CELEX: 62009CJ0090
Apeliacinis skundas
Konkurencija
Karteliai
Kaučiuko pramonėje naudojamų cheminių medžiagų sektorius
Sprendimas, kuriuo konstatuojamas EB 81 straipsnio pažeidimas
Įmonių grupė
Solidari patronuojančios bendrovės atsakomybė už jos dukterinių bendrovių padarytus konkurencijos normų pažeidimus
Grupei vadovaujančios patronuojančios bendrovės atsakomybė

Apeliaciniu skundu
General Química SA
(toliau − GQ),
Repsol Química SA
(toliau − RQ) ir
Repsol YPF SA
(toliau − RYPF) prašo panaikinti 2008 m. gruodžio 18 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimą
General Química ir kt. prieš Komisiją
(T‑85/06, toliau − skundžiamas sprendimas), kuriuo šis teismas atmetė jų ieškinį dėl 2005 m. gruodžio 21 d. Komisijos sprendimo 2006/902/EB,
susijusio su EB 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio taikymo procedūra
Flexsys NV
,
Bayer AG
,
Crompton Manufacturing Company Inc.
(buvusi
Uniroyal Chemical Company Inc.
),
Crompton Europe Ltd
,
Chemtura Corporation
(buvusi
Crompton Corporation
),
General Química SA
,
Repsol Química SA
ir
Repsol YPF SA
atžvilgiu (Byla COMP/F/C.38.443 – Kaučiuko pramonėje naudojamos cheminės medžiagos) (OL L 353, 2006, p. 50; toliau – ginčijamas
sprendimas), kuriuo minėtoms bendrovėms buvo solidariai paskirta bauda už dalyvavimą įvairiuose susitarimuose ir suderintuose
veiksmuose, panaikinimo.

Faktinės bylos aplinkybės
GQ yra pagal Ispanijos teisę įsteigta bendrovė, kuri gamina tam tikras chemines medžiagas kaučiuko pramonei. Ji yra RQ priklausanti
dukterinė bendrovė, o ši bendrovė priklauso RYPF.
2005 m. balandžio 12 d. Europos Bendrijų Komisija pateikė ieškovėms pranešimą apie kaltinimus, susijusį su EB 81 straipsnio
ir Europos ekonominės erdvės susitarimo 53 straipsnio taikymo procedūra (OL L 1, 1994, p. 3).
Ginčijamu sprendimu Komisija nusprendė, kad RQ ir RYPF (pavadintos kartu „Repsol“) yra solidariai atsakingos už GQ padarytą
pažeidimą.
Šiuo atžvilgiu Komisija minėtame sprendime nurodė, kad
a priori
galima daryti prielaidą, jog patronuojanti bendrovė atsakinga už jai priklausančių dukterinių bendrovių neteisėtus veiksmus,
tačiau ši bendrovė gali nuginčyti joms daromos lemiamos įtakos prezumpciją.
Komisija patikslino, kad tokio prezumpcijos nuginčijimo negali lemti teiginys, kad patronuojanti bendrovė tiesiogiai nedalyvavo
kartelyje ar apie jį nežinojo arba neskatino savo dukterinių bendrovių neteisėtai veikti. Komisija taip pat nurodė, kad teiginio,
jog RQ ir RYPF nebuvo atsakingos nei už einamuosius GQ reikalus, nei už jos veiklos valdymą, nepakanka norint nuginčyti minėtą
prezumpciją.
Be to, Komisija pažymėjo, kad šiuo atveju, nors vienintelis GQ vadovas perleido savo įgaliojimus, susijusius su GQ veiklos
valdymu, jis vis tiek užtikrino GQ ir RQ „ryšį“, kuriuo patronuojančiai bendrovei buvo perduodama informacija apie pardavimą,
gamybą ir finansinius rezultatus. Be to, GQ ir „Repsol“ finansiniai rezultatai buvo konsoliduojami, todėl GQ pelnas ar nuostoliai
darė įtaką grupės pelnui ar nuostoliams.
Šiomis aplinkybėmis Komisija ginčijamo sprendimo 1 straipsnio f–h punktuose konstatavo, kad ieškovės pažeidė EB 81 straipsnį
ir 1992 m. gegužės 2 d. Europos ekonominės erdvės susitarimo 53 straipsnį, nuo 1999 m. spalio 31 d. iki 2000 m. birželio 30 d.
dalyvaudamos įvairiuose susitarimuose ir suderintuose veiksmuose nustatant kainas ir keičiantis konfidencialia informacija
apie tam tikras kaučiuko pramonėje naudojamas chemines medžiagas Europos ekonominėje erdvėje.
Tuo remdamasi Komisija minėto sprendimo 2 straipsnio d punkte skyrė solidariai GQ, RQ ir RYPF 3,38 milijonų eurų baudą.

Procesas Pirmosios instancijos teisme ir skundžiamas sprendimas
Pareiškimu, kurį Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2006 m. kovo 8 d., apeliantės pareiškė ieškinį pagal EB 230 straipsnį,
kuriuo prašoma iš dalies panaikinti ginčijamą sprendimą.
Grįsdamos šį ieškinį jos nurodė tris pagrindus. Pirmasis susijęs su akivaizdžia vertinimo klaida ir motyvavimo stoka pripažįstant
apeliančių solidarią atsakomybę. Antrasis ir trečiasis pagrindai, kurie jau nebeaktualūs, nes nėra nurodyti apeliaciniame
skunde, buvo susiję atitinkamai su keliomis teisės klaidomis, kurias padarė Komisija apskaičiuodama baudą, ir su vertinimo
klaida, motyvacijos stoka bei vienodo požiūrio principo pažeidimu taikant pranešimą dėl bendradarbiavimo.
Kalbant apie pirmąjį pagrindą, pažymėtina, kad Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 58 punkte visų pirma priminė
Teisingumo Teismo praktiką, nustatytą 1983 m. spalio 25 d. Sprendime
AEG Telefunken prieš Komisiją
(107/82, Rink. p. 3151, 49 punktas) ir 2000 m. lapkričio 16 d. Sprendime
Stora Kopparbergs Bergslags prieš Komisiją
(C‑286/98 P, Rink. p. I‑9925, 26 punktas), pagal kurią aplinkybė, jog dukterinė bendrovė turi savarankišką teisinį subjektiškumą,
dar nereiškia, kad už jos elgesį atsakomybė negali tekti patronuojančiai bendrovei, ypač jeigu dukterinė bendrovė savarankiškai
nesprendžia dėl savo veiksmų rinkoje, o iš esmės įgyvendina jai patronuojančios bendrovės duotus nurodymus.
Toliau skundžiamo sprendimo 59 punkte Pirmosios instancijos teismas pažymėjo, kad, remiantis taip pat nusistovėjusia teismų
praktika, tuo ypatingu atveju, kai patronuojančiai bendrovei priklauso 100 % jos pažeidimą padariusios dukterinės bendrovės
akcijų, egzistuoja nuginčijama prezumpcija, kad ši patronuojanti bendrovė iš tikrųjų daro lemiamą įtaką savo dukterinės bendrovės
elgesiui (2006 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Avebe prieš Komisiją
, T‑314/01, Rink. p. II‑3085, 136 punktas ir jame nurodyta teismų praktika), todėl jos sudaro vieną įmonę EB 81 straipsnio
prasme (2005 m. birželio 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją
, vadinamojo „Tokai II“, T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 ir T‑91/03, 59 punktas). Todėl patronuojanti bendrovė, kuri Bendrijos teismuose
ginčija Komisijos sprendimą skirti jai baudą už dukterinės bendrovės veiksmus, turi nuginčyti šią prezumpciją, pateikdama
dukterinės bendrovės savarankiškumą galinčių patvirtinti įrodymų. Šiuo požiūriu Pirmosios instancijos teismas, be kita ko,
remiasi minėtu Sprendimu
Stora Kopparbergs Bergslags prieš Komisiją
(29 punktas).
Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 60 punkte dar patikslino, kad nors minėtame Sprendime
Stora Kopparbergs Bergslags prieš Komisiją
Teisingumo Teismas, be to, kad patronuojanti bendrovė turi valdyti 100 % dukterinės bendrovės kapitalo, nurodė kitas aplinkybes,
vis dėlto jis jas nurodė tik siekdamas paminėti visas aplinkybes, kuriomis remdamasis Pirmosios instancijos teismas grindė
savo motyvus skundžiamame sprendime nagrinėdamas šią bylą, o ne siekdamas šią prezumpciją padaryti priklausomą nuo papildomų
aplinkybių buvimo.
Todėl Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 62 punkte nusprendė, kad Komisijai pakanka įrodyti, jog patronuojančiai
bendrovei priklauso visas jos dukterinės bendrovės kapitalas, tam, kad patvirtintų prezumpciją, jog patronuojanti bendrovė
daro lemiamą įtaką minėtos dukterinės bendrovės veiklai rinkoje. Tada Komisija galės pripažinti, kad patronuojanti bendrovė
yra solidariai atsakinga už dukterinei bendrovei skirtos baudos už neteisėtus susitarimus, kuriuose ji dalyvauja, sumokėjimą,
net ir konstatavus, jog minėta patronuojanti bendrovė tiesiogiai nedalyvavo šiuose susitarimuose, nebent ji įrodytų, kad jos
dukterinė bendrovė rinkoje veikia savarankiškai.
Todėl Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 63 punkte konstatavo, kad šiuo atveju „Komisija nepažeidė Teisingumo
Teismo ir Pirmosios instancijos teismo praktikos, tik bendrai nurodydama aplinkybę, kad 100 % GQ kapitalo priklausė jos patronuojančioms
bendrovėms <...> siekiant šioms bendrovėms priskirti antikonkurencinius GQ veiksmus“.
Toliau Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 65 punkte nurodė, kad RYPF ir RQ jam vertinti nepateikė jokių su
organizaciniais, ekonominiais ir teisiniais ryšiais tarp jos dukterinės bendrovės ir jos pačios susijusių įrodymų, kurie įrodytų
šios dukterinės bendrovės komercinį ir valdymo savarankiškumą.
Priešingai, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 66 punkte konstatavo, kad tai, jog vienintelis GQ vadovas vis
dar yra „ryšys“ su RQ, kad RYPF įtraukia GQ ir RQ finansinę atskaitomybę į konsoliduotą grupės atskaitomybę ir galiausiai
kad RQ bei RYPF pateikė bendrą atsakymą į pranešimą apie kaltinimus, įrodo jog yra vienas subjektas, kaip tai pažymi Komisija
ginčijamo sprendimo 262 konstatuojamojoje dalyje.
Be to, skundžiamo sprendimo 68 ir 69 punktuose Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad vien to, jog po 2002 m. rugsėjo
27 d. GQ patalpose atlikto patikrinimo RQ 2002 m. spalio 22 d. liepė GQ nutraukti bet kokius veiksmus, kurie galėtų pažeisti
konkurencijos normas, pakanka įrodyti, kad RYPF ir RQ darė lemiamą įtaką ne tik GQ politikai rinkoje, bet ir jos neteisėtam
elgesiui, dėl kurio buvo priimtas ginčijamas sprendimas.
Siekdamas išsamumo Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 71−76 punktuose nagrinėjo, ar ginčijamame sprendime
Komisija padarė vertinimo klaidą dėl apeliančių pateiktų įrodymų, ar ji padarė klaidą į juos neatsižvelgdama. Jis nurodė:
„71      Šiuo atžvilgiu reikia konstatuoti, kad aplinkybė, jog dukterinės bendrovės veikla skiriasi, netgi visiškai, nuo grupės veiklos,
ar net tokia aplinkybė, kad patronuojanti bendrovė bandė, nors ir nesėkmingai, perparduoti savo dukterinę bendrovę, negali
paneigti prezumpcijos, kad RQ ir RYPF tenka atsakomybė. Net jeigu įmonių grupės ir jas kontroliuojančios bendrovės dažnai
užsiima skirtinga verslo veikla ir retkarčiais parduoda kai kurias savo dukterines bendroves, jos jau buvo laikomos sudarančiomis
vieną įmonę EB 81 straipsnio prasme (šiuo klausimu žr. 2006 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo
Akzo Nobel prieš Komisiją
, T‑330/01, Rink. p. II‑3389, 78 ir 82 punktus).
72      Be to, reaguodama į ieškovių prašymą pateikti dokumentus, Komisija Pirmosios instancijos teismui perdavė dokumentą, kuriame
buvo įtraukti 1998–2000 metų RQ valdybos protokolai, kuriuose išdėstyti GQ finansiniai rezultatai ir nutarimas dėl GQ priklausančių
Silquímica SA
akcijų pardavimo bei GQ nekilnojamojo turto pardavimo. Šis dokumentas visais esminiais aspektais patvirtina ginčijamame sprendime
išdėstytą Komisijos išvadą. Jei RQ valdyba atlieka svarbų vaidmenį dėl keleto esminių GQ strategijos aspektų, kaip antai nekilnojamojo
turto ar turimų kapitalo dalių pardavimo, ir šiuo klausimu yra išsaugojusi teisę priimti galutinį sprendimą, tai reiškia,
kad ji daro lemiamą įtaką GQ elgesiui.
73      Kalbant apie argumentą, kad ieškinį pateikusių bendrovių valdymo organuose nedalyvavo tie patys asmenys, reikia konstatuoti,
jog iš 2004 m. balandžio 5 d. laiško, kurį GQ nusiuntė Komisijai ir ieškovės pateikė per ikiteisminę procedūrą, matyti, kad
[
konfidenciali informacija
] buvo GQ valdybos pirmininkas nuo 1996 iki 2000 metų ir RQ valdybos narys nuo 1998 iki 1999 metų. Be to, reikia pažymėti,
kad atsakydamos per teismo posėdį į šiuo atžvilgiu pateiktus klausimus ieškovės bent jau netiesiogiai pripažino, kad buvo
toks pareigų sutapimas.
74      Atsižvelgiant į minėtą teismų praktiką taip pat negalima pritarti argumentui, jog ginčijamame sprendime Komisija neišnagrinėjo
faktinių įrodymų, kurie patvirtino, kad tik GQ vadovai, iš anksto neinformuodami RQ ir be jos suteikto leidimo, sprendė dėl
bendrovės komercinės politikos ir ją įgyvendino. Tas pats pasakytina apie tvirtinimus, kad informacija, kurią GQ teikė RQ,
buvo susijusi ne su komercine politika, o su dukterinės bedrovės finansiniais rezultatais.
75      Dėl GQ ir
Repsol Italia
santykių reikia konstatuoti, kad ginčijamame sprendime Komisija teisingai paneigė ieškovių argumentą dėl tariamo GQ ir jos
patronuojančių bendrovių interesų konflikto, nurodydama, kad RYPF įtraukia grupės, kurią sudaro keletas dukterinių bendrovių,
be kitų, GQ ir
Repsol
, finansines atskaitomybes į konsoliduotą grupės atskaitomybę. Be to, Komisija taip pat teisingai nustatė, kad šių santykių
pobūdis tik patvirtina prezumpciją, jog egzistuoja viena įmonė.
76      Tokiomis aplinkybėmis darytina išvada, pritariant ginčijamo sprendimo 264 konstatuojamojoje dalyje Komisijos pateiktai išvadai,
jog ieškovėms nepavyko nuginčyti patronuojančių bendrovių atsakomybės prezumpcijos.“
Galiausiai skundžiamo sprendimo 77 punkte Pirmosios instancijos teismas patikslino, kad bendrovių ieškovių papildomai pateikti
argumentai negali pakenkti ginčijamam sprendimui.
Minėto sprendimo 78−83 punktuose Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad, kaip galima spręsti iš šioje srityje reikšmingos
teismų praktikos, atsakomybės prezumpcija, kylanti dėl kapitalo valdymo, taikoma ne tik tais atvejais, kai tarp patronuojančios
bendrovės ir jos dukterinės bendrovės yra tiesioginis ryšys, bet taip pat tokiais atvejais, koks nagrinėjamas šioje byloje,
kai ryšys yra netiesioginis, t. y. per tarpinę dukterinę bendrovę.
Remdamasis visomis šiomis aplinkybėmis Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 84 punkte atmetė pirmąjį pagrindą,
pateiktą pagrindžiant ieškinį dėl panaikinimo.
Nusprendęs, kad ir kiti pagrindai yra nepagrįsti, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 157 punkte atmetė visą
ieškinį.

Šalių reikalavimai
Apeliaciniame skunde apeliantės Teisingumo Teismo prašo:
–        panaikinti skundžiamą sprendimą tiek, kiek juo atmetamas pagrindas, grindžiamas akivaizdžia vertinimo klaida ir motyvavimo
stoka, pripažįstant apeliančių solidarią atsakomybę,
–        panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnio g bei h punktus ir 2 straipsnio d punktą tiek, kiek jie nukreipti prieš RYPF ir
RQ, kaip bendrai ir solidariai už GQ padarytą EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimą atsakingas įmones, ir papildomai panaikinti
šį sprendimą tiek, kiek jis nukreiptas prieš RYPF,
–        abiem atvejais atitinkamai sumažinti skirtas baudas.
Komisija Teisingumo Teismo prašo:
–        atmesti apeliacinį skundą ir
–        priteisti iš apeliančių bylinėjimosi išlaidas.

Dėl apeliacinio skundo
Apeliantės nurodo du jų apeliacinį skundą pagrindžiančius pagrindus, susijusius su teisės klaidomis nustatant atitinkamai
RQ ir RYPF atsakomybę už GQ padarytą EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimą.

Dėl pirmojo pagrindo, susijusio su teisės klaidomis nustatant RQ atsakomybę už GQ padarytą EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimą
Pirmąjį apeliančių nurodytą pagrindą iš esmės galima padalyti į tris dalis.
Dėl pirmos dalies, susijusios su tuo, kad Pirmosios instancijos teismas klaidingai taikė patronuojančios bendrovės lemiamos
įtakos jos visiškai kontroliuojamos bendrovės veiklai prezumpciją
–       Šalių argumentai
Apeliančių teigimu, Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą, nes klaidingai nusprendė, kad nustatant patronuojančiai
bendrovei atsakomybę už neteisėtą dukterinės bendrovės, kurios ji valdo 100 % kapitalo, elgesį Komisija galėjo taikyti kriterijų,
kuris neturi jokio ryšio su šios dukterinės bendrovės padarytu pažeidimu.
Žinoma, 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimas
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
(C‑97/08 P, Rink. p. I‑8237) patvirtina prezumpcijos taikymo šiuo atveju teisėtumą. Tačiau Komisija taip pat privalo pateikti
papildomų įrodymų, kad galėtų nustatyti tokios patronuojančios bendrovės atsakomybę už jos dukterinės bendrovės veiklą.
Todėl, kaip matyti iš 2005 m. rugsėjo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Daimler Chrysler prieš Komisiją
(T‑325/01, Rink. p. II‑3319, 218 punktas) ir 2007 m. balandžio 26 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Bolloré prieš Komisiją
(T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 ir T‑136/02, Rink. p. II‑947, 132 punktas)
ir tam tikra prasme iš minėto Teisingumo Teismo sprendimo
Stora Kopparbergs Bergslags prieš Komisiją
, Komisija neturėtų būti atleista nuo pareigos visais atvejais patikrinti, ar ši patronuojanti bendrovė iš tikrųjų valdė savo
dukterinę bendrovę ir ar pastaroji bendrovė daugiausia veikė vadovaudamasi gautais nurodymais.
Komisijos nuomone, šis teiginys prieštarauja nusistovėjusiai teismų praktikai. Minėtuose sprendimuose
AEG−Telefunken prieš Komisiją
,
Stora Kopparbergs Bergslags prieš Komisiją
ir
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
Teisingumo Teismas patvirtino, kad egzistuoja prezumpcija, pagal kurią dukterinė bendrovė, visiškai kontroliuojama patronuojančios
bendrovės, vykdo veiklą, kurią nustato tie patys valdymo organai, nustatantys ir patronuojančios bendrovės veiklą. Tai leidžia
nustatyti patronuojančios bendrovės atsakomybę už jos dukterinės bendrovės padarytą pažeidimą net ir nesant įrodymų, kad ši
patronuojanti bendrovė atliko padarytą pažeidimą sudarančius veiksmus.
Priešingai nei tvirtina apeliantės, rėmimasis tokia prezumpcija lemia ne įrodinėjimo naštos perkėlimą, bet padeda nustatyti
reikiamą įrodymo lygį tam, kad būtų galima pripažinti patronuojančios bendrovės atsakomybę už slaptą veiklą, kurią darant
dalyvavo jos dukterinė bendrovė.
–       Teisingumo Teismo vertinimas
Iš pradžių reikia pažymėti, kad, remiantis nusistovėjusia teismų praktika, įmonės sąvoka apima bet kurį ūkinę veiklą vykdantį
subjektą, neatsižvelgiant į jo teisinį statusą ar finansavimo būdus (žr., be kita ko, 2005 m. birželio 28 d. Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ir C‑213/02 P, Rink. p. I‑5425, 112 punktą; 2006 m. sausio 10 d. Sprendimo
Cassa di Risparmio di Firenze ir kt
., C‑222/04, Rink. p. I‑289, 107 punktą ir 2006 m. liepos 11 d. Sprendimo
FENIN prieš Komisiją
, C‑205/03 P, Rink. p. I‑6295, 25 punktą).
Teisingumo Teismas taip pat patikslino, kad įmonės sąvoka šiomis aplinkybėmis turi būti suprantama kaip reiškianti ekonominį
vienetą, net jeigu teisiniu požiūriu šį ekonominį vienetą sudaro keletas fizinių ar juridinių asmenų (2006 m. gruodžio 14 d.
Sprendimas
Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio
, C‑217/05, Rink. p. I‑11987, 40 punktas; minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
55 punktas ir 2010 m. liepos 1 d. Sprendimo
Knauf Gips prieš Komisiją
, C‑407/08 P, Rink. p. I‑0000, 64 punktas).
Kai toks ekonominis vienetas pažeidžia konkurencijos normas, jis, remiantis asmeninės atsakomybės principu, turi atsakyti
už šį pažeidimą (minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
56 punktas ir jame nurodyta teismų praktika).
Kalbant apie klausimą, kokiomis aplinkybėmis teisės subjektas, kuris nepadarė pažeidimo, vis dėlto gali būti nubaustas, iš
nusistovėjusios teismo praktikos išplaukia, kad atsakomybė už dukterinės bendrovės veiksmus gali tekti patronuojančiai bendrovei,
be kita ko, kai nors ir turėdama savarankišką teisinį subjektiškumą, ši dukterinė bendrovė savarankiškai nesprendžia dėl savo
elgesio rinkoje, o iš esmės įgyvendina patronuojančios bendrovės nurodymus, visų pirma atsižvelgiant į ekonominius, organizacinius
ir teisinius šių dviejų teisės subjektų ryšius (minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
58 punktas ir jame nurodyta teismų praktika).
Kadangi tokioje situacijoje patronuojanti bendrovė ir jos dukterinė bendrovė yra to paties ekonominio vieneto nariai ir todėl
sudaro vieną įmonę EB 81 straipsnio prasme, Komisija gali sprendimą, kuriuo skiriamos baudos, adresuoti patronuojančiai bendrovei,
nekeldama reikalavimo įrodyti asmeninį šios bendrovės dalyvavimą darant pažeidimą (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
59 punktą).
Šiuo aspektu Teisingumo Teismas patikslino, kad tuo ypatingu atveju, kai patronuojančiai bendrovei priklauso 100 % jos Sąjungos
konkurencijos normų pažeidimą padariusios dukterinės bendrovės akcijų, viena vertus, ši patronuojanti bendrovė gali daryti
lemiamą įtaką šios dukterinės bendrovės elgesiui, ir, kita vertus, egzistuoja nuginčijama prezumpcija, kad ši patronuojanti
bendrovė iš tikrųjų daro lemiamą įtaką savo dukterinės bendrovės elgesiui (žr. Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
60 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Tokiomis aplinkybėmis Komisijai pakanka įrodyti, jog patronuojančiai bendrovei priklauso visas jos dukterinės bendrovės kapitalas,
tam, kad būtų preziumuojama, jog patronuojanti bendrovė daro lemiamą įtaką jos komercinei politikai. Tada Komisija gali pripažinti,
kad patronuojanti bendrovė solidariai atsakinga už dukterinei bendrovei skirtos baudos sumokėjimą, nebent patronuojanti bendrovė,
kuri turi nuginčyti šią prezumpciją, pateiktų pakankamai įrodymų, galinčių parodyti, kad jos dukterinė bendrovė rinkoje veikia
savarankiškai (žr. minėto Sprendimo
Stora Kopparbergs Bergslags prieš Komisiją
29 punktą ir minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
61 punktą).
Priešingai nei tvirtina apeliantės, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 60 punkte pagrįstai pažymėjo, jog nors
teisinga, kad minėto Sprendimo
Stora Kopparbergs Bergslags prieš Komisiją
28 ir 29 punktuose Teisingumo Teismas, be to, kad patronuojanti bendrovė turi turėti 100 % dukterinės bendrovės kapitalo,
nurodė kitas aplinkybes, kaip antai, kad nebuvo užginčyta, jog patronuojanti bendrovė darė įtaką savo dukterinės bendrovės
komercinei politikai arba kad abiem bendrovėms buvo bendrai atstovaujama per administracinę procedūrą, vis dėlto šias aplinkybes
Teisingumo Teismas nurodė tik siekdamas paminėti visus elementus, kuriais remdamasis Pirmosios instancijos teismas grindė
savo motyvus, o ne tam, kad nustatytų šiame sprendime minėtai prezumpcijai taikyti reikalavimą pateikti papildomų netiesioginių
įrodymų dėl to, kad patronuojanti bendrovė iš tikrųjų darė įtaką savo dukterinei bendrovei (šiuo aspektu žr. minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
62 punktą).
Iš visų išdėstytų argumentų išplaukia, kad Pirmosios instancijos teismas nepadarė teisės klaidos, skundžiamo sprendimo 59−63 punktuose
nusprendęs, jog tuo atveju, kai patronuojančiai bendrovei priklauso 100 % jos dukterinės bendrovės kapitalo, egzistuoja nuginčijama
prezumpcija, kad ši patronuojanti bendrovė daro lemiamą įtaką savo dukterinės bendrovės veiklai.
Todėl reikia atmesti pirmojo pagrindo pirmą dalį kaip nepagrįstą.
Dėl pirmojo pagrindo antros dalies, susijusios su patronuojančios bendrovės lemiamos įtakos jos visiškai kontroliuojamos dukterinės
bendrovės veiklai vertinimo klaidomis
–       Šalių argumentai
Apeliantės tvirtina, pirma, kad net jei Komisija galėjo preziumuoti, jog patronuojanti bendrovė iš tikrųjų darė lemiamą įtaką
dukterinės bendrovės, kurios 100 % kapitalo ji turi, veiklai, vis dėlto Pirmosios instancijos teismas, pernelyg ribodamas
galimybę nuginčyti šią prezumpciją, padarė teisės klaidą dėl įrodymams taikytinų taisyklių ir taip nustatė automatinės atsakomybės
tvarką, o tai prieštarauja asmeninės atsakomybės principui.
Antra, kalbant apie įrodymų, pateiktų siekiant nuginčyti minėtą prezumpciją, vertinimą, apeliantės tvirtina, kad Pirmosios
instancijos teismo skundžiamo sprendimo 66 punkte analizuotos aplinkybės neleidžia daryti išvados, kad yra ekonominis vienetas.
Trečia, jos tvirtina, kad skundžiamo sprendimo 68 ir 69 punktuose Pirmosios instancijos teismas iškraipė pranešimą, kuriuo
RQ po to, kai Komisija atliko tyrimą, įpareigojo visas savo grupės bendroves, tarp jų ir GQ, nutraukti bet kokią praktiką,
kuri gali būti pažeidimas, nes šiame pranešime nenurodoma, kad RQ žinojo apie veiklą, dėl kurios kaltinama GQ.
Ketvirta, tuose pačiuose skundžiamo sprendimo punktuose taip pat yra teisinio kvalifikavimo ir motyvavimo klaida, nes minėto
pranešimo nepakanka siekiant įrodyti, kad egzistuoja RQ ir GQ ekonominis vienetas.
Komisija savo ruožtu tvirtina, kad, kalbant apie patronuojančios bendrovės lemiamos įtakos savo dukterinei bendrovei darymo
prezumpcijos nuginčijamą, minėtame Sprendime
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
buvo pateiktos tam tikros nuorodos, kurios patvirtina Pirmosios instancijos teismo vertinimo pagrįstumą. Šiame sprendime
Teisingumo Teismas nusprendė, kad, siekiant įvertinti, ar dukterinė bendrovė savarankiškai nustato savo elgesį rinkoje, reikia
išnagrinėti visas reikšmingas aplinkybes dėl ekonominio, organizacinio ir teisinio ryšio, kuris jungia dukterinę ir patronuojančią
bendroves.
Todėl, Komisijos teigimu, apeliantės neįrodė, kad Pirmosios instancijos teismas padarė šių aplinkybių vertinimo klaidų.
–       Teisingumo Teismo vertinimas
Kalbant apie pirmąjį kaltinimą dėl teisės klaidos, kurią tariamai padarė Pirmosios instancijos teismas, apribodamas galimybes
patronuojančiai bendrovei nuginčyti prezumpciją, kad bendrovė gali daryti lemiamą įtaką dukterinės bendrovės, kurios valdo
100 % kapitalo, veiklai, reikia pažymėti, kad skundžiamo sprendimo 65 punkte šis Teismas teisingai konstatavo, jog patronuojanti
bendrovė turi pateikti jam įvertinti visus su organizaciniais, ekonominiais ir teisiniais ryšiais tarp jos dukterinės bendrovės
ir jos pačios susijusius duomenis, kurie galėtų įrodyti, kad jos nesudaro ekonominio vieneto.
Iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad patronuojanti bendrovė, norėdama nuginčyti prezumpciją, jog 100 % dukterinės bendrovės
kapitalo turinti patronuojanti bendrovė iš tikrųjų jai daro lemiamą įtaką, ši patronuojanti bendrovė turi pateikti Sąjungos
teismui įvertinti visus su organizaciniais, ekonominiais ir teisiniais ryšiais tarp jos dukterinės bendrovės ir jos pačios
susijusius duomenis, kurie galėtų įrodyti, kad jos nesudaro ekonominio vieneto (žr. minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
65 punktą).
Be to, reikia patikslinti, kad, priešingai nei tvirtina apeliantės, dėl savo nuginčijamo pobūdžio ši prezumpcija, kuri gali
būti nuginčyta kiekvienu konkrečiu atveju remiantis visais Pirmosios instancijos teismo minėtais argumentais, nelemia automatinio
atsakomybės priskyrimo patronuojančiai bendrovei, turinčiai visą dukterinės bendrovės kapitalą, nes tai prieštarautų asmeninės
atsakomybės principui, kuriuo grindžiama Sąjungos konkurencijos teisė.
Todėl reikia atmesti šį kaltinimą.
Kalbant apie antrąjį ir trečiąjį kaltinimus atitinkamai dėl Pirmosios instancijos teismo padarytos klaidos dėl to, kad skundžiamo
sprendimo 66 punkte analizuojamos aplinkybės neleidžia daryti išvados apie ekonominio vieneto egzistavimą ir dėl RQ GQ pateikto
nurodymo iškreipimo šio sprendimo 68 ir 69 punktuose tiek, kiek jame nenurodoma, kad RQ žinojo apie veiklą, kuria kaltinama
GQ, reikia pažymėti, kad tai lemia klaidingas minėto sprendimo reikšmingų ištraukų aiškinimas.
Viena vertus, priešingai nei tvirtina apeliantės, Pirmosios instancijos teismas, atsižvelgdamas į visas skundžiamo sprendimo
66 punkte išanalizuotas aplinkybes, nepadarė išvados, kad egzistuoja ekonominis vienetas. Jis tik konstatavo, kad šios aplinkybės,
į kurias Komisija jau atsižvelgė ginčijamo sprendimo 262 konstatuojamoje dalyje, liudija apie vieno subjekto egzistavimą ir
todėl neleidžia nuginčyti prezumpcijos RQ atžvilgiu.
Kita vertus, skundžiamo sprendimo 68 ir 69 punktuose Pirmosios instancijos teismas iš RQ pateikto nurodymo GQ nepadarė išvados,
kad pirmoji bendrovė neabejotinai žinojo apie neteisėtą elgesį, kuriuo kaltinama GQ, bet manė, kad paties apeliančių teiginio,
patvirtinančio minėto nurodymo pateikimą GQ, pakanka, siekiant įrodyti, kad RQ darė lemiamą įtaką GQ politikai.
Šiomis aplinkybėmis reikia atmesti ir antrąjį, ir trečiąjį kaltinimus kaip nepagrįstus.
Ketvirtuoju kaltinimu apeliantės iš esmės priekaištauja Pirmosios instancijos teismui dėl motyvavimo stokos, nes jis nenurodė
pakankamai priežasčių, dėl kurių skundžiamo sprendimo 69 punkte nusprendė, kad paties minėto apeliančių teiginio dėl RQ pateikto
nurodymo GQ pakanka, siekiant įrodyti RQ lemiamą įtaką GQ politikai.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką sprendimas turi aiškiai ir nedviprasmiškai atspindėti
Pirmosios instancijos teismo motyvus, kad suinteresuotieji asmenys galėtų suprasti jo priėmimo priežastis, o Teisingumo Teismas
– vykdyti savo teisminę priežiūrą (žr. 2009 m. balandžio 2 d. Sprendimo
France Télécom prieš Komisiją
, C−202/07 P, Rink. p. I−2369, 29 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Šiuo atveju Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 69 punkte tik nurodė, kad paties pranešimo, kuriuo RQ įpareigojo
GQ nutraukti bet kokią praktiką, galinčią būti konkurencijos normų pažeidimu, po to, kai 2002 m. rugsėjo 27 d. buvo atliktas
patikrinimas GQ patalpose, pakanka siekiant įrodyti, kad RQ darė lemiamą įtaką ne tik GQ politikai rinkoje, bet ir jos neteisėtam
elgesiui, dėl kurio buvo priimtas ginčijamas sprendimas.
Taip Pirmosios instancijos teismas apsiribojo paprastu principo patvirtinimu, tačiau aiškiai ir nedviprasmiškai nenurodė motyvų,
kurie lėmė tokią išvadą.
Iš to išplaukia, kad skundžiamas sprendimas nepakankamai motyvuotas tiek, kiek Pirmosios instancijos teismas nenurodė tokią
išvadą pagrindžiančių priežasčių.
Kadangi šis kaltinimas yra pagrįstas, reikia atmesti likusią pirmojo pagrindo antros dalies dalį.
Dėl pirmojo pagrindo trečios dalies, susijusios su teisės ir motyvavimo klaidomis nagrinėjant apeliančių pateiktus įrodymus,
siekiant nuginčyti prezumpciją dėl RQ lemiamos įtakos GQ veiklai
–       Šalių argumentai
Apeliantės nurodo kelis kaltinimus dėl Pirmosios instancijos teismo skundžiamo sprendimo 71−75 punktuose pateiktų papildomų
teiginių.
Pirma, Pirmosios instancijos teismas minėto sprendimo 74 punkte iškraipė aplinkybę, kad GQ vykdė kitokią veiklą nei RQ, ir
jis padarė klaidą, nes neatsižvelgė į įvairius RQ bandymus perleisti GQ tretiesiems asmenims laikotarpiu nuo 1993 iki 2004 m.
Šios aplinkybės iš esmės yra akivaizdus įrodymas, kad RQ nebuvo suinteresuota GQ veikla.
Antra, priešingai nei nurodo Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 72 punkte, tai, kad RQ valdybos posėdžio protokoluose
nuoroda į GQ daroma tik dviem atvejais per aštuonerius metus laikotarpiu nuo 1998 iki 2005 m., parodo visišką RQ įtakos GQ
veiklai ir kišimosi į ją nebuvimą.
Trečia, apeliančių teigimu, Pirmosios instancijos teismo skundžiamo sprendimo 73 punkte nurodytas RQ ir GQ valdymo organų
sutapimas susijęs tik su vienu asmeniu ir todėl yra visiškai nereikšmingas.
Ketvirta, Pirmosios instancijos teismas, neatlikęs analizės, skundžiamo sprendimo 74 punkte nepagrįstai atmetė, pirma, įrodymus,
kad tik GQ vadovai nustatė ir įgyvendino šios bendrovės komercinę politiką, ir, antra, teiginius, kad GQ pateikta informacija
RQ buvo susijusi tik su GQ finansiniais rezultatais.
Penkta, kalbant apie ryšius tarp GQ ir
Repsol Italia
bendrovės, Pirmosios instancijos teismas taip pat padarė klaidą, skundžiamo sprendimo 75 punkte nusprendęs, kad RYPF finansinės
atskaitomybės konsolidavimas grupėje patvirtina Komisijos teiginį, nors neišskirtinio komercinio atstovavimo santykiai tarp
GQ ir minėtos bendrovės patvirtina GQ savarankiškumą prekybos srityje.
Komisija tvirtina, kad apeliantės neįrodė, jog egzistuoja ypatingos aplinkybės, kuriomis remiantis būtų galima nuginčyti patronuojančios
bendrovės lemiamos įtakos darymo jos dukterinei bendrovei prezumpciją; tai yra aplinkybės, kurios Pirmosios instancijos teismas
nepagrįstai neanalizavo arba iškraipė. Šiuo aspektu apeliančių nurodyti argumentai yra bendro pobūdžio ir nepagrįsti.
–       Teisingumo Teismo vertinimas
Pirmiausia reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką iš EB 225 straipsnio ir Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio
pirmos pastraipos matyti, kad tik Pirmosios instancijos teismas yra kompetentingas, pirma, nustatyti faktines aplinkybes,
išskyrus atvejus, kai jo išvados iš esmės neatitinka jam pateiktų bylos dokumentų, ir, antra, vertinti šias faktines aplinkybes.
Pirmosios instancijos teismui konstatavus ar įvertinus faktines aplinkybes, remiantis EB 225 straipsniu, Teisingumo Teismas
kompetentingas patikrinti šių faktinių aplinkybių teisinę kvalifikaciją ir teisines išvadas, kurias Pirmosios instancijos
teismas padarė jomis remdamasis (žr., be kita ko, 2006 m. balandžio 6 d. Sprendimo
General Motors prieš Komisiją
, C‑551/03 P, Rink. p. I‑3173, 51 punktą; 2008 m. gegužės 22 d. Sprendimo
Evonik Degusia prieš Komisiją
, C‑266/06 P, 72 punktą ir 2009 m. rugsėjo 3 d. Sprendimo
Moser Baer India prieš Tarybą
, C‑535/06 P, Rink. p. I‑7051, 31 punktą).
Todėl Teisingumo Teismas nėra kompetentingas nei patvirtinti faktinių aplinkybių, nei iš esmės nagrinėti įrodymų, kuriais
Pirmosios instancijos teismas grindė šias faktines aplinkybes. Iš tikrųjų, kadangi šie įrodymai buvo gauti teisėtai, laikytasi
bendrųjų teisės principų ir proceso taisyklių, taikomų įrodinėjimo pareigai ir įrodymo administravimo srityje, tik Pirmosios
instancijos teismas sprendžia dėl jam pateiktų įrodymų vertės. Todėl šis vertinimas, išskyrus minėtų įrodymų iškraipymo atvejį,
nėra pats savaime teisės klausimas, kurį turi nagrinėti Teisingumo Teismas (minėto Sprendimo
General Motors prieš Komisiją
52 punktas; 2006 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo
Technische Unie prieš Komisiją
, C‑113/04 P, Rink. p. I‑8831, 83 punktas ir 2008 m. sausio 31 d. Sprendimo
Angelidis prieš Parlamentą
, C‑103/07 P, 46 punktas).
Šiuo atveju, kalbant apie kaltinimus, pirma, dėl skundžiamo sprendimo 71 punkte tariamo neteisingo aplinkybių, kad GQ jau
prieš patekdama į RQ grupę vykdė kitokią veiklą nei RG, ir RQ bandė parduoti GQ laikotarpiu nuo 1993 iki 2004 m., aiškinimo
bei, antra, dėl tariamų šio sprendimo 72, 73 ir 75 punktuose analizuojamų faktinių aplinkybių kvalifikavimo klaidų reikia
konstatuoti, kad šiais kaltinimais apeliantės siekia tik kvestionuoti Pirmosios instancijos teismo įrodymų vertinimą ir ginčija
šio teismo suteiktą vertę įrodymams, į kuriuos jis atsižvelgė savo analizėje.
Šiomis aplinkybėmis, kadangi apeliantės iš tikrųjų nenurodo nei faktinių aplinkybių, kuriomis rėmėsi Pirmosios instancijos
teismas darydamas išvadas, iškraipymo, nei jų teisinio kvalifikavimo klaidos, atsižvelgiant į šio sprendimo 71 ir 72 punktuose
nurodytą teismų praktiką reikia atmesti šiuos kaltinimus kaip nepriimtinus.
Toliau, kalbant apie kaltinimą, kuriuo apeliantės siekia įrodyti Pirmosios instancijos teismo motyvų stoką arba jų prieštaringumą
ir teisės klaidą, kurią jis padarė skundžiamo sprendimo motyvuojamoje dalyje atmesdamas apeliančių pateiktus GQ komercinį
ir valdymo nepriklausomumo nuo RQ įrodymus, reikia pažymėti, jog Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 74 punkte
nenagrinėjo iš esmės šių įrodymų, bet atmetė jų argumentus, paprasčiausia darydamas nuorodą į prieš tai skundžiamame sprendime
nurodytą teismų praktiką.
Tačiau reikia konstatuoti, kad minėto skundžiamo sprendimo 58−60 punktuose nurodyta teismų praktika, kurioje toli gražu nenurodomos
aplinkybės, dėl kurių būtų galima atmesti tokius argumentus neatlikus jų konkrečios analizės, iš tikrųjų įpareigoja Pirmosios
instancijos teismą, kaip tai jis pats nurodė šio sprendimo 65 punkte, įvertinti visus su organizaciniais, ekonominiais ir
teisiniais ryšiais tarp RQ ir GQ susijusius įrodymus, kurie įrodytų pastarosios bendrovės komercinį ir valdymo savarankiškumą
ir kad todėl šios dvi bendrovės nėra ekonominis vienetas.
Toks įvertinimas juo labiau būtinas, nes GQ savarankiškumas įgyvendinant komercinę politiką, kaip tai matyti ir Teisingumo
Teismo praktikoje, yra visų aplinkybių, kurios leistų apeliantams nuginčyti RQ lemiamos įtakos GQ veiklai prezumpciją ir kurių
pobūdis bei svarba gali skirtis, nelygu konkrečios kiekvieno atvejo aplinkybės, dalis (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
73 ir 74 punktus).
Todėl Pirmosios instancijos teismas privalėjo atsižvelgti ir konkrečiai išnagrinėti apeliančių pateiktus argumentus, kuriais
siekiama įrodyti GQ savarankiškumą įgyvendinant savo komercinę politiką, siekiant patikrinti, ar Komisija, tiek, kiek ji nusprendė,
kad tie įrodymai šiuo atveju negali įrodyti, jog ši dukterinė bendrovė su RQ nesudaro ekonominio vieneto, padarė vertinimo
klaidą.
Iš viso to, kas išdėstyta, išplaukia, kad, kaip nurodė ir generalinis advokatas savo išvados 51 punkte, Pirmosios instancijos
teismas, konkrečiai neišnagrinėjęs apeliančių nurodytų aplinkybių, padarė teisės klaidą, skundžiamo sprendimo 74 punkte tvirtindamas,
jog siekiant nustatyti tokį savarankiškumą pateiktiems argumentams „vadovaujantis nurodyta teismų praktika“ negalima pritarti.
Todėl reikia pritarti šiam kaltinimui ir atmesti likusią pirmojo pagrindo trečią dalį.

Dėl antrojo pagrindo, susijusio su teisės klaida nustatant RYPF atsakomybę už GQ padarytą EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimą
–       Šalių argumentai
Savo antrajame pagrinde apeliantės tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą, automatiškai praplėsdamas
pažeidimą padariusios dukterinės bendrovės atsakomybę ir bendrovės, vadovaujančios grupei, kuriai priklauso ši dukterinė bendrovė,
atžvilgiu.
Taip nuspręsdamas Pirmosios instancijos teismas nustatė RYPF atsakomybę už RQ negalėjimą paneigti savo atsakomybę už GQ veiksmus.
Tai reiškia, kad atsakomybė už dukterinės bendrovės padarytus pažeidimus sistemiškai priskiriama grupei, kuriai priklauso
ši dukterinė bendrovė, vadovaujančiai patronuojančiai bendrovei, neatsižvelgiant į konkrečias kiekvieno atvejo aplinkybes,
t. y. į susijusių bendrovių skaičių, jų pobūdį ar veiklą ir jų teisinius bei ekonominius ryšius.
Komisijos teigimu, naujausia Pirmosios instancijos teismo praktika patvirtina, kad lemiamos įtakos dukterinei bendrovei darymo
prezumpcija taikoma grupei vadovaujančiai bendrovei, net jeigu jos atliekama šios dukterinės bendrovės kontrolė yra „nežymi“
ir „netiesioginė“.
–       Teisingumo Teismo vertinimas
Norint pateikti atsakymą į šį klausimą reikia išsiaiškinti, ar, Komisija gali nustatyti grupei vadovaujančios bendrovės (toliau
− kontroliuojančioji bendrovė), šiuo atveju − RYPF, solidarią atsakomybę už bendrovės, šiuo atveju − GQ, kurios visas kapitalas
priklauso tai pačiai grupei priklausančiai tarpinei bendrovei, šiuo atveju − RQ, kurios kontrolė savo ruožtu 100 % priklauso
kontroliuojančiajai bendrovei, padarytą Sąjungos konkurencijos teisės pažeidimą, ir, jei taip, tai kokiomis sąlygomis.
Šiuo aspektu reikia pažymėti, kad, remiantis šio sprendimo 34−38 punktuose priminta nusistovėjusia teismų praktika, Komisija
tam tikromis aplinkybėmis gali priimti sprendimą, kuriuo bendrovei skiriama bauda už Sąjungos konkurencijos teisės pažeidimą,
nereikalaujant nustatyti jos tiesioginį dalyvavimą darant šį pažeidimą, būtent jei dukterinė bendrovė, nors ir turinti savarankišką
teisinį subjektiškumą, savarankiškai nenustato savo veiklos rinkoje, tačiau iš esmės įgyvendina patronuojančios bendrovės
duotus nurodymus.
Todėl, atsižvelgiant į šias aplinkybes, neturėtų būti atmesta kontroliuojančiosios bendrovės solidari atsakomybė už jos grupei
priklausančios dukterinės bendrovės, kurios kapitalo ji tiesiogiai nevaldo, padarytus Sąjungos konkurencijos teisės pažeidimus,
nes ši kontroliuojančioji bendrovė daro lemiamą įtaką minėtai dukterinei bendrovei, nors ir netiesiogiai, per tarpininkaujančią
bendrovę. Būtent toks atvejis yra, kai dukterinė bendrovė nepriklausomai nuo šios tarpininkaujančios bendrovės nenustato savo
veiklos rinkoje, o pastaroji taip pat neveikia rinkoje savarankiškai, bet vadovaujasi kontroliuojančiosios bendrovės jai duotais
nurodymais.
Esant tokiai situacijai kontroliuojančioji bendrovė, tarpininkaujanti bendrovė ir paskutinė grupės dukterinė bendrovė yra
to paties ekonominio vieneto dalis ir todėl – viena įmonė pagal Sąjungos konkurencijos teisę.
Remiantis tuo darytina išvada, kad, kaip pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 62 ir 63 punktuose, konkrečiu atveju,
kai kontroliuojančioji bendrovė valdo 100 % tarpininkaujančios bendrovės kapitalo, kuri savo ruožtu valdo 100 % jos grupei
priklausančios Sąjungos konkurencijos normų pažeidimą padariusios dukterinės bendrovės kapitalo, egzistuoja nuginčijama prezumpcija,
pagal kurią ši kontroliuojančioji bendrovė daro lemiamą įtaką tarpininkaujančios bendrovės veiklai ir kartu netiesiogiai,
tarpininkaujant pastarajai bendrovei, minėtos dukterinės bendrovės veiklai.
Todėl, esant tokiai specifinei situacijai, Komisija turi teisę įpareigoti kontroliuojančiąją bendrovę solidariai mokėti paskutinei
grupės dukterinei bendrovei paskirtą baudą, nebent ši kontroliuojanti bendrovė nuginčytų minėtą prezumpciją ir įrodytų, kad
arba tarpininkaujanti bendrovė, arba minėta dukterinė bendrovė rinkoje veikia savarankiškai (pagal analogiją žr. minėto Sprendimo
Stora Kopparbergs Bergslags prieš Komisiją
29 punktą ir minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
61 punktą).
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad Pirmosios instancijos teismas nepadarė teisės klaidos, skundžiamo sprendimo 81 punkte
nusprendęs, jog atsakomybės prezumpcija, kurią lemia tai, kad viena bendrovė turi visą kitos bendrovės kapitalą, taikoma ne
tik tuo atveju, kai yra tiesioginis ryšys tarp patronuojančios bendrovės ir jos dukterinės bendrovės, bet ir tuo atveju, kaip
yra ir šioje byloje, kai ryšys yra netiesioginis dėl kitos bendrovės tarpininkavimo. Todėl Pirmosios instancijos teismas iš
esmės minėto sprendimo 64 ir 80 punktuose teisingai nusprendė, kad Komisija gali nustatyti solidarią apeliančių atsakomybę
būtent dėl to, kad RQ valdo 100 % GQ kapitalo, o RYPF − 100 % RQ kapitalo.
Todėl reikia atmesti antrąjį apeliacinio skundo pagrindą kaip nepagrįstą.
Iš viso to, kas išdėstyta, išplaukia, kad skundžiamas sprendimas turi būti panaikintas tiek, kiek juo atmetamas apeliančių
ieškinys dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo, nes, pirma, Pirmosios instancijos teismas nenurodė išvados, kad RQ paties pranešimo,
kuriame nurodoma GQ nutraukti bet kokią praktiką, galinčią būti traktuojamą kaip Konkurencijos normų pažeidimas, nepakanka
tam, kad būtų įrodyta, jog RQ darė lemiamą įtaką ne tik GQ politikai rinkoje, bet ir jos neteisėtam elgesiui, dėl kurio buvo
priimtas ginčijamas sprendimas, motyvų ir, antra, Pirmosios instancijos teismas neišnagrinėjo konkrečiai apeliančių pateiktų
įrodymų, siekdamas įrodyti GQ savarankiškumą nustatant ir įgyvendinant savo komercinę politiką.
Likusią apeliacinio skundo dalį reikia atmesti.

Dėl ieškinio Pirmosios instancijos teismui
Pagal Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnio pirmos pastraipos antrą sakinį šis teismas Bendrojo Teismo sprendimo panaikinimo
atveju gali pats paskelbti galutinį sprendimą, jei toje bylos stadijoje tai galima daryti. Toks atvejis yra šioje byloje.

Šalių argumentai
Apeliantės visų pirma tvirtina, kad po 2002 m. rugsėjo 27 d. atlikto tyrimo GQ patalpose RQ 2002 m. spalio 22 d. įpareigojo
visas savo grupės bendroves, tarp jų − ir GQ, nutraukti bet kokią praktiką, kuri gali būti traktuojama kaip Sąjungos konkurencijos
normų pažeidimas.
Ši aplinkybė parodo, kad RQ ir RYPF nedalyvavo darant neteisėtus veiksmus, kuriais yra kaltinama GQ, neturėjo kontaktų su
jokia nagrinėjamo kartelio įmone, nedalyvavo nei rengiant jo sprendimus, nei juos taikant, nei kontroliuojant jų įgyvendinimą,
nebuvo informuotos kitų įmonių apie nagrinėjamas aplinkybes ir galiausiai nebuvo informuotos ir GQ apie šiuos veiksmus.
Antra, apeliantės tvirtina, kad RYPF ir RQ per ikiteisminę procedūrą pateikė Komisijai visus dokumentus dėl jų atsakomybės
už minėtus veiksmus prezumpcijos nuginčijimo ir GQ komercinio bei valdymo savarankiškumo įrodymų. Tačiau šiuos įrodymus Komisija
klaidingai vertino arba ignoravo.
Konkrečiai kalbant, Komisija padarė akivaizdžią jai pateiktų įrodymų dėl to, kad GQ visiškai savarankiškai veikė rinkoje,
vertinimo klaidą, nes šios bendrovės vadovams buvo deleguotos visos funkcijos ir įgaliojimai, kad jie galėtų atlikti visas
vadovavimo, valdymo ir administravimo užduotis. Be to, Komisija taip pat nenurodė, kad GQ pateikta RQ informacija buvo susijusi
tik su biudžeto rezultatais ir strateginiais ar komerciniais GQ vadovų patvirtintais planais.
Savo ruožtu Komisija tvirtina, kad apeliantės nenuginčijo RQ atsakomybės prezumpcijos.

Teisingumo Teismo vertinimas
Siekiant išnagrinėti šiuos kaltinimus reikia nustatyti, ar Komisija padarė vertinimo klaidą, nes nemanė, pirma, kad RQ pateiktas
GQ nurodymas įrodo, jog RQ nežinojo apie nagrinėjamą pažeidimą, nedalyvavo jį darant ir neskatino savo dukterinę bendrovę
jo daryti, ir, antra, kad pateikti įrodymai dėl GQ vadovo savarankiškumo nustatant ir įgyvendinant šios bendrovės komercinę
politiką įrodo, kad ji savarankiškai spręsdavo dėl savo veiklos rinkoje.
Šiuo atžvilgiu, kalbant visų pirma apie RQ duotą nurodymą GQ, reikia pažymėti, kad, kaip matyti iš bylos medžiagos, šis nurodymas
buvo bendro pobūdžio, nes skirtas ne tik GQ, bet visoms grupės bendrovėms, ir kad jis buvo pateiktas praėjus dvejiems su puse
metų nuo konkurenciją pažeidžiančių veiksmų, dėl kurių yra kaltinama GQ, nutraukimo.
Žinoma, tokie įrodymai liudija apie tai, kad nebuvo žinoma apie pažeidimus, kuriais yra kaltinama GQ, apie dalyvavimą darant
šį pažeidimą arba apie kurstymą jį daryti. Tačiau, priešingai nei tvirtina apeliantės, reikia atsižvelgti ne į tai, ar patronuojanti
bendrovė kurstė savo dukterinę bendrovę daryti Sąjungos konkurencijos normų pažeidimą arba į pirmosios bendrovės tiesioginį
dalyvavimą antrajai bendrovei darant pažeidimą, bet į tai, ar šios dvi bendrovės sudaro ekonominį vienetą ir todėl yra viena
įmonė EB 81 straipsnio prasme, o tai leistų Komisijai paskirti minėtai patronuojančiai bendrovei baudą (šiuo klausimu žr.
minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
59 ir 77 punktus).
Todėl reikia konstatuoti, kad šiuo atveju vien aplinkybė, kad RQ, viena vertus, sužinojo apie pažeidimą tik po 2002 m. rugsėjo
27 d. atlikto tyrimo GQ patalpose ir, antra vertus, tiesiogiai nedalyvavo darant šį pažeidimą ir nekurstė jo daryti, neįrodo,
kad šios dvi bendrovės nesudaro to paties ekonominio vieneto. Todėl tokios aplinkybės nepakanka norint nuginčyti RQ faktinės
lemiamos įtakos darymo GQ veiksmams prezumpcijos.
Antra, kalbant apie argumentus, susijusius su tariamu GQ vadovų savarankiškumu nustatant ir įgyvendinant šios bendrovės komercinę
politiką, reikia pažymėti, kad šiuo klausimu apeliančių pateikti argumentai neįrodo, kad GQ savarankiškai sprendė dėl savo
veiklos rinkoje ir todėl ji nesudaro kartu su RQ ekonominio vieneto. Nors tiesa tai, jog kai kurie apeliančių pateikti dokumentai
įrodo, kad daug valdymo, vadovavimo ir administravimo įgaliojimų buvo deleguota jos vadovams, kitos bylos medžiagos aplinkybės
rodo didelį RQ kišimąsi dėl įvairių GQ strategijos ir komercinės politikos aspektų.
Šiuo klausimu visų pirma išskirtinas 2005 m. birželio 7 d. RQ valdybos sekretoriaus liudijimas, kuriame nurodomos ištraukos
iš kelių šios bendrovės posėdžių, įvykusių nuo 1998 iki 2005 m., protokolų. Iš šio dokumento matyti didelis RQ valdybos kišimasis
1998−2000 m. į tam tikrus esminius GQ politikos aspektus, ypač 1998 m. balandžio 17 d. suteikiant leidimą parduoti GQ dalis
bendrovėje
Silquímica SA
ir 1999 m. sausio 28 d. − leidimą parduoti GQ nekilnojamąjį turtą.
Be to, reikia konstatuoti, kad šioje byloje, kaip nurodė Komisija ginčijamo sprendimo 262 konstatuojamoje dalyje, ir to iš
tiesų apeliantės neginčijo, vienintelis RQ paskirtas GQ vadovas dėl savo pastovaus elgesio buvo ryšys tarp šių dviejų bendrovių
ir per jį buvo perduodama RQ informacija apie prekybą, gamybą ir finansinius rezultatus.
Galiausiai, kalbant dar apie GQ ir RQ vadovus, aplinkybė, kurią patvirtino pačios apeliantės, kad buvo teikiama informacija
apie strateginių ir komercinių planų įgyvendinimo etapus, yra papildomas RQ vykdomos GQ vadovų priimamų ir įgyvendinamų sprendimų
kontrolės įrodymas.
Tačiau atsižvelgiant jokios reikšmės neturi aplinkybė, kad kai kuri informacija buvo susijusi su GQ metinio biudžeto finansiniais
rezultatais, nes visos patronuojančios bendrovės privalo konsoliduoti visos grupės apyvartą.
Atsižvelgiant į visa tai darytina išvada, jog Komisija nepadarė vertinimo klaidos kai nusprendė, kad apeliančių pateikti argumentai,
pirma, dėl to, kad RQ nežinojo apie nagrinėjamą pažeidimą, nedalyvavo jį darant ir nekurstė savo dukterinę bendrovę jo daryti
ir, antra, dėl GQ komercinės politikos nustatymo ir įgyvendinimo tvarkos, vertinami kartu su kitomis reikšmingomis bylos aplinkybėmis,
neįrodo, kad ji savarankiškai nustatė savo veiklą rinkoje, ir todėl neleidžia nuginčyti prezumpcijos, jog RQ daro lemiamą
įtaką GQ veiklai.
Todėl reikia atmesti šiuo klausimu apeliančių pateiktus kaltinimus grindžiant ieškinį dėl panaikinimo.
Taigi reikia atmesti ieškinį dėl panaikinimo.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 122 straipsnio pirmą pastraipą, jeigu apeliacinis skundas yra pagrįstas ir pats
Teisingumo Teismas priima galutinį sprendimą byloje, išlaidų klausimą sprendžia Teisingumo Teismas.
Pagal to paties reglamento 69 straipsnio 2 dalį, taikomą apeliaciniam procesui pagal jo 118 straipsnį, pralaimėjusiai šaliai
nurodoma padengti išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Tačiau pagal to paties reglamento 69 straipsnio 3 dalies pirmą
pastraipą Teisingumo Teismas gali nuspręsti, kad kiekviena šalis padengia savo išlaidas, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų
atmetama.
Kadangi šioje byloje apeliančių apeliacinis skundas iš esmės patenkintas, tačiau jų ieškinys dėl panaikinimo atmestas, reikia
nuspręsti, kad kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi šioje instancijoje išlaidas ir kad apeliantės padengia visas bylinėjimosi
pirmojoje instancijoje išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
1.
Panaikinti 2008 m. gruodžio 18 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimą
General Química ir kt. prieš Komisiją
(T‑85/06) tiek, kiek juo buvo atmestas
General Química SA
,
Repsol Química SA
ir
Repsol YPF SA
ieškinys dėl 2005 m. gruodžio 21 d. Komisijos sprendimo 2006/902/EB, susijusio su EB 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio
taikymo procedūra
Flexsys NV
,
Bayer AG
,
Crompton Manufacturing Company Inc.
(buvusi
Uniroyal Chemical Company Inc.
),
Crompton Europe Ltd
,
Chemtura Corporation
(buvusi
Crompton Corporation
),
General Química SA
,
Repsol Química SA
ir
Repsol YPF SA
atžvilgiu (Byla COMP/F/C.38.443 – Kaučiuko pramonėje naudojamos cheminės medžiagos), panaikinimo, nes, pirma, Pirmosios instancijos
teismas nenurodė motyvų, pagrindžiančių išvadą, kad paties
Repsol Química SA
pranešimo, kuriuo ji įpareigojo
General Química SA
nutraukti bet kokią praktiką, kuri gali būti konkurencijos normų pažeidimu, pakanka siekiant įrodyti, kad
Repsol Química SA
darė lemiamą įtaką ne tik
General Química SA
politikai rinkoje, bet ir jos neteisėtam elgesiui, dėl kurio buvo priimtas Sprendimas 2006/902, ir, antra, Pirmosios instancijos
teismas neišnagrinėjo konkrečiai
General Química SA
,
Repsol Química SA
ir
Repsol YPF SA
pateiktų argumentų, siekdamas įrodyti
General Química SA
savarankiškumą nustatant ir įgyvendinant savo komercinę politiką.
2.
Atmesti likusią apeliacinio skundo dalį.
3.
Atmesti
General Química SA
,
Repsol Química SA
ir
Repsol YPF SA
pateiktą ieškinį Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teisme.
4.
Kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas šioje instancijoje.
General Química SA
,
Repsol Química SA
ir
Repsol YPF SA
padengia visas bylinėjimosi išlaidas, susijusias su procesu pirmojoje instancijoje.
Parašai.
*
Proceso kalba: ispanų.