CELEX: 62013CJ0607
Begäran om förhandsavgörande
Jordbruk
Gemensam organisation av marknaderna
Bananer
Förordning (EG) nr 2362/98
Artiklarna 7, 11 och 21
Tullkvoter
Bananer med ursprung i AVS-staterna
Ny aktör
Importlicenser
Rättigheter som härrör från vissa importlicenser kan inte överlåtas
Missbruk
Förordning (EG) nr 2988/95
Artikel 4.3

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artiklarna 11 och 21 i kommissionens förordning (EG) nr 2362/98 av den 28 oktober 1998 om tillämpningsföreskrifter till rådets förordning (EEG) nr 404/93 rörande ordningen för import av bananer till gemenskapen (
EGT L 293, s. 32
), i dess lydelse enligt kommissionens förordning (EG) nr 1632/2000 av den 25 juli 2000 (
EGT L 187, s. 27
) (nedan kallad förordning nr 2362/98), samt artikel 4.3 i rådets förordning (EG, Euratom) nr 2988/95 av den 18 december 1995 om skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella intressen (
EGT L 312, s. 1
).
Begäran har framställts i ett mål mellan å ena sidan Ministero dell’economia e delle finanze (ekonomi- och finansministeriet), Agenzia delle dogane (tullmyndigheten) samt Europeiska kommissionen och å andra sidan de rättsliga företrädarna för bolag som till Europeiska unionen importerar bananer från länderna i Afrika, Västindien och Stillahavsområdet (nedan kallade AVS-staterna) och andra tredjeländer, bland dessa SIMBA SpA (nedan kallat SIMBA) och Rico Italia srl (nedan kallat Rico Italia), angående de tullar som dessa bolag blivit skyldiga att erlägga på grund av nämnda import.
Tillämpliga bestämmelser
Förordning (EEG) nr 404/93
Avdelning IV i rådets förordning (EEG) nr 404/93 av den 13 februari 1993 om den gemensamma organisationen av marknaden för bananer (
EGT L 47, s. 1
; svensk specialutgåva, område 3, volym 48 s. 129), i dess lydelse enligt rådets förordning (EG) nr 1257/1999 av den 17 maj 1999 om stöd från Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket (EUGFJ) till utveckling av landsbygden och om ändring och upphävande av vissa förordningar (
EGT L 160, s. 80
) (nedan kallad förordning nr 404/93), har rubriken ”Handel med tredje land”. I artiklarna 16–20 i förordningen, vilka återfinns i avdelning IV, regleras de tullkvoter som är tillämpliga på bananer från tredjeland.
I artikel 16 i förordningen föreskrivs följande:
”Artiklarna 16–20 i denna avdelning skall endast gälla för färska produkter som omfattas av KN-nummer ex 0803 00 19.
I denna avdelning används följande beteckningar med den betydelse som här anges:
1)
Traditionell import från AVS-stater: import till [unionen] av bananer som har ursprung i de stater som förtecknas i bilagan, upp till 857700 ton (nettovikt) per år. Sådana bananer skall benämnas traditionella AVS-bananer.
2)
Icke traditionell import från AVS-stater: import till [unionen] av bananer som har ursprung i AVS-stater men som inte omfattas av definitionen under punkt 1. Sådana bananer skall benämnas icke traditionella AVS-bananer.
3)
Import från andra tredje stater än AVS-staterna: import till [unionen] av bananer med ursprung i andra tredje stater än AVS-staterna. Sådana bananer skall benämnas bananer från tredje stat.”
I artikel 18 i förordningen föreskrivs följande:
”1.   Varje år skall öppnas en tullkvot på 2,2 miljoner ton (nettovikt) för import av bananer från tredje stat och av icke traditionella AVS-bananer.
Import av bananer från tredje stat inom ramen för denna tullkvot skall beläggas med en tull på 75 [euro] per ton medan import av icke traditionella AVS-bananer inte skall beläggas med någon tull.
2.   Varje år skall öppnas en kompletterande tullkvot på 353000 ton (nettovikt) för import av bananer från tredje stat och av icke traditionella AVS-bananer.
Import av bananer från tredje stat inom ramen för tullkvoten skall beläggas med en tull på 75 [euro] per ton medan import av icke traditionella AVS-bananer inte skall beläggas med någon tull.
3.   Importen av traditionella AVS-bananer skall inte beläggas med någon tull.
...”
I artikel 19.1 i samma förordning föreskrivs följande:
”Förvaltningen av de tullkvoter som anges i artikel 18.1 och 18.2 samt av importen av traditionella AVS-bananer skall ske i enlighet med en metod som grundar sig på beaktande av traditionella handelsmönster (enligt metoden "traditionella aktörer/nya aktörer").
…”
Förordning nr 2362/98
I skälen 6, 8, 10 och 14 i förordning nr 2362/98 anges följande:
”(6)
En del av tullkvoterna och de traditionella AVS-bananerna bör reserveras för ’nya aktörer’. Deras totala tilldelning bör vara tillräcklig för att göra det möjligt för dessa aktörer att inleda en importverksamhet och för att främja en sund konkurrens.
...
(8)
Erfarenheten från flera års tillämpning av ordningen för import av bananer på gemenskapsnivå leder till att kraven för att godkänna nya aktörer skärps för att undvika att rena bulvaner registreras och att påhittade eller spekulativa ansökningar beviljas tilldelning. Det är särskilt motiverat att kräva en minsta erfarenhet av import av jämförbara produkter, färska produkter enligt kapitel 7 och 8 och produkter i kapitel 9 som omfattas av vissa villkor i Kombinerade nomenklaturen. För att på samma sätt undvika ansökningar om årlig tilldelning som inte står i proportion till aktörernas verkliga möjligheter och som inte skulle följas av licensansökningar för motsvarande kvantiteter är det vid ansökan om en årlig tilldelning nödvändigt att kräva att en garanti ställs, som ersätter garantin för importlicensen. …
...
(10)
Det bör fastställas bestämmelser för registrering av aktörer samt, allt efter omständigheterna, om referenskvantiteten eller den årliga tilldelningen till dessa. De nödvändiga verifikationer och kontroller som de behöriga nationella myndigheterna är skyldiga att göra bör också fastställas och slutligen även vilka följderna blir då vissa skyldigheter inte uppfylls, särskilt beträffande registrering och deklarationer för att få fram referenskvantiteter eller tilldelningar enligt ordningen för import.
...
(14)
Villkoren för och verkningarna av sådana överlåtelser av licenser bör anges närmare med hänsyn till den definition av kategorier av aktörer som fastställs i denna förordning. Överlåtelsen som är begränsad till en enda mottagare för varje licens eller dellicens gör det möjligt att utveckla handelsförbindelser mellan olika registrerade aktörer. Det är dock inte önskvärt att skapa konstgjorda eller spekulativa förbindelser eller störningar i de normala handelsförbindelserna genom att tillåta överlåtelser från ’nya aktörer’ till ’traditionella aktörer’.”
I artikel 2 i förordningen föreskrivs att tullkvoterna och kvantiteten traditionella AVS-bananer, som avses i artikel 18.1 och 18.2 respektive artikel 16 i förordning nr 404/93, ska vara öppna till 92 procent för traditionella aktörer enligt definitionen i artikel 3 i förordning nr 2362/98 och till 8 procent för nya aktörer enligt definitionen i artikel 7 den sistnämnda förordningen.
I artikel 7 i förordning nr 2362/98 föreskrivs följande:
”I denna förordning avses med ’ny aktör’ en ekonomisk aktör som är etablerad i [unionen] vid tidpunkten för sin registrering och som med avseende på import inom ramen för de tullkvoter och traditionella AVS-bananer som avses i artikel 2
a)
har bedrivit handel som importör inom sektorn för färsk frukt och färska grönsaker som omfattas av kapitel 7 och 8 och även av kapitel 9 i tulltaxe- och statistiknomenklaturen och i Gemensamma tulltaxan, om han också har importerat de produkter som omfattas av kapitel 7 och 8, i eget namn och för egen räkning, under ett av de tre åren omedelbart före det år som registreringsansökan avser, och
b)
i samband med denna verksamhet har importerat till ett deklarerat tullvärde av minst 400000 euro under den period som anges i a).”
Artikel 8.4 första stycket i förordningen har följande lydelse:
”För att förnya sin registrering skall den berörde aktören för de behöriga myndigheterna bevisa att han rent faktiskt för egen räkning har importerat minst 50 % av den kvantitet som han tilldelats för det innevarande året.”
I artikel 11.1 i förordningen föreskrivs följande.
”Medlemsstaterna skall kontrollera att bestämmelserna i detta avsnitt följs.
De skall särskilt försäkra sig om att de berörda aktörerna bedriver en importverksamhet inom [unionen] inom den sektor som anges i artikel 7, för egen räkning som självständig ekonomisk enhet när det gäller ledning, personal och drift. Om det finns tecken på att dessa villkor inte kan uppfyllas kan ansökningarna om registrering och årlig tilldelning endast godkännas om den berörda aktören lägger fram bevis som den nationella behöriga myndigheten finner tillfredsställande.”
I artiklarna 14–22 i förordning nr 2362/98 finns bestämmelser om utfärdandet av importlicenser. I artikel 21.1 och 21.2 i förordningen föreskrivs följande:
”1.   Rättigheter från importlicenser som utfärdats i kraft av detta kapitel får, på de villkor som anges i artikel 9 i [kommissionens] förordning (EEG) nr 3719/88 [av den 16 november 1988 om gemensamma tillämpningsföreskrifter för systemet med import- och exportlicenser och förutfastställelselicenser för jordbruksprodukter (
EGT L 331, s.1
; svensk specialutgåva, område 3, volym 27 s. 226)] överlåtas till en enda mottagare, utan att det påverkar tillämpningen av punkt 2 i denna artikel.
2.   Rättigheterna får överlåtas
a)
mellan traditionella aktörer som registrerats enligt artikel 5,
b)
från en traditionell aktör till en ny aktör som registrerats enligt artikel 8, eller
c)
mellan nya aktörer.
Överlåtelser av rättigheter från nya aktörer till traditionella aktörer är inte tillåtna.”
Förordning nr 2988/95
Artikel 4 i förordning nr 2988/95 har följande lydelse:
”1.   Varje oegentlighet medför som en allmän regel att den förmån som erhållits på ett otillbörligt sätt dras in
—
genom förpliktelse att betala tillbaka utestående belopp eller de belopp som uppburits på ett otillbörligt sätt,
—
genom förlust, helt eller delvis, av den garanti som ställts som säkerhet för en begäran om en förmån som beviljats eller när ett förskott mottagits.
2.   Tillämpningen av de åtgärder som anges i punkt 1 skall begränsas till indragning av den förmån som erhållits samt, om så föreskrivs, ränta som kan beräknas på en fast räntesats.
3.   Beroende på omständigheterna skall handlingar leda till att en förmån inte beviljas eller till att den dras in om handlingarna bevisligen har till syfte att leda till att någon får en förmån som strider mot målen i den gemenskapslagstiftning som är tillämplig i det enskilda fallet därför att de villkor som krävs för att få förmånen har konstruerats.
4.   De åtgärder som anges i denna artikel skall inte anses som sanktioner.”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Under åren 1999 och 2000 importerades bananer från AVS-staterna och andra tredjeländer än AVS-staterna till unionen av bolag som utgjorde nya aktörer i den mening som avses i artikel 7 i förordning nr 2362/98 och som innehade de importlicenser (av typen AGRIM) som fordrades för de tullkvoter som föreskrevs i förordning nr 404/93. Härigenom belades denna import, beroende på vilket fall som var tillämpligt, antingen med en nolltariff eller med en tull på 75 euro per ton (nedan kallad förmånstull).
SIMBA, som företräds av makarna Orsero, är ett bolag som är verksamt såväl på marknaden för import av bananer och i egenskap av traditionell aktör i den mening som avses i artikel 3 i förordning nr 2362/98 som på marknaden för försäljning av bananer i unionen. Rico Italia, som företräds av Maurizio Misturelli, är en importör som registrerats som ny aktör.
Vid en skattekontroll hos SIMBA som genomfördes av Guardia di Finanza (tull och skattepolisen) framkom affärstransaktioner som kunde vara bedrägliga, mellan SIMBA, Rico Italia och de i det nationella målet aktuella nya aktörerna.
Dessa transaktioner hade genomförts för att undgå förbudet i artikel 21.2 andra stycket i förordning nr 2362/98 att överföra rättigheter från importlicenser från en ny aktör till en traditionell aktör och således medfört att SIMBA otillbörligt fick en förmånstull som bolaget inte hade rätt till på grund av importlicenserna av typen AGRIM som erhållits av de i det nationella målet aktuella nya aktörerna.
Det framgår av beslutet om hänskjutande att de i det nationella målet aktuella transaktionerna följde följande mönster:
—
I ett första led sålde SIMBA systematiskt bananer som fanns utanför unionens tullområde till Rico Italia.
—
I ett andra led sålde Rico Italia bananerna till de i det nationella målet aktuella nya aktörerna, som innehade nödvändiga importlicenser för att få del av förmånstullen.
—
I ett tredje led importerade de i det nationella målet aktuella nya aktörerna bananerna till unionen, varefter de, sedan de förtullats, såldes tillbaka till Rico Italia.
—
I ett fjärde led sålde Rico Italia bananerna på nytt till SIMBA.
Företrädarna för SIMBA, Rico Italia och de i det nationella målet aktuella nya aktörerna åtalades för smuggling och för att ha lämnat oriktiga uppgifter. Ministero dell’economia e delle finanze, Agenzia delle dogane och kommissionen utgör målsägande i detta förfarande.
Tribunale di Verona (domstol i första instans i Verona, Italien) fann företrädaren för Rico Italia skyldig till anklagelserna och slog, vad gäller skadeståndskraven, fast att han skulle ersätta målsägandena för den uppkomna skadan och betala ett preliminärt belopp till Ministero dell’economia e delle finanze samt till Agenzia delle dogane. Tribunale di Verona frikände övriga tilltalade.
Corte d’Appello di Venezia (domstol i andra instans i Venedig, Italien), fann att de gärningar som lagts företrädaren för Rico Italia till last var preskriberade och frikände honom i brottmålet, men bekräftade domen i första instans vad gäller skadeståndet. Denna domstol bekräftade även frikännandet av de i det nationella målet aktuella nya aktörerna i första instans och angav härvidlag att dessa, till skillnad från Rico Italia, faktiskt varit aktiva inom sektorn för import av färsk frukt och färska grönsaker och uppfyllde de krav som ställdes på nya aktörer enligt förordning nr 2362/98.
Målsägarna överklagade domen från Corte d’Appello di Venezia till Corte suprema di cassazione (kassationsdomstolen) vilken beslutade att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till domstolen:
”1)
Ska artikel 11 i förordning nr 2362/98, som föreskriver att medlemsstaterna ska försäkra sig om att aktörerna bedriver en importverksamhet inom unionen för egen räkning som självständig ekonomisk enhet när det gäller ledning, personal och drift, tolkas så, att all importverksamhet som utövas för en traditionell aktörs räkning utestängs från tullförmåner, om nämnda verksamhet utövas av personer som endast formellt uppfyller förordningens villkor för de ’nya aktörerna’?
2)
Tillåter förordning nr 2362/98 att en traditionell aktör säljer bananer som befinner sig utanför unionens territorium till en ny aktör på grundval av ett avtal enligt vilket den nya aktören först för in bananerna på unionens territorium enligt en förmånligare tullsats och sedan säljer tillbaka dem till samma traditionella aktör till ett pris som har avtalats före transaktionen, således utan att påta sig någon verklig affärsmässig risk och utan att ställa några medel till förfogande för transaktionen?
3)
Utgör avtalet i fråga 2 en överträdelse av förbudet mot överlåtelse av rättigheter från nya aktörer till traditionella aktörer i den mening som avses i artikel 21.2 i förordning nr 2362/98, vilket innebär att överlåtelsen är verkningslös och att full tullsats och inte en förmånligare tullsats ska betalas i enlighet med artikel 4.3 i förordning nr 2988/95?”
Begäran om återupptagande av den muntliga delen av förfarandet
Den muntliga delen av förfarandet avslutades den 5 februari 2015 efter det att generaladvokaten föredragit sitt förslag till avgörande.
Genom skrivelse av den 19 mars 2015, som inkom till domstolen samma dag, har Matteo Surian begärt att domstolen dels ska återuppta den muntliga delen av förfarandet, dels tillställa Corte suprema di cassazione en begäran om förtydliganden avseende omständigheterna i det nationella målet såsom de beskrivits av denna domstol i beslutet om hänskjutande. En liknande begäran har framställts av makarna Orsero, samt av Erminia Palombini, genom skrivelser av den 20 respektive den 26 mars 2015, vilka inkom till domstolen samma dagar som de upprättades.
Dessa parter i det nationella målet har i huvudsak gjort gällande, i likhet med vad de även anfört i sina skriftliga yttranden till domstolen och vid förhandlingen, att vissa omständigheter som angetts i beslutet om hänskjutande inte överensstämde med vad som fastställts i första instans och i överklagandet. Dessa parter har hävdat att generaladvokatens förslag till avgörande följaktligen vilar på felaktiga uppgifter om de faktiska omständigheterna till följd av oriktiga uppgifter i beslutet om hänskjutande.
I detta avseende erinrar domstolen om att den, efter att ha hört generaladvokaten, när som helst får besluta att den muntliga delen av förfarandet ska återupptas i enlighet med artikel 83 i domstolens rättegångsregler, bland annat om domstolen anser att den inte har tillräcklig kännedom om omständigheterna i målet, eller om målet ska avgöras på grundval av ett argument som inte har avhandlats mellan parterna eller de berörda som avses i artikel 23 i stadgan för Europeiska unionens domstol.
I förevarande fall finner domstolen, efter att ha hört generaladvokaten, att den har tillgång till alla uppgifter den behöver för att kunna besvara de frågor som ställts och att dessa uppgifter har avhandlats mellan parterna.
Domstolen finner inte heller att det finns anledning att begära förtydliganden från Corte suprema di cassazione.
Domstolen har således inte skäl att bifalla begäran från Matteo Surian, makarna Orsero och Erminia Palombini.
Huruvida begäran om förhandsavgörande kan tas upp till sakprövning
Domstolen konstaterar att omständigheterna i det nationella målet har bestritts av de nya aktörerna, såsom det framgår av deras skriftliga yttranden och av vad som framkommit vid förhandlingen. Bestridandena bygger bland annat på de antaganden om de faktiska omständigheterna som den hänskjutande domstolen grundat sina frågor på. Dessa antaganden motsvarar enligt nämnda aktörer inte de faktiska omständigheter som fastställts i de två första instanserna.
De importerande nya aktörerna har mot denna bakgrund hävdat att begäran om förhandsavgörande inte kan prövas i sak.
EU-domstolen erinrar om att enligt dess fasta praxis presumeras nationella domstolars frågor om tolkningen av unionsrätten vara relevanta. Dessa frågor ställs mot bakgrund av den beskrivning av omständigheterna i målet och tillämplig lagstiftning som den nationella domstolen på eget ansvar har lämnat och vars riktighet det inte ankommer på EU-domstolen att pröva. En begäran från en nationell domstol kan bara avvisas då det är uppenbart att den begärda tolkningen av unionsrätten inte har något samband med de verkliga omständigheterna eller saken i det nationella målet eller då frågorna är hypotetiska eller EU-domstolen inte har tillgång till sådana uppgifter om de faktiska eller rättsliga omständigheterna som är nödvändiga för att kunna ge ett användbart svar på de frågor som ställts till den (se, bland annat, dom Genil 48 och Comercial Hostelera de Grandes Vinos, C‑604/11,
EU:C:2013:344
, punkt 26 och där angiven rättspraxis).
Domstolen konstaterar emellertid att så inte är fallet här.
Det framgår nämligen av begäran om förhandsavgörande att tolkningen av bestämmelserna i förordning nr 2362/98, och särskilt artiklarna 7, 11 och 21, är nödvändig för att lösa tvisten vid den nationella domstolen, bland annat för att avgöra huruvida de aktuella transaktionerna utgör ett missbruk mot bakgrund av unionsrätten. Överklagandet vid Corte suprema di cassazione avser huruvida Corte d’Appello di Venezia gjorde en riktig tolkning av nämnda artiklar.
Domstolen erinrar även om att den inte kan lösa en tvist avseende faktiska omständigheter inom ramen för det förfarande som avses i artikel 267 FEUF. En sådan tvist, liksom för övrigt varje bedömning av de faktiska omständigheterna, omfattas av den nationella domstolens behörighet (dom CEPSA, C‑279/06,
EU:C:2008:485
, punkt 30 och där angiven rättspraxis).
Av detta följer att begäran om förhandsavgörande kan tas upp till sakprövning.
Den första frågan
Domstolen erinrar inledningsvis om att enligt dess fasta praxis ankommer det, inom ramen för det samarbete mellan nationella domstolar och EU-domstolen som införts genom artikel 267 FEUF, på den sistnämnda att ge den nationella domstolen ett användbart svar, som gör det möjligt för den domstolen att avgöra det mål som den ska pröva. I detta syfte kan EU-domstolen behöva omformulera de frågor som hänskjutits (se, bland annat, dom Douane Advies Bureau Rietveld, C‑541/13,
EU:C:2014:2270
, punkt 18 och där angiven rättspraxis).
EU-domstolen kan härvid, av samtliga uppgifter som den nationella domstolen har tillhandahållit, särskilt skälen för beslutet om hänskjutande, utläsa vilka unionsrättsliga frågor som med hänsyn till saken i målet föranleder tolkning (se, för ett likande resonemang, dom eco cosmetics och Raiffeisenbank St. Georgen, C‑119/13 och C‑120/13,
EU:C:2014:2144
, punkt 33 och där angiven rättspraxis).
Även om frågan i förevarande fall avser tolkningen av artikel 11 i förordning nr 2362/98 framgår det av frågans lydelse i dess helhet, liksom av de uppgifter som den nationella domstolen har lämnat i beslutet om hänskjutande, att den nationella domstolen i själva verket har frågor kring villkoret i artikel 7 a i förordningen, jämförd med artikel 11, enligt vilket en ”ny aktör” ska utöva importverksamheten ”i eget namn och för egen räkning”.
Det är i det nationella målet visserligen ostridigt att de aktuella nya aktörerna uppfyllde detta villkor vid tidpunkten för registreringen. Den hänskjutande domstolen söker emellertid få klarhet i huruvida dessa aktörer, på grund av sin inblandning i de i det nationella målet aktuella transaktionerna, kan anses ha bedrivit sin importverksamhet på bananmarknaden i överensstämmelse med kraven i förordningen.
Den första tolkningsfrågan ska således förstås på följande sätt: ska artikel 7 a i förordning nr 2362/98, jämförd med artikel 11 i förordningen, tolkas så att villkoret att en ekonomisk aktör måste bedriva handel som importör ”i eget namn och för egen räkning” enbart avser registrering av denna som ”ny aktör” i den mening som avses i artikel 7 a i förordning nr 2362/98, eller ska detta villkor även vara uppfyllt för att denna aktör fortsatt ska betraktas som ny aktör med avseende på importverksamhet på bananmarknaden inom ramen för de tullkvoter som föreskrivs i förordning nr 404/93.
Vad gäller import av bananer till unionen inrättas genom förordning nr 404/93 en ordning för handel med tredjeländer vilken grundas bland annat på de tullkvoter som föreskrivs i artikel 18.1 och 18.2 i denna förordning.
Förvaltningen av dessa tullkvoter sker enligt artikel 19.1 i förordning nr 404/93 i enlighet med metoden ”traditionella aktörer/nya aktörer”. Denna metod grundar sig på beaktande av traditionella handelsmönster, även om det i likhet med vad som anges i trettonde skälet i förordningen lämnas en viss kvantitet tillgänglig för nya aktörer som ämnar starta eller nyligen har startat näringsverksamhet inom denna sektor.
Således föreskrivs i artikel 2 i förordning nr 2362/98 en fördelning av banankvantiteterna inom respektive tullkvoter mellan traditionella aktörer och nya aktörer. Det framgår av skäl 6 i förordningen att denna fördelning syftar till att göra det möjligt för nya aktörer att inleda importverksamhet och därmed främja en sund konkurrens.
Förordning nr 2362/98 innebär att aktörer för att få del av en viss tullkvot måste uppfylla vissa särskilda villkor, så att den fördelning som omnämns i föregående punkt kan bevaras.
Bland dessa villkor finns de som anges i artikel 7 i förordning nr 2362/98, vilka avser registrering som ”ny aktör”. Enligt denna artikel förstås med ny aktör en ekonomisk aktör som är etablerad i unionen och som vid tidpunkten för sin registrering bland annat har bedrivit handel som importör inom sektorn för färsk frukt och färska grönsaker som omfattas av kapitel 7 och 8 i Gemensamma tulltaxan, om denne också har importerat dessa produkter i eget namn och för egen räkning, under ett av de tre åren omedelbart före det år som registreringsansökan avser.
Även om det enligt artikel 7 i nämnda förordning krävs att en importör, för att registreras som ny aktör, vid ”tidpunkten för sin registrering” ska uppfylla de i artikeln föreskrivna villkoren, framgår det också av denna bestämmelse att registrering ska ske ”med avseende på import inom ramen för de[ssa] tullkvoter”.
Mot bakgrund av syftet med fördelningen av tullkvoterna, att främja en sund konkurrens på marknaden för import av bananer, såsom det erinras om i punkt 44 i förevarande dom, kan villkoret att den nya aktören ska bedriva verksamheten ”i eget namn och för egen räkning” inte tolkas på så sätt att det begränsas till att endast omfatta den verksamhet som aktören bedrev före registreringen, utan det sträcker sig bortom den perioden.
Uppdelningen av tullkvoter mellan traditionella aktörer och nya aktörer innebär nämligen att verkliga nya aktörer kan agera på marknaden och därigenom till fullo utveckla sin näringsverksamhet (se, för ett liknande resonemang, dom Di Lenardo och Dilexport, C‑37/02 och C‑38/02,
EU:C:2004:443
, punkterna 84 och 87). Såsom framgår av skäl 8 i förordning nr 2362/98 har kriterierna för registrering av nya aktörer till syfte att inom ramen för förvaltningen av tullkvoterna undvika att rena bulvaner registreras och att påhittade eller spekulativa ansökningar beviljas tilldelning.
Det kriterium i artikel 7 a i förordning 2362/98 som avser villkoret om självständig verksamhet har således till syfte att undvika att en traditionell aktör som redan har tilldelats en del av tullkvoten inte ska kunna använda sig av en annan aktör för att få del av de andelar av tullkvoten som är förbehållna nya aktörer.
Härav följer att detta villkor ska tolkas så, att det även innefattar import av bananer av nya aktörer inom ramen för tullkvoterna. Denna tolkning stöds dessutom av placeringen av artikel 7 a i förordning nr 2362/98.
För att förnya sin registrering årligen ska nämligen enligt artikel 8.4 i förordningen dessa aktörer för de behöriga myndigheterna bevisa att de rent faktiskt för egen räkning har importerat minst 50 procent av den kvantitet som han tilldelats för det innevarande året. Såsom generaladvokaten har angett i punkt 64 i sitt förslag till avgörande innebär detta villkor att det krävs att en miniminivå av den årliga tilldelningen användes för att säkerställa att korrekt registrerade nya aktörer faktiskt deltog i bananimporten och därigenom gjorde att marknaden utsattes för större konkurrens.
Medlemsstaterna ska vidare enligt artikel 11.1 i förordning nr 2362/98 försäkra sig om att de nya aktörerna bedriver en importverksamhet inom unionen, för egen räkning som självständig ekonomisk enhet. När det är oklart huruvida detta villkor är uppfyllt ska den berörda aktören lägga fram bevis för den nationella behöriga myndigheten som denna skulle finna ”tillfredsställande” för att aktörens ansökan om registrering och årlig tilldelning ska godkännas och för att bevisa dess självständighet (se, för ett liknande resonemang, dom Di Lenardo och Dilexport, C‑37/02 och C‑38/02,
EU:C:2004:443
, punkt 86).
Följaktligen ska den första frågan besvaras på följande sätt: Artikel 7 a i förordning nr 2362/98, jämförd med artikel 11 i förordningen, ska tolkas så, att villkoret att en ekonomisk aktör måste bedriva handel som importör ”i eget namn och för egen räkning” inte enbart avser registrering av denna som ”ny aktör” i den mening som avses i artikel 7 a i förordning nr 2362/98, utan detta villkor ska även vara uppfyllt för att denna aktör fortsatt ska betraktas som ny aktör med avseende på importverksamhet på bananmarknaden inom ramen för de tullkvoter som föreskrivs i förordning nr 404/93.
Den andra frågan och den tredje frågans första del
Den hänskjutande domstolen har ställt den andra frågan och den första delen av den tredje frågan, vilka ska prövas tillsammans, för att få klarhet i huruvida artikel 21.2 i förordning nr 2362/98 ska tolkas så, att den utgör hinder för sådana transaktioner som de som är aktuella i det nationella målet, genom vilka en ny aktör, med en annan aktör registrerad som ny aktör som mellanhand, köper en vara från en traditionell importör innan varan importeras till unionen och sedan säljer tillbaka varan till denna traditionella aktör, med samma mellanhand, efter det att varan importerats till unionen.
Enligt artikel 21.2 i förordning nr 2362/98 är det inte tillåtet att överföra rättigheter från importlicenser som utfärdats i enlighet med förordningen från en ny aktör till en traditionell aktör.
Det är med avseende på transaktionerna i det nationella målet utrett att utan överföring av importlicenser av typen AGRIM eller rättigheter från sådana licenser från de i nämnda mål aktuella nya aktörerna till den traditionella aktören SIMBA, skulle artikel 21.2 i förordning nr 2362/98 inte vara tillämplig.
Domstolen har emellertid, med avseende på importtransaktioner i unionen som är jämförbara med dem i det nationella målet, i dom SICES m.fl. (C‑155/13,
EU:C:2014:145
, punkt 40) slagit fast att även om artikel 6.4 i kommissionens förordning (EG) nr 341/2007 av den 29 mars 2007 om öppnande och förvaltning av tullkvoter och om införande av ett system med importlicenser och ursprungsintyg för vitlök och vissa andra jordbruksprodukter som importeras från tredjeländer (
EUT L 90, s. 12
), som innebär ett förbud mot överföring av rättigheter från importlicenser, i princip inte utgör hinder för sådana transaktioner utgör dessa transaktioner emellertid rättsmissbruk när de har konstruerats huvudsakligen i syfte att uppnå tillämpning av förmånstull.
Såsom generaladvokaten har angett i punkt 95 i sitt förslag till avgörande, kan den lösning som domstolen tillämpade i dom SICES m.fl. (C‑155/13,
EU:C:2014:145
) tillämpas i det nationella målet.
Det ska härvidlag preciseras att även om domstolen när den avger ett förhandsavgörande i förekommande fall kan bidra med preciseringar för att vägleda den nationella domstolen vid dess tolkning, ankommer det på den nationella domstolen att pröva huruvida rekvisiten för förfaranden som utgör missbruk är uppfyllda i det nationella målet. I detta sammanhang ska den nationella domstolen, vid prövningen av huruvida det är fråga om förfaranden som utgör missbruk, beakta alla omständigheter i det aktuella fallet, däribland affärstransaktioner före och efter den berörda importen (dom SICES m.fl. C‑155/13,
EU:C:2014:145
, punkt 34 och där angiven rättspraxis).
Enligt domstolens praxis krävs, för att visa missbruk, dels en samling objektiva omständigheter av vilka det framgår att trots att de formella villkoren i unionslagstiftningen har iakttagits har inte målsättningen med denna lagstiftning uppnåtts, dels en subjektiv faktor, nämligen en avsikt att erhålla en förmån som följer av unionslagstiftningen genom att konstruera de omständigheter som krävs för att erhålla den (se, bland annat, dom Eichsfelder Schlachtbetrieb, C‑515/03,
EU:C:2005:491
, punkt 39, samt, för ett liknande resonemang, dom SICES m.fl., C‑155/13,
EU:C:2014:145
, punkterna 31–33).
Vad för det första gäller målsättningen med förordning nr 2362/98, är såsom det erinras om i bland annat punkt 44 i förevarande dom syftet med förordningen att genom en fördelning av tullkvoter göra det möjligt för verkliga nya aktörer att inleda en verksamhet på marknaden för import av bananer för att främja en sund konkurrens på nämnda marknad. Det framgår av skäl 14 i förordningen att förbudet att överlåta rättigheter från nya aktörer till traditionella aktörer i artikel 21.2 andra stycket i denna förordning syftar till att undvika att det skapas konstgjorda eller spekulativa förbindelser eller störningar i de normala handelsförbindelserna på marknaden för import av bananer.
Målsättningen med unionslagstiftningen skulle således inte kunna uppnås om på varandra följande transaktioner av köp, import och återköp av bananer, såsom de som är aktuella i det nationella målet, även om de är rättsligt giltiga var och en för sig faktiskt motsvarar en förbjuden transaktion av importlicenser eller rättigheter från sådana licenser från en ny aktör till en traditionell aktör, och gör det möjligt för den sistnämnda att utsträcka sitt inflytande utöver den andel av tullkvoten som vederbörande tilldelats för att importera bananer till unionen till förmånstull.
För det andra, vad gäller bevekelsegrunderna bakom de i det nationella målet aktuella transaktionerna, ska det även slås fast att för att de ska utgöra bevis på missbruk måste det huvudsakliga syftet med dessa transaktioner ha varit att göra det möjligt för den traditionella aktören SIMBA att importera bananer till förmånstull inom ramen för de tullkvoter som reserverats för nya aktörer.
Såsom domstolen har slagit fast i dom SICES m.fl. (C‑155/13,
EU:C:2014:145
, punkterna 37–39), ska det, för att sådana transaktioner som de som är aktuella i det nationella målet ska kunna anses ha genomförts med det huvudsakliga syftet att ge köparen i unionen en otillbörlig fördel, ha varit importörernas avsikt att nämnda köpare skulle få en sådan fördel, och det ska inte heller ha funnits något ekonomiskt och affärsmässigt motiv för importörerna att genomföra transaktionerna, vilket det ankommer på den hänskjutande domstolen att pröva. I det sammanhanget kan importörerna inte a priori anses ha saknat ekonomiskt och affärsmässigt motiv för att genomföra de berörda transaktionerna, inte ens om skälet till transaktionerna var att köparen ville dra nytta av förmånstullen och importörerna var medvetna om detta. Det kan emellertid inte uteslutas att sådana transaktioner under vissa omständigheter har konstruerats huvudsakligen i syfte att uppnå tillämpning av förmånstull.
Vad gäller de transaktioner som är aktuella i det nationella målet kan det särskilt bedömas om dessa är konstruerade mot bakgrund av indicier som visar att de nya aktörernas roll i dessa transaktioner faktiskt begränsades till att vara bulvaner för SIMBA. Mot bakgrund av vad som angetts som svar på den första frågan ska vid denna bedömning för övrigt kontrolleras huruvida dessa aktörer ansökt om registrering som nya aktörer för att tilldelas importlicenser av typen AGRIM endast i syfte att importera bananer till unionen till förmånstull, för den traditionella aktören SIMBA:s räkning.
Den hänskjutande domstolen kan härvidlag beakta samtliga rättsliga, ekonomiska och/eller personliga band mellan de aktörer som är inblandade i dessa transaktioner (dom Part Service, C‑425/06,
EU:C:2008:108
, punkt 62) och, på grundval av de indicier som anges i punkt 39 i dom SICES m.fl. (C‑155/13,
EU:C:2014:145
), bland annat beakta den omständigheten att den nya aktören som innehar importlicenser av typen AGRIM inte tar någon affärsmässig risk i de transaktioner som är aktuella i det nationella målet, eftersom denna risk täcks av köparen i unionen, som också är traditionell aktör, eller den omständigheten att de nya aktörernas vinstmarginal, mot bakgrund av försäljnings- och återköpspriset är obetydlig.
I likhet med vad de i det nationella målet aktuella importerande nya aktörerna har gjort gällande i sina skriftliga yttranden vid domstolen ska det däremot preciseras att mot bakgrund av särdragen för marknaden för import av bananer är den omständigheten att dessa aktörer har en egen infrastruktur för att lagra och transportera bananer inte av avgörande betydelse för att fastställa huruvida de aktuella transaktionerna var konstruerade. Att kräva att de nya aktörerna ska ha en sådan infrastruktur skulle nämligen stå i strid med syftet med förordning nr 2362/98, som är att göra det möjligt för nya aktörer att inleda en verksamhet på marknaden för import av bananer.
Vidare, i likhet med vad kommissionen har gjort gällande i sina yttranden, är det även möjligt att sluta sig till att de i det nationella målet aktuella transaktionerna var konstruerade av att det systematiskt användes ett bolag som mellanhand, nämligen Rico Italia, vilket bolag var registrerat som ny aktör, om det skulle visa sig att detta bolags medverkan hade till enda syfte att dölja banden mellan en traditionell aktör, såsom SIMBA, och de nya aktörerna, såsom de som är aktuella i det nationella målet, för att undgå tillämpning av artikel 21.2 i förordning nr 2362/98.
Den andra frågan och den tredje frågans första del ska således besvaras på följande sätt: Artikel 21.2 i förordning nr 2362/98 ska tolkas så, att den utgör hinder för sådana transaktioner som de som är aktuella i det nationella målet, genom vilka en ny aktör, med en annan aktör registrerad som ny aktör som mellanhand, köper en vara från en traditionell importör innan varan importeras till unionen och sedan säljer tillbaka varan till denna traditionella aktör, med samma mellanhand, efter det att varan importerats till unionen, när dessa transaktioner utgör missbruk, vilket det ankommer på den hänskjutande domstolen att pröva.
Den tredje frågans andra del
Den hänskjutande domstolen har ställt den tredje frågans andra del för att få klarhet i vilka slutsatser som ska dras av den omständigheten att det konstateras ett missbruk, för det fall ett sådant skulle konstateras av den hänskjutande domstolen.
Det ska härvidlag erinras om att det anges i artikel 4.3 i förordning nr 2988/95 att ”handlingar [ska] leda till att en förmån inte beviljas eller till att den dras in om handlingarna bevisligen har till syfte att leda till att någon får en förmån som strider mot målen i den [unions]lagstiftning som är tillämplig i det enskilda fallet därför att de villkor som krävs för att få förmånen har konstruerats”.
Skyldigheten att återbetala en förmån som erhållits otillbörligen utgör inte en sanktion, utan är helt enkelt följden av konstaterandet att villkoren för att få den förmån som följer av unionsbestämmelserna har uppfyllts på ett konstruerat sätt, vilket innebär att förmånen har erhållits otillbörligen och att återbetalningsskyldighet följaktligen är motiverad (se dom Pometon, C‑158/08,
EU:C:2009:349
, punkt 28 och där angiven rättspraxis).
Härav följer att de transaktioner som ingår i ett missbruksförfarande ska omdefinieras av den hänskjutande domstolen för att upprätta de förhållanden som skulle ha förelegat om de transaktioner som ligger till grund för missbruket inte hade förelegat (se, analogt, dom Halifax m.fl., C‑255/02,
EU:C:2006:121
, punkt 94).
En aktör som på ett konstruerat sätt har försatt sig i en situation som otillbörligt ger denna rätt till förmånstull vid import av bananer, är således skyldig att betala tull för varorna i fråga, oberoende av de eventuella administrativa, civilrättsliga eller straffrättsliga sanktioner som föreskrivs i nationell rätt (se, analogt, dom Christodoulou m.fl., C‑116/12,
EU:C:2013:825
, punkt 68).
Den tredje frågans andra del ska således besvaras på följande sätt: artikel 4.3 i förordning nr 2988/95 ska tolkas så, att den omständigheten att det konstateras ett missbruk, under sådana omständigheter som de som är aktuella i det nationella målet, medför att en aktör som på ett konstruerat sätt har försatt sig i en situation som otillbörligt ger denna rätt till förmånstull vid import av bananer är skyldig att betala tull för varorna i fråga, oberoende av de eventuella administrativa, civilrättsliga eller straffrättsliga sanktioner som föreskrivs i nationell rätt.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (fjärde avdelningen) följande:

1)
Artikel 7 a i kommissionens förordning (EG) nr 2362/98 av den 28 oktober 1998 om tillämpningsföreskrifter till rådets förordning (EEG) nr 404/93 rörande ordningen för import av bananer till gemenskapen, i dess lydelse enligt kommissionens förordning (EG) nr 1632/2000 av den 25 juli 2000, jämförd med artikel 11 i förordningen, ska tolkas så att villkoret att en ekonomisk aktör måste bedriva handel som importör ”i eget namn och för egen räkning” inte enbart avser registrering av denna som ”ny aktör” i den mening som avses i nämnda bestämmelse, utan detta villkor ska även vara uppfyllt för att denna aktör fortsatt ska betraktas som ny aktör med avseende på importverksamhet på bananmarknaden inom ramen för de tullkvoter som föreskrivs i rådets förordning (EEG) nr 404/93 av den 13 februari 1993 om den gemensamma organisationen av marknaden för bananer, i dess lydelse enligt rådets förordning (EG) nr 1257/1999 av den 17 maj 1999 om stöd från Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket (EUGFJ) till utveckling av landsbygden och om ändring och upphävande av vissa förordningar.

2)
Artikel 21.2 i förordning nr 2362/98, i ändrad lydelse, ska tolkas så, att den utgör hinder för sådana transaktioner som de som är aktuella i det nationella målet, genom vilka en ny aktör, med en annan aktör registrerad som ny aktör som mellanhand, köper en vara från en traditionell importör innan varan importeras till unionen och sedan säljer tillbaka varan till denna traditionella aktör, med samma mellanhand, efter det att varan importerats till unionen, när dessa transaktioner utgör missbruk, vilket det ankommer på den hänskjutande domstolen att pröva.

3)
Artikel 4.3 i rådets förordning (EG, Euratom) nr 2988/95 av den 18 december 1995 om skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella intressen ska tolkas så, att den omständigheten att det konstateras ett missbruk, under sådana omständigheter som de som är aktuella i det nationella målet, medför att en aktör som på ett konstruerat sätt har försatt sig i en situation som otillbörligt ger denna rätt till förmånstull vid import av bananer är skyldig att betala tull för varorna i fråga, oberoende av de eventuella administrativa, civilrättsliga eller straffrättsliga sanktioner som föreskrivs i nationell rätt.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: italienska.