CELEX: 62010CJ0115
Fælles landbrugspolitik
forordning (EF) nr. 1782/2003
supplerende national direkte støtte
betingelser for ydelse

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af Rådets forordning (EØF) nr. 3508/92 af 27. november 1992 om
et integreret system for forvaltning og kontrol af visse EF-støtteordninger (EFT L 355, s. 1) og Rådets forordning (EF) nr. 1259/1999
af 17. maj 1999 om fastlæggelse af fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte (EFT L 160,
s. 113).
Anmodningen er indgivet under en sag mellem Bábolna Mezőgazdasági Termelő, Fejlesztő és Kereskedelmi Zrt. (herefter »Bábolna«)
og Mezőgazdasági és Vidékfejlesztési Hivatal Központi Szerve (kontor for landbrug og udvikling af landdistrikter, herefter
»Hivatal«) vedrørende tildeling af supplerende national støtte til Bábolna for 2004.

Retsforskrifter

EU-retlige forskrifter
Afgørelse 2004/281/EF
Rådets afgørelse 2004/281/EF af 22. marts 2004 om tilpasning af akten vedrørende vilkårene for Den Tjekkiske Republiks, Republikken
Estlands, Republikken Cyperns, Republikken Letlands, Republikken Litauens, Republikken Ungarns, Republikken Maltas, Republikken
Polens, Republikken Sloveniens og Den Slovakiske Republiks tiltrædelse og tilpasningerne af de traktater, der danner grundlag
for Den Europæiske Union, som følge af reformen af den fælles landbrugspolitik (EUT L 93, s. 1) blev vedtaget med hjemmel
i artikel 2, stk. 3, i traktaten om Den Tjekkiske Republiks, Republikken Estlands, Republikken Cyperns, Republikken Letlands,
Republikken Litauens, Republikken Ungarns, Republikken Maltas, Republikken Polens, Republikken Sloveniens og Den Slovakiske
Republiks tiltrædelse af Den Europæiske Union, undertegnet i Athen den 16. april 2003 (EUT 2003 L 236, s. 17), og tiltrædelsesaktens
artikel 23 (EUT 2003 L 236, s. 33, herefter »tiltrædelsesakten«).
Denne afgørelse bestemmer bl.a. i artikel 1, nr. 5), at punkt 27 i kapitel 6.A i bilag II til tiltrædelsesakten, hvis bestemmelser
ændrede forordning nr. 1259/1999, skal erstattes af bestemmelser, der ændrer Rådets forordning (EF) nr. 1782/2003 af 29. september
2003 om fastlæggelse af fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte og om fastlæggelse af
visse støtteordninger for landbrugere og om ændring af forordning (EØF) nr. 2019/93, (EF) nr. 1452/2001, (EF) nr. 1453/2001,
(EF) nr. 1454/2001, (EF) nr. 1868/94, (EF) nr. 1251/1999, (EF) nr. 1254/1999, (EF) nr. 1673/2000, (EØF) nr. 2358/71 og (EF)
nr. 2529/2001 (EUT L 270, s. 1, og berigtigelse EUT 2004 L 94, s. 70), for at tage hensyn til de justeringer af den fælles
landbrugspolitik, som den sidstnævnte forordning, der blev vedtaget efter tiltrædelsesinstrumenternes undertegnelse, resulterede
i.
Tiende betragtning til beslutning 2004/281 har følgende ordlyd:
»For at bevare sammenhængen med de supplerende nationale direkte betalinger må der foretages nogle tilpasninger efter indførelsen
af den nye enkeltbetalingsordning. Især er det nødvendigt at tilpasse ordningerne i tiltrædelsesakten, for at de supplerende
betalinger kan komme til at fungere efter hensigten ud fra tre forskellige scenarier: for det første den »klassiske« ordning
med direkte betalinger, for det andet den regionale udgave af den nye enkeltbetalingsordning og for det tredje den generelle
arealbetalingsordning.«
Forordning nr. 1782/2003
Forordning nr. 1782/2003 ophævede forordning nr. 3508/92 og nr. 1259/1999 med virkning fra den 1. maj 2004.
21. betragtning til forordning 1782/2003 har følgende ordlyd:
»Den fælles landbrugspolitiks støtteordninger omfatter direkte indkomststøtte særlig med henblik på at sikre landbrugerne
en rimelig levestandard. Dette mål hænger nøje sammen med bevarelsen af landdistrikterne. [...]«
Det bestemmes i artikel 1 i forordning nr. 1782/2003, som ændret ved afgørelse 2004/281 (herefter »forordning nr. 1782/2003«):
»Denne forordning fastsætter:
–        fælles regler for direkte betalinger under de af den fælles landbrugspolitiks indkomststøtteordninger, der finansieres af
Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL), Garantisektionen, jf. bilag I, undtagen støtteordningerne
i forordning (EF) nr. 1257/1999
–        en indkomststøtte til landbrugerne (i det følgende benævnt »enkeltbetalingsordningen«)
–        en forenklet overgangsindkomststøtte for landbrugerne i de nye medlemsstater (i det følgende benævnt »generel arealbetalingsordning«)
[…]«
Følgende fremgår af artikel 2 i forordning nr. 1782/2003:
»[Der] forstås ved:
a)      »landbruger«: en fysisk eller juridisk person eller en sammenslutning af fysiske eller juridiske personer – uanset hvilken
retlig status sammenslutningen og dens medlemmer har i henhold til national ret – hvis bedrift befinder sig på Fællesskabets
område som omhandlet i […] artikel 299 [EF], og som udøver en landbrugsaktivitet
b)      »bedrift«: alle de produktionsenheder, som landbrugeren driver, og som befinder sig på en og samme medlemsstats område
c)      »landbrugsaktivitet«: produktion, avl eller dyrkning af landbrugsprodukter, herunder høst, malkning, opdræt af husdyr og hold
af husdyr til landbrugsformål, eller bevarelse af jorden i god landbrugs- og miljømæssig stand som fastlagt i henhold til
artikel 5.«
Under afsnit II i forordning nr. 1782/2003 med overskriften »Almindelige bestemmelser« bestemmer artikel 22, der har overskriften
»Støtteansøgninger«, i stk. 1:
»For de direkte betalinger omfattet af det integrerede system indgiver landbrugeren hvert år en ansøgning, der skal indeholde
følgende oplysninger, for så vidt som de er relevante:
–        alle bedriftens landbrugsparceller
–        betalingsrettighedernes antal og beløb
–        andre oplysninger fastsat i denne forordning eller af den pågældende medlemsstat.«
Forordningens artikel 28, som har overskriften »Betaling«, bestemmer i stk. 1:
»Hvor intet andet er bestemt i denne forordning, foretages betalingerne under de i bilag I anførte støtteordninger med det
fulde beløb til modtagerne.«
Afsnit III i forordning nr. 1782/2003 vedrører enkeltbetalingsordningen. Forordningens artikel 44, stk. 1-3, har følgende
ordlyd:
»1.      Enhver betalingsrettighed ledsaget af en støtteberettiget hektar giver ret til betaling af det ved betalingsrettigheden fastsatte
beløb.
2.      Ved »støtteberettiget hektar« forstås ethvert landbrugsareal på bedriften, der er udlagt som agerjord og permanente græsarealer,
undtagen arealer med permanente afgrøder eller skov, eller som anvendes til ikke-landbrugsaktiviteter.
3.      Landbrugeren afgiver en erklæring vedrørende de parceller, der svarer til den støtteberettigede hektar, som ledsager en betalingsrettighed.
Medmindre der er tale om force majeure eller usædvanlige omstændigheder, skal disse parceller være til landbrugerens rådighed
i en periode på mindst 10 måneder, som løber fra en dato, der fastsættes af medlemsstaterne, dog tidligst fra den 1. september
i det kalenderår, der går forud for det år, hvor der er indgivet ansøgning om deltagelse i enkeltbetalingsordningen.«
Afsnit IVa i forordning nr. 1782/2003 har overskriften »Gennemførelse af støtteordninger i de nye medlemsstater«.
Forordningens artikel 143a har følgende ordlyd:
»I de nye medlemsstater indføres der direkte betalinger efter følgende plan for stigninger udtrykt i procent af det gældende
niveau for disse betalinger i Fællesskabet pr. 30. april 2004:
–      25% i 2004
–      30% i 2005
–      35% i 2006
–      40% i 2007
–      50% i 2008
–      60% i 2009
–      70% i 2010
–      80% i 2011
–      90% i 2012
–      100% fra 2013.«
Artikel 143b i forordning nr. 1782/2003 med overskriften »Generel arealbetalingsordning« bestemmer i stk. 1-3:
»1.      De nye medlemsstater kan senest på tiltrædelsesdatoen beslutte at erstatte de direkte betalinger i den i stk. 9 omtalte gyldighedsperiode
med en generel arealbetaling, som skal beregnes i henhold til stk. 2.
2.      Den generelle arealbetaling skal ske én gang om året. Den beregnes ved at dividere hver ny medlemsstats årlige rammebeløb,
der fastsættes i henhold til stk. 3, med dens landbrugsareal, der fastsættes i henhold til stk. 4.
3.      Kommissionen fastsætter et årligt rammebeløb for hver ny medlemsstat:
–        som summen af de midler, der vil være til rådighed i det pågældende kalenderår til direkte betalinger i den nye medlemsstat
–        efter de relevante fællesskabsregler og på grundlag af de kvantitative parametre, såsom basisareal, præmielofter og maksimale
garantimængder som specificeret i tiltrædelsesakten og efterfølgende fællesskabsretsakter for hver direkte betaling, og
–        justeret med den relevante procentsats i artikel 143a for den gradvise indførelse af direkte betalinger.«
Forordningens artikel 143c med overskriften »Supplerende nationale direkte betalinger og direkte betalinger« bestemmer:
»[…]
2.      De nye medlemsstater skal med forbehold af Kommissionens tilladelse have mulighed for at supplere de direkte betalinger op
til:
[…]
Den samlede direkte støtte, som landbrugeren kan modtage efter tiltrædelsen i de nye medlemsstater under den relevante direkte
betaling, herunder alle supplerende nationale direkte betalinger, må ikke overskride det niveau for direkte støtte, som han
ville være berettiget til at modtage under den tilsvarende direkte betaling, som gælder for medlemsstaterne i Fællesskabet
i dets sammensætning pr. 30. april 2004.
[…]
4.      Hvis en ny medlemsstat beslutter at anvende den generelle arealbetalingsordning, kan den pågældende nye medlemsstat yde supplerende
national direkte støtte på de i stk. 5 og 8 omhandlede betingelser.
5.      Det samlede beløb pr. (under)sektor for supplerende national støtte, der kan ydes for 2004, skal, når den generelle arealbetalingsordning
anvendes, begrænses ved en særlig finansiel ramme pr. (under)sektor. Denne ramme skal svare til forskellen mellem:
–        det samlede støttebeløb pr. (under)sektor, der følger af anvendelse af stk. 2, litra a) eller b), alt efter hvad der er hensigtsmæssigt,
og
–        det samlede beløb for direkte støtte, der vil være til rådighed i de relevante nye medlemsstater for samme (under)sektor i
det pågældende år under den generelle arealbetalingsordning.
For 2005 og frem gælder kravet om, at ovennævnte begrænsning skal gennemføres ved hjælp af (under)sektorspecifikke finansielle
rammer, ikke. De nye medlemsstater har dog fortsat ret til at anvende (under)sektorspecifikke finansielle rammer, hvis en
sådan (under)sektorspecifik finansiel ramme kun vedrører:
–        de direkte betalinger kombineret med enkeltbetalingsordningen og/eller
–        en eller flere af de direkte betalinger, der er udelukket eller kan udelukkes fra enkeltbetalingsordningen i henhold til artikel
70, stk. 2, eller som kan være genstand for delvis gennemførelse i henhold til artikel 64, stk. 2.
6.      Den nye medlemsstat kan på grundlag af objektive kriterier og med Kommissionens tilladelse træffe afgørelse om beløbene for
den supplerende nationale støtte, der skal ydes.
7.      Kommissionens tilladelse skal:
–        hvor stk. 2, litra b), gælder, specificere de relevante nationale ordninger for direkte betalinger, der svarer til den fælles
landbrugspolitik
–        fastlægge det niveau, op til hvilket den supplerende nationale støtte kan betales, den takt, hvori den supplerende nationale
støtte falder og, hvor det er hensigtsmæssigt, betingelserne for ydelsen heraf
–        gives med forbehold af eventuelle tilpasninger, der kan blive nødvendige på grund af udviklingen i den fælles landbrugspolitik.
8.      Der kan ikke ydes supplerende nationale betalinger eller støtte til landbrugsaktiviteter, som ikke er omfattet af direkte
betalinger i Fællesskabet i dets sammensætning pr. 30. april 2004.
[…]«

Nationale bestemmelser
Artikel 3, stk. 1, litra a), i regeringens dekret nr. 6/2004 af 22. januar 2004 vedrørende de almindelige betingelser for
tildeling af Den Europæiske Unions landbrugsstøtte, supplerende støtte hertil afholdt af det nationale budget og landbrugsstøtte
henhørende under national kompetence (
Magyar Közlöny
2004/7) bestemmer, at støtteberettigede til ordninger henhørende under dette dekrets anvendelsesområde, herunder supplerende
national støtte, er juridiske personer og selskaber, der ikke er juridiske personer, som ikke er under behandling for betalingsstandsning
(»csődeljárás«), konkurs (»felszámolás«), akkordbehandling (»adósságrendezés«) eller likvidation (»végelszámolás«).

Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
Bábolna indgav den 28. maj 2004 en ansøgning til Hivatal om en generel arealbetaling og supplerende national støtte forbundet
med denne betaling.
Den 1. september 2004 indledte Bábolna frivillig likvidationsbehandling i henhold til regeringsafgørelse nr. 2186/2004 af
22. juli 2004, med henblik på omstrukturering af kapitalen og privatisering af selskabet Bábolna Mezőgazdasági Termelő, Fejlesztő
és Kereskedelmi Zrt. (
Határozatok Tára
nr. 2004/33 (22. juli)).
Ved afgørelse af 17. maj 2005 efterkom Hivatal delvist Bábolnas ansøgning og tildelte det en generel arealbetaling på 174 410 400
HUF samt 70 677 810 HUF som supplerende national støtte vedrørende landbrugsjord.
Da Hivatal imidlertid blev opmærksom på, at Bábolna var trådt i likvidation den 1. september 2004, vedtog den en ny afgørelse,
som ændrede afgørelsen af 17. maj 2005. Ved denne ændringsafgørelse afslog Hivatal på grundlag af artikel 3, stk. 1, litra
a), i regeringens dekret nr. 6/2004 ansøgningen om supplerende national støtte vedrørende landbrugsjord og pålagde Bábolna
at tilbagebetale et beløb på 15 829 789 HUF, der var tildelt som led heri.
Bábolna anlagde sag med påstand om annullation af denne ændringsafgørelse og om, at afgørelsen af 17. maj 2005 opretholdes.
Bábolna har for Fővárosi Bíróság (domstol i Budapest) gjort gældende, at de fællesskabsretlige bestemmelser, der finder anvendelse
i den foreliggende sag, ikke fastsætter nogen udelukkelse fra støtte på grundlag af en frivillig likvidationsbehandling. Den
eneste betingelse for tildeling af støtte er, at den pågældende bedrift befinder sig på Fællesskabets område, idet støtteansøgerens
retsstilling i henhold til den nationale lovgivning er uden betydning i denne forbindelse.
Hivatal har nedlagt påstand om frifindelse.
Ifølge den forelæggende ret er det nødvendigt for at kunne behandle sagen at afgøre, om et handelsselskab, der udøver landbrugsvirksomhed
i en medlemsstat, er berettiget til at modtage en supplerende national støtte, skønt det er under likvidationsbehandling.
Fővárosi Bíróság har rejst spørgsmålet, om den supplerende nationale støtte kan reguleres selvstændigt og uafhængigt af de
EU-retlige principper og regler. Retten ønsker oplyst, om en medlemsstat kan fastsætte mere snævre betingelser for tildeling
af supplerende national støtte end de betingelser, der er fastsat i forbindelse med den generelle EU-retlige arealbetalingsordning.
Den pågældende ret har i øvrigt bemærket i forbindelse med det forelagte femte præjudicielle spørgsmål, at ungarsk ret har
oprettet forskellige retlige ordninger for procedurerne i forbindelse med betalingsstandsning, konkurs og likvidation.
Da Fővárosi Bíróság finder, at tvistens udfald afhænger af fortolkningen af den EU-ret, der finder anvendelse, har den besluttet
at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)      Kan betingelserne for EF-støtte (fra EUGFL) inden for rammerne af den fælles landbrugspolitik være forskellige fra betingelserne
for supplerende national støtte, dvs. kan der for supplerende national støtte fastsættes andre og strengere regler end dem,
der regulerer støtte finansieret af EUGFL?
2)      Kan anvendelsesområdet hvad angår støttemodtagerne fastsat i artikel 1, stk. 4, i [forordning nr. 3508/92] og artikel 10,
litra a), i [forordning nr. 1259/1999] fortolkes således, at der ud fra et subjektivt synspunkt kun foreligger to betingelser
for støtte: støtteberettigede er a) en gruppe af landbrugere (eller en enkelt landbruger), b) hvis bedrift befinder sig på
Fællesskabets område?
3)      Kan ovennævnte forordninger fortolkes således, at en landbruger, hvis bedrift befinder sig på Fællesskabets område, men som
ønsker at opgive sin virksomhed i fremtiden (efter anvendelsen af støtten), ikke er støtteberettiget?
4)      Hvorledes skal den retlige ordning, som er indført i national lovgivning, fortolkes ifølge de to ovennævnte forordninger?
5)      Omfatter den retlige ordning, som er indført i national ret, en retlig ordning, der er forbundet med en landbrugers (eller
gruppen af landbrugeres) eventuelle opgivelse af virksomheden? [...]
6)      Kan betingelserne for at ansøge om en generel (EF-)arealbetaling reguleres særskilt og helt uafhængigt af betingelserne for
at anmode om en supplerende national støtte? Hvilken forbindelse er der (eller kan der være) mellem de to støttetypers principper,
opbygning og formål?
7)      Kan en gruppe (eller en individuel producent), som i øvrigt opfylder betingelserne for generel EF-arealbetaling, udelukkes
fra den supplerende nationale støtte?
8)      Omfatter anvendelsesområdet for forordning nr. 1259/1999 i henhold til dens artikel 1 ligeledes supplerende national støtte
under hensyn til, at den del, der kun delvis finansieres af EUGFL, finansieres ved hjælp af den supplerende nationale støtte?
9)      Er en landbrugsproducent, hvis bedrift, der fungerer lovligt og effektivt, befinder sig på Fællesskabets område, berettiget
til at modtage supplerende national støtte?
10)      Såfremt national ret indeholder særlige bestemmelser for fremgangsmåden ved afvikling af handelsselskaber, har disse bestemmelser
da betydning i forhold til EF-støtten (og den nationale støtte, som er forbundet hermed)?
11)      Skal EF-lovgivningen og den nationale lovgivning om den fælles landbrugspolitiks funktion fortolkes således, at de skal skabe
en samlet retsorden, som kan fortolkes ensartet, og som fungerer på grundlag af identiske principper og betingelser?
12)      Kan det anvendelsesområde, som er fastlagt ved artikel 1, stk. 4, i forordning nr. 3508/92 og artikel 10, litra a), i forordning
nr. 1259/1999, fortolkes således, at såvel landbrugsproducentens hensigt til at opgive sin virksomhed i fremtiden som den
retlige ordning, der er resultatet heraf, er fuldstændig uden relevans?«

Om de præjudicielle spørgsmål

Indledende bemærkning
I forbindelse med udvidelsen af Den Europæiske Union i 2004 fastsatte tiltrædelsesakten, at der blev indført bestemmelser
vedrørende indførelse af direkte betalinger i de nye medlemsstater og den generelle arealbetalingsordning i forordning nr. 1259/1999.
Disse blev efterfølgende ved afgørelse 2004/281 integreret i forordning nr. 1782/2003, som ophævede forordning nr. 3508/92
og nr. 1259/1999 med virkning fra 1. maj 2004.
Under disse omstændigheder reguleres tvisten i hovedsagen, henset til tidspunktet for de faktiske omstændigheder, af forordning
nr. 1782/2003.
Da det imidlertid påhviler Domstolen at fortolke alle de bestemmelser i EU-retten, som de nationale retter skal anvende for
at træffe afgørelse i de for dem verserende tvister, også selv om disse bestemmelser ikke udtrykkeligt er omtalt i de præjudicielle
spørgsmål, der forelægges Domstolen (jf. bl.a. dom af 8.3.2007, sag C-45/06, Campina, Sml. I, s. 2089, præmis 31), skal de
præjudicielle spørgsmål forstås således, at de henviser til forordning nr. 1782/2003, eller således, at de indgår i denne
forordnings sammenhæng.

Om samtlige spørgsmål
Med de 12 spørgsmål, som behandles samlet, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om forordning nr. 1782/2003
er til hinder for en national lovgivning, som udelukker juridiske personer, der udøver landbrugsvirksomhed på den pågældende
medlemsstats område, fra at modtage supplerende national støtte med den begrundelse, at de er under likvidationsbehandling.
Forordning nr. 1782/2003 fastsætter bl.a. i artikel 1 fælles regler for direkte betalinger i henhold til den fælles landbrugspolitiks
indkomststøtteordninger, en indkomststøtte til landbrugerne (enkeltbetalingsordningen) og en forenklet overgangsindkomststøtte
for landbrugerne i de nye medlemsstater (generel arealbetalingsordning).
I overensstemmelse med artikel 143a og 143b i forordning nr. 1782/2003 blev enkeltbetalingerne og i givet fald den generelle
arealbetaling indført gradvist i de nye medlemsstater. Denne gradvise indførelse af Unionens støtteordninger i de nye medlemsstater
havde til formål at undgå at bremse den nødvendige omstrukturering af landbrugssektoren i disse medlemsstater og at undgå
at skabe store indkomstforskelle og social skævvridning ved at yde uforholdsmæssig stor støtte i forhold til indkomstniveauet
hos landbrugerne og befolkningen i almindelighed. (jf. analogt dom af 23.10.2007, sag C-273/04, Polen mod Rådet, Sml. I, s. 8925,
præmis 69).
I henhold til artikel 143c, stk. 2 og 4, i forordning nr. 1782/2003 har de nye medlemsstater ikke desto mindre mulighed for
at supplere de direkte betalinger eller den generelle arealbetaling med en supplerende national støtte, som i det mindste
delvist er finansieret af deres nationale budget.
I denne forbindelse giver forordning nr. 1782/2003 de pågældende medlemsstater en vis skønsmargin i forbindelse med gennemførelsen
af den supplerende nationale støtte. Nævnte forordnings artikel 143c, stk. 6, bestemmer navnlig, at de nye medlemsstater på
grundlag af objektive kriterier og med Kommissionens tilladelse kan træffe afgørelse om beløbene for den supplerende nationale
støtte, der skal ydes.
Henset til den omstændighed, at en national bestemmelse som den i hovedsagen omhandlede vedtages som led i den fælles landbrugspolitik,
må den ikke indføres eller anvendes i strid med formålene med denne politik (jf. i denne retning dom af 5.5.2011, forenede
sager C-230/09 og C-231/09, Kurt und Thomas Etling m.fl., endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 75), og herunder
navnlig de formål, der forfølges med de støtteordninger, der følger af forordning nr. 1782/2003.
De nye medlemsstaters skønsmargin er i øvrigt begrænset for så vidt som det niveau, op til hvilket den supplerende nationale
støtte kan betales, som skal falde inden for de grænser, der er fastsat i forordningens artikel 143c, stk. 2 – eller i givet
fald stk. 5 – og den takt, hvori den supplerende nationale støtte falder og de eventuelle betingelser for ydelsen heraf i
henhold til artikel 143c, stk. 7, skal gøres til genstand for en forudgående tilladelse fra Kommissionen.
I den foreliggende sag skal det imidlertid bemærkes, at det fremgår af sagen, at Republikken Ungarns program af 18. maj 2004
vedrørende supplerende direkte nationale betalinger, som godkendt ved Kommissionens beslutning af 29. juni 2004 [K(2004) 2295],
ikke indeholdt betingelsen om, at den supplerende nationale støtte alene kunne tildeles landbrugere, i den forstand, hvori
udtrykket er anvendt i forordning nr. 1782/2003, som ikke var genstand for en likviditetsbehandling.
Det er således tilstrækkeligt at fastslå, at forordning nr. 1782/2003 i forbindelse med tildeling af supplerende national
støtte, som den i hovedsagen omhandlede, er til hinder for pålæggelsen af en betingelse, som Kommissionen ikke har godkendt,
uden at det er nødvendigt at tage stilling til dennes forenelighed med de formål, der forfølges med forordningen og generelt
med de almindelige EU-retlige principper, som medlemsstaterne ligeledes skal overholde (jf. dommen i de forenede sager Kurt
und Thomas Etling m.fl., præmis 74).
Henset til ovenstående bemærkninger, skal de forelagte spørgsmål besvares med, at forordning nr. 1782/2003 skal fortolkes
således, at den er til hinder for en national lovgivning, som udelukker juridiske personer, der udøver landbrugsvirksomhed
på den pågældende medlemsstats område, fra at modtage supplerende national støtte med den begrundelse, at de er under likvidationsbehandling,
hvis betingelsen om, at der ikke må foreligge en sådan procedure, ikke har været genstand for en forudgående tilladelse fra
Kommissionen.

Sagens omkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer
det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt
i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Første Afdeling) for ret:
Rådets forordning (EF) nr. 1782/2003 af 29. september 2003 om fastlæggelse af fælles regler for den fælles landbrugspolitiks
ordninger for direkte støtte og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugere og om ændring af forordning (EØF)
nr. 2019/93, (EF) nr. 1452/2001, (EF) nr. 1453/2001, (EF) nr. 1454/2001, (EF) nr. 1868/94, (EF) nr. 1251/1999, (EF) nr. 1254/1999,
(EF) nr. 1673/2000, (EØF) nr. 2358/71 og (EF) nr. 2529/2001, som ændret ved Rådets afgørelse 2004/281/EF af 22. marts 2004,
skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning, som udelukker juridiske personer, der udøver landbrugsvirksomhed
på den pågældende medlemsstats område, fra at modtage supplerende national støtte med den begrundelse, at de er under likvidationsbehandling,
hvis betingelsen om, at der ikke må foreligge en sådan procedure, ikke har været genstand for en forudgående tilladelse fra
Kommissionen.
Underskrifter
*
Processprog: ungarsk.