CELEX: 62009TJ0318
Bendrijos prekių ženklas
Žodinio Bendrijos prekių ženklo TDI paraiška
Absoliutus atmetimo pagrindas
Apibūdinamasis pobūdis
Dėl naudojimo įgyto skiriamojo požymio nebuvimas
Reglamento (EB) Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies c punktas ir 3 dalis
Reglamento (EB) Nr. 207/2009 75 straipsnis ir 76 straipsnio 1 dalis

Faktinės bylos aplinkybės
2003 m. gegužės 22 d. ieškovės
Audi AG
ir
Volkswagen AG
, remdamosi iš dalies pakeistu 1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 11,
1994, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 146) (pakeistas 2009 m. vasario 26 d. Tarybos reglamentu
(EB) Nr. 207/2009 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 78, p. 1)), pateikė Vidaus rinkos derinimo tarnybai (prekių ženklams ir
pramoniniam dizainui) (VRDT) paraišką įregistruoti Bendrijos prekių ženklą.
Prašomas įregistruoti prekių ženklas yra žodinis žymuo TDI.
Prekės, kurioms prašoma įregistruoti prekių ženklą, priklauso peržiūrėtos ir iš dalies pakeistos 1957 m. birželio 15 d. Nicos
sutarties dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams registruoti 12 klasei ir atitinka tokį aprašymą: „Transporto
priemonės ir jų konstrukciniai elementai“.
2007 m. vasario 1 d. sprendimu ekspertas, taikydamas Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b ir c punktus (dabar – Reglamento
Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b ir c punktai), atmetė registracijos paraišką nagrinėjamoms prekėms. Jis taip pat nusprendė,
kad Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 3 dalis (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 3 dalis) yra netaikytina, nes
nebuvo įrodyta, jog žymuo, kurį prašoma įregistruoti kaip prekių ženklą, įsitvirtino visuomenėje.
2007 m. vasario 5 d. ieškovės pateikė apeliaciją dėl eksperto sprendimo.
2009 m. gegužės 14 d. sprendimu (toliau – ginčijamas sprendimas) VRDT pirmoji apeliacinė taryba atmetė apeliaciją, motyvuodama
tuo, kad, kaip nusprendė Pirmosios instancijos teismas (dabar – Bendrasis Teismas) 2003 m. gruodžio 3 d. Sprendime
Audi prieš VRDT
(TDI) (T‑16/02, Rink. p. II‑5167), žymuo TDI yra apibūdinamojo pobūdžio visų nurodytų prekių atžvilgiu Reglamento Nr. 207/2009
7 straipsnio 1 dalies c punkte vartojama prasme. Be to, dėl Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 3 dalies taikymo Apeliacinė
taryba nusprendė, kad skiriamojo požymio įgijimą dėl naudojimo reikia įrodyti visoje Europos Sąjungoje. Ji konstatavo, kad
ieškovės nepateikė tokio įrodymo dėl prekių ženklo TDI. Ji nusprendė, kad prie bylos pridėti dokumentai, susiję su Danija,
Nyderlandais ir Airija, yra nepakankami. Dėl kitų valstybių narių ji pažymėjo, kad pateikti įrodymai neįrodo, jog prašomas
įregistruoti prekių ženklas įsitvirtino visuomenėje, nes jie nepatvirtina, kad tų šalių vartotojai iš šio prekių ženklo gali
identifikuoti nagrinėjamų prekių komercinę kilmę.

Šalių reikalavimai
Ieškovės Bendrojo Teismo prašo:
–        panaikinti ginčijamą sprendimą,
–        priteisti iš VRDT bylinėjimosi išlaidas.
VRDT Bendrojo Teismo prašo:
–        atmesti ieškinį,
–        priteisti iš ieškovių bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės
Grįsdamos savo ieškinį ieškovės pateikia keturis pagrindus. Pirmasis yra susijęs su Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 3 dalies
pažeidimu, antrasis – su šio reglamento 7 straipsnio 1 dalies b ir c punktų pažeidimu, o trečiasis ir ketvirtasis ieškinio
pagrindai atitinkamai susiję su Reglamento Nr. 207/2009 76 straipsnio 1 dalies ir 75 straipsnio pažeidimu.
Bendrasis Teismas mano, kad pirmiausia reikėtų išnagrinėti antrąjį ieškinio pagrindą, paskui pirmąjį ir galiausiai trečiąjį
ir ketvirtąjį.

Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b ir c punktų pažeidimu
Šalių argumentai
Pirma, ieškovės tvirtina, kad žymuo TDI yra įregistruotas kaip nacionalinis prekių ženklas keliose valstybėse ir kaip tarptautinis
prekių ženklas. Tai rodo, kad šis žymuo nėra apibūdinamasis ir turi skiriamąjį požymį.
Antra, ieškovės pažymėjo, kad VRDT jų prašymą įregistruoti žymenį TDI vertino kitaip nei kitų dviejų automobilių gamintojų
pateiktus prašymus įregistruoti panašius žymenis CDI ir HDI, nes juos registruodama ji nereikalavo įrodyti, kad dėl naudojimo
jie įgijo skiriamąjį požymį. Remdamosi 2009 m. vasario 12 d. Teisingumo Teismo nutartimi
Bild digital
(anksčiau
Bild.T‑Online.de
) (C‑39/08 ir C‑43/08, neskelbiama Rinkinyje, 17 punktas) jos tvirtina, kad VRDT turi atsižvelgti į jau priimtus sprendimus
dėl panašių paraiškų ir labai atidžiai išnagrinėti klausimą, ar reikia priimti tokį patį sprendimą, net jeigu jie visiškai
jai nėra privalomi. Iš ginčijamo sprendimo nematyti, kad Apeliacinė taryba atsižvelgė į prašymus įregistruoti žymenis CDI
ir HDI kaip Bendrijos prekių ženklą.
VRDT ginčija ieškovių argumentus.
Bendrojo Teismo vertinimas
Visų pirma reikia priminti, kad ginčijamą sprendimą Apeliacinė taryba grindė tik Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies
c punktu. Todėl ieškovių argumentai dėl Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimo yra netinkami.
Pagal Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies c punktą neregistruojami „prekių ženklai, sudaryti tiktai iš žymenų arba
nuorodų, kurie prekyboje gali būti naudojami žymėti rūšiai, kokybei, kiekiui, paskirčiai, vertei, geografinei kilmei arba
prekių pagaminimo ar paslaugų suteikimo laikui, ar kitoms prekių ar paslaugų charakteristikoms“. Pagal šio straipsnio 2 dalį
„1 dalies nuostatos taikomos, net jeigu prekių ženklo neregistravimo pagrindai galioja tiktai dalyje Bendrijos“.
Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punkte nurodyti žymenys ir nuorodos yra tie, kurie atitinkamos visuomenės požiūriu
gali būti įprastai naudojami, tiesiogiai arba paminint vieną iš jų pagrindinių požymių, žymėti prekę arba paslaugą, kuriai
prašoma įregistruoti prekių ženklą (2005 m. birželio 22 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Metso Paper Automatikon prieš VRDT (PAPERLAB)
, T‑19/04, Rink. p. II‑2383, 24 punktas ir 2010 m. birželio 9 d. Sprendimo
Hoelzer prieš VRDT (SAFELOAD)
, T‑315/09, neskelbiamo Rinkinyje, 15 punktas).
Iš to galima daryti išvadą, kad tam, jog žymeniui būtų taikomas šioje nuostatoje nustatytas draudimas, reikia, kad tarp jo
ir nagrinėjamų prekių ar paslaugų būtų pakankamai tiesioginė ir konkreti sąsaja, leidžianti suinteresuotajai visuomenei iš
karto ir be kitokių svarstymų suvokti nagrinėjamų prekių ir paslaugų arba vienos iš jų savybių apibūdinimą (16 punkte minėtų
sprendimų
PAPERLAB
25 punktas ir
SAFELOAD
16 punktas).
Dėl žodinio žymens TDI 6 punkte minėto Sprendimo
TDI
31 punkte Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad jis yra „turbo diesel injection“ arba „turbo direct injection“ sutrumpinimas.
Jis taip pat manė, kad šis žodinis žymuo reiškia automobilių kokybę, nes jei variklis turi „turbo diesel injection“ arba „turbo
direct injection“, tai yra esminė automobilio savybė. Dėl automobilių konstrukcijos elementų Pirmosios instancijos teismas
pažymėjo, jog žodinis žymuo TDI reiškia jų rūšį (6 punkte minėto Sprendimo
TDI
34 punktas).
Be to, tame sprendime Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad žymuo TDI apibūdina nagrinėjamas prekes visoje Sąjungoje.
Kadangi automobiliai iš principo yra parduodami visoje vidaus rinkoje, įvairiose Sąjungos dalyse nėra skirtumų tarp to, kaip
atitinkama visuomenė supranta šį žymenį ir koks yra santykis tarp šio žymens ir prekių ženklo paraiškoje nurodytų prekių (6 punkte
minėto Sprendimo
TDI
38 punktas).
Pirma, ieškovių argumentą, susijusį su žymens TDI nacionalinėmis registracijomis ir tarptautine registracija, reikia atmesti
kaip netinkamą. Pakanka priminti, jog pagal nusistovėjusią teismo praktiką, pirma, Bendrijos prekių ženklų sistema yra autonominė
sistema ir, antra, apeliacinių tarybų sprendimų teisėtumas vertinamas remiantis tik Reglamentu Nr. 207/2009 (2003 m. liepos
3 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Best Buy Concepts prieš VRDT (BEST BUY)
, T‑122/01, Rink. p. II‑2235, 41 punktas; 2005 m. rugsėjo 15 d. Sprendimo
Citicorp prieš VRDT (LIVE RICHLY)
, T‑320/03, Rink. p. II‑3411, 95 punktas ir 2008 m. kovo 12 d. Sprendimo
Suez prieš VRDT (Delivering the essentials of life)
, T‑128/07, neskelbiamas Rinkinyje, 32 punktas).
Antra, reikia išnagrinėti ieškovių kaltinimus dėl vienodo požiūrio principo pažeidimo.
Pirma, šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką sprendimai dėl žymens įregistravimo kaip Bendrijos
prekių ženklo, kuriuos, remdamosi Reglamentu Nr. 207/2009, turi priimti apeliacinės tarybos, priskiriami sričiai, kurioje
jos turi ribotą kompetenciją, o ne diskreciją. Todėl apeliacinių tarybų sprendimų teisėtumas turi būti vertinamas remiantis
tik Bendrijos teismo pateiktu šio reglamento aiškinimu, o ne apeliacinių tarybų sprendimų priėmimo praktika (2005 m. rugsėjo
15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
BioID prieš VRDT
, C‑37/03 P, Rink. p. I‑7975, 47 punktas; 2002 m. spalio 9 d. Sprendimo
Glaverbel prieš VRDT (Stiklo plokštelės paviršius)
, T‑36/01, Rink. p. II‑3887, 35 punktas ir 2007 m. birželio 14 d. Sprendimo
Europig prieš VRDT (EUROPIG)
, T‑207/06, Rink. p. II‑1961, 40 punktas).
Antra, dėl ieškovių argumentų, susijusių su 12 punkte minėta Nutartimi
Bild digital
(anksčiau
Bild.T-Online.de
), reikia pažymėti, kad šios nutarties, susijusios su 1988 m. gruodžio 21 d. Pirmosios Tarybos direktyvos valstybių narių
įstatymams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti (OL L 40, 1989, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk.,
1 t., p. 92) 3 straipsnio aiškinimu, 17 punkte Teisingumo Teismas nurodė, kad kompetentinga nacionalinė prekių ženklus registruojanti
institucija, nagrinėdama registravimo paraišką ir turėdama atitinkamos informacijos, turi atsižvelgti į sprendimus, kurie
jau buvo priimti dėl panašių paraiškų, ir ypatingą dėmesį skirti klausimui, ar reikia priimti tokį patį sprendimą. Tačiau
net jei tas pats pagal analogiją taikytina vertinimui, kurį VRDT atlieka pagal Reglamentą Nr. 207/2009, Teisingumo Teismas
taip pat patikslino, kad šios institucijos neįpareigoja sprendimai, priimti dėl tokių panašių paraiškų. Be to, šios nutarties
18 punkte Teisingumo Teismas taip pat priminė, kad vienodo požiūrio principas turi būti suderinamas su teisėtumo užtikrinimu,
todėl įmonė negali kompetentingoje valdžios institucijoje remtis jos sprendimų priėmimo praktika, kuri prieštarautų taikytiniems
teisės aktams ar dėl kurios tokia institucija turėtų priimti neteisėtą sprendimą.
Todėl ieškovės negali pagrįstai remtis kitų Bendrijos žymenų registravimu kaip Bendrijos prekių ženklų, kad įrodytų ginčijamo
sprendimo neteisėtumą.
Išsamumo dėlei reikia pridurti, kad ieškovės neįrodė, jog egzistuoja pakankamai tiesioginė ir konkreti sąsaja, leidžianti
suinteresuotajai visuomenei iš karto ir be kitokių svarstymų suvokti santrumpas HDI ir CDI kaip automobilių ar jų dalių arba
vienos iš jų charakteristikų apibūdinimą. Tačiau, kaip pažymėta šio sprendimo 18 punkte, Pirmosios instancijos teismas nusprendė,
kad santrumpą TDI atitinkama visuomenė suvokia kaip žodžių „turbo diesel injection“ arba „turbo direct injection“ sutrumpinimą
ir kad todėl jis žymi prekių, kurioms paduota paraiška, kokybę ar rūšį. Taigi ieškovės neįrodė, kad jų situacija yra panaši
į prekių ženklų HDI ir CDI registracijos pareiškėjų situaciją. Vienodo požiūrio principas yra pažeidžiamas tik tuo atveju,
kai panašios situacijos vertinamos skirtingai arba skirtingos situacijos vertinamos vienodai (1984 m. gruodžio 13 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Sermide
, 106/83, Rink. p. 4209, 28 punktas ir 2006 m. liepos 4 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Hoek Loos prieš Komisiją
, T‑304/02, Rink. p. II‑1887, 96 punktas).
Todėl antrąjį ieškinio pagrindą reikia atmesti.

Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 3 dalies pažeidimu
Šalių argumentai
Pirma, ieškovės teigia, kad nereikia įrodyti, jog prekių ženklas įsitvirtino visose valstybėse narėse. Jos taip pat mano,
kad prekių ženklo geram vardui Reglamento Nr. 207/2009 9 straipsnio 1 dalies c punkte vartojama prasme taikomi principai turi
būti taikomi vertinant, ar prekių ženklas įgijo skiriamąjį požymį dėl naudojimo. Taigi pakaktų įrodyti, kad prekių ženklas
įsitvirtino didelėje Sąjungos teritorijos dalyje. Šiuo atžvilgiu ieškovės taip remiasi 2005 m. gruodžio 15 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimu
BIC prieš VRDT
(
Žiebtuvėlio su akmenuku forma
) (T‑262/04, Rink. p. II‑5959, 69 punktas) ir 2009 m. spalio 6 d. Teisingumo Teismo sprendimu
PAGO International
(C‑301/07, Rink. p. I‑9429).
Be to, ieškovės tvirtina, kad aiškinant Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 3 dalį reikia taip pat atsižvelgti į tai, jog
vertinimas atskirai pagal šalis neatitinka bendrosios rinkos ir ekonominės Sąjungos idėjos. Jos tvirtina, kad reikia nustatyti,
ar didelė Sąjungos gyventojų dalis pagal prekių ženklą gali identifikuoti atitinkamas prekes ir paslaugas kaip kilusias iš
tam tikros įmonės.
Ieškovės ginčija VRDT argumentą, jog geografinės sienos yra reikšmingos, nes jos yra kalbinės sienos. Jų nuomone, žymuo TDI,
kurį sudaro trys raidės, yra vienodai suvokiamas visose kalbose.
Atsakydamos į VRDT argumentą, jog Danijos, Nyderlandų ir Airijos atveju jos pateikė tik įrodymus, susijusius su rinkos dalimis,
ieškovės nurodo 2009 m. rugsėjo 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą
Lange Uhren prieš VRDT (Geometrinės figūros ant laikrodžio ciferblato)
(T‑152/07, neskelbiamas Rinkinyje, 126 punktas). Jų teigimu, šiame sprendime Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad
prekių ženklo turima rinkos dalis yra rodiklis, kuris gali būti reikšmingas vertinant, ar jis įgijo skiriamąjį požymį dėl
naudojimo. Jos sutinka su šia nuomone ir mano, kad remiantis prekių, kurios žymimos žymeniu TDI, rinkos dalimis galima nustatyti
prašomo įregistruoti prekių ženklo žinomumą, nes jis visada yra aiškiai matomas ant galinio automobilio antvožo. Remiantis
šia rinkos dalimi galima tiesiogiai nustatyti žymens TDI „paplitimą“.
Ieškovės taip pat pažymi, kad prekių ženklo TDI įregistravimas kai kuriose valstybėse narėse prilygsta jo įsitvirtinimo tose
šalyse įrodymui. Prekių ženklas turėtų įgyti skiriamąjį požymį dėl naudojimo tik tada, kai jis nėra įregistruotas pagal nacionalinę
teisę, kuri yra suderinta su Bendrijos sistema. Šiuo atveju šalių, kuriose prekių ženklas TDI įregistruotas, gyventojai sudaro
arti dviejų trečdalių visų Sąjungos gyventojų tuo metu, kai buvo paduota paraiška dėl žymens TDI įregistravimo kaip Bendrijos
prekių ženklo.
Antra, ieškovės sutinka su Apeliacinės tarybos vertinimu, kad perkant automobilį paprasto vartotojo pastabumo lygis yra aukštas.
Tačiau jos ginčija ginčijamo sprendimo 28 punkte esantį teiginį, kad atitinkamos visuomenės pastabumo lygis yra kitoks techninių
nuorodų atveju. Jų nuomone, labai brangių ir aukštos technologijos prekių atveju vartotojas ypač atidžiai išanalizuoja visą
informaciją, įskaitant automobilio markę.
Trečia, ieškovės tvirtina, jog per eksperto vertinimo procedūrą jos jam perdavė duomenis, rodančius, kad jų automobiliai,
ant kurių yra dedamas prekių ženklas TDI, užėmė didelę Sąjungos automobilių rinkos dalį tuo metu, kai buvo paduota registravimo
paraiška, ir duomenis apie iš tokių automobilių pardavimo gaunamą apyvartą. Be to, jos teigia, kad tai, jog kiekvienas automobilis
važinėjasi su ant jo antvožo pritvirtintu žymeniu TDI, yra mobili reklama, todėl perduoti skaičiai dar reikšmingesni. Be to,
jos mano, kad prašomo įregistruoti prekių ženklo žinomumo lygis yra proporcingas apyvartai ir svarbus rodiklis vertinant jo
įsitvirtinimą. Galiausiai jos nurodo reklamos medžiagą ir automobilių klubų pareiškimus, kuriuos pateikė per eksperto vertinimo
procedūrą.
Be to, ieškovės remiasi konkurentų pareiškimais, iš kurių matyti, kad jie nenaudoja žymens TDI ir jis yra siejamas su ieškovėmis.
Dėl kai kurių kitų automobilių gamintojų ieškovės pažymi, kad jie iš jų perka variklius, kad jos jiems leido naudoti prekių
ženklą TDI tokių variklių reklamai ir kad vienas iš jų nebuvo pradėjęs pardavinėti dyzelinių automobilių iki 2009 m.
Be to, ieškovių teigimu, tai, kad konkurentai naudoja kitokius sutrumpinimus savo dyzeliniams automobiliams vadinti, vartotojo
sąmonėje įtvirtina mintį, kad sutrumpinimas TDI yra ieškovių jų dyzeliniams automobiliams naudojama nuoroda.
Ketvirta, ieškovės kaltina Apeliacinę tarybą, jog nusprendė, kad jos žymenį TDI prekyboje naudoja kaip „apibūdinamąjį akronimą“,
o ne kaip prekių ženklą. Jos tvirtina, kad pagal teismo praktiką žymens naudojimas kaip prekių ženklo nereiškia, kad toks
žymuo turi būti naudojamas vienas. Žymenį galima taip pat naudoti kartu su kitais žymenimis. Šioje byloje jos teigia pateikusios
įrodymų, kad žymuo TDI yra naudojamas kartu su kitais prekių ženklais.
Ieškovės ginčija Apeliacinės tarybos teiginį, kad reikia įrodyti, jog atitinkamos visuomenės nagrinėjamą žymenį suvokia kaip
prekių ženklą. Jos teigia, kad pakanka įrodyti, jog suinteresuotieji asmenys prekes ar paslaugas, ženklinamas prašomu įregistruoti
prekių ženklu, iš tikrųjų suvokia kaip tam tikros įmonės prekes ar paslaugas. Ieškovės kaltina Apeliacinę tarybą, kad pasitelkė
ciklišką argumentavimo būdą ir teigė, jog žymuo TDI yra apibūdinamoji nuoroda ir todėl suinteresuotieji asmenys nesusies šio
žymens su tam tikra įmone. Toks aiškinimas reiškia, kad iš esmės apibūdinamasis žymuo niekada negali įgyti skiriamojo požymio
dėl naudojimo, nes jo atitinkama visuomenė nesuvokia kaip prekių ar paslaugų, kurios juo yra žymimos, komercinės kilmės nuorodos.
Toks požiūris Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 3 dalį padarytų neveiksmingą. Šiuo atžvilgiu jos remiasi 2002 m. birželio
18 d. Teisingumo Teismo sprendimu
Philips
(C‑299/99, Rink. p. I‑5475, 40 punktas). Be to, prekių ženklo įsitvirtinimo sąvoka kaip tik yra skirta „tariamam apibūdinamosios
nuorodos trūkumui“ kompensuoti.
VRDT ginčija ieškovių argumentus.
Bendrojo Teismo vertinimas
Reikia priminti, kad pagal Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 3 dalį absoliutūs atsisakymo registruoti pagrindai, numatyti
šio reglamento 7 straipsnio 1 dalies b, c ir d punktuose, nekliudo registruoti prekių ženklo, jei dėl naudojimo jis įgijo
skiriamąjį požymį prekių, kurioms prašoma registracijos, atžvilgiu.
Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 3 dalyje nenumatoma savarankiška prekių ženklo registravimo teisė. Joje įtvirtina šio
reglamento 7 straipsnio 1 dalies b–d punktuose išvardytų atsisakymo registruoti pagrindų išimtis. Todėl jos reikšmė turi būti
aiškinama atsižvelgiant į šiuos atsisakymo registruoti pagrindus (30 punkte minėto Sprendimo
Geometrinės figūros ant laikrodžio ciferblato
121 punktas; taip pat pagal analogiją žr. 2006 m. rugsėjo 7 d. Sprendimo
Bovemij Verzekeringen
, C‑108/05, Rink. p. I‑7605, 21 punktą).
Be to, iš teismo praktikos matyti, kad prekių ženklas dėl naudojimo gali įgyti skiriamąjį požymį tik tada, jei bent kažkiek
reikšminga atitinkamos visuomenės dalis pagal prekių ženklą tam tikras prekes ar paslaugas atskirtų kaip pagamintas ar suteiktas
konkrečios įmonės (2004 m. balandžio 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Eurocermex prieš VRDT
(Alaus butelio forma), T‑399/02, Rink. p. II‑1391, 42 punktas ir 30 punkte minėto Sprendimo
Geometrinės figūros ant laikrodžio ciferblato
122 punktas).
Be to, 1999 m. gegužės 4 d. Sprendime
Windsurfing Chiemsee
(C‑108/97 ir C‑109/97, Rink. p. I‑2779, 49 punktas) Teisingumo Teismas nusprendė, kad nustatydama, ar prekių ženklas įgijo
skiriamąjį požymį dėl naudojimo, kompetentinga institucija turi visapusiškai įvertinti veiksnius, galinčius įrodyti, kad remiantis
prekių ženklu tapo įmanoma identifikuoti atitinkamą prekę kaip pagamintą arba suteiktą konkrečios įmonės ir atskirti šią prekę
nuo kitos įmonės prekių.
Šiuo atžvilgiu reikia atsižvelgti į tokius veiksnius, kaip antai prekių ženklo užimama rinkos dalis, jo naudojimo intensyvumas,
geografinis paplitimas ir trukmė, įmonės investicijų, skirtų jo reklamai, dydis, tai, kokia dalis suinteresuotųjų asmenų dėl
prekių ženklo prekes ar paslaugas atskiria kaip pagamintas ar suteiktas konkrečios įmonės, prekybos ir pramonės rūmų ar kitų
profesinių asociacijų pareiškimai bei visuomenės nuomonės apklausos (žr. 41 punkte minėto Sprendimo
Alaus butelio forma
44 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką)
Šioje byloje, remdamasi 6 punkte minėtu Sprendimu
TDI
, Apeliacinė taryba nusprendė: kadangi žymuo TDI susideda iš junginyje „turbo direct injection“ ar „turbo diesel injection“
esančių žodžių pirmųjų raidžių, Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies c punkte numatytas absoliutus atmetimo pagrindas
egzistuoja visoje Sąjungoje, todėl prekių ženklas TDI turėjo dėl naudojimo būti įgijęs skiriamąjį požymį kiekvienoje iš penkiolikos
valstybių narių tuo metu, kai buvo paduota registracijos paraiška, t. y. 2003 m. gegužės 22 d. (ginčijamo sprendimo 32 ir
33 punktai). Tačiau, Apeliacinės tarybos teigimu, ieškovės neįrodė, kad prekių ženklas įsitvirtino dėl naudojimo Danijoje,
Nyderlanduose ir Airijoje (ginčijamo sprendimo 40 punktas). Be to, Apeliacinė taryba nusprendė, kad kitose valstybėse narėse
žymuo TDI naudojamas tik kaip apibūdinamoji nuoroda, o ne kaip prekių ženklas, todėl dėl naudojimo jis negali įgyti skiriamojo
požymio (ginčijamo sprendimo 41 ir 44 punktai).
Pirma, ieškovės ginčija Apeliacinės tarybos teiginį, kad įrodymus dėl prekių ženklo TDI įsitvirtinimo reikia pateikti kiekvienos
Sąjungos valstybės narės atveju. Jos mano, kad pakanka įrodyti, jog prekių ženklas įsitvirtino reikšmingoje Sąjungos teritorijos
dalyje.
Remiantis teismo praktika, prekių ženklas gali būti įregistruotas pagal Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 3 dalį tik tada,
jei pateiktas įrodymas, kad prekių ženklas dėl naudojimo įgijo skiriamąjį požymį Sąjungos dalyje, kurioje iš pradžių neturėjo
tokio požymio. Bendrijos dalį, minimą šio straipsnio 2 dalyje, kartais gali sudaryti viena valstybė narė (2006 m. birželio
22 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Storck prieš VRDT
, C‑25/05 P, Rink. p. I‑5719, 83 punktas).
Taigi visose Sąjungos valstybėse narėse, kuriose prašomas įregistruoti prekių ženklas iš pradžių neturėjo skiriamojo požymio,
jis turi įgyti skiriamąjį požymį dėl naudojimo, kad jį būtų galima registruoti pagal Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio
3 dalį (šiuo klausimu žr. 2007 m. rugsėjo 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Glaverbel prieš VRDT (Stiklo paviršiaus tekstūra)
, T‑141/06, neskelbiamo Rinkinyje, 38 punktą). Be to, kai kurių valstybių narių atžvilgiu pateikti įrodymai negali įrodyti,
kad žymuo įgijo skiriamąjį požymį kitose Sąjungos valstybėse narėse (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Stiklo paviršiaus tekstūra
39 punktą).
Kadangi žymuo TDI yra iš esmės apibūdinamasis visoje Sąjungoje, dėl naudojimo įgytas skiriamasis požymis šiuo atveju turi
būti įrodytas kiekvienos Sąjungos valstybės narės atžvilgiu.
Ieškovių argumentai negali paneigti šios išvados.
Pirma, kalbant apie 27 punkte minėtu Sprendimu
Žiebtuvėlio su akmenuku forma
grindžiamus argumentus, pažymėtina, jog iš šio sprendimo 68 ir paskesnių punktų matyti, kad šioje byloje Bendrasis Teismas
neketino pasisakyti dėl vertinant, ar įgytas skiriamasis požymis dėl naudojimo, reikšmingai teritorijai apibrėžti taikytinų
principų, o tik konstatavo, kad „naudojimo įrodymas turi būti pateiktas reikšmingos Bendrijos dalies atžvilgiu“. Be to, šioje
byloje Bendrasis Teismas taip pat nusprendė, kad erdvinio prašomo įregistruoti prekių ženklo įsitvirtinimui įrodyti pateikti
įrodymai yra nepakankami, todėl sprendžiant ginčą nebūtina nustatyti, ar skiriamojo požymio dėl naudojimo įgijimo įrodymų
nebuvimas kai kurių valstybių atžvilgiu leidžia registruoti žymenį pagal Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 3 dalį.
Todėl norėdamos paneigti Apeliacinės tarybos pasirinktą sprendimo būdą, kuris atitinka šio sprendimo 45 punkte minėtą teismo
praktiką, ieškovės negali remtis 27 punkte minėtu Sprendimu
Žiebtuvėlio su akmenuku forma
.
Antra, ieškovės tvirtina, kad Apeliacinė taryba turi taikyti tą patį kriterijų, kurį taikė nustatydama, ar prekių ženklas
turi gerą vardą Reglamento Nr. 207/2009 9 straipsnio 1 dalies c punkte vartojama prasme ir nuspręsdama, jog pakanka įrodyti,
kad skiriamasis požymis yra įgytas reikšmingoje Sąjungos dalyje.
Reikia priminti, kad pagal Reglamento Nr. 207/2009 9 straipsnio 1 dalies c punktą savininkas turi teisę uždrausti visoms trečiosioms
šalims be jo sutikimo komercinėje veikloje naudoti bet kokį žymenį, tapatų Bendrijos prekių ženklui arba panašų į jį, kai
juo žymimos prekės arba paslaugos nepanašios į tas, kurioms jis yra įregistruotas, jeigu jis Sąjungoje turi gerą vardą ir
jeigu dėl neteisėto žymens naudojimo įgyjamas nesąžiningas pranašumas arba pakenkiama Bendrijos prekių ženklo skiriamajam
požymiui ar jo geram vardui.
Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad remdamosios teismo praktika, susijusia su kita Reglamento Nr. 207/2009 nuostata, ieškovės
negali pagrįstai kvestionuoti Apeliacinės tarybos pasirinkto sprendimo būdo, kuris atitinka specifinę teismo praktiką, susijusią
su skiriamojo požymio įgijimu dėl naudojimo pagal Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 3 dalį.
Atsižvelgiant į skirtingą Reglamento Nr. 207/2009 9 straipsnio 1 dalies c punkto, susijusio su geru vardu, ir šio reglamento
7 straipsnio 3 dalies, susijusios su skiriamojo požymio įgijimu dėl naudojimo, taikymo vidinę logiką bei jų vietą šio reglamento
sistemoje, taikant šias dvi nuostatas neturėtų būti laikomasi to paties reikšmingos teritorijos testo.
Reglamento Nr. 207/2009 9 straipsnio 1 dalies c punktu saugomi savininkų, kurių prekių ženklas dėl jų prekybos ir reklamos
pastangų įgijo gerą vardą, interesai. Jei kitas ūkio subjektas naudotų prekių ženklą, jis galėtų nepagrįstai gauti naudą iš
gerą vardą turinčio ženklo arba jam pakenkti, net jei tam tikrais atvejais prekių ženklą žino tik reikšminga atitinkamos visuomenės
dalis vienoje valstybėje narėje.
Tačiau taikant Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 3 dalį reikia atsižvelgti į tai, kad ši nuostata yra draudimo registruoti,
pavyzdžiui, apibūdinamąjį žymenį kaip Bendrijos prekių ženklą, išimtis ir kad pagal šios nuostatos 2 dalį šis draudimas taikomas
net ir tada, kai atmetimo pagrindas egzistuoja tik Sąjungos dalyje. Jei būtų laikomasi ieškovių pasiūlyto aiškinimo, tai reikštų,
kad apibūdinamąjį prekių ženklą galima registruoti dėl to, kad jis reikšmingoje Sąjungos dalyje įgijo skiriamąjį požymį dėl
naudojimo, nors kitose Sąjungos dalyse jis ir toliau lieka apibūdinamasis. Todėl ieškovių pasiūlytas aiškinimas prieštarauja
netgi pačiam Reglamento Nr. 207/2009 tekstui.
Todėl reikia atmesti ieškovių argumentą, kuriuo Apeliacinė taryba kaltinama dėl to, kad siekdama įrodyti skiriamojo požymio
įgijimą dėl naudojimo reikšmingos teritorijos neaiškino taip, kaip nusprendė Teisingumo Teismas sprendimuose dėl gero vardo
Reglamento Nr. 207/2009 9 straipsnio 1 dalies c punkte vartojama prasme įrodinėjimo.
Trečia, ieškovės negali pagrįstai tvirtinti, kad sukūrus vientisą Sąjungos ekonominę erdvę geografinės sienos prarado reikšmę.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad 47 punkte minėto Sprendimo
Stiklo paviršiaus tekstūra
40 punkte Bendrasis Teismas pažymėjo:
„[Argumentui], jog valstybių, iš kurių gauti įrodymai, skaičiavimo metodas prieštarauja būtinybei laikyti [Sąjungą] vientisa
rinka, negalima pritarti. Pagal [Reglamento Nr. 207/2009] 7 straipsnio 1 dalies b punktą, skaitomą kartu su šio reglamento
2 dalimi, prekių ženklas neregistruojamas, jei neturi skiriamojo požymio [Sąjungos] dalyje, o šio straipsnio 2 dalyje minimą
[Sąjungos] dalį kartais gali sudaryti ir viena valstybė narė <...> Todėl Apeliacinė taryba teisingai atskirai išnagrinėjo
įrodymus dėl skiriamojo požymio, įgyto dėl naudojimo, kiekvienos valstybės narės atžvilgiu.“
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, reikia pažymėti, kad Apeliacinė taryba teisingai konstatavo, kad kadangi žymuo yra apibūdinamasis
visoje Sąjungoje, ieškovės turi pateikti įrodymų dėl skiriamojo požymio įgijimo dėl naudojimo kiekvienoje iš penkiolikos Sąjungos
valstybių narių tuo metu, kai buvo paduota registravimo paraiška.
Antra, ieškovės tvirtina, kad, priešingai nei nusprendė Apeliacinė taryba, jos pateikė skiriamojo požymio įgijimo dėl naudojimo
įrodymą kiekvienos valstybės narės atžvilgiu, įskaitant Airiją, Daniją ir Nyderlandus.
Šiuo atžvilgiu reikia konstatuoti, kad vienintelis reikšmingas ieškovių pateiktas įrodymas dėl šių trijų valstybių narių yra
susijęs su jose jų turima rinkos dalimi.
Aplinkybės, kurioms esant sąlyga dėl skiriamojo požymio įgijimo dėl naudojimo gali būti laikoma įvykdyta, nėra nustatomos
remiantis vien tik bendrais ir abstrakčiais duomenimis, pavyzdžiui, tam tikrais procentais (žr. 47 punkte minėto Pirmosios
instancijos teismo sprendimo
Stiklo paviršiaus tekstūra
32 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką bei 2008 m. spalio 15 d. Sprendimo
Powerserv Personalservice prieš VRDT – Manpower (MANPOWER)
, T‑405/05, Rink. p. II‑2883, 131 punktą).
Duomenys, susiję su rinkos dalimis, savaime neįrodo, kad atitinkama visuomenė, kuriai skirtos nagrinėjamos prekės, apibūdinamąjį
žymenį suvokia kaip komercinės kilmės nuorodą (pagal analogiją su informacijos apie pardavimo apimčių ir reklaminės medžiagos
pateikimu žr. 47 punkte minėto Sprendimo
Stiklo paviršiaus tekstūra
41 punktą). Be to, ieškovės nepateikė su minėtomis valstybėmis narėmis susijusios išsamios informacijos kiekvienu atskiru
atveju, pavyzdžiui, dėl naudojimo intensyvumo, geografinės apimties ir laiko ar jų investicijų prekių ženklui TDI reklamuoti
dydžio.
Todėl reikia konstatuoti, kad Apeliacinė taryba padarė teisingą išvadą, jog ieškovės nepateikė pakankamų įrodymų dėl skiriamojo
požymio įgijimo dėl naudojimo Airijoje, Danijoje ir Nyderlanduose.
Kadangi ieškovės turėjo pateikti įrodymų dėl skiriamojo požymio įgijimo dėl naudojimo kiekvienoje iš penkiolikos Sąjungos
valstybių narių (žr. šio sprendimo 61 punkte padarytą išvadą), pakankamų įrodymų šių trijų valstybių narių atžvilgiu nepateikimo
savaime pakanka pritarti Apeliacinės tarybos sprendimui atmesti registravimo paraišką.
Todėl nebūtina nagrinėti ieškovių argumentų dėl ginčijamo sprendimo motyvų, susijusių su žymens TDI nenaudojimu kaip prekių
ženklo, pagrįstumo.
Vis dėlto išsamumo dėlei reikia konstatuoti, kad ginčijamo sprendimo 53 punkte Apeliacinė taryba teisingai nusprendė, jog
negalima teigti, kad žymuo TDI naudojamas kaip prekių ženklas, nes žymuo naudojamas arba kaip tiesiogiai apibūdinantis, arba
reklaminėje medžiagoje kartu su kitais ieškovių prekių ženklais, kurie turi skiriamąją galią.
Pagal teismo praktiką skiriamasis požymis įgyjamas dėl naudojimo, kai suinteresuotieji asmenys atpažįsta prekę kaip pagamintą
ar suteiktą tam tikros įmonės dėl ženklo naudojimo kaip prekių ženklo. Todėl sąvoka „ženklo naudojimas kaip prekių ženklo“
turi būti suprantama tik kaip nurodanti prekių ženklo naudojimą tam, kad atitinkami suinteresuotieji asmenys atpažintų prekę
ar paslaugą kaip tam tikros įmonės prekę ar paslaugą (pagal analogiją žr. 2005 m. liepos 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Nestlé
, C‑353/03, Rink. p. I‑6135, 26 ir 29 punktus).
Priešingai nei teigia ieškovės, Apeliacinė taryba nenusprendė, kad žymuo nenaudojamas kaip prekių ženklas, remdamasi ciklišku
argumentu, kad jei žymuo yra apibūdinamasis, jis negali būti naudojamas kaip prekių ženklas.
Iš tikrųjų ginčijamo sprendimo 45–52 konstatuojamosiose dalyse Apeliacinė taryba išanalizavo daug ieškovių pateiktos reklaminės
medžiagos. Be to, kaip teisingai manė Apeliacinė taryba, ši reklaminė medžiaga aiškiai atitinkamai visuomenei sukuria įspūdį,
kad žymuo TDI naudojamas ne identifikuoti nagrinėjamų prekių komercinę kilmę, bet apibūdinti joje pristatomų automobilių technines
charakteristikas, t. y. kad jos turi dyzelinį variklį su tiesioginiu įpurškimu.
Be to, ieškovių pateiktoje reklaminėje medžiagoje, kuri yra pridėta prie administracinės bylos, žymuo TDI yra visada naudojamas
kartu su kitais ieškovėms priklausančiais prekių ženklais, pavyzdžiui, su prekių ženklais
Audi
,
VW
ar
Volkswagen
. Bendrasis Teismas ne kartą yra nusprendęs, kad reklaminė medžiaga, kurioje savaime skiriamojo požymio neturintis žymuo visada
naudojamas kartu su kitais prekių ženklais, kurie turi skiriamąjį požymį, neįrodo, kad visuomenės suvokia prašomą įregistruoti
žymenį kaip prekių ženklą, nurodantį prekių kilmę (41 punkte minėto Sprendimo
Alaus butelio forma
51 punktas ir 27 punkte minėto Sprendimo
Žiebtuvėlio su akmenuku forma
77 punktas). Bet kuriuo atveju pasiremdama interneto tinklaviete, kurioje teigiama, jog Ispanijos visuomenė žymenį TDI suvokia
kaip su konkrečiu automobilių gamintoju nesusijusią santrumpą, nurodančią dyzelinio variklio rūšį su tiesioginiu įpurškimu,
Apeliacinė taryba įrodė, kad, nepaisant visų ieškovių reklamos pastangų Ispanijoje, atitinkama visuomenė šį žymenį suvokia
ne kaip nagrinėjamų prekių kilmės nuorodą, o kaip apibūdinamąjį bendrinį žodį.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia atmesti pirmąjį ieškinio pagrindą.

Dėl trečiojo ieškinio pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 207/2009 76 straipsnio 1 dalies pažeidimu
Šalių argumentai
Ieškovės teigia, kad ekspertas neatsakė į jų prašymus, susijusius su susitikimu, kuriame būtų kalbama apie būtinybę atlikti
visuomenės nuomonės apklausą, kuri nagrinėjamų prekių atžvilgiu įrodytų, kad žymuo TDI įgijo skiriamąjį požymį dėl naudojimo,
ir jos apimtį. Jos teigia, kad tokį jų norą lėmė tai, jog nesusitarus dėl apklausos parametrų jos gali dirbti nereikalingą
darbą, o tai nepalengvintų užduoties nei joms, nei VRDT. Be to, laikydamasi faktų nagrinėjimo savo iniciatyva principo, pastaroji
turėjo su jomis susisiekti dėl tokios apklausos parametrų. Kadangi dėl jų nebuvo susitarta, VRDT pažeidė Reglamento Nr. 207/2009
76 straipsnio 1 dalį.
Be to, ieškovės kritikuoja ginčijamo sprendimo 55 punkte Apeliacinės tarybos išsakytą mintį, kad dėl to, jog ekspertas atmetė
jų prašymą dėl susitarimo dėl apklausos sąlygų, iš esmės yra gaila, tačiau tai nesumažina pareiškėjų atžvilgiu rizikos, kad
įrodymai bus nepakankami nepateikus tokios apklausos. Pagal faktų nagrinėjimo savo iniciatyva principą VRDT privalo atsakyti
į „patarimo prašymą“, kad galėtų iš karto pareiškėjui suteikti galimybę į savo visuomenės nuomonės apklausą įdėti tokius elementus,
kurie ją padarytų jai priimtiną. Galiausiai ieškovės mano, kad jei Apeliacinė taryba konstatuoja, kad ekspertas padarė vertinimo
klaidą, kaip ji padarė šiuo atveju pavartodama žodį „gaila“, ji gali įgyvendinti jo kompetenciją ir ištaisyti šią klaidą.
VRDT ginčija ieškovių argumentus.
Bendrojo Teismo vertinimas
Pagal Reglamento Nr. 207/2009 76 straipsnio 1 dalį „procedūrų metu [VRDT] faktus nagrinėja savo iniciatyva“.
Ieškovės kaltina VRDT dėl to, kad ekspertas neatsakė į jų prašymus, susijusius su susitikimu, kuriame būtų kalbama apie būtinybę
atlikti visuomenės nuomonės apklausą, kuri nagrinėjamų prekių atžvilgiu įrodytų, kad žymuo TDI įgijo skiriamąjį požymį dėl
naudojimo, ir jos apimtį. Atmesdama ieškovių apeliaciją Apeliacinė taryba taip pat atsižvelgė į tai, kad nebuvo atlikta apklausa,
todėl tai, kad ekspertas neatsakė į prašymą, esą turėjo įtakos ginčijamo sprendimo teisėtumui.
Reikia konstatuoti, kad šis ieškovių pagrindas yra nepagrįstas faktais.
Iš tikrųjų 2004 m. spalio 20 d. laišku ekspertas informavo ieškoves, kaip numatoma 1995 m. gruodžio 13 d. Komisijos Reglamento
(EB) Nr. 2868/95, skirto įgyvendinti Tarybos reglamentą (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 303, p. 1; 2004 m.
specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 189), 11 straipsnio 1 dalyje, kad žymuo TDI negali būti registruojamas
kaip prekių ženklas. Šiame laiške ekspertas pažymėjo, kad „visuomenės nuomonės apklausos beveik visada yra būtinos procedūrose,
kuriose nagrinėjamas [prekių ženklo] įsitvirtinimas“.
Atsakydamos į atsisakymo motyvus, 2005 m. sausio 20 laiške ieškovės pasiūlė, kad jų taryba „pasinaudos būsima verslo kelione
į Ispaniją ir susitars su VRDT ekspertais dėl susitikimo, per kurį būtų galima tiesiogiai aptarti tolesnės procedūros eigą;
patirtis rodo, kad tiesioginis pasikeitimas nuomonėmis dėl tolesnės procedūros eigos yra veiksmingesnis ir ekonomiškesnis
nei ilgas susirašinėjimas“.
Tačiau 2005 m. sausio 20 d. laiške nėra jokios užuominos apie pasiūlymą surengti visuomenės nuomonės apklausą, kurios turinį
būtų buvę galima aptarti su ekspertu per „profesinį susitikimą“, be to, šiame laiške ieškovės paminėjo „numanomai mažesnę“
visuomenės nuomonės apklausų naudą Europos mastu ir teigė, kad pagal VRDT ir Sąjungos teismų praktiką galima jų atsisakyti.
Todėl reikia konstatuoti, kad ekspertas aiškiai pasakė, jog įrodinėjant prekių ženklo įsitvirtinimą visuomenės nuomonės apklausos
„beveik visada yra būtinos“. Tačiau iš 2005 m. sausio 20 d. ieškovių laiško nematyti, kad jos siūlė atlikti visuomenės nuomonės
apklausas ar kad prieš jas atlikdamos norėjo patikslinti jų apimtį, juo labiau kad jos išreiškė nuomonę, jog pagal VRDT ir
teismo praktiką galima atsisakyti visuomenės nuomonės apklausų.
Tokiomis aplinkybėmis ieškovės negali pagrįstai teigti, kad šioje byloje tai, jog nebuvo surengtas profesinis susitikimas
su ieškovių taryba, kad būtų patikslintas visuomenės nuomonės apklausų turinys, yra koks nors neteisėtumas, galintis turėti
įtakos ginčijamo sprendimo teisėtumui.
Todėl trečiąjį ieškinio pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.

Dėl ketvirtojo ieškinio pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 207/2009 75 straipsnio pažeidimu
Šalių argumentai
Pasak ieškovių, ginčijamas sprendimas iš esmės grindžiamas Apeliacinės tarybos teiginiu, kad žymuo TDI negali įgyti skiriamojo
požymio dėl naudojimo, nes prekių ženklas yra apibūdinamojo pobūdžio. Šiuo atžvilgiu Apeliacinė taryba manė, kad yra būtina
atlikti visuomenės nuomonės apklausą (ginčijamo sprendimo 54 punktas).
Ieškovės taip pat teigia, kad Apeliacinė taryba joms nepranešė, jog šiuo klausimu pritaria eksperto nuomonei. Atsižvelgdama
į jų pasiūlymą pateikti įrodymą, Apeliacinė taryba jas turėjo informuoti, kad, jos nuomone, skiriamojo požymio įgijimas dėl
naudojimo taip pat gali būti įrodytas tik apklausus visuomenę. Tačiau prieš priimdama ginčijamą sprendimą Apeliacinė taryba
visiškai neužsiminė apie būtinybę atlikti visuomenės nuomonės apklausas.
VRDT ginčija ieškovių argumentus.
Bendrojo Teismo vertinimas
Pagal Reglamento Nr. 207/2009 75 straipsnį VRDT sprendimai grindžiami tiktai tokiais motyvais ar įrodymais, dėl kurių šalys
galėjo pateikti savo atsiliepimus.
Šiuo atžvilgiu pakanka priminti, jog ieškovių argumentacija remiasi klaidinga prielaida, kad egzistavo pasiūlymas pateikti
įrodymą atliekant visuomenės nuomonės apklausas. Kaip konstatuota šio sprendimo 84 punkte, iš 2005 m. sausio 20 d. ieškovių
laiško nematyti, kad jos siūlė atlikti visuomenės nuomonės apklausas ar kad prieš jas atlikdamos norėjo patikslinti jų apimtį.
Be to, reikia pažymėti, kad ieškovės nenurodo jokios teisės normos, kuri būtų įpareigojusi Apeliacinę tarybą prieš priimant
ginčijamą sprendimą joms pranešti apie savo ketinimą atsižvelgti į įrodinėjimo priemonės – visuomenės nuomonės apklausų, kurių
svarbą anksčiau pabrėžė ekspertas – nebuvimą.
Todėl ketvirtąjį pagrindą, o kartu ir visą ieškinį reikia atmesti.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jeigu laimėjusi
šalis to reikalavo. Kadangi ieškovės pralaimėjo bylą, jos turi padengti VRDT bylinėjimosi išlaidas pagal jos pateiktus reikalavimus.
Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (trečioji kolegija)
nusprendžia:
1.
Atmesti ieškinį.
2.
Priteisti iš
Audi AG
ir
Volkswagen AG
bylinėjimosi išlaidas.
Czúcz
Labucka
O’Higgins
Paskelbta 2011 m. liepos 6 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
*
Proceso kalba: vokiečių.