CELEX: 62013CJ0382
Begäran om förhandsavgörande
Social trygghet för migrerande arbetstagare
Förordning (EEG) nr 1408/71
Artiklarna 13.2 och 17
Tillfälligt arbete i en annan medlemsstat än bosättningsstaten
Tillämplig lagstiftning
Bosättningsstatens beslut att inte bevilja ansökan om barnbidrag och att minska ålderspensionen

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artiklarna 13.2 och 17 i rådets förordning (EEG) nr 1408/71 av den 14 juni 1971 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjemedlemmar flyttar inom gemenskapen, i dess ändrade och uppdaterade lydelse enligt rådets förordning (EG) nr 118/97 av den 2 december 1996 (
EGT L 28, 1997, s. 1
), i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1992/2006 av den 18 december 2006 (
EUT L 392, s. 1
) (nedan kallad förordning nr 1408/71), samt av artiklarna 20 FEUF, 21 FEUF och 45 FEUF.
Begäran har framställts i tre mål mellan C. E. Franzen, H. D. Giesen respektive F. van den Berg, å ena sidan, och Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbank (styrelsen för sociala trygghetskassan) (nedan kallad SVB), å andra sidan, angående de beslut varigenom SVB nekade C. E. Franzen barnbidrag samt minskade H. D. Giesens partnertillägg och F. van den Bergs ålderspension.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
I artikel 1 i förordning nr 1408/71 föreskrivs följande:
”I denna förordning används följande beteckningar med de betydelser som här anges:
a)
Anställda respektive egenföretagare:
i)
den som är försäkrad, obligatoriskt eller genom en frivillig fortsättningsförsäkring, mot en eller flera av de risker som täcks av grenarna i ett system för social trygghet för anställda eller egenföretagare eller genom ett särskilt system för offentligt anställda,
ii)
den som är obligatoriskt försäkrad mot en eller flera av de risker som täcks av de grenar av social trygghet som behandlas i denna förordning, enligt ett system för social trygghet för samtliga invånare eller för hela den förvärvsarbetande befolkningen, förutsatt att personen:
—
kan identifieras som anställd eller egenföretagare genom det sätt på vilket systemet administreras eller finansieras, eller
—
om dessa kriterier inte uppfylls, är försäkrad mot någon annan risk som anges i bilaga I enligt ett system för anställda eller egenföretagare, eller enligt ett system som avses i punkt iii, antingen obligatoriskt eller genom frivillig fortsättningsförsäkring, eller, där inget sådant system finns i den berörda medlemsstaten, följer den definition som anges i bilaga I.
…”
Under rubriken ”Personkrets” föreskrivs följande i artikel 2.1 i förordning nr 1408/71:
”Denna förordning gäller anställda och egenföretagare, som omfattas eller har omfattats av lagstiftningen i en eller flera medlemsstater och som är medborgare i en medlemsstat eller är statslösa eller flyktingar bosatta inom en medlemsstats territorium, samt deras familjemedlemmar och efterlevande.”
I artikel 13 i förordning nr 1408/71, under avdelning II som har rubriken ”Bestämmande av tillämplig lagstiftning”, föreskrivs följande:
”1.   Om något annat inte följer av artiklarna 14c och 14f skall personer för vilka denna förordning gäller omfattas av lagstiftningen i endast en medlemsstat. Denna lagstiftning skall bestämmas enligt bestämmelserna i denna avdelning.
2.   Om något annat inte följer av artikel 14–17 gäller följande:
a)
Den som är anställd för arbete inom en medlemsstats territorium skall omfattas av denna medlemsstats lagstiftning, även om han är bosatt inom en annan medlemsstats territorium eller om det företag eller den person som han är anställd hos har sitt säte eller är bosatt inom en annan medlemsstats territorium
…
f)
Den för vilken lagstiftningen i en medlemsstat upphör att gälla utan att lagstiftningen i en annan medlemsstat blir tillämplig på honom enligt någon av reglerna i föregående punkter eller enligt något undantag eller någon särskild bestämmelse i artikel 14–17 skall omfattas av lagstiftningen i den medlemsstat inom vars territorium han är bosatt uteslutande enligt bestämmelserna i den lagstiftningen.”
I artikel 17 i denna förordning, som har rubriken ”Undantag från artikel 13–16”, föreskrivs följande:
”Två eller flera medlemsstater, dessa staters behöriga myndigheter eller de organ som utses av dessa myndigheter kan komma överens om undantag från bestämmelserna i artikel 13–16 till förmån för vissa grupper av anställda eller egenföretagare eller för vissa sådana personer.”
Nederländsk rätt
Lagen om allmän ålderspensionsförsäkring
Enligt lydelsen i artikel 2 i lagen om allmän ålderspensionsförsäkring (Algemene Ouderdomswet) (nedan kallad AOW) ska den som är bosatt i Nederländerna anses som invånare i denna lags mening.
Enligt artikel 3.1 AOW ska en persons bosättningsort avgöras med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet.
Enligt artikel 6.1 a AOW ska den som ännu inte har uppnått pensionsålder och som är invånare i landet omfattas av försäkringen enligt lagens bestämmelser. I artikel 6.3 AOW anges att genom undantag från punkterna 1 och 2 kan personkretsen som omfattas av försäkringen utvidgas eller inskränkas genom eller med stöd av förvaltningsrättsliga föreskrifter.
Genom lag av den 29 april 1998 (Stb. 1998, nr 267) infördes artikel 6a i AOW, vilken var tillämplig med retroaktiv verkan från och med den 1 januari 1989, med följande lydelse:
”I förekommande fall, genom undantag från vad som stadgas i artikel 6 AOW och i de bestämmelser som antagits på grundval av den artikeln,
a)
ska den vars försäkringsskydd enligt denna lag följer av tillämpningen av bestämmelser i ett fördrag eller ett beslut av en folkrättslig organisation betraktas som försäkringstagare,
b)
ska den som enligt ett fördrag eller ett beslut av en folkrättslig organisation omfattas av en annan stats lagstiftning inte betraktas som försäkringstagare.”
I artikel 13.1 a AOW föreskrivs att pensionsbeloppen ska sänkas med 2 procent för varje kalenderår som den pensionsberättigade efter 15 års ålder men före 65 års ålder inte har omfattats av försäkringen.
I artikel 13.2 a AOW föreskrivs att bruttotillägget ska sänkas med 2 procent för varje kalenderår som den pensionsberättigades make, efter det att den pensionsberättigade fyllt 15 år men innan den pensionsberättigade fyllt 65 år, inte har omfattats av försäkringen.
Enligt artikel 45.1 första meningen AOW, i dess lydelse per den 1 april 1985, har försäkringstagare och före detta försäkringstagare i de fall, på de villkor och med tillämpning av den taxa som fastställs genom förvaltningsrättsliga föreskrifter, rätt att betala avgifter för perioder efter det att de fyllt 15 år men innan de fyllt 65 år, under vilka de inte omfattas eller inte har omfattats av försäkringen.
Enligt samma bestämmelse, i dess lydelse per den 1 januari 1990, har försäkringstagare och före detta försäkringstagare i de fall, på de villkor och med tillämpning av den taxa som fastställs genom eller med stöd av förvaltningsrättsliga föreskrifter, rätt att teckna en frivillig försäkring för perioder efter det att de fyllt 15 år men innan de fyllt 65 år, under vilka de inte omfattas eller inte har omfattats av försäkringen.
Den allmänna lagen om barnbidrag
Artiklarna 2 och 3.1 i den allmänna lagen om barnbidrag (Algemene Kinderbijslagwet) (nedan kallad AKW) har ett innehåll som är identiskt med innehållet i artiklarna 2 och 3.1 AOW.
Enligt artikel 6.1 a AKW ska den som är invånare i landet omfattas av försäkringen enligt lagens bestämmelser.
I artikel 6a led b AKW föreskrivs att i förekommande fall, genom undantag från vad som stadgas i artikel 6 AKW och i de bestämmelser som antagits på grundval av den artikeln, ska den som enligt ett fördrag eller ett beslut av en folkrättslig organisation omfattas av en annan stats lagstiftning inte betraktas som försäkringstagare.
Förordningen om utvidgning och inskränkning av den personkrets som omfattas av socialförsäkringen
Under den period som är i fråga i de nationella målen antogs flera förordningar i följd om utvidgning och inskränkning av den personkrets som omfattas av socialförsäkringen (Besluit uitbreiding en beperking kring verzekerden volksverzekeringen) (nedan kallad BUB) med stöd av artikel 6.3 AOW och AKW. Följaktligen var förordningen av den 19 oktober 1976 (Stb. 557) (nedan kallad BUB 1976), förordningen av den 3 maj 1989 (Stb. 164) (nedan kallad BUB 1989) och förordningen av den 24 december 1998 (Stb. 746) (nedan kallad BUB 1999) tillämpliga på de i de nationella målen aktuella omständigheterna.
Enligt artikel 2.1 a BUB 1976 ska en invånare, som utanför Nederländerna är anställd och med avseende på detta arbete är försäkrad enligt en i det land där han eller hon arbetar tillämplig lagstiftning om förmåner vid ålderdom och dödsfall och om barnbidrag, inte betraktas som försäkringstagare i den mening som avses i bland annat AOW.
Efter att BUB 1976 ersattes av BUB 1989, föreskrevs det i artikel 10.1 BUB 1989, i den lydelse som var tillämplig den 1 juli 1989–1 januari 1992, att ”socialförsäkringen inte omfattar invånare som uteslutande arbetar utanför Nederländerna”. Avseende perioden den 1 januari 1992–1 januari 1997, angavs i samma bestämmelse i BUB 1989 att ”socialförsäkringen inte omfattar invånare som under en sammanhängande period på minst tre månader uteslutande arbetar utanför Nederländerna”. Enligt den lydelse som var tillämplig den 1 januari 1997–1 januari 1999, föreskrevs det i artikel 10.1 BUB 1989 att ”socialförsäkringen inte omfattar invånare som under en sammanhängande period på minst tre månader uteslutande arbetar utanför Nederländerna, såvida inte arbetet utförs inom ramen för ett anställningsförhållande med en arbetsgivare som är bosatt eller har sitt säte i Nederländerna”.
Den 1 januari 1999 ersattes BUB 1989 av BUB 1999. I artikel 12 BUB 1999 föreskrivs att ”socialförsäkringen inte omfattar personer som bor i Nederländerna och som under en sammanhängande period på minst tre månader uteslutande arbetar utanför Nederländerna, såvida inte arbetet utförs uteslutande inom ramen för ett anställningsförhållande med en arbetsgivare som är bosatt eller har sitt säte i Nederländerna”.
Både BUB 1989 och BUB 1999 innehöll en skälighetsklausul, nämligen i artikel 25 respektive artikel 24, enligt vilken SVB hade befogenhet att i vissa fall avvika från andra bestämmelser i förordningen för att motverka orimliga resultat av mycket allvarligt slag som kan följa av försäkringsplikt eller utestängning från försäkringen med stöd av den aktuella förordningen (BUB 1989) eller underlåta att tillämpa bestämmelser i förordningen eller avvika från dessa, i den mån en tillämpning, med beaktande av betydelsen av utvidgningen och inskränkningen av den personkrets som omfattas av försäkringen, leder till ett orimligt resultat av mycket allvarligt slag, som enbart följer av försäkringsplikt eller utestängning från försäkringen med stöd av den aktuella förordningen (BUB 1999).
Målen vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Klagandena i de nationella målen är samtliga nederländska medborgare och bosatta i Nederländerna.
Målet C. E. Franzen
C. E. Franzen, född år 1965, uppbar barnbidrag i Nederländerna med stöd av AKW för sin dotter, född år 1995, som hon uppfostrade ensam. I november 2002 meddelade hon SVB att hon sedan den 1 januari 2001 arbetade i Tyskland som hårfrisörska 20 timmar i veckan. Eftersom C. E. Franzens inkomster från detta arbete var obetydliga, var hon obligatoriskt ansluten endast till det tyska lagstadgade försäkringssystemet för olycksfall i arbetet (
Unfallversicherung
), utan att ha tillgång till något av de andra tyska systemen för social trygghet. Den 25 februari 2003 beslutade SVB att dra in barnbidraget från och med den 1 oktober 2002.
SVB har i sitt yttrande till EU-domstolen angett att C. E. Franzen, genom skrivelse av den 21 september 2003, med stöd av artikel 24 BUB 1999 begärde att hennes utestängning från socialförsäkringsskyddet skulle upphöra. Genom beslut av den 15 mars 2004 avslog SVB denna begäran på grund av att C. E. Franzen varken var försäkrad enligt unionsrätten eller enligt bestämmelser i nederländsk rätt. SVB har emellertid angett att den vid delgivningen av beslutet av den 15 mars 2004 föreslog att C. E. Franzen skulle ansöka vid behöriga tyska myndigheter om att endast omfattas av tillämplig nederländsk lagstiftning enligt artikel 17 i förordning nr 1408/71. C. E. Franzen har enligt SVB inte vidtagit några åtgärder med anledning av detta förslag.
Den 30 januari 2006 ingav C. E. Franzen en ny ansökan om barnbidrag, vilken SVB biföll genom beslut av den 27 mars 2006, från och med det första kvartalet år 2006.
Genom skrivelse av den 5 juni 2007 ingavs en ansökan i C. E. Franzens namn om barnbidrag från och med det fjärde kvartalet år 2002. I beslut av den 5 juli 2007 konstaterade SVB att C. E. Franzen från och med det första kvartalet år 2006 inte längre hade rätt till barnbidrag, men SVB beslutade att inte återkräva de felaktigt utbetalade beloppen. C. E. Franzen begärde omprövning av detta beslut. Genom beslut av den 16 november 2007 vidhöll myndigheten vid omprövning sitt beslut och hennes ansökan av den 5 juni 2007 avslogs.
Den 6 februari 2008, medan C. E. Franzens överklagande av sistnämnda beslut fortfarande var anhängigt, fattade SVB ett nytt beslut genom vilket skälen i beslutet av den 16 november 2007 ändrades. I det nya beslutet angavs att ansökningarna om barnbidrag hade avslagits på grund av att det framgick av artikel 13.2 i förordning nr 1408/71 att enbart tysk lagstiftning var tillämplig på C. E. Franzen, vilket således uteslöt en tillämpning av de nederländska socialförsäkringarna.
Genom dom av den 5 augusti 2008 avslog Rechtbank Maastricht överklagandena av besluten av den 16 november 2007 och den 6 februari 2008. C. E. Franzen överklagade denna dom till Centrale Raad van Beroep. Vid denna domstol är det tvistigt mellan parterna huruvida C. E. Franzen på grund av sin hemvist i Nederländerna var försäkrad enligt AKW från och med den 1 oktober 2002.
Målet H. D. Giesen
H. D. Giesens maka, född år 1947, arbetade i Tyskland först under år 1970, därefter som ”geringfügig Beschäftigte” (person som utför arbete i ringa omfattning) under perioden den 19 maj 1988–12 maj 1993. Hon var bland annat expedit i en klädaffär och arbetade ett begränsat antal timmar per månad, vilka inte fick överskrida två eller tre dagar per månad, enligt ett avtal om tillfälligt arbete.
Den 22 september 2006 ingav H. D. Giesen en ansökan om ålderspension och om partnertillägg med stöd av AOW, vilken SVB biföll genom beslut av den 3 oktober 2007. Partnertillägget sänktes dock med 16 procent på grund av att H. D. Giesens maka, under den period då hon hade arbetat i Tyskland, hade stått utanför socialförsäkringarna i Nederländerna. H. D. Giesen begärde omprövning av detta beslut, i den del det avsåg sänkningen av tillägget. Genom beslut av den 20 maj 2008 vidhöll SVB vid omprövning sitt beslut.
Genom dom av den 13 oktober 2008 avslog Rechtbank Roermond överklagandet av beslutet av den 20 maj 2008. Nämnda domstol fann att H. D. Giesens maka inte omfattades av nederländsk lagstiftning eftersom det inte hade visats att hon under mer än tre månader inte hade arbetat i Tyskland. H. D. Giesen överklagade denna dom till den hänskjutande domstolen, där det är tvistigt mellan parterna huruvida H. D. Giesens maka på grund av sin hemvist i Nederländerna var försäkrad enligt AOW under perioden den 19 maj 1988–31 december 1992.
Målet F. van den Berg
F. van den Berg, född år 1943, arbetade i Tyskland under perioderna den 25 juni 1972–24 juli 1972 och den 1 januari 1990–31 december 1994. Det framgår av beslutet om hänskjutande att han inte arbetade alla dagar utan enbart under korta perioder. Eftersom hans inkomst var för obetydlig blev han aldrig skyldig att erlägga socialförsäkringsavgifter i Tyskland. Den 17 januari 2008 ansökte F. van den Berg om ålderspension med stöd av AOW. Genom beslut av den 1 augusti 2008 beviljade SVB honom sådan ålderspension, men pensionsbeloppet sänktes med 14 procent på grund av att F. van den Berg under mer än sju år hade stått utanför Nederländernas socialförsäkringssystem. F. van den Berg begärde omprövning av beslutet. Genom beslut av den 25 november 2008 ändrades beslutet delvis och sänkningen fastställdes till 10 procent.
Genom dom av den 19 oktober 2009 avslog Rechtbank Maastricht överklagandet av beslutet av den 25 november 2008. F. van den Berg överklagade denna dom till den hänskjutande domstolen där det är tvistigt mellan honom och SVB huruvida han på grund av sin hemvist i Nederländerna under perioden den 1 januari 1990–31 december 1994 var försäkrad enligt AOW.
Överväganden som är gemensamma för de tre målen
Centrale Raad van Beroep anser att klagandena i de nationella målen, med avseende på de omtvistade perioderna, kan anses ha varit anställda i den mening som avses i artikel 2 i förordning nr 1408/71, jämförd med artikel 1 a i samma förordning, och att AOW och AKW omfattas av det materiella tillämpningsområdet för denna förordning.
Centrale Raad van Beroep ställer sig dock frågan huruvida de berörda personerna under de omtvistade perioderna omfattades av tysk lagstiftning enligt artikel 13.2 led a i förordning nr 1408/71 och i förekommande fall huruvida den uteslutande verkan av denna bestämmelse medför att nederländsk lagstiftning inte var tillämplig. I det sammanhanget har den hänskjutande domstolen hänvisat till domen i målet Kits van Heijningen (C–2/89,
EU:C:1990:183
), vilken avser en deltidsanställning, och frågat sig huruvida denna rättspraxis även är tillämplig på ett avtal om tillfälligt arbete.
Centrale Raad van Beroep har konstaterat att det i förevarande mål inte har bestritts att de berörda personerna, på grund av sina arbeten, inte har varit försäkrade enligt tysk lagstiftning, med undantag för deras obligatoriska anslutning till den tyska olycksfallsförsäkringen, vilket innebär att, beroende på omständigheterna, de inte har rätt till ålderspension eller barnbidrag. Centrale Raad van Beroep har vidare påpekat att under perioden den 1 juli 1989–31 december 1992 ska H. D. Giesens maka och – under de omtvistade perioder som avser dem – F. van den Berg och C. E. Franzen inte anses ha varit försäkrade enligt AOW och AKW. För att kunna bedöma huruvida unionsrätten utgör hinder för en sådan utestängning, måste unionsbestämmelserna om fri rörlighet för arbetstagare (artikel 45 FEUF) och för unionsmedborgare (artiklarna 20 FEUF och 21 FEUF) bli föremål för EU-domstolens tolkning.
Centrale Raad van Beroep har mot denna bakgrund beslutat att vilandeförklara målen och ställa följande tolkningsfrågor till EU-domstolen:
”1)
a)
Ska artikel 13.2 inledningsfrasen och led a i förordning nr 1408/71 tolkas så, att en medlemsstats invånare, som omfattas av förordningens tillämpningsområde och som under högst två eller tre dagar per månad utför arbete som anställd i enlighet med ett avtal om tillfälligt arbete i en annan medlemsstat, av det skälet omfattas av anställningsstatens lagstiftning om social trygghet?
b)
Om fråga 1 a besvaras jakande, gäller då att den berörda personen omfattas av anställningsstatens lagstiftning om social trygghet såväl under de dagar då arbete utförs som under de dagar då något arbete inte utförs och, i så fall, hur länge fortsätter vederbörande att omfattas av den lagstiftningen efter det sista faktiskt utförda arbetet?
2)
Utgör artikel 13.2 inledningsfrasen och led a, jämförd med artikel 13.1 i förordning nr 1408/71, hinder för att en migrerande arbetstagare, som omfattas av anställningsstatens lagstiftning om social trygghet, enligt nationella bestämmelser i bosättningsstaten anses som försäkrad enligt AOW i bosättningsstaten?
3)
a)
Ska unionsrätten, och särskilt bestämmelserna om fri rörlighet för arbetstagare och/eller för unionsmedborgare, tolkas så, att den under sådana omständigheter som dem som föreligger i de aktuella målen utgör hinder för tillämpningen av en sådan nationell bestämmelse som artikel 6a AOW och/eller AKW, som föreskriver att en migrerande arbetstagare som är bosatt i Nederländerna där utestängs från försäkringen enligt AOW och/eller AKW på grund av att arbetstagaren uteslutande omfattas av Tysklands lagstiftning om social trygghet, även när arbetstagaren i Tyskland betraktas som ’
geringfügig Beschäftigte
’ och därmed är utestängd från försäkringen för ’
Altersrente
’ [ålderspension] och saknar rätt till ’
Kindergeld
’ [barnbidrag]?
b)
Är det av betydelse för svaret på fråga 3 a att det fanns en möjlighet att teckna en frivillig försäkring enligt AOW eller att det fanns en möjlighet att begära att SVB skulle sluta en sådan överenskommelse som avses i artikel 17 i förordning nr 1408/71?”
Prövning av tolkningsfrågorna
Den första frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den första frågan för att få klarhet i huruvida artikel 13.2 a i förordning nr 1408/71 ska tolkas så, att en person som är bosatt i en medlemsstat, som omfattas av denna förordnings tillämpningsområde och som arbetar några dagar i månaden enligt ett avtal om tillfälligt arbete i en annan medlemsstat omfattas av lagstiftningen i anställningsstaten. Om denna fråga besvaras jakande, vill den hänskjutande domstolen även få klarhet i huruvida detta även gäller för de dagar då inget arbete utförs.
EU-domstolen erinrar inledningsvis om att det genom förordning nr 1408/71 har införts ett system för samordning av de nationella sociala trygghetssystemen och att det i avdelning II i förordningen finns bestämmelser om vilken lagstiftning som är tillämplig på arbetstagare som förflyttar sig inom unionen (se bland annat, för ett liknande resonemang, dom Wencel, C–589/10,
EU:C:2013:303
, punkt 45).
Syftet med bestämmelserna i avdelning II i förordning nr 1408/71 är bland annat att de berörda endast ska omfattas av en enda medlemsstats system för social trygghet för att undvika situationer där flera nationella lagstiftningar är tillämpliga samtidigt och de svårigheter som kan följa av detta (se dom Ten Holder, 302/84,
EU:C:1986:242
, punkt 19, dom Luijten, 60/85,
EU:C:1986:307
, punkt 12, dom Bosmann, C–352/06,
EU:C:2008:290
, punkt 16, samt dom Hudzinski och Wawrzyniak, C–611/10 och C–612/10,
EU:C:2012:339
, punkt 41).
Denna princip om en enda tillämplig lagstiftning kommer till uttryck i artikel 13.1 i förordning nr 1408/71, i vilken det anges att arbetstagare för vilka denna förordning gäller omfattas av lagstiftningen i endast en medlemsstat (se dom Ten Holder, 302/84,
EU:C:1986:242
, punkt 20, dom Luijten, 60/85,
EU:C:1986:307
, punkt 13, och dom Bosmann, C–352/06,
EU:C:2008:290
, punkt 16).
Enligt artikel 13.2 a i förordning nr 1408/71 ska den som är anställd för arbete inom en medlemsstats territorium omfattas av denna medlemsstats lagstiftning, även om vederbörande är bosatt inom en annan medlemsstats territorium. Fastställandet av att en medlemsstats lagstiftning är tillämplig på en arbetande person enligt denna bestämmelse innebär att endast den medlemsstatens lagstiftning är tillämplig (se dom Ten Holder, 302/84,
EU:C:1986:242
, punkt 23, och dom Bosmann, C‑352/06,
EU:C:2008:290
, punkt 17).
EU-domstolen har i dom Kits van Heijningen (C–2/89,
EU:C:1990:183
, punkt 10), som avsåg deltidsarbete två dagar i veckan två timmar åt gången, konstaterat att inget i ordalydelsen av artiklarna 1 a och 2.1 i förordning nr 1408/71 gör det möjligt att från förordningens tillämpningsområde utesluta vissa kategorier av personer på grund av längden av den tid de ägnat åt arbetet. En person anses därför omfattas av tillämpningsområdet för förordning nr 1408/71 om han eller hon uppfyller villkoren i artikel 1 a jämförd med artikel 2.1 i förordning nr 1408/71.
Den hänskjutande domstolen vill genom fråga 1 a) få klarhet i huruvida den rättspraxis som domen i målet Kits van Heijningen (C–2/89,
EU:C:1990:183
) gav upphov till är tillämplig på en sådan situation som den som H. D. Giesens maka befann sig i då hon endast arbetat under två eller tre dagar i månaden i Tyskland. Vad gäller C. E. Franzen och F. van den Berg är det enligt den hänskjutande domstolen utrett att deras arbete i Tyskland utgör en anställning för arbete och att Förbundsrepubliken Tyskland var behörig medlemsstat under de omtvistade perioder som avser dessa båda.
Eftersom det i detta hänseende framgår av rättspraxis (se punkt 44 ovan) att den tid som ägnas åt arbetet saknar betydelse för huruvida förordning nr 1408/71 är tillämplig på vederbörande, ska den som arbetar två eller tre dagar i månaden och uppfyller villkoren i artikel 1 a jämförd med artikel 2.1 i denna förordning – nämligen om att vederbörande i egenskap av anställd omfattas av lagstiftningen i en eller flera medlemsstater och är bosatt i en av dessa stater – anses omfattas av förordningens tillämpningsområde. Enligt artikel 13.2 a i förordning nr 1408/71 omfattas en sådan person av lagstiftningen i den medlemsstat där vederbörande är anställd för arbete.
Den hänskjutande domstolen vill vidare få klarhet i huruvida lagstiftningen i anställningsstaten enligt artikel 13.2 a är tillämplig, förutom de dagar då arbetet utförs, även under de dagar då inget arbete utförs.
Svaret på denna fråga följer likaledes av domen i målet Kits van Heijningen (C‑2/89,
EU:C:1990:183
). I punkt 14 i denna dom har EU-domstolen nämligen konstaterat att någon distinktion mellan heltids- och deltidsarbete inte införs genom artikel 13.2 a i förordning nr 1408/71. Det syfte som eftersträvas genom denna bestämmelse skulle för övrigt förfalla om tillämpningen av den berörda medlemsstatens lagstiftning skulle anses begränsad till de perioder då arbetet utförs medan de perioder då vederbörande inte arbetar utesluts från detta tillämpningsområde.
EU-domstolen har härvid slagit fast att artikel 13.2 a i förordning nr 1408/71 ska tolkas så, att en person som omfattas av förordningens tillämpningsområde och som är deltidsanställd i en medlemsstat omfattas av denna stats lagstiftning såväl de dagar då denna person utför arbete som de dagar då vederbörande inte arbetar (dom Kits van Heijningen, C–2/89,
EU:C:1990:183
, punkt 15).
Samma överväganden gör sig gällande beträffande tillfälligt arbete, såsom det arbete som är i fråga i de nationella målen. Det kan härvid preciseras att lagstiftningen i anställningsstaten förblir tillämplig så länge som den berörda personen utövar yrkesverksamhet i denna medlemsstat. Förekomsten av ett anställningsförhållande och typen av anställningsförhållande – såsom en deltidsanställning eller ett avtal om tillfälligt arbete – eller det antal arbetstimmar som den anställde utför saknar härvid all relevans.
Denna tolkning vederläggs inte av rättspraxis avseende artikel 13.2 f i förordning nr 1408/71. Denna rättspraxis anger att artikel 13.2 f, som i enlighet med de villkor som däri föreskrivs innebär att personen omfattas av lagstiftningen i bosättningsstaten, är tillämplig både på dem som slutgiltigt har upphört att vara yrkesverksamma och på dem som endast tillfälligt har upphört att vara yrkesverksamma (dom Kuusijärvi, C–275/96,
EU:C:1998:279
, punkterna 39 och 40, samt dom Adanez-Vega, C–372/02,
EU:C:2004:705
, punkt 24).
Såsom SVB med fog har framfört kan den period då det tillfälliga arbetet inte utförs nämligen inte anses innebära att den anställde tillfälligt upphör att vara yrkesverksam. Det framgår i detta avseende av handlingarna i målet att anställningsförhållandet mellan H. D. Giesens maka och hennes arbetsgivare varade under fem år utan avbrott. Under denna period omfattades hon således enligt artikel 13.2 a i förordning nr 1408/71 av lagstiftningen i den medlemsstat där arbetet utfördes, i förevarande fall tysk lagstiftning.
Den första frågan ska således besvaras enligt följande. Artikel 13.2 a i förordning nr 1408/71 ska tolkas så, att en person som är bosatt i en medlemsstat, som omfattas av denna förordnings tillämpningsområde och som arbetar några dagar i månaden enligt ett avtal om tillfälligt arbete i en annan medlemsstat omfattas av lagstiftningen i anställningsstaten, såväl de dagar då denna person arbetar som de dagar då denna person inte arbetar.
Den andra frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den andra frågan för att få klarhet i huruvida artikel 13.2 a i förordning nr 1408/71, jämförd med artikel 13.1, ska tolkas så, att den under sådana omständigheter som de i de nationella målen utgör hinder för att en migrerande arbetstagare, som omfattas av lagstiftningen i den medlemsstat där vederbörande är anställd, med stöd av nationell lagstiftning i bosättningsstaten uppbär förmåner från ålderspensionssystemet eller barnbidrag i bosättningsstaten.
Denna fråga gäller de särskilda omständigheter som är för handen i de nationella målen, där tillämpningen av lagstiftningen i den medlemsstat där arbetet utförs inte har medfört att personerna har anslutits till denna medlemsstats socialförsäkringssystem vad beträffar barnbidrag och ålderspension.
Även om en migrerande arbetstagare (som klagandena i de nationella målen) enligt lagstiftningen i bosättningsstaten, med tillämpning av det undantag som föreskrivs i artikel 6a.b AKW och AOW, inte är ansluten till ålderspensionssystemet, så har den hänskjutande domstolen förklarat att följande gäller. Om den andra frågan besvaras nekande, ankommer det på den hänskjutande domstolen att underlåta att tillämpa denna undantagsbestämmelse för att istället tillämpa den skälighetsbestämmelse som föreskrivs i BUB 1989 och BUB 1999 för att avhjälpa de allvarliga orättvisor som kan följa av försäkringsplikten eller uteslutningen från denna.
Det är i detta sammanhang som frågan har ställts huruvida artikel 13 i förordning nr 1408/71 utgör hinder för att dessa förmåner beviljas i bosättningsstaten.
Det kan härvid erinras om att EU-domstolen i domarna i målet Bosmann (C‑352/06,
EU:C:2008:290
) och i målet Hudzinski och Wawrzyniak (C–611/10 och C–612/10,
EU:C:2012:339
) redan har medgett undantag från principen om en enda tillämplig lagstiftning, och den har erkänt att en medlemsstat som inte är behörig enligt bestämmelserna i avdelning II i förordning nr 1408/71 har befogenhet att under vissa villkor bevilja en migrerande arbetstagare familjeförmåner med tillämpning av nationell rätt.
I målet Bosmann (C–352/06,
EU:C:2008:290
), där det inte var fråga om kumulering av samma kategori av familjeförmåner trots parallell tillämpning av lagstiftning från två medlemsstater, konstaterade EU-domstolen följande. Även om unionsrätten inte innebar någon skyldighet för behöriga myndigheter i bosättningsstaten att bevilja Brigitte Bosmann de ifrågavarande familjeförmånerna, kunde möjligheten att bevilja sådana förmåner inte heller uteslutas om den berörda personen kunde beviljas dessa förmåner redan på grund av att hon var bosatt i medlemsstaten (se, för ett liknande resonemang, dom Bosmann, C–352/06,
EU:C:2008:290
, punkterna 25, 27 och 28).
EU-domstolen har i punkt 31 i den ovannämnda domen Bosmann (C–352/06,
EU:C:2008:290
) fastslagit att bosättningsstaten, under de aktuella omständigheterna, inte kunde fråntas rätten att bevilja personer som är bosatta på dess territorium familjebidrag. Även om den som är anställd för arbete inom en medlemsstats territorium enligt artikel 13.2 a i förordning nr 1408/71 omfattas av denna medlemsstats lagstiftning trots att han eller hon är bosatt inom en annan medlemsstats territorium, kan nämligen bosättningsstaten inte med stöd av denna förordning förhindras att med tillämpning av nationell lagstiftning bevilja en sådan person familjebidrag.
EU-domstolen medgav ett analogt undantag till principen om en enda tillämplig lagstiftning enligt artikel 13.1 i förordning nr 1408/71 i domen i målet Hudzinski och Wawrzyniak (C–611/10 och C–612/10,
EU:C:2012:339
). EU-domstolen erkände däri att en medlemsstat, som inte var behörig enligt bestämmelserna i avdelning II i denna förordning men inom vars territorium en migrerande arbetstagare har utfört tillfälligt arbete och varit obegränsat skattskyldig till inkomstskatt, har befogenhet att bevilja barnbidrag som kompletterar barnbidraget från bosättningsstaten.
Vad för det första beträffar familjeförmåner och C. E. Franzens situation konstaterar EU-domstolen följande. Den nederländska lagstiftningen, i likhet med den tyska lagstiftningen, innebär under de omständigheter som var relevanta för Brigitte Bosmann inte att rätten till familjeförmåner görs beroende av anställnings- eller försäkringsvillkor. Redan den omständigheten att den anställde är bosatt i Nederländerna räcker således för att hon ska ha rätt till familjeförmåner, bortsett från undantaget i artikel 6a.b AKW och AOW, vars syfte är att införliva principen om en enda tillämplig lagstiftning med nationell lagstiftning. Trots den formella tillämpningen av lagstiftningen i den medlemsstat där hon var anställd, hade C. E. Franzen inte rätt till sociala förmåner på grund av det begränsade antalet arbetstimmar och på grund av den ringa inkomst som anställningen där genererade. I likhet med omständigheterna i målet Bosmann (C–352/06,
EU:C:2008:290
) innebär omständigheterna i C. E. Franzens fall således inte någon kumulering av samma kategori familjeförmåner avseende samma försäkringsperiod.
Vad för det andra beträffar den ålderspension och det partnertillägg som är i fråga i F. van der Bergs och H. D. Giesens fall, påpekar EU-domstolen följande. De materiella villkoren för dessa förmåner med tillämpning av lagstiftningen i bosättningsstaten är uppfyllda, och om dessa förmåner beviljades skulle det inte ge upphov till någon kumulering av samma kategori av förmåner under samma period vid en parallell tillämpning av lagstiftningarna i bosättningsstaten och i anställningsstaten.
Under förhandlingen vid EU-domstolen har det nämligen bekräftats att bosättningsvillkoret är tillräckligt för att man ska ha rätt att anslutas till den nederländska lagstadgade ålderspensionsförsäkringen, även om arbetstagaren inte arbetar under en viss period. I de nationella målen har klagandena förlorat sin anslutning till socialförsäkringssystemet i Nederländerna på grund av att de tillfälligt arbetat i Tyskland utan att ha anslutits till det tyska ålderspensionssystemet eftersom deras inkomster var för låga.
EU-domstolen konstaterar följaktligen, i analogi med domen i målet Bosmann (C‑352/06,
EU:C:2008:290
), att artikel 13.2 a i förordning nr 1408/71, jämförd med artikel 13.1 i samma förordning, under sådana omständigheter som de som är relevanta i de nationella målen inte utgör hinder för att en migrerande arbetstagare, som omfattas av socialförsäkringssystemet i den medlemsstat där vederbörande är anställd, som uppfyller de materiella villkoren för att beviljas sådana förmåner med tillämpning av lagstiftningen i sin bosättningsstat och vars situation inte ger upphov till någon kumulering av samma kategori av förmåner under samma period, uppbär barnbidrag eller ålderspension i bosättningsstaten.
Mot bakgrund av ovanstående överväganden ska den andra frågan besvaras enligt följande. Artikel 13.2 a i förordning nr 1408/71, jämförd med artikel 13.1, ska tolkas så, att den under sådana omständigheter som de i de nationella målen inte utgör hinder för att en migrerande arbetstagare som omfattas av lagstiftningen i den medlemsstat där vederbörande är anställd med stöd av nationell lagstiftning i bosättningsstaten uppbär förmåner från ålderspensionssystemet eller barnbidrag i bosättningsstaten.
Den tredje frågan
Det följer av svaret på den andra frågan – och särskilt av den omständigheten att den hänskjutande domstolen (se punkt 56 ovan) har för avsikt att underlåta att tillämpa undantagsbestämmelsen om den andra frågan besvaras nekande – att det saknas anledning att besvara den tredje frågan.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i de nationella målen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (fjärde avdelningen) följande:

1)
Artikel 13.2 a i rådets förordning (EEG) nr 1408/71 av den 14 juni 1971 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjemedlemmar flyttar inom gemenskapen, i dess ändrade och uppdaterade lydelse enligt rådets förordning (EG) nr 118/97 av den 2 december 1996, i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1992/2006 av den 18 december 2006, ska tolkas så, att en person som är bosatt i en medlemsstat, som omfattas av denna ändrade förordnings tillämpningsområde och som arbetar några dagar i månaden enligt ett avtal om tillfälligt arbete i en annan medlemsstat omfattas av lagstiftningen i anställningsstaten, såväl de dagar då denna person arbetar som de dagar då denna person inte arbetar.

2)
Artikel 13.2 a i förordning nr 1408/71, i dess ändrade och uppdaterade lydelse enligt förordning nr 118/97, i dess lydelse enligt förordning nr 1992/2006, jämförd med artikel 13.1, ska tolkas så, att den under sådana omständigheter som de i de nationella målen inte utgör hinder för att en migrerande arbetstagare som omfattas av lagstiftningen i den medlemsstat där vederbörande är anställd med stöd av nationell lagstiftning i bosättningsstaten uppbär förmåner från ålderspensionssystemet eller barnbidrag i bosättningsstaten.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: nederländska.