
. komisjon, punkt 185; vt seoses trahvi määramisega Üldkohtu 13. detsembri 2001. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑45/98
ja T‑47/98: Krupp Thyssen Stainless ja Acciai speciali Terni
vs
. komisjon, EKL 2001, lk II‑3757, punkt 63).
Selles osas tuleb märkida, et 2006. aasta suuniste punktides 28 ja 29 on ette nähtud, et trahvi põhisummat võidakse muuta
teatavatel igale asjassepuutuvale ettevõtjale omastel raskendavatel ja kergendavatel asjaoludel.
Iseäranis on 2006. aasta suuniste punktis 29 toodud mitteammendav loetelu kergendavatest asjaoludest, mis võivad teatavatel
tingimustel tuua endaga kaasa trahvi põhisumma vähendamise.
Tõesti ei ole selles loetelus võimalike arvesse võetavate kergendavate asjaolude raames viidatud küll ettevõtja passiivsele
rollile. Siiski kuna 2006. aasta suuniste punktis 29 toodud loetelu ei ole ammendav, ei saa sellist oletust põhimõtteliselt
välistada asjaolude hulgast, mis võivad endaga kaasa tuua trahvi põhisumma vähendamise.
Käesoleval juhul tuleb kõigepealt meenutada, et komisjon järeldas õigesti, et hageja osales rikkumises ajavahemikul 28. jaanuarist
1998 kuni 31. detsembrini 1998.
Edasi tugineb hageja võimalike kergendavate asjaolude raames sisuliselt esiteks sellele, et ta oli vähetähtis osaline ning
järelikult oli tal rikkumises osalemises passiivne roll, ning teiseks asjaolule, et tegelikult ei viinud ta ellu kartelli
eestvedajate sõlmitud konkurentsivastaseid kokkuleppeid.
–       Hageja passiivne roll
Kohtupraktikast tuleneb, et rikkumise toimepanemisel ettevõtja passiivne roll eeldab, et asjaomane ettevõtja hoidis „madalat
profiili”, mida iseloomustab aktiivse osalemise puudumine konkurentsivastase kokkuleppe või kokkulepete väljatöötamise juures
(eespool punktis 277 viidatud kohtuotsus Cheil Jedang
vs
. komisjon, punkt 167).
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt võib tegurite hulgas, mis tõendavad ettevõtja passiivset rolli kartellis, arvesse võtta
tema märgatavalt juhuslikumat koosolekutel osalemist, võrreldes kartellikokkuleppe tavaliste pooltega (vt selle kohta Üldkohtu
14. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑311/94: BPB de Eendracht
vs
. komisjon, EKL 1998, lk II‑1129, punkt 343), tema hilisemat tulekut rikkumise esemeks olevale turule, sõltumata tema osalemise
kestusest (vt selle kohta Euroopa Kohtu 10. detsembri 1985. aasta otsus liidetud kohtuasjades 240/82–242/82, 261/82, 262/82,
268/82 ja 269/82: Stichting Sigarettenindustrie jt
vs.
komisjon, EKL 1985, lk 3831, punkt 100), või ka rikkumises osalenud kolmandate ettevõtjate esindajate poolt selle kohta tehtud
sõnaselgete avalduste olemasolu (vt selle kohta Üldkohtu 14. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑317/94: Weig
vs
. komisjon, EKL 1998, lk II‑1235, punkt 264).
Sellegipoolest tuleb käesoleval juhul kõigepealt märkida, et vaidlustatud otsusest tuleneb, et kontaktid, millega hageja ei
olnud seotud, leidsid erinevate kartelliosaliste vahel aset enne ja pärast 28. jaanuari 1998. aasta ebaseaduslikku koosolekut,
selleks et seoses Hispaania, Portugali ja Prantsuse turgudega kooskõlastada oma jõupingutusi läbirääkimisteks 1998. aasta
osas.
Nii järeldas komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 172 nimelt, et „[…] 1997. aasta lõpus kontrollisid EKA, Finnish Chemicals
ja Atochem oma müügimahtusid ja oma turuosasid Portugalis, Hispaanias ja Prantsusmaal. […]”. Samuti toob komisjon vaidlustatud
otsuse põhjendustes 177–180 välja – tuginedes S‑i (FC) märkmetele – jaanuaris, veebruaris ja märtsis 1998 S‑i (EKA) ja S‑i (FC)
või L‑i (Arkema France) ja S‑i (FC) vahel peetud nelja telefonivestluse sisu, mille käigus – nagu komisjon järeldas vaidlustatud
otsuse põhjenduses 181 – esiteks „[KONFIDENTSIAALNE]”, ning teiseks „[KONFIDENTSIAALNE]”.
Siiski leiab komisjon õigesti, et 28. jaanuari 1998. aasta ebaseaduslikul koosolekul vahetasid rikkumises osalejad – nende
hulgas hageja – tundlikku teavet ning igal juhul püüdsid kindlaks määrata toodete hindasid ja omavahel jagada turuosad EMP
erinevatel turgudel ning et järelikult on selle koosoleku eesmärk iseäranis raske konkurentsipiirang.
Nimelt ilmneb nii vaidlustatud otsusest kui komisjoni toimiku materjalidest, et seoses 1998. aastaga oli 28. jaanuari 1998. aasta
ebaseaduslikul koosolekul peetud aruteludel otsustav roll läbirääkimistel Hispaania, Portugali ja Prantsuse turgudel tegutsevate
kartelliosaliste, sealhulgas Aragonesase vahel, mis puudutab nende müügimahtude jagamist kõnealustel turgudel ning nende hinnapoliitikat
Hispaania ja Portugali turul.
Lisaks ilmneb S‑i märkmetest, et kuigi hageja osalemine 28. jaanuari 1998. aasta ebaseaduslikul koosolekul kujutas endast
tema poolt kartellikoosolekul esimese osalemisena uut sündmust, on samuti tõsi, et see osalemine leidis aset selles tähenduses,
et nagu ilmneb eespool punktides 230–233 toodud järeldustest, sekkus ja osales A. (Aragonesas) vaieldamatult – ja igal juhul
teiste koosolekul osalejatega sarnasel tasemel – läbirääkimistel, mille eesmärk oli sõlmida konkurentsivastased kokkulepped
kõigil kolmel Hispaania, Portugali ja Prantsuse turul. Seega kuigi hageja ei osalenud otseselt muudes kontaktides kartelliosalistega
seoses 1998. aastaga, tuleb tõdeda, et selle osalemise tunnusjooned ei ole ilmselt sellised, mis kinnitaksid, et hagejal oli
selles tähtsusetu passiivne roll.
Lisaks tuleb märkida, et komisjoni toimikus asuvates dokumentides ega vaidlustatud otsuses ei sisaldu ühtegi sõnaselget avaldust,
mis pärineks rikkumises osalenud kolmandast isikust ettevõtjalt ning millest võiks tuletada hageja passiivset rolli kartellis
1998. aasta jooksul.
Lisaks, kui oletada, et hageja kavatses tugineda kergendavale asjaolule, mis tuleneb ühe ettevõtja eespool punktis 285 viidatud
kohtupraktika tähenduses hilisemast tulekust rikkumise esemeks olevale turule, siis on selline argument käesoleval juhul ilmselt
asjakohatu. Nimelt kuigi, nagu on järeldatud eespool, hageja hakkas rikkumises osalema alles 28. jaanuaril 1998, samas kui
vaidlustatud otsuse teiste adressaatide puhul sai see tulenevalt vaidlustatud otsusest alguse seevastu 21. septembril 1994,
ei ilmne toimikumaterjalidest ega vaidlustatud otsusest, et ta tuli naatriumkloraadi turule hilinenult. Vastupidi nähtub vaidlustatud
otsuse põhjendustest 25–33, et Aragonesase asutamisel 1992. aastal kuulus viimane Uralita kontserni keemiatoodete osakonda,
mille tegevus oli seotud naatriumkloraadiga.
Samuti ei saa arvesse võtta ka Aragonesase viidet komisjoni varasemale otsustuspraktikale. Väljakujunenud kohtupraktikast
tuleneb, et komisjonil on kaalutlusõigus trahvisummade kindlaksmääramisel, et suunata ettevõtjate käitumist konkurentsieeskirjade
järgimisele (Üldkohtu 6. aprilli 1995. aasta otsus kohtuasjas T‑150/89: Martinelli
vs
. komisjon, EKL 1995, lk II‑1165, punkt 59; 11. detsembri 1996. aasta otsus kohtuasjas T‑49/95: Van Megen Sports
vs
. komisjon, EKL 1996, lk II‑1799, punkt 53, ning 21. oktoobri 1997. aasta otsus kohtuasjas T‑229/94: Deutsche Bahn
vs
. komisjon, EKL 1997, lk II‑1689, punkt 127). Asjaolu, et komisjon on minevikus kohaldanud teatava suurusega trahve teatavat
tüüpi rikkumistele, ei saa võtta võimalust seda taset tõsta määruses nr 1/2003 märgitud piirides, kui see on vajalik ühenduse
konkurentsipoliitika elluviimise tagamiseks (Euroopa Kohtu 7. juuni 1983. aasta otsus liidetud kohtuasjades 100/80–103/80:
Musique Diffusion française jt
vs
. komisjon, EKL 1983, lk 1825, punkt 109; Üldkohtu 10. märtsi 1992. aasta otsus kohtuasjas T‑12/89: Solvay
vs
. komisjon, EKL 1992, lk II‑907, punkt 309, ja 14. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑304/94: Europa Carton
vs
. komisjon, EKL 1998, lk II‑869, punkt 89). Ühenduse konkurentsieeskirjade tõhus kohaldamine eeldab vastupidi, et komisjon
saaks igal ajal kohandada trahvide taset vastavalt selle poliitika vajadustele (eespool viidatud kohtuotsus Musique Diffusion
française jt
vs
. komisjon, punkt 109, ja Üldkohtu 20. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑23/99: LR AF 1998
vs
. komisjon, EKL 2002, lk II‑1705, punkt 237).
Igal juhul tuleb meenutada, et käesoleval juhul ning erinevalt teistest ettevõtjatest, kellele hageja viitas kui isikutele,
kes tema arvates võisid kartellis osaleda, möönis hageja sõnaselgelt, et ta osales 28. jaanuari 1998. aasta ebaseaduslikul
koosolekul, ning ei esitanud ühtegi tõendit selle kohta, et ta avaldas erimeelsust selle koosoleku konkurentsivastase eesmärgi
suhtes.
Järelikult tuleb tagasi lükata hageja argument, et tal oli vähetähtsa osalisena kartellis 1998. aasta jooksul passiivne roll.
–       Kokkulepete ellu viimata jätmine
Tuleb kontrollida, kas hageja välja toodud asjaolud võivad tõendada, et ajavahemikul, kui ta oli rikkumist kujutavate kokkulepetega
seotud, nimelt ajavahemikus 28. jaanuarist 1998 kuni 31. detsembrini 1998, hoidus ta tegelikult nende täitmisest, käitudes
turul konkureerivalt (vt selle kohta eespool punktis 103 viidatud kohtuotsus Cimenteries CBR jt
vs
. komisjon, punktid 4872–4874, ning eespool punktis 277 viidatud kohtuotsus Cheil Jedang
vs
. komisjon, punkt 192).
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei kujuta fakt, et ettevõtja, kelle osalemine konkurentidega sõlmitud hinnakokkuleppes
on tuvastatud, ei käitu turul kooskõlas konkurentidega kokkulepituga, veel tingimata asjaolu, mida tuleks määratava trahvisumma
kindlaksmääramisel lugeda kergendavaks. Ettevõtja, kes vaatamata konkurentidega sõlmitud kokkuleppele viib ellu enam-vähem
sõltumatut turupoliitikat, võib kartelli üksnes enda kasuks ära kasutada (Üldkohtu 14. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑308/94:
Cascades
vs
. komisjon, EKL 1998, lk II‑925, punkt 230, ning eespool punktis 277 viidatud kohtuotsus Cheil Jedang
vs
. komisjon, punkt 190).
Käesoleval juhul piisab, kui märkida, et hageja esitatud tõenditest ei ole võimalik järeldada, et tema tegelik tegevus turul
leevendas tuvastatud rikkumise konkurentsivastast mõju. Eeskätt väidab hageja käesoleva etteheite toetuseks, et koostööteatise
kohaldamist taotlenud äriühingute avalduste mitmest lõigust ilmneb, et hageja ei järginud tegelikult väidetavaid kokkuleppeid,
mis olid sõlmitud turu eestvedajate vahel.
Ainus lõik nendest avaldustest, millele viitab hageja ning mis võib toetada selle kontakti sisu, millel võis olla 1998. aasta
suhtes mõju, on võetud EKA 2006. aasta avaldustest ning puudutab 14. oktoobri 1997. aasta Turu koosolekut EKA ja FC vahel,
mille käigus pooled leppisid kokku „[KONFIDENTSIAALNE]”. Siiski, nagu on juba tuvastatud eespool punktides 209–213, siis esiteks
ilmneb üksnes selle avalduse sõnastusest, et EKA ja FC olid kokku leppinud jälgida teiste konkurentide reaktsiooni, kui kaks
esimest tõstavad oma hindasid, ning teiseks ei saa välistada, et konkurentsiga turul tegutsevate ettevõtjate käitumine on
selline, et kui üks neist peaks kõnealusele turule konkurendi saabumise tõttu kaotama turuosa, oleks loomulik, et ta püüab
leida kliente naaberturgudelt.
Lisaks tuleb tõdeda, et hageja märkis otseselt oma kirjalikes dokumentides, nagu on toodud eespool punktis 254, et kui Üldkohus
peaks jõudma järeldusele, et ta osales kartellis, ei saa tema osalemise algus olla varasem 28. jaanuarist 1998 ning osalemine
lõppes detsembris 1998. Siiski ei ole ta Üldkohtule esitanud ühtegi tõendit, mis kinnitaks, et ajavahemikus 28. jaanuarist
1998 kuni 31. detsembrini 1998 vältis ta turul konkureerides tegelikult nende kokkulepete kohaldamist. Sel eesmärgil hageja
esitatud ainsad tõendid puudutavad üksnes tema klientidega Prantsusmaal, Portugalis ja Hispaanias seotud müügimahtusid aastatel 1999
ja 2000 ning tema poolt erinevatele klientidele Hispaanias ja Portugalis samadel aastatel kohaldatavaid hindasid.
Järelikult tuleb tagasi lükata argument, mis puudutab kokkulepete ellu viimata jätmist ajavahemikus, mil hageja osales rikkumises.
Eespool toodud kaalutlustest kogumis ilmneb, et nõustuda tuleb teise väitega osas, et vale on hageja toime pandud rikkumise
kestus, nagu komisjon määras selle kindlaks hagejale määratava trahvi arvutamiseks. Ülejäänud osas tuleb teine väide tagasi
lükata.
Kokkuvõttes tuleb osaliselt rahuldada vaidlustatud otsuse tühistamise nõue, niivõrd kui esiteks leidis komisjon selle artiklis 1,
et hageja osales rikkumises ajavahemikus 16. detsembrist 1996 kuni 27. jaanuarini 1998 ning 1. jaanuarist 1999 kuni 9. veebruarini
2000, ning teiseks määras komisjon selle artiklis 2 trahvi suuruseks 9 900 000 eurot.
B –
Nõue muuta vaidlustatud otsuse artikleid 1 ja 2
1.
Poolte argumendid
Teise võimalusena palub hageja oma nõuete teises osas Üldkohtult juhul, kui tühistamise nõue jäetakse täielikult rahuldamata,
muuta vaidlustatud otsuse artikleid 1 ja 2, et oluliselt vähendada talle määratud trahvi summat.
Komisjon vaidleb hageja nõuetele vastu.
2.
Üldkohtu hinnang
Kohtupraktikast tuleneb, et asjaolu, et kui selliste väidete analüüsimisel, mis on esitatud liidu konkurentsieeskirjade rikkumise
eest trahvi määrava komisjoni otsuse õiguspärasuse vaidlustamisel, on tuvastatud õigusvastasus, siis ei vabasta see Üldkohut
kontrollimast, kas ta peab selle õigusvastasuse tagajärgi arvestades ning oma täielikku pädevust teostades muutma vaidlustatud
otsust (vt selle kohta Üldkohtu 27. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑59/02: Archer Daniels Midland
vs
. komisjon, EKL 2006, lk II‑3627, punkt 443).
Arvestades esiteks õigusvastasust, mis tuvastati hageja kõnealuses kartellis osalemise kestuse suhtes, ning seega eespool
punktis 303 vaidlustatud otsuse osalise tühistamise kohta tehtud Üldkohtu järeldusi, mida komisjon peab täielikult järgima
käesoleva kohtuotsuse täitmisel, siis tuleb käesoleval juhul jätta rahuldamata hageja esitatud nõuded vaidlustatud otsuse
muutmiseks.
Järelikult ei pea Üldkohus käesoleval juhul teostama oma täielikku pädevust, et muuta vaidlustatud otsuse artikli 2 punkti f.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 87 lõike 3 alusel võib Üldkohus määrata kulude jaotuse või jätta kummagi poole kohtukulud tema enda kanda,
kui osa nõudeid rahuldatakse ühe poole, osa teise poole kasuks.
Kuna käesoleval juhul saavutas hageja vaidlustatud otsuse osalise tühistamise peaaegu sellises ulatuses, nagu ta nõudis oma
hagiavalduses, siis tuleb otsustada, et Üldkohus rahuldas kõnealuse hagiavalduse märkimisväärses osas.
Seega tuleb käesoleva juhtumi asjaolusid arvestades otsustada, et komisjonilt tuleb välja mõista kaks kolmandikku hageja kohtukuludest
ning komisjoni kanda tuleb jätta pool tema enda kohtukuludest. Hageja kanda tuleb jätta üks kolmandik tema enda kohtukuludest
ning hagejalt tuleb välja mõista pool komisjoni kohtukuludest.
Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (teine koda)
otsustab:
1.
Tühistada komisjoni 11. juuni 2008. aasta otsuse K(2008) 2626 (lõplik) [EÜ] artiklis 81 ja EMP lepingu artiklis 53 sätestatud
menetluse kohta (juhtum COMP/38.695 – naatriumkloraat) artikli 1 punkt g osas, milles Euroopa Ühenduste Komisjon tuvastas
Aragonesas Industrias y Energía, SAU poolse rikkumise ajavahemikes esiteks 16. detsembris 1996 kuni 27. jaanuarini 1998 ning
teiseks 1. jaanuarist 1999 kuni 9. veebruarini 2000.
2.
Tühistada otsuse K(2008) 2626 (lõplik) artikli 2 punkt f osas, milles määrati trahvisummaks 9 900 000 eurot.
3.
Jätta hagi ülejäänud osas rahuldamata.
4.
Jätta Aragonesas Industrias y Energía kanda üks kolmandik tema kohtukuludest ning mõista temalt välja pool komisjoni kohtukuludest.
5.
Jätta komisjoni kanda poolt tema kohtukuludest ning mõista temalt välja kaks kolmandikku Aragonesas Industrias y Energía kohtukuludest.
Pelikánová
Jürimäe
Soldevila Fragoso
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 25. oktoobril 2011 Luxembourgis.
Allkirjad
Sisukord
Vaidluse taustII – 2
Menetlus ja poolte nõudedII – 8
Õiguslik käsitlusII – 8
A –  Nõue tühistada vaidlustatud otsusII – 8
1.  Esimene väide, mis puudutab õigusnormi rikkumisi ja hindamisvigu seoses sellega, et komisjon tuvastas, et hageja osales
rikkumises ajavahemikus 16. detsembrist 1996 kuni 9. veebruarini 2000II – 9
a) Poolte argumendidII – 9
b) Üldkohtu hinnangII – 18
Tõendamist puudutavad üldised kaalutlusedII – 18
Tõendid, millele tugineti vaidlustatud otsuses seoses hageja osalemisega kõnealuses rikkumisesII – 22
–  Sissejuhatavad märkusedII – 22
–  Tõendid, millele komisjon algselt tugines vaidlustatud otsuses haldusmenetluse esialgse uurimise staadiumisII – 24
–  Tõendid, millele komisjon sõnaselgelt tugines vaidlustatud otsuses haldusmenetluse võistleva menetluse staadiumi lõppedesII – 24
–  Vaidlustatud otsuse põhjenduse 352 tõlgendusII – 25
–  Järeldus, mis puudutab hageja puhul arvesse võetud tõendite tuvastamist seoses tema väidetava osalemisega kõnealuses rikkumisesII – 32
Hageja puhul arvesse võetud tõendite tõenduslik väärtusII – 35
–  Hageja kõnealuses rikkumises otsese osalemisega samast ajast pärinevad kirjalikud tõendidII – 35
–  FC avaldused ja EKA avaldusedII – 41
–  Asjaolu, et hageja võttis omaks, et ta osales 28. jaanuari 1998. aasta ebaseaduslikul koosolekulII – 43
Selle tõendite kogumi täpsus ja ühilduvus, mille komisjon esitas selleks, et tõendada hageja osalemist kõnealuses rikkumisesII – 44
2.  Teine väide, mille kohaselt on komisjon hagejale määratud trahvisumma arvutamise staadiumis rikkunud õigusnorme ning teinud
hindamisviguII – 49
Poolte argumendidII – 49
Üldkohtu hinnangII – 50
Proportsionaalsuse ja diskrimineerimiskeelu põhimõtte rikkumine trahvi põhisumma arvutamise staadiumisII – 50
Kergendavad asjaoludII – 54
–  Hageja passiivne rollII – 55
–  Kokkulepete ellu viimata jätmineII – 57
B –  Nõue muuta vaidlustatud otsuse artikleid 1 ja 2II – 59
1.  Poolte argumendidII – 59
2.  Üldkohtu hinnangII – 59
KohtukuludII – 59
*
Kohtumenetluse keel: inglise.
Konfidentsiaalsed andmed on kustutatud.