CELEX: 62013CJ0655
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Socialinė apsauga
Reglamentas (EEB) Nr. 1408/71
71 straipsnis
„Pasienio darbuotojo, kuris iš dalies yra bedarbis“ sąvoka
Gyvenamosios vietos valstybės narės ir kompetentingos valstybės narės atsisakymas skirti bedarbio pašalpą

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, iš dalies pakeisto ir atnaujinto 1996 m. gruodžio 2 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 118/97 (
OL L 28
, 1997, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 3 t., p. 3) ir iš dalies pakeisto 1998 m. birželio 29 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1606/98 (
OL L 209, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 3 t., p. 308, toliau – Reglamentas Nr. 1408/71), 71 straipsnio aiškinimu.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant H. J. Mertens ir
Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen
(Darbuotojų socialinio draudimo administravimo tarnyba, toliau –
Uwv
) ginčą dėl šios atsisakymo skirti suinteresuotajai bedarbio pašalpą.
Teisinis pagrindas
Reglamento Nr. 1408/71 1 straipsnyje „Apibrėžimai“ nustatyta:
„Taikant šį reglamentą:
<…>
o)
„kompetentinga įstaiga“ reiškia:
i)
įstaigą, kurioje atitinkamas asmuo yra apdraustas prašymo gauti išmoką pateikimo metu,
arba
ii)
įstaigą, kurioje atitinkamas asmuo turi ar turėtų teisę į išmokas, jeigu jis ar jo šeimos nariai gyventų valstybės narės teritorijoje, kurioje yra ši įstaiga,
arba
iii)
įstaigą, kurią paskiria valstybės narės kompetentinga valdžios institucija,
arba
iv)
kai sistema susijusi su darbdavio atsakomybe [įsipareigojimais] už 4 straipsnio 1 dalyje nurodytas išmokas [dėl 4 straipsnio 1 dalyje nurodytų išmokų], darbdavį arba atitinkamą draudiką, o jiems nevykdant šių įsipareigojimų, įstaigą ar valdžios instituciją, paskirtą atitinkamos valstybės narės kompetentingos valdžios institucijos;
<…>
q)
kompetentinga valstybė reiškia valstybę narę, kurios teritorijoje yra įsikūrusi kompetentinga įstaiga;
<…>“
Šio reglamento 13 straipsnyje nustatyta:
„1.   Laikantis 14c ir 14f straipsnių, asmenims, kuriems taikomas šis reglamentas, taikomi tik vienos valstybės narės teisės aktai. Tie teisės aktai nustatomi remiantis šioje dalyje nustatytomis nuostatomis.
2.   Laikantis 14–17 straipsnių:
a)
vienos valstybės narės teritorijoje pagal darbo sutartį dirbančiam asmeniui taikomi tos valstybės teisės aktai, net jeigu jis gyvena kitos valstybės narės teritorijoje arba įmonės, kurioje jis dirba, buveinė juridiškai įregistruota ar veiklos vieta arba jį nusamdęs asmuo yra kitos valstybės narės teritorijoje;
<…>“
71 straipsnio 1 dalis suformuluota taip:
„Bedarbis, kuris paskiausio darbo metu gyveno valstybės narės, kitos nei kompetentinga valstybė, teritorijoje, išmokas gauna pagal šias nuostatas:
a)
i)
pasienio darbuotojas, kuris iš dalies arba atsitiktinai [atsitiktinio nedarbo situacijoje] yra bedarbiu jį įdarbinusioje įmonėje, gauna išmokas pagal kompetentingos valstybės teisės aktus, tartum jis gyventų tos valstybės teritorijoje; šias išmokas moka kompetentinga įstaiga;
ii)
pasienio darbuotojas, tapęs visišku bedarbiu, išmokas gauna pagal tos valstybės narės, kurios teritorijoje jis gyvena, teisės aktus, tartum tie teisės aktai jam būtų buvę taikomi jo paskiausio darbo metu; šias išmokas savo sąskaita moka gyvenamosios vietos įstaiga;
<…>“
Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
H. J. Mertens nuo 2003 m. sausio 1 d. iki 2009 m. vasario 28 d. dirbo visą darbo laiką
Saueressig GmbH
(toliau –
Saueressig
) Frėdene (Vokietija).
Nuo 2009 m. kovo 1 d. H. J. Mertens įsidarbino dirbti dalį darbo laiko, t. y. 10 valandų per savaitę,
ATG Service GmbH
(toliau – ATG) Ahause (Vokietija).
Laikotarpį imtinai nuo 2003 m. iki 2009 m. H. J. Mertens gyveno Enschedėje (Nyderlandai).
H. J. Mertens paprašė
Uwv
skirti išmokas pagal Nyderlandų nedarbo įstatymą (
Werkloosheidswet
).
Uwv
atmetė šį prašymą, manydama, kad H. J. Mertens turi būti laikoma pasienio darbuotoja pagal Reglamentą Nr. 1408/71 ir kad dėl to, jog ji iš dalies yra bedarbė, turi pateikti prašymą dėl bedarbio pašalpos savo darbo vietos valstybėje narėje, t. y. Vokietijoje. Pirmosios instancijos Nyderlandų teismas taip pat laikėsi nuomonės, kad H. J. Mertens turi būti taikomi Vokietijos teisės aktai.
H. J. Mertens prašymą skirti bedarbio pašalpą Vokietijoje
Bundesagentur für Arbeit
(Vokietijos federalinė darbo birža) atmetė 2009 m. balandžio 29 d. sprendimu. Remdamasi Vokietijos socialiniu kodeksu (
Sozialgezetzbuch
) darbo birža manė, kad H. J. Mertens yra visiška bedarbe tapusi pasienio darbuotoja, nes jos darbo santykiai dalį darbo laiko tęsėsi su kitu darbdaviu. Dėl šio sprendimo H. J. Mertens pateikė skundą
Sozialgericht Münster
(Miunsterio socialinių bylų teismas, Vokietija).
2013 m. spalio 18 d. sprendimu, kuris įsiteisėjo,
Sozialgericht Münster
atmetė H. J. Mertens skundą dėl šio
Bundesagentur für Arbeit
sprendimo.
Centrale Raad van Beroep
(Vyriausiasis administracinis teismas, Nyderlandai), kuriam H. J. Mertens pateikė skundą dėl Nyderlandų pirmosios instancijos teismo sprendimo, konstatuoja, kad laikotarpiu, kai H. J. Mertens dirbo
Saueressig
, paskui – ATG, jai buvo taikytini Vokietijos teisės aktai. Šis teismas pažymi, kad Reglamento Nr. 1408/71 71 straipsnio 1 dalies a punkto i papunktyje kalbama apie „pasienio darbuotoją, kuris iš dalies arba atsitiktinai [atsitiktinio nedarbo situacijoje] yra bedarbis jį įdarbinusioje įmonėje“, ir kad šio reglamento 71 straipsnio 1 dalies a punkto ii papunktis skirtas „pasienio darbuotojui, tapusiam visišku bedarbiu“. Šio teismo nuomone, šių nuostatų tekste nenurodyta valstybė narė, kuri turi skirti bedarbio pašalpą situacijoje, kai bedarbiu iš dalies tapęs pasienio darbuotojas iš karto įsidarbina pas kitą darbdavį toje pačioje valstybėje narėje.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, Teisingumo Teismas savo Sprendime
de Laat
(C‑444/98,
EU:C:2001:165
), kiek tai susiję su pasienio darbuotoju, kuris nebeturi ryšio su valstybe nare, kurioje dirbo, ir kuris yra visiškas bedarbis, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1408/71 71 straipsnio 1 dalies a punkto ii papunktį, nusprendė, kad gyvenamosios vietos valstybės narė yra kompetentinga bedarbių pašalpų srityje.
Centrale Raad van Beroep
taip pat pateikia nuorodą į 2005 m. spalio 17 d. Darbuotojų migrantų socialinės apsaugos administracinės komisijos sprendimą Nr. 205 dėl sąvokos „dalinė bedarbystė“ taikymo pasienio darbuotojams (
OL L 130, 2006, p. 37
), kuriame ši administracinė komisija konstatavo, kad dalinė bedarbystė susijusi su bet kokiais darbuotojo ir darbdavio sutartiniais santykiais arba jų nebuvimu.
Dėl šios priežasties prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui atrodo, kad iš Sprendimo
de Laat
(
EU:C:2001:165
) ir iš minėto administracinės komisijos sprendimo matyti, jog tam, kad H. J. Mertens būtų galima laikyti pasienio darbuotoja, kuri iš dalies yra bedarbė, reikėjo nepertraukiamų arba naujų darbo santykių su tuo pačiu darbdaviu, nors dirbant ir ne visą darbo laiką, bet iš karto po to, kai nutrūko darbo santykiai su
Saueressig
. Tik tuomet, kai darbuotojas nebeturi ryšio su kompetentinga valstybe nare, kurioje dirbo, ir yra visiškas bedarbis, šio teismo nuomone, dėl pagalbos ieškant darbo jis turi kreiptis į savo gyvenamosios vietos įstaigą. Iš to šis teismas daro išvadą, kad valstybė narė, kuri atitinkamam asmeniui siūlo daugiausia galimybių rasti papildomą darbą, turi mokėti bedarbio pašalpą. Šiuo atveju šiam teismui atrodo aišku, kad tokia pareiga tenka Vokietijos Federacinei Respublikai.
Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abejoja dėl šio požiūrio, pirmiausia dėl priešingos
Bundesagentur für Arbeit
pozicijos. Šis teismas neatmeta galimybės, kad H. J. Mertens gali būti laikoma visiška bedarbe.
Tokiomis aplinkybėmis
Centrale Raad van Beroep
nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar Reglamento Nr. 1408/71 71 straipsnio 1 dalies a punkto i papunktį reikia aiškinti kaip draudžiantį, kad pasienio darbuotojas, kuris iš karto po to, kai visą darbo laiką dirbo pas vieną darbdavį valstybėje narėje, mažai valandų dirba pas kitą darbdavį toje pačioje valstybėje narėje, būtų laikomas pasienio darbuotoju, kuris iš dalies yra bedarbis?“
Dėl prejudicinio klausimo
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo klausimu teiraujasi, ar Reglamento Nr. 1408/71 71 straipsnio 1 dalies a punkto i papunktį reikia aiškinti taip, kad pasienio darbuotojas, kuris iš karto po to, kai pasibaigė darbo visą darbo laiką santykiai su vienu darbdaviu valstybėje narėje, kurioje jis negyvena, įdarbinamas dirbti dalį darbo laiko pas kitą darbdavį toje pačioje valstybėje narėje, yra pasienio darbuotojas, kuris iš dalies yra bedarbis, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą.
Reglamento Nr. 1408/71 71 straipsnyje yra specialiųjų nuostatų, taikytinų bedarbiams, kurie dirbdami paskiausią darbą gyveno kitoje valstybėje narėje nei kompetentinga valstybė narė. Teisingumo Teismas jau konstatavo, kad šio straipsnio nuostatomis siekiama, kad darbuotojas migrantas gautų bedarbio pašalpą tokiomis sąlygomis, kurios palankiausios ieškoti naujo darbo (žr. Sprendimo
Miethe
, 1/85,
EU:C:1986:243
, 16 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Šios nuostatos skiriasi nuo šio reglamento 13 straipsnio 2 dalyje numatytos bendrosios taisyklės, pagal kurią asmeniui, dirbančiam pagal darbo sutartį valstybės narės teritorijoje, taikomi šios valstybės teisės aktai (žr. Sprendimo
Jeltes ir kt
., C‑443/11,
EU:C:2013:224
, 20 punktą).
Remiantis šio reglamento 71 straipsnio 1 dalies a punkto ii papunkčiu, pasienio darbuotojams, kurie yra visiški bedarbiai, taikomi valstybės narės, kurioje jie gyvena, teisės aktai. Teisingumo Teismas konstatavo, kad šia nuostata netiesiogiai preziumuojama, kad toks darbuotojas šioje valstybėje narėje turi palankiausias sąlygas ieškoti kito darbo (šiuo klausimu žr. Sprendimo
Miethe
,
EU:C:1986:243
, 17 punktą ir Sprendimo
Jeltes ir kt
.,
EU:C:2013:224
, 21 punktą).
Iš to darytina išvada, kad Reglamento Nr. 1408/71 71 straipsnio 1 dalies a punkto i papunktį, kuriame numatyta, kad pasienio darbuotojui, kuris iš dalies arba atsitiktinio nedarbo situacijoje yra bedarbis jį įdarbinusioje įmonėje, taikomi kompetentingos valstybės narės teisės aktai, reikia suprasti kaip taip pat netiesiogiai preziumuojantį, kad šioje valstybėje narėje toks darbuotojas turi palankiausias sąlygas ieškoti darbo.
Šiuo klausimu kriterijai, kuriais remiantis nustatoma, ar pagal darbo sutartį dirbantis pasienio darbuotojas laikytinas daliniu ar visišku bedarbiu, kaip tai suprantama pagal Reglamento (EEB) Nr. 1408/71 71 straipsnio 1 dalies a punktą, turi būti vienodi ir nustatyti Sąjungos teisėje. Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad šis vertinimas negali būti atliekamas remiantis nacionalinėje teisėje nustatytais kriterijais (žr. Sprendimo
de Laat
,
EU:C:2001:165
, 18 punktą).
Be to, Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad Reglamento Nr. 1408/71 71 straipsniu siekiamas darbuotojo apsaugos tikslas neįvykdytas, jeigu tuomet, kai atitinkamas darbuotojas lieka dirbti toje pačioje įmonėje, bet dalį darbo laiko, kitoje valstybėje narėje, ne toje, kurios teritorijoje gyvena, ir lieka kandidatas dirbti visą darbo laiką, jis turi kreiptis į savo gyvenamosios valstybės narės įstaigą dėl pagalbos ieškant papildomo, be jau dirbamo, darbo. Tai, kad darbas visą darbo laika tampa darbu dalį darbo laiko sudarant naują sutartį, nėra reikšminga šiuo klausimu (šiuo klausimu žr. Sprendimo
de Laat
,
EU:C:2001:165
, 34 punktą).
Ši išvada darytina remiantis tuo, kad atitinkamo darbuotojo gyvenamosios vietos valstybės narės įstaiga turi mažiau galimybių negu kompetentingos valstybės narės įstaiga padėti jam susirasti papildomą darbą, kurio sąlygos būtų suderinamos su jau dalį darbo laiko dirbamu darbu, t. y., labiausiai tikėtina, papildomą darbą kompetentingoje valstybėje narėje (šiuo klausimu žr. Sprendimo
de Laat
,
EU:C:2001:165
, 35 punktą).
Dėl šios priežasties tik tuomet, kai darbuotojas nebeturi jokio ryšio su kompetentinga valstybe nare ir yra visiškas bedarbis, jis turi kreiptis į savo gyvenamosios vietos valstybės narės įstaigą dėl pagalbos ieškant darbo (šiuo klausimu žr. Sprendimo
de Laat
,
EU:C:2001:165
, 36 punktą).
Iš to matyti, kad, priešingai tam, ką teigia Vokietijos vyriausybė, visiško nedarbo situacija būtinai reiškia, kad atitinkamas darbuotojas visiškai nustojo dirbti.
Pagrindinėje byloje neturi reikšmės aplinkybė, kad įmonė, kurioje H. J. Mertens dirbo pagal darbo visą darbo laiką sutartį, nėra ta pati, kurioje ji paskui dirbo pagal darbo dalį darbo laiko sutartį. Iš tiesų, Reglamento Nr. 1408/71 71 straipsnio 1 dalies a punkto i papunkčio aiškinimas, pagal kurį taikant šią nuostatą reikalaujama, kad įmonė, kurioje pasienio darbuotojas dirba dalį darbo laiko, būtų ta pati, kurioje šis darbuotojas dirbo anksčiau visą darbo laiką, sumažintų šios nuostatos taikymo sritį, o tai pakenktų šios nuostatos veiksmingumui.
Be to, neturi reikšmės aplinkybė, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamoje darbo sutartyje numatytas dešimties valandų per savaitę darbo laikas, nes Teisingumo Teismas jau buvo nusprendęs, kad remiantis Reglamento Nr. 1408/71 1 straipsnio a punktu arba 2 straipsnio 1 dalimi iš šio reglamento taikymo srities negalima pašalinti tam tikrų asmenų kategorijų dėl laiko, kurį į tas kategorijas patenkantys asmeny skiria savo veiklai vykdyti, trukmės (pagal analogiją žr. Sprendimo
Kits van Heijningen
, C‑2/89,
EU:C:1990:183
, 10 punktą).
Šis Reglamento Nr. 1408/71 71 straipsnio 1 dalies a punkto i papunkčio aiškinimas yra vienintelis, kurį taikant būtų galima užtikrinti, kad pasienio darbuotojai bus laikomi daliniais bedarbiais valstybėje narėje, kurioje jiems suteikiamos palankiausios sąlygos ieškoti darbo visą darbo laiką.
Todėl Reglamento Nr. 1408/71 71 straipsnio 1 dalies a punkto i papunkčio negalima aiškinti taip, kad į jo taikymo sritį nepatenka pasienio darbuotojas, kuris išlaikė darbo santykius, kad ir dalį darbo laiko, kompetentingoje valstybėje narėje.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti: Reglamento Nr. 1408/71 71 straipsnio 1 dalies a punkto i papunktį reikia aiškinti taip, kad pasienio darbuotojas, kuris iš karto po to, kai valstybėje narėje su vienu darbdaviu pasibaigė darbo visą darbo laiką santykiai, kito darbdavio įdarbinamas dirbti dalį darbo laiko toje pačioje valstybėje narėje, yra pasienio darbuotojas, kuris iš dalies yra bedarbis, kaip jis suprantamas pagal šią nuostatą.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (aštuntoji kolegija) nusprendžia:

1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, iš dalies pakeisto ir atnaujinto 1996 m. gruodžio 2 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 118/97 ir iš dalies pakeisto 1998 m. birželio 29 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1606/98, 71 straipsnio 1 dalies a punkto i papunktį reikia aiškinti taip, kad pasienio darbuotojas, kuris iš karto po to, kai valstybėje narėje su vienu darbdaviu pasibaigė darbo visą darbo laiką santykiai, kito darbdavio įdarbinamas dirbti dalį darbo laiko toje pačioje valstybėje narėje, yra pasienio darbuotojas, kuris iš dalies yra bedarbis, kaip jis suprantamas pagal šią nuostatą.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: nyderlandų.