CELEX: 62007TJ0144
Concurență
Înțelegeri
Piața instalării și a întreținerii ascensoarelor și a scărilor rulante
Decizie prin care se constată o încălcare a articolului 81 CE
Manipularea cererilor de ofertă
Împărțirea piețelor
Stabilirea prețurilor

Prezenta cauză are ca obiect o serie de cereri de anulare a Deciziei C(2007) 512 final a Comisiei din 21 februarie 2007 privind
o procedură prevăzută de articolul 81 [CE] (cazul COMP/E‑1/38.823 − Ascensoare și scări rulante) (denumită în continuare „decizia
atacată”), al cărei rezumat a fost publicat în
Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
din 26 martie 2008 (JO C 75, p. 19), sau, în subsidiar, de reducere a cuantumului amenzilor aplicate reclamantelor.
În cadrul deciziei atacate, Comisia Comunităților Europene a considerat că următoarele societăți au încălcat articolul 81
CE:
–        Kone Belgium SA (denumită în continuare „Kone Belgia”), Kone GmbH (denumită în continuare „Kone Germania”), Kone Luxembourg
Sàrl (denumită în continuare „Kone Luxemburg”), Kone BV Liften en Roltrappen (denumită în continuare „Kone Țările de Jos”)
și Kone Oyj (denumită în continuare „KC”) (denumite în continuare, privite împreună sau separat, „Kone”);
–        Otis SA (denumită în continuare „Otis Belgia”), Otis GmbH & Co. OHG (denumită în continuare „Otis Germania”), General Technic‑Otis
Sàrl (denumită în continuare „GTO”), General Technic Sàrl (denumită în continuare „GT”), Otis BV (denumită în continuare „Otis
Țările de Jos”), Otis Elevator Company (denumită în continuare „OEC”) și United Technologies Corporation (denumită în continuare
„UTC”) (denumite în continuare, privite împreună sau separat, „Otis”);
–        Schindler SA (denumită în continuare „Schindler Belgia”), Schindler Deutschland Holding GmbH (denumită în continuare „Schindler
Germania”), Schindler Sàrl (denumită în continuare „Schindler Luxemburg”), Schindler Liften BV (denumită în continuare „Schindler
Țările de Jos”) și Schindler Holding Ltd (denumită în continuare „Schindler Holding”) (denumite în continuare, privite împreună
sau separat, „Schindler”);
–        ThyssenKrupp Liften Ascenseurs NV (denumită în continuare „TKLA”), ThyssenKrupp Aufzüge GmbH (denumită în continuare „TKA”),
ThyssenKrupp Fahrtreppen GmbH (denumită în continuare „TKF”), ThyssenKrupp Elevator AG (denumită în continuare „TKE”), ThyssenKrupp
AG (denumită în continuare „TKAG”), ThyssenKrupp Ascenseurs Luxembourg Sàrl (denumită în continuare „TKAL”) și ThyssenKrupp
Liften BV (denumită în continuare „TKL”) (denumite în continuare, privite împreună sau separat, „ThyssenKrupp”);
–        Mitsubishi Elevator Europe BV (denumită în continuare „MEE”).
Reclamantele, TKLA, TKA, TKF, TKAL, TKE, TKAG și TKL, aparțin grupului de societăți ThyssenKrupp, care își desfășoară activitatea
în domeniul ascensoarelor, al oțelului, al industriei autovehiculelor, al tehnologiei și al serviciilor. Societatea‑mamă a
grupului este societatea cotată la bursă TKAG. TKE este o filială deținută integral de TKAG și este principala întreprindere
din cadrul grupului responsabilă în domeniul ascensoarelor, în calitate de societate holding intermediară [considerentele
(33)-(37) ale deciziei atacate].
ThyssenKrupp își exercită activitatea în domeniul scărilor rulante și al ascensoarelor prin intermediul unor filiale naționale.
Printre acestea se numără, în Belgia, TKLA, în Germania, TKA și TKF, în Luxemburg, TKAL, și, în Țările de Jos, TKL [considerentele
(33)-(37) ale deciziei atacate]. Spre deosebire de TKL, care nu este o filială a societății TKE, celelalte filiale menționate
mai sus sunt filiale directe sau indirecte deținute integral de TKE și de TKAG.

Procedura administrativă
1.
Investigația Comisiei
În vara anului 2003 au fost transmise Comisiei informații privind posibila existență a unei înțelegeri între principalii patru
producători europeni de ascensoare și de scări rulante care exercită activități comerciale în Uniune, și anume Kone, Otis,
Schindler și ThyssenKrupp [considerentele (3) și (91) ale deciziei atacate].

Belgia
Începând cu 28 ianuarie 2004 și în cursul lunii martie 2004, în temeiul articolului 14 alineatele (2) și (3) din Regulamentul
nr. 17 al Consiliului din 6 februarie 1962, Primul regulament de punere în aplicare a articolelor [81] CE și [82] CE (JO 1962,
13, p. 204, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 3), Comisia a efectuat o serie de verificări, printre altele, la sediile filialelor
din Belgia ale Kone, Otis, Schindler și ThyssenKrupp [considerentele (92), (93), (95) și (97) ale deciziei atacate].
Kone, Otis, ThyssenKrupp și Schindler au formulat succesiv o serie de cereri în temeiul Comunicării Comisiei privind imunitatea
la amenzi și reducerea cuantumului amenzilor în cauzele referitoare la înțelegeri (JO 2002, C 45, p. 3, denumită în continuare
„Comunicarea privind cooperarea din 2002”). Aceste cereri au fost completate de întreprinderile în cauză [considerentele (94),
(96), (98) și (103) ale deciziei atacate].
La 29 iunie 2004, Kone a primit imunitate condiționată în conformitate cu punctul 8 litera (b) din comunicarea menționată
[considerentul (99) al deciziei atacate].
Între septembrie și decembrie 2004, Comisia a trimis de asemenea, în temeiul articolului 18 din Regulamentul (CE) nr. 1/2003
al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 [CE]
și 82 [CE] (JO 2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167), o serie de cereri de informații întreprinderilor care
au participat la încălcare în Belgia, mai multor clienți din acest stat membru și asociației belgiene Agoria [considerentele
(101) și (102) ale deciziei atacate].

Germania
Începând cu 28 ianuarie 2004 și în cursul lunii martie 2004, în temeiul articolului 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 17,
Comisia a efectuat o serie de verificări, printre altele, la sediile filialelor din Germania ale Otis și ThyssenKrupp [considerentele
(104) și (106) ale deciziei atacate].
La 12 și la 18 februarie 2004, Kone și‑a completat cererea în temeiul Comunicării privind cooperarea din 2002, formulată la
2 februarie 2004 în privința Belgiei, cu o serie de informații privind Germania. De asemenea, în perioada cuprinsă între lunile
martie 2004 și februarie 2005, Otis și‑a completat cererea privind Belgia cu o serie de informații privind Germania. La 25
noiembrie 2004, Schindler a prezentat o cerere în temeiul comunicării menționate, care cuprindea informații privind Germania,
cerere care a fost completată în intervalul cuprins între decembrie 2004 și februarie 2005. În sfârșit, în cursul lunii decembrie
2005, tot în temeiul acestei comunicări, ThyssenKrupp a transmis Comisiei o cerere privind Germania [considerentele (105),
(107), (112) și (114) ale deciziei atacate].
Între septembrie și noiembrie 2004, Comisia a trimis de asemenea, în temeiul articolului 18 din Regulamentul nr. 1/2003, o
serie de cereri de informații întreprinderilor care au participat la încălcare în Germania, mai multor clienți din acest stat
membru și asociațiilor VDMA, VFA și VMA [considerentele (110), (111) și (113) ale deciziei atacate].

Luxemburg
La 5 februarie 2004, Kone și‑a completat cererea formulată la 2 februarie 2004 în privința Belgiei cu o serie de informații
referitoare la Luxemburg. Otis și ThyssenKrupp au formulat oral o cerere în temeiul Comunicării privind cooperarea din 2002,
referitoare la Luxemburg. O cerere referitoare la Luxemburg în temeiul aceleiași comunicări a fost formulată de Schindler
[considerentele (115), (118), (119) și (124) ale deciziei atacate].
Începând cu 9 martie 2004, în temeiul articolului 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 17, Comisia a efectuat o serie de
verificări, printre altele, la sediile filialelor din Luxemburg ale Schindler și ale ThyssenKrupp [considerentul (116) al
deciziei atacate].
La 29 iunie 2004, Kone a primit imunitate condiționată în conformitate cu punctul 8 litera (b) din Comunicarea privind cooperarea
din 2002 în ceea ce privește partea din cererea sa referitoare la Luxemburg [considerentul (120) al deciziei atacate].
În septembrie și în octombrie 2004, Comisia a trimis, în temeiul articolului 18 din Regulamentul nr. 1/2003, o serie de cereri
de informații întreprinderilor care au participat la încălcare în Luxemburg, mai multor clienți din acest stat membru și Fédération
luxembourgeoise des ascensoristes (Federația Luxemburgheză a Producătorilor de Ascensoare) [considerentele (122) și (123)
ale deciziei atacate].

Țările de Jos
În luna martie 2004, Otis a formulat în temeiul Comunicării privind cooperarea din 2002 o cerere privind Țările de Jos, care
a fost ulterior completată. În cursul lunii aprilie 2004, a fost formulată o cerere în temeiul acestei comunicări de către
ThyssenKrupp, care a fost de asemenea completată ulterior în mai multe rânduri. În sfârșit, la 19 iulie 2004, Kone și‑a completat
cererea din 2 februarie 2004 privind Belgia cu informații privind Țările de Jos [considerentele (127), (129) și (130) ale
deciziei atacate].
La 27 iulie 2004, Otis a primit imunitate condiționată în conformitate cu punctul 8 litera (a) din comunicarea menționată
[considerentul (131) al deciziei atacate].
Începând cu 28 aprilie 2004, în temeiul articolului 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 17, Comisia a efectuat o serie de
verificări, printre altele, la sediile filialelor din Țările de Jos ale Kone, ale Schindler, ale ThyssenKrupp și ale MEE,
precum și la sediul asociației Boschduin [considerentul (128) al deciziei atacate].
În septembrie 2004, Comisia a trimis, în temeiul articolului 18 din Regulamentul nr. 1/2003, o serie de cereri de informații
întreprinderilor care au participat la încălcare în Țările de Jos, mai multor clienți din acest stat membru și asociațiilor
VLR și Boschduin [considerentele (133) și (134) ale deciziei atacate].
2.
Comunicarea privind obiecțiunile
La 7 octombrie 2005, Comisia a adoptat o comunicare privind obiecțiunile care era adresată, printre altele, societăților menționate
la punctul 2 de mai sus. Toți destinatarii comunicării privind obiecțiunile au transmis observații scrise ca răspuns la obiecțiunile
reținute de Comisie [considerentele (135) și (137) ale deciziei atacate].
Întrucât niciunul dintre destinatarii comunicării privind obiecțiunile nu a formulat o cerere în acest sens, nu a avut loc
nicio audiere [considerentul (138) al deciziei atacate].
3.
Decizia atacată
La 21 februarie 2007, Comisia a adoptat decizia atacată, prin care a constatat că societățile destinatare ale acesteia participaseră
la patru încălcări unice, complexe și continue ale articolului 81 alineatul (1) CE în patru state membre, împărțindu‑și între
ele piețele și înțelegându‑se sau punându‑se de acord cu privire la atribuirea cererilor de ofertă și a contractelor legate
de vânzarea, instalarea, întreținerea și modernizarea ascensoarelor și a scărilor rulante [considerentul (2) al deciziei atacate].
În ceea ce privește destinatarii deciziei atacate, Comisia a considerat că, pe lângă filialele din Belgia, din Germania, din
Luxemburg și din Țările de Jos ale întreprinderilor în cauză, societățile‑mamă ale respectivelor filiale trebuiau să fie declarate
răspunzătoare în solidar pentru încălcările articolului 81 CE săvârșite de filialele fiecăreia dintre acestea, ca urmare a
faptului că fuseseră în măsură să exercite o influență decisivă asupra politicii lor comerciale în perioada în care a avut
loc încălcarea și că se putea prezuma că au folosit această posibilitate [considerentele (608), (615), (622), (627) și (634)-(641)
ale deciziei atacate]. Societățile‑mamă ale MEE nu a fost declarate răspunzătoare în solidar pentru comportamentul filialei
lor, deoarece nu s‑a putut dovedi că au exercitat o influență decisivă asupra comportamentului acesteia [considerentul (643)
al deciziei atacate].
În vederea calculării cuantumului amenzilor, Comisia a utilizat în cadrul deciziei atacate metodologia cuprinsă în Liniile
directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17
și al articolului 65 alineatul (5) [CO] (JO 1998, C 9, p. 3, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 69, denumite în continuare „Liniile
directoare din 1998”). Comisia a examinat de asemenea dacă și în ce măsură întreprinderile în cauză îndeplineau cerințele
stabilite de Comunicarea privind cooperarea din 2002.
Comisia a calificat încălcările ca fiind „foarte grave” având în vedere caracterul lor și faptul că fiecare dintre ele acoperea
întregul teritoriu al unui stat membru (Belgia, Germania, Luxemburg sau Țările de Jos), chiar dacă impactul lor real nu putea
fi măsurat [considerentul (671) al deciziei atacate].
Pentru a ține seama de capacitatea economică efectivă a întreprinderilor în cauză de a produce un prejudiciu semnificativ
concurenței, Comisia le‑a împărțit, pentru fiecare țară, în mai multe categorii, în funcție de cifra de afaceri realizată
pe piața ascensoarelor și/sau a scărilor rulante, inclusiv, după caz, în ceea ce privește serviciile de întreținere și de
modernizare [considerentele (672) și (673) ale deciziei atacate].
În ceea ce privește înțelegerea realizată în Belgia, Kone și Schindler au fost incluse în prima categorie, cu un cuantum de
plecare al amenzii, stabilit în funcție de gravitatea încălcării, de 40 000 000 de euro. Otis a fost inclusă în a doua categorie,
cu un cuantum de plecare al amenzii de 27 000 000 de euro. ThyssenKrupp a fost inclusă în a treia categorie, cu un cuantum
de plecare al amenzii de 16 500 000 de euro [considerentele (674) și (675) ale deciziei atacate]. Cuantumului de plecare al
amenzii impuse societății Otis i‑a fost aplicat un factor multiplicator de 1,7, iar cuantumului de plecare al amenzii stabilite
în ceea ce privește societatea ThyssenKrupp i‑a fost aplicat un factor multiplicator de 2, pentru a ține seama de dimensiunea
și de resursele globale ale acestora, astfel încât cuantumurile de plecare ale amenzilor societăților în cauză au ajuns la
45 900 000 de euro și, respectiv, la 33 000 000 de euro [considerentele (690) și (691) ale deciziei atacate]. Întrucât încălcarea
a durat șapte ani și opt luni (de la 9 mai 1996 la 29 ianuarie 2004), Comisia a majorat cuantumul de plecare al amenzii întreprinderilor
în cauză cu 75 %. Cuantumul de bază al amenzii a fost astfel stabilit la 70 000 000 de euro pentru Kone, la 80 325 000 de
euro pentru Otis, la 70 000 000 de euro pentru Schindler și la 57 750 000 de euro pentru ThyssenKrupp [considerentele (692)
și (696) ale deciziei atacate]. Comisia a apreciat că trebuia să se considere că ThyssenKrupp a fost autorul unor încălcări
repetate și, ca urmare a acestei circumstanțe agravante, a majorat cuantumul amenzii sale cu 50 % [considerentele (697), (698)
și (708)-(710) ale deciziei atacate]. Nu a fost reținută nicio circumstanță atenuantă în favoarea întreprinderilor în cauză
[considerentele (733), (734), (749), (750) și (753)-(755) ale deciziei atacate]. În temeiul Comunicării privind cooperarea
din 2002, Kone a beneficiat de imunitate totală la amenzi. Otis a beneficiat, pe de o parte, de o reducere de 40 % a cuantumului
amenzii în limitele prevăzute la punctul 23 litera (b) primul paragraf prima liniuță din comunicarea menționată și, pe de
altă parte, de o reducere de 1 % a cuantumului amenzii pentru necontestarea faptelor. ThyssenKrupp a beneficiat, pe de o parte,
de o reducere de 20 % a cuantumului amenzii în limitele prevăzute la punctul 23 litera (b) primul paragraf a doua liniuță
din această comunicare și, pe de altă parte, de o reducere de 1 % a cuantumului amenzii pentru necontestarea faptelor. Schindler
a beneficiat de o reducere de 1 % a cuantumului amenzii pentru necontestarea faptelor [considerentele (760)-(777) ale deciziei
atacate].
În ceea ce privește înțelegerea realizată în Germania, Kone, Otis și ThyssenKrupp au fost incluse în prima categorie, cu un
cuantum de plecare al amenzii de 70 000 000 de euro. Schindler a fost inclusă în a doua categorie, cu un cuantum de plecare
al amenzii de 17 000 000 de euro [considerentele (676)-(679) ale deciziei atacate]. Cuantumului de plecare al amenzii impuse
societății Otis i‑a fost aplicat un factor multiplicator de 1,7, iar cuantumului de plecare al amenzii stabilite în ceea ce
privește societatea ThyssenKrupp i‑a fost aplicat un factor multiplicator de 2, pentru a ține seama de dimensiunea și de resursele
globale ale acestora, astfel încât cuantumurile de plecare ale amenzilor societăților în cauză au ajuns la 119 000 000 de
euro și, respectiv, la 140 000 000 de euro [considerentele (690) și (691) ale deciziei atacate]. Întrucât încălcarea săvârșită
de Kone, de Otis și de ThyssenKrupp a durat opt ani și patru luni (de la 1 august 1995 la 5 decembrie 2003), Comisia a majorat
cuantumul de plecare al amenzii acestor întreprinderi cu 80 %. Întrucât încălcarea săvârșită de Schindler a durat cinci ani
și patru luni (de la 1 august 1995 la 6 decembrie 2000), Comisia a majorat cuantumul de plecare al amenzii acestei întreprinderi
cu 50 %. Cuantumul de bază al amenzii a ajuns astfel la 126 000 000 de euro pentru Kone, la 214 200 000 de euro pentru Otis,
la 25 500 000 de euro pentru Schindler și la 252 000 000 de euro pentru ThyssenKrupp [considerentele (693) și (696) ale deciziei
atacate]. Comisia a apreciat că trebuia să se considere că ThyssenKrupp a fost autorul unor încălcări repetate și, ca urmare
a acestei circumstanțe agravante, a majorat cuantumul amenzii sale cu 50 % [considerentele (697)-(707) ale deciziei atacate].
Nu a fost reținută nicio circumstanță atenuantă în favoarea întreprinderilor în cauză [considerentele (727)-(729), (735),
(736), (742)-(744), (749), (750) și (753)-(755) ale deciziei atacate]. Kone a beneficiat, pe de o parte, de reducerea maximă
de 50 % a cuantumului amenzii prevăzută la punctul 23 litera (b) primul paragraf prima liniuță din Comunicarea privind cooperarea
din 2002 și, pe de altă parte, de o reducere de 1 % a cuantumului amenzii pentru necontestarea faptelor. Otis a beneficiat,
pe de o parte, de o reducere de 25 % a cuantumului amenzii în limitele prevăzute la punctul 23 litera (b) primul paragraf
a doua liniuță din comunicarea menționată și, pe de altă parte, de o reducere de 1 % a cuantumului amenzii pentru necontestarea
faptelor. Schindler a beneficiat, pe de o parte, de o reducere de 15 % a cuantumului amenzii în limitele prevăzute la punctul
23 litera (b) primul paragraf a treia liniuță din comunicarea amintită și, pe de altă parte, de o reducere de 1 % a cuantumului
amenzii pentru necontestarea faptelor. ThyssenKrupp a beneficiat de o reducere de 1 % a cuantumului amenzii pentru necontestarea
faptelor [considerentele (778)-(813) ale deciziei atacate].
În ceea ce privește înțelegerea realizată în Luxemburg, Otis și Schindler au fost incluse în prima categorie, cu un cuantum
de plecare al amenzii de 10 000 000 de euro. Kone și ThyssenKrupp au fost incluse în a doua categorie, cu un cuantum de plecare
al amenzii de 2 500 000 de euro [considerentele (680)-(683) ale deciziei atacate]. Cuantumului de plecare al amenzii impuse
societății Otis i‑a fost aplicat un factor multiplicator de 1,7, iar cuantumului de plecare al amenzii stabilite în ceea ce
privește societatea ThyssenKrupp i‑a fost aplicat un factor multiplicator de 2, pentru a ține seama de dimensiunea și de resursele
globale ale acestora, astfel încât cuantumurile de plecare ale amenzilor societăților în cauză au ajuns la 17 000 000 de euro
și, respectiv, la 5 000 000 de euro [considerentele (690) și (691) ale deciziei atacate]. Întrucât încălcarea a durat opt
ani și trei luni (de la 7 decembrie 1995 la 9 martie 2004), Comisia a majorat cuantumul de plecare al amenzii întreprinderilor
în cauză cu 80 %. Cuantumul de bază al amenzii a ajuns astfel la 4 500 000 de euro pentru Kone, la 30 600 000 de euro pentru
Otis, la 18 000 000 de euro pentru Schindler și la 9 000 000 de euro pentru ThyssenKrupp [considerentele (694) și (696) ale
deciziei atacate]. Comisia a apreciat că trebuia să se considere că ThyssenKrupp a fost autorul unor încălcări repetate și,
ca urmare a acestei circumstanțe agravante, a majorat cuantumul amenzii sale cu 50 % [considerentele (697), (698) și (711)-(714)
ale deciziei atacate]. Nu a fost reținută nicio circumstanță atenuantă în favoarea întreprinderilor în cauză [considerentele
(730), (749), (750) și (753)-(755) ale deciziei atacate]. În temeiul Comunicării privind cooperarea din 2002, Kone a beneficiat
de imunitate totală la amenzi. Otis a beneficiat, pe de o parte, de o reducere de 40 % a cuantumului amenzii în limitele prevăzute
la punctul 23 litera (b) primul paragraf prima liniuță din comunicarea menționată și, pe de altă parte, de o reducere de 1 %
a cuantumului amenzii pentru necontestarea faptelor. Schindler și ThyssenKrupp au beneficiat numai de o reducere de 1 % a
cuantumului amenzii pentru necontestarea faptelor [considerentele (814)-(835) ale deciziei atacate].
În ceea ce privește înțelegerea realizată în Țările de Jos, Kone a fost inclusă în prima categorie, cu un cuantum de plecare
al amenzii de 55 000 000 de euro. Otis a fost inclusă în a doua categorie, cu un cuantum de plecare al amenzii de 41 000 000
de euro. Schindler a fost inclusă în a treia categorie, cu un cuantum de plecare al amenzii de 24 500 000 de euro. ThyssenKrupp
și MEE au fost incluse în a patra categorie, cu un cuantum de plecare al amenzii de 8 500 000 de euro [considerentele (684)
și (685) ale deciziei atacate]. Cuantumului de plecare al amenzii impuse societății Otis i‑a fost aplicat un factor multiplicator
de 1,7, iar cuantumului de plecare al amenzii stabilite în ceea ce privește societatea ThyssenKrupp i‑a fost aplicat un factor
multiplicator de 2, pentru a ține seama de dimensiunea și de resursele globale ale acestora, astfel încât cuantumurile de
plecare ale amenzilor societăților în cauză au ajuns la 69 700 000 de euro și, respectiv, la 17 000 000 de euro [considerentele
(690) și (691) ale deciziei atacate]. Întrucât încălcarea săvârșită de Otis și de ThyssenKrupp a durat 5 ani și 10 luni (de
la 15 aprilie 1998 la 5 martie 2004), Comisia a majorat cuantumul de plecare al amenzii acestor întreprinderi cu 55 %. Întrucât
încălcarea săvârșită de Kone și de Schindler a durat 4 ani și 9 luni (de la 1 iunie 1999 la 5 martie 2004), Comisia a majorat
cuantumul de plecare al amenzii acestor întreprinderi cu 45 %. Întrucât încălcarea săvârșită de MEE a durat 4 ani și o lună
(de la 11 ianuarie 2000 la 5 martie 2004), Comisia a majorat cuantumul de plecare al amenzii acestei întreprinderi cu 40 %.
Cuantumul de bază al amenzii a ajuns astfel la 79 750 000 de euro pentru Kone, la 108 035 000 de euro pentru Otis, la 35 525 000
de euro pentru Schindler, la 26 350 000 de euro pentru ThyssenKrupp și la 11 900 000 de euro pentru MEE [considerentele (695)
și (696) ale deciziei atacate]. Comisia a apreciat că trebuia să se considere că ThyssenKrupp a fost autorul unor încălcări
repetate și, ca urmare a acestei circumstanțe agravante, a majorat cuantumul amenzii sale cu 50 % [considerentele (697), (698)
și (715)-(720) ale deciziei atacate]. Nu a fost reținută nicio circumstanță atenuantă în favoarea întreprinderilor în cauză
[considerentele (724)-(726), (731), (732), (737), (739)-(741), (745)-(748) și (751)-(755) ale deciziei atacate]. În temeiul
Comunicării privind cooperarea din 2002, Otis a beneficiat de imunitate totală la amenzi. ThyssenKrupp a beneficiat, pe de
o parte, de o reducere de 40 % a cuantumului amenzii în limitele prevăzute la punctul 23 litera (b) primul paragraf prima
liniuță din comunicarea menționată și, pe de altă parte, de o reducere de 1 % a cuantumului amenzii pentru necontestarea faptelor.
Schindler și MEE au beneficiat de o reducere de 1 % a cuantumului amenzii pentru necontestarea faptelor [considerentele (836)-(855)
ale deciziei atacate].
Dispozitivul deciziei atacate are următorul conținut:
„Articolul 1
(1)      În ceea ce privește Belgia, următoarele întreprinderi au încălcat articolul 81 [CE] prin faptul că au convenit în mod regulat
și colectiv, în perioadele indicate, în cadrul unor acorduri și al unor practici concertate la nivel național referitoare
la ascensoare și la scările rulante, să își împartă piețele, să își aloce reciproc cererile de ofertă publice și private și
alte contracte în conformitate cu cotele prestabilite de vânzare și instalare și să nu concureze unele cu celelalte pentru
contractele de întreținere și de modernizare:
–        Kone: [KC] și [Kone Belgia]: de la 9 mai 1996 la 29 ianuarie 2004;
–        Otis: [UTC], [OEC] și [Otis Belgia]: de la 9 mai 1996 la 29 ianuarie 2004;
–        Schindler: Schindler Holding […] și [Schindler Belgia]: de la 9 mai 1996 la 29 ianuarie 2004 și
–        ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] și [TKLA]: de la 9 mai 1996 la 29 ianuarie 2004.
(2)      În ceea ce privește Germania, următoarele întreprinderi au încălcat articolul 81 [CE] prin faptul că au convenit în mod regulat
și colectiv, în perioadele indicate, în cadrul unor acorduri și al unor practici concertate la nivel național referitoare
la ascensoare și la scările rulante să își împartă piețele, să își aloce reciproc cererile de ofertă publice și private și
alte contracte în conformitate cu cotele prestabilite de vânzare și instalare:
–        Kone: [KC] și [Kone Germania]: de la 1 august 1995 la 5 decembrie 2003;
–        Otis: [UTC], [OEC] și [Otis Germania]: de la 1 august 1995 la 5 decembrie 2003;
–        Schindler: Schindler Holding […] și [Schindler Germania]: de la 1 august 1995 la 6 decembrie 2000 și
–        ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE], [TKA] și [TKF]: de la 1 august 1995 la 5 decembrie 2003.
(3)      Referitor la Luxemburg, următoarele întreprinderi au încălcat articolul 81 [CE] prin faptul că au convenit în mod regulat
și colectiv, în perioadele indicate, în cadrul unor acorduri și al unor practici concertate la nivel național referitoare
la ascensoare și la scările rulante, să își împartă piețele, să își aloce reciproc cererile de ofertă publice și private și
alte contracte în conformitate cu cotele prestabilite de vânzare și instalare și să nu concureze unele cu celelalte pentru
contractele de întreținere și de modernizare:
–        Kone: [KC] și [Kone Luxemburg]: de la 7 decembrie 1995 la 29 ianuarie 2004;
–        Otis: [UTC], [OEC], [Otis Belgia], [GTO] și [GT]: de la 7 decembrie 1995 la 9 martie 2004;
–        Schindler: Schindler Holding […] și [Schindler Luxemburg]: de la 7 decembrie 1995 la 9 martie 2004 și
–        ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] și [TKAL]: de la 7 decembrie 1995 la 9 martie 2004.
(4)      În ceea ce privește Țările de Jos, următoarele întreprinderi au încălcat articolul 81 [CE] prin faptul că au convenit în mod
regulat și colectiv, în perioadele indicate, în cadrul unor acorduri și al unor practici concertate la nivel național referitoare
la ascensoare și la scările rulante, să își împartă piețele, să își aloce reciproc cererile de ofertă publice și private și
alte contracte în conformitate cu cotele prestabilite de vânzare și instalare și să nu concureze unele cu celelalte pentru
contractele de întreținere și de modernizare:
–        Kone: [KC] și [Kone Țările de Jos]: de la 1 iunie 1999 la 5 martie 2004;
–        Otis: [UTC], [OEC] și [Otis Țările de Jos]: de la 15 aprilie 1998 la 5 martie 2004;
–        Schindler: Schindler Holding […] și [Schindler Țările de Jos]: de la 1 iunie 1999 la 5 martie 2004;
–        ThyssenKrupp: [TKAG] și [TKL]: de la 15 aprilie 1998 la 5 martie 2004 și
–        [MEE]: de la 11 ianuarie 2000 la 5 martie 2004.
Articolul 2
(1)      Pentru încălcările care au avut loc în Belgia menționate la articolul 1 alineatul (1), se aplică următoarele amenzi:
–        Kone: [KC] și [Kone Belgia], în solidar: 0 euro;
–        Otis: [UTC], [OEC] și [Otis Belgia], în solidar: 47 713 050 de euro;
–        Schindler: Schindler Holding […] și [Schindler Belgia], în solidar: 69 300 000 de euro și
–        ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] și [TKLA], în solidar: 68 607 000 de euro.
(2)      Pentru încălcările care au avut loc în Germania menționate la articolul 1 alineatul (2), se aplică următoarele amenzi:
–        Kone: [KC] și [Kone Germania], în solidar: 62 370 000 de euro;
–        Otis: [UTC], [OEC] și [Otis Germania], în solidar: 159 043 500 de euro;
–        Schindler: Schindler Holding […] și [Schindler Germania], în solidar: 21 458 250 de euro și
–        ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE], [TKA] și [TKF], în solidar: 374 220 000 de euro.
(3)      Pentru încălcările care au avut loc în Luxemburg menționate la articolul 1 alineatul (3), se aplică următoarele amenzi:
–        Kone: [KC] și [Kone Luxemburg], în solidar: 0 euro;
–        Otis: [UTC], [OEC], [Otis Belgia], [GTO] și [GT], în solidar: 18 176 400 de euro;
–        Schindler: Schindler Holding […] și [Schindler Luxemburg], în solidar: 17 820 000 de euro și
–        ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] și [TKAL], în solidar: 13 365 000 de euro.
(4)      Pentru încălcările care au avut loc în Țările de Jos menționate la articolul 1 alineatul (4), se aplică următoarele amenzi:
–        Kone: [KC] și [Kone Țările de Jos], în solidar: 79 750 000 de euro;
–        Otis: [UTC], [OEC] și [Otis Țările de Jos], în solidar: 0 euro;
–        Schindler: Schindler Holding […] și [Schindler Țările de Jos], în solidar: 35 169 750 de euro;
–        ThyssenKrupp: [TKAG] și [TKL], în solidar: 23 477 850 de euro și
–        [MEE]: 1 841 400 de euro.
[…]”

Procedura și concluziile părților
Prin cererile introductive depuse la grefa Tribunalului la 7 mai 2007 (în cauzele T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07 și
T‑150/07) și la 8 mai 2007 (în cauza T‑154/07), reclamantele au introdus prezentele acțiuni.
Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera a opta) a decis deschiderea procedurii orale în prezentele cauze
și, în cadrul măsurilor de organizare a procedurii prevăzute la articolul 64 din Regulamentul de procedură, a adresat în scris
o serie de întrebări părților și le‑a solicitat să prezinte anumite documente. Părțile au dat curs acestei cereri în termenul
acordat.
Pledoariile părților din cauzele T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 și T‑154/07 și răspunsurile acestora la
întrebările orale adresate de Tribunal au fost ascultate în ședințele din 3, din 7 și din 10 septembrie 2009. Procedura orală
în cauzele T‑144/07 și T‑148/07 a fost apoi terminată.
În urma unor cereri formulate de Tribunal în cadrul ședințelor, reclamantele din cauzele T‑147/07, T‑149/07, T‑150/07 și T‑154/07
au prezentat anumite documente.
Prin scrisorile din 14 și din 15 septembrie 2009, reclamantele din cauzele T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07
și T‑154/07 au depus la grefă un „corrigendum”, referitor la motivul invocat de acestea cu privire la constatarea eronată
a existenței unor încălcări repetate.
Prin ordonanțele din 20 octombrie 2009, a fost redeschisă procedura orală în cauzele T‑144/07 și T‑148/07.
„Corrigenda” formulate de reclamante au fost depuse la dosar în cauzele menționate la punctul 37 de mai sus. Comisia și‑a
prezentat observațiile cu privire la aceste „corrigenda” și a invocat, printre altele, inadmisibilitatea acestora. Reclamantele
și‑au prezentat observațiile cu privire la acest aspect, procedura orală în aceste cauze fiind apoi terminată.
După ascultarea părților cu privire la acest aspect în cursul ședinței, Tribunalul a decis să conexeze prezentele cauze în
vederea pronunțării hotărârii în conformitate cu articolul 50 din Regulamentul de procedură.
Reclamantele din cauzele T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 și T‑154/07 solicită Tribunalului:
–        anularea deciziei atacate în măsura în care se referă la reclamante;
–        în subsidiar, reducerea cuantumului amenzii aplicate;
–        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
În fiecare cauză, Comisia solicită Tribunalului:
–        respingerea acțiunii;
–        obligarea reclamantelor la plata cheltuielilor de judecată.

Cu privire la fond
1.
Observații introductive
Acțiunile introduse de reclamantele din cauzele T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 și T‑154/07 au un obiect
dublu, și anume, în principal, mai multe cereri de anulare a deciziei atacate și, în subsidiar, o serie de cereri de anulare
sau de reducere a cuantumului amenzilor aplicate reclamantelor.
În susținerea acțiunilor formulate, reclamantele au invocat zece motive. Primele două motive, întemeiate pe necompetența Comisiei
și, respectiv, pe stabilirea abuzivă a răspunderii solidare pentru încălcare, privesc cererile de anulare a deciziei atacate.
Celelalte opt motive invocate de reclamante se referă la stabilirea cuantumului amenzilor și privesc, așadar, cererile de
anulare sau de reducere a amenzilor. Primul motiv, invocat de reclamantele din cauzele T‑144/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07
și T‑154/07, este întemeiat pe încălcarea principiului
non bis in idem
. Al doilea motiv, invocat de reclamantele din cauzele T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 și T‑154/07, este întemeiat
pe încălcarea Liniilor directoare din 1998, a principiului proporționalității și a principiului egalității de tratament, precum
și a dreptului la apărare în ceea ce privește stabilirea cuantumului de plecare al amenzilor în funcție de gravitatea încălcărilor.
Al treilea motiv, invocat de toate reclamantele, este întemeiat pe încălcarea Liniilor directoare din 1998, a principiului
proporționalității, a articolului 253 CE și a principiului egalității de tratament în ceea ce privește aplicarea factorului
multiplicator de grup în vederea urmăririi obiectivului de descurajare în cadrul stabilirii cuantumului de plecare al amenzilor.
Al patrulea motiv, invocat de toate reclamantele, este întemeiat pe încălcarea Liniilor directoare din 1998, a principiului
proporționalității și a dreptului la apărare în ceea ce privește majorarea cu 50 % a cuantumului de bază al amenzilor ca urmare
a repetării încălcării. Al cincilea motiv, invocat de toate reclamantele, este întemeiat pe încălcarea Comunicării privind
cooperarea din 2002 și a principiului protecției încrederii legitime, precum și a principiului egalității de tratament în
ceea ce privește aprecierea cooperării reclamantelor. Al șaselea motiv, invocat de toate reclamantele, este întemeiat pe încălcarea
principiului protecției încrederii legitime, a principiului egalității de tratament, a principiului proporționalității și
a principiului bunei administrări în cadrul stabilirii nivelului reducerii amenzilor acordate pentru cooperarea în afara cadrului
Comunicării privind cooperarea din 2002. Al șaptelea motiv, invocat de toate reclamantele, este întemeiat pe încălcarea articolului
23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003. În sfârșit, al optulea motiv, invocat de reclamantele din cauzele T‑144/07,
T‑149/07, T‑150/07 și T‑154/07, este întemeiat pe încălcarea principiului proporționalității în ceea ce privește calculul
cuantumului final al amenzilor.
2.
Cu privire la cererile de anulare a deciziei atacate

Cu privire la motivul întemeiat pe necompetența Comisiei
Prezentul motiv urmează să fie analizat făcând distincție între cele două aspecte pe care le cuprinde. Primul aspect este
întemeiat pe încălcarea articolului 81 alineatul (1) CE, determinată de faptul că înțelegerile în cauză nu ar afecta comerțul
dintre statele membre. Al doilea aspect, formulat în subsidiar, este întemeiat pe încălcarea Regulamentului nr. 1/2003, a
Comunicării Comisiei privind cooperarea în cadrul rețelei autorităților de concurență (JO 2004, C 101, p. 43, Ediție specială,
08/vol. 4, p. 111) (denumită în continuare „Comunicarea privind cooperarea în cadrul rețelei”) și a principiilor egalității
de tratament și protecției încrederii legitime, întrucât Comisia ar fi trebuit să lase investigarea încălcărilor în sarcina
autorităților naționale competente.
Cu privire la primul aspect, întemeiat pe încălcarea articolului 81 alineatul (1) CE, determinată de faptul că înțelegerile
în cauză nu ar afecta comerțul dintre statele membre
În considerentul (602) al deciziei atacate, Comisia susține că „aplicarea și implementarea de către cei patru principali producători
de ascensoare și de scări rulante (incluzând și societatea [MEE] în cazul Țărilor de Jos) a sistemului de atribuire a proiectelor,
în fiecare stat membru vizat, în contextul politicilor lor de trimitere, puteau să ducă la deturnarea modelelor comerciale
în raport cu orientarea pe care ar fi avut‑o în lipsa acestora”. Comisia se bazează în această privință pe următoarele elemente.
În primul rând, Comisia constată că „anumite tranzacții transfrontaliere referitoare la vânzarea și la instalarea de ascensoare
și de scări rulante, precum și la furnizarea de servicii de întreținere și de modernizare au loc în cadrul Uniunii” [considerentul
(86) al deciziei atacate; a se vedea de asemenea considerentul (596) al deciziei atacate].
Potrivit Comisiei, dosarul său „cuprinde mai multe exemple de schimburi comerciale transfrontaliere care implică în principal
IMM‑uri, dar și cel puțin o mare întreprindere, [MEE, care] aprovizionează și piața belgiană prin intermediul filialei sale
din Țările de Jos” [considerentul (87) al deciziei atacate]. În plus, Comisia constată că „principalii patru producători răspund
de asemenea ocazional unor cereri de ofertă transfrontaliere în cadrul Uniunii” și citează câteva exemple în sprijinul acestei
afirmații [considerentul (88) al deciziei atacate; a se vedea de asemenea considerentul (78) al deciziei atacate]. Potrivit
Comisiei, „clienții au din ce în ce mai mult tendința să se aprovizioneze în afara frontierelor naționale” [considerentul
(596) al deciziei atacate].
Pe de altă parte, potrivit Comisiei, există „o tendință ca marile întreprinderi (multinaționale) și grupurile de întreprinderi
care sunt prezente în mai multe state membre, precum lanțurile de hoteluri internaționale, să prefere să încheie contracte
care acoperă mai multe state membre” [considerentul (89) al deciziei atacate].
În al doilea rând, Comisia se referă la politica de trimitere practicată de primii patru producători de ascensoare și de scări
rulante din Europa. Potrivit Comisiei, „numărul de tranzacții transfrontaliere ar fi mai ridicat dacă [acești] […] producători
nu ar aplica o politică deliberată de a refuza aproape toate cererile transfrontaliere de oferte de prețuri și de a îndrepta
clienții către filiala națională desemnată” [considerentul (90) al deciziei atacate; a se vedea de asemenea considerentul
(596) al deciziei atacate].
În al treilea rând, Comisia subliniază în cadrul aprecierii juridice pe care o efectuează că „faptul că o înțelegere orizontală
nu privește decât un singur stat membru nu înseamnă că acordurile ilicite nu pot afecta comerțul dintre statele membre” [considerentul
(595) al deciziei atacate]. Comisia amintește în plus că, potrivit unei jurisprudențe constante, „influența pe care o poate
avea un acord asupra comerțului dintre statele membre se apreciază în special ținând seama de poziția și de importanța avute
de părți pe piața produselor în cauză [Hotărârea Curții din 28 aprilie 1998, Javico, C‑306/96, Rec., p. I‑1983, punctul 17]”
[considerentul (600) al deciziei atacate]. Comisia susține de asemenea că, „[având în vedere] ponderea foarte ridicată reprezentată
de cifra de afaceri a principalilor patru producători de ascensoare și de scări rulante în domeniul vânzării, instalării,
întreținerii și modernizării de ascensoare și de scări rulante și având în vedere faptul că aceștia au instituit și pus în
aplicare un sistem de atribuire a proiectelor care acoperea întregul teritoriu al Belgiei, al Luxemburgului, al Germaniei
și, respectiv, al Țărilor de Jos, combinat cu politica lor de trimitere, este justificată presupunerea că a fost restrânsă
capacitatea întreprinderilor străine de a‑și vinde produsele și serviciile în țările respective, întrucât acestea ar fi trebuit,
în aceste țări, să concureze cu un grup de producători care reprezentau împreună cea mai mare parte a ofertei de pe piață”
[considerentul (600) al deciziei atacate].
Reclamantele din cauzele T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 și T‑154/07 susțin, în esență, că încălcările nu
au afectat în mod semnificativ comerțul dintre statele membre, astfel încât acestea nu ar constitui o încălcare a articolului
81 CE.
Astfel cum rezultă din chiar textul articolelor 81 CE și 82 CE, pentru ca normele de concurență ale Uniunii să se aplice în
ceea ce privește o înțelegere sau o practică abuzivă, trebuie ca aceasta să poată afecta comerțul dintre statele membre (Hotărârea
Curții din 13 iulie 2006, Manfredi și alții, C‑295/04-C‑298/04, Rec., p. I‑6619, punctul 40).
Interpretarea și aplicarea acestei condiții referitoare la efectele asupra comerțului dintre statele membre trebuie să aibă
ca punct de pornire finalitatea acestei condiții, care este aceea de a determina, în materia reglementării concurenței, domeniul
dreptului Uniunii în raport cu cel al statelor membre. Astfel, aparține domeniului dreptului Uniunii orice înțelegere și orice
practică susceptibilă să afecteze libertatea comerțului dintre statele membre într‑un sens care ar putea aduce atingere realizării
obiectivelor pieței unice dintre statele membre, în special prin separarea piețelor naționale sau prin modificarea structurii
concurenței în cadrul pieței comune (Hotărârea Manfredi și alții, punctul 54 de mai sus, punctul 41, Hotărârea Curții din
23 noiembrie 2006, Asnef‑Equifax și Administración del Estado, C‑238/05, Rec., p. I‑11125, punctul 33, și Hotărârea Curții
din 25 ianuarie 2007, Dalmine/Comisia, C‑407/04 P, Rep., p. I‑829, punctul 89).
Pentru a fi susceptibilă să afecteze comerțul dintre statele membre, o decizie, un acord sau o practică trebuie, pe baza unui
ansamblu de elemente de fapt și de drept, să permită să se considere, cu un grad de probabilitate suficient, că poate exercita
o influență directă sau indirectă, actuală sau potențială asupra schimburilor comerciale dintre statele membre, iar aceasta
într‑un asemenea mod încât să creeze temerea că poate constitui un obstacol pentru realizarea unei piețe unice între statele
membre. Este necesar, în plus, ca această influență să nu fie nesemnificativă (Hotărârea Javico, punctul 52 de mai sus, punctul
16, Hotărârea Curții din 21 ianuarie 1999, Bagnasco și alții, C‑215/96 și C‑216/96, Rec., p. I‑135, punctul 47, Hotărârea
Manfredi și alții, punctul 54 de mai sus, punctul 42, Hotărârea Asnef‑Equifax și Administración del Estado, punctul 55 de
mai sus, punctul 34, și Hotărârea Dalmine/Comisia, punctul 55 de mai sus, punctul 90).
Astfel, afectarea schimburilor comerciale intracomunitare rezultă în general din întrunirea mai multor factori care, examinați
în mod individual, nu ar fi în mod necesar determinanți (Hotărârea Bagnasco și alții, punctul 56 de mai sus, punctul 47, Hotărârea
Manfredi și alții, punctul 54 de mai sus, punctul 43, și Hotărârea Asnef‑Equifax și Administración del Estado, punctul 55
de mai sus, punctul 35).
Potrivit reclamantelor, încălcările menționate la articolul 1 din decizia atacată nu afectează comerțul dintre statele membre
întrucât activitățile din domeniul ascensoarelor și al scărilor rulante sunt organizate la nivel național, sau chiar local,
având în vedere în special faptul că instalarea și întreținerea ascensoarelor și a scărilor rulante reprezintă lucrări pentru
profesioniști experimentați care nu pot fi efectuate decât la nivel local din motive de eficiență economică, necesitatea de
a se asigura termene de intervenție rapide și existența unor reglementări naționale. De altfel, tranzacțiile interstatale
ar fi excepționale. Chiar Comisia ar considera că înțelegerile erau naționale.
Trebuie să se constate că reclamantele nu contestă că cele patru înțelegeri constatate la articolul 1 din decizia atacată
acopereau întregul teritoriu al Belgiei, al Germaniei, al Luxemburgului și al Țărilor de Jos [considerentele (595) și (600)
ale deciziei atacate].
Or, dintr‑o jurisprudență constantă reiese că o înțelegere care acoperă întregul teritoriu al unui stat membru are ca efect,
prin chiar natura sa, consolidarea împărțirii piețelor la nivel național, împiedicând astfel întrepătrunderea economică urmărită
de tratat (Hotărârea Curții din 17 octombrie 1972, Vereeniging van Cementhandelaren/Comisia, 8/72, Rec., p. 977, punctul 29,
Hotărârea Curții din 19 februarie 2002, Wouters și alții, C‑309/99, Rec., p. I‑1577, punctul 95, Hotărârea Manfredi și alții,
punctul 54 de mai sus, punctul 45, Hotărârea Asnef‑Equifax și Administración del Estado, punctul 55 de mai sus, punctul 37,
Hotărârea Tribunalului din 22 octombrie 1997, SCK și FNK/Comisia, T‑213/95 și T‑18/96, Rec., p. II‑1739, punctul 179, și Hotărârea
Tribunalului din 14 decembrie 2006, Raiffeisen Zentralbank Österreich și alții/Comisia, T‑259/02-T‑264/02 și T‑271/02, Rec.,
p. II‑5169, punctul 180).
Din această jurisprudență rezultă că există cel puțin o puternică prezumție că o practică de restrângere a concurenței aplicată
pe întregul teritoriu al unui stat membru poate contribui la împărțirea piețelor și poate afecta schimburile comerciale intracomunitare.
Această prezumție poate fi înlăturată numai în cazul în care analiza caracteristicilor acordului și a contextului economic
în care se încadrează demonstrează contrariul (Hotărârea Raiffeisen Zentralbank Österreich și alții/Comisia, punctul 60 de
mai sus, punctul 181).
În primul rând, contrar susținerilor reclamantelor din cauzele T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 și T‑154/07,
Comisia nu s‑a bazat numai pe această jurisprudență pentru a ajunge, în decizia atacată, la concluzia că înțelegerile pot
afecta comerțul dintre statele membre în sensul articolului 81 alineatul (1) CE. Astfel, rezultă din cuprinsul punctelor 47-52
de mai sus că Comisia s‑a bazat de asemenea, în cadrul deciziei menționate, pe existența anumitor tranzacții transfrontaliere
referitoare la vânzarea și la instalarea de ascensoare și de scări rulante, precum și la furnizarea de servicii de întreținere
și de modernizare la care au participat cei patru principali producători menționați în decizia atacată [considerentele (87),
(88) și (596) ale deciziei atacate].
În continuare, trebuie să se constate că argumentele reclamantelor referitoare la caracteristicile specifice pieței în cauză,
care ar demonstra caracterul național, sau chiar local, al acesteia, nu sunt de natură să afecteze forță probantă a mijloacelor
de probă scrise citate în decizia atacată [considerentele (88) și (90) ale deciziei atacate], care demonstrează existența
unor schimburi comerciale între statele membre pe piața avută în vedere în decizia atacată. La fel stau lucrurile în ceea
ce privește argumentele referitoare la caracterul excepțional al tranzacțiilor interstatale, care pun în discuție numai faptul
că ar fi fost afectate în mod semnificativ schimburile comerciale dintre statele membre, iar nu chiar existența unor astfel
de schimburi.
În sfârșit, astfel cum reiese din decizia atacată, politica de trimitere a societăților Kone, Otis, Schindler și ThyssenKrupp
„reprezintă în sine o indicație a faptului că există un oarecare interes din partea clienților de a se adresa unor furnizori
din afara frontierelor naționale” [considerentul (596) al deciziei atacate]. În plus, Comisia a subliniat în special participarea
unor întreprinderi străine la cereri de ofertă naționale [considerentul (78) al deciziei atacate] sau existența unor cereri
de ofertă transnaționale [considerentul (89) al deciziei atacate]. Se poate considera, astfel cum arată Comisia în considerentul
(90) al deciziei atacate, că numărul de tranzacții transfrontaliere ar fi mai ridicat dacă cei patru mari producători citați
anterior nu ar aplica o politică deliberată de a refuza aproape toate cererile transfrontaliere de oferte de prețuri și de
a îndrepta clienții către filiala națională desemnată.
În această privință, trebuie respins argumentul reclamantelor potrivit căruia politica de trimitere ar fi determinată de natura
activității în cauză. Astfel, acest argument este contrazis chiar de existența anumitor tranzacții transfrontaliere pe piața
în cauză.
În consecință, trebuie să se constate că este întemeiată concluzia Comisiei, bazată pe constatările de fapt evidențiate la
punctele precedente și pe aplicarea unei jurisprudențe constante (a se vedea punctul 60 de mai sus), potrivit căreia înțelegerile
menționate la articolul 1 din decizia atacată pot afecta schimburile comerciale dintre statele membre.
În ceea ce privește aspectul dacă modul în care au fost afectate aceste schimburi poate fi calificat drept semnificativ, trebuie
amintit că influența pe care o poate avea un acord sau o practică concertată asupra comerțului dintre statele membre se apreciază
în special ținând seama de poziția și de importanța avute de părți pe piața produselor în cauză (Hotărârea Curții din 10 iulie
1980, Lancôme și Cosparfrance Nederland, 99/79, Rec., p. 2511, punctul 24, Hotărârea Javico, punctul 52 de mai sus, punctul
17, și Hotărârea Tribunalului din 14 iulie 1994, Parker Pen/Comisia, T‑77/92, Rec., p. II‑549, punctul 40).
Or, producătorii avuți în vedere în decizia atacată „reprezentau împreună cea mai mare parte a ofertei de pe piață” [considerentul
(600) al deciziei atacate], și anume aproximativ 81 % din vânzările de ascensoare și de scări rulante din Europa (valoare
pentru anul 2004, exprimată în volum al vânzărilor) [considerentul (83) al deciziei atacate]. Acești producători aveau, așadar,
o dimensiune și o putere economică suficient de importante pentru ca practicile lor avute în vedere în decizia atacată să
poată afecta în mod semnificativ comerțul dintre statele membre (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 1 februarie
1978, Miller International Schallplatter/Comisia, 19/77, Rec., p. 131, punctul 10, și Hotărârea SCK și FNK/Comisia, punctul
60 de mai sus, punctul 181).
Pe de altă parte, și contrar afirmațiilor reclamantelor, Comisia nu avea obligația să demonstreze că acordurile în litigiu
avuseseră în practică un efect semnificativ asupra schimburilor comerciale dintre statele membre sau că schimburile comerciale
interstatale ar fi sporit după încetarea încălcărilor. Astfel, articolul 81 alineatul (1) CE prevede numai ca acordurile și
practicile concertate care restrâng concurența să poată afecta comerțul dintre statele membre (Hotărârea Asnef‑Equifax și
Administración del Estado, punctul 55 de mai sus, punctul 43, și Hotărârea Tribunalului din 13 decembrie 2006, FNCBV și alții/Comisia,
T‑217/03 și T‑245/03, Rec., p. II‑4987, punctul 68).
Rezultă din toate cele de mai sus că este întemeiată concluzia Comisiei potrivit căreia înțelegerile menționate la articolul
1 din decizia atacată au afectat în mod semnificativ comerțul dintre statele membre în sensul articolului 81 alineatul (1)
CE.
Prin urmare, primul aspect trebuie să fie respins.
Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe încălcarea Regulamentului nr. 1/2003, a Comunicării privind cooperarea în cadrul
rețelei și a principiilor egalității de tratament și protecției încrederii legitime, întrucât Comisia ar fi trebuit să lase
investigarea încălcărilor în sarcina autorităților naționale de concurență competente
În considerentul (543) al deciziei atacate, Comisia își justifică după cum urmează competența de a aplica articolul 81 CE
în cazul înțelegerilor avute în vedere în respectiva decizie:
„[…] Regulamentul nr. 1/2003 a menținut sistemul comunitar de competență paralelă în ceea ce privește aplicarea articolului
81 alineatul (1) [CE]. În special, acesta nu a modificat competența Comisiei de a investiga orice presupusă încălcare și de
a adopta decizii în temeiul articolului 81 [CE], inclusiv în cazul încălcărilor care își produc principalele efecte într‑un
singur stat membru. Comunicarea [privind cooperarea în cadrul rețelei] stabilește orientări privind repartizarea sarcinilor
între Comisie și autoritățile de concurență ale statelor membre. Nici Regulamentul nr. 1/2003, nici Comunicarea [privind cooperarea
în cadrul rețelei] nu creează, în ceea ce privește o întreprindere, vreun drept sau vreo așteptare referitoare la examinarea
cauzei sale de către o anumită autoritate de concurență și nimic nu împiedică Comisia să intervină în cazul unei presupuse
încălcări a articolului 81 [CE], inclusiv în cadrul cauzelor care sunt limitate la teritoriul unui singur stat membru […]”.
Reclamantele din cauzele T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 și T‑154/07 susțin în esență că, chiar dacă articolul
81 CE ar fi aplicabil, Comisia nu era competentă să inițieze procedura și să aplice amenzi. Inițierea procedurii de către
Comisie ar constitui o încălcare a Comunicării privind cooperarea în cadrul rețelei și a principiului protecției încrederii
legitime. În conformitate cu articolele 5 și 35 din Regulamentul nr. 1/2003 și cu punctele 8 și 14 din Comunicarea privind
cooperarea în cadrul rețelei, autoritățile naționale de concurență competente ar fi fost cele mai apte să investigheze încălcările.
Reclamantele din cauzele T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07 și T‑150/07 afirmă de asemenea că Comunicarea privind cooperarea în
cadrul rețelei ar avea forță obligatorie în ceea ce privește autoritățile de concurență, ceea ce ar rezulta din principiul
legalității în cadrul gestionării administrative, din principiul egalității de tratament și din cel al respectării încrederii
legitime. În sfârșit, reclamantele din cauzele T‑147/07 și T‑149/07 subliniază că investigarea încălcărilor de către autoritățile
naționale de concurență ar fi fost mai eficientă, având în vedere „carențele lingvistice” ale funcționarilor Comisiei însărcinați
cu respectivul dosar.
Potrivit reclamantelor menționate, faptul că Comisia a lăsat în sarcina autorității austriece de concurență investigarea unei
încălcări paralele a articolului 81 CE pe piața ascensoarelor și a scărilor rulante din Austria ilustrează caracterul arbitrar
al aplicării principiilor de atribuire a competenței prevăzute de Comunicarea privind cooperarea în cadrul rețelei. Reclamantele
din cauzele T‑144/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 și T‑154/07 susțin în această privință că au beneficiat de un tratament
mai puțin favorabil decât în cazul în care ar fi fost sesizate autoritățile competente în temeiul Comunicării privind cooperarea
în cadrul rețelei, întrucât le‑ar fi fost acordate decizii de imunitate de către autoritățile de concurență belgiene, luxemburgheze
și olandeze.
În primul rând, trebuie amintit că, în ceea ce privește repartizarea competențelor între Comisie și autoritățile naționale
de concurență, Regulamentul nr. 1/2003 pune capăt regimului centralizat anterior și instituie, în conformitate cu principiul
subsidiarității, o asociere mai amplă a autorităților naționale de concurență. Astfel, în conformitate cu articolul 35 din
Regulamentul nr. 1/2003, statele membre trebuie să desemneze autoritatea sau autoritățile de concurență responsabile cu aplicarea
articolelor 81 CE și 82 CE, iar articolul 5 din Regulamentul nr. 1/2003 abilitează autoritățile menționate să pună în aplicare
dreptul concurenței al Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 8 martie 2007, France Télécom/Comisia,
T‑339/04, Rep., p. II‑521, punctul 79).
Cu toate acestea, cooperarea instituită prin Regulamentul nr. 1/2003 între Comisie și autoritățile naționale de concurență
nu permite să se considere că, în speță, Comisia ar fi trebuit să lase investigarea diferitor încălcări în sarcina autorităților
naționale de concurență competente. Dimpotrivă, reiese din dispozițiile Regulamentului nr. 1/2003 că Comisia păstrează un
rol preponderent în identificarea și în constatarea încălcărilor normelor de concurență ale Uniunii, care nu este afectat
de competența paralelă de care dispun autoritățile naționale de concurență în temeiul regulamentului menționat. Astfel, în
conformitate cu articolul 11 alineatul (6) din Regulamentul nr. 1/2003, Comisia poate iniția o procedură în vederea adoptării
unei decizii chiar dacă o autoritate națională analizează deja o cauză, după consultarea acesteia din urmă. În plus, în conformitate
cu dispoziția menționată, inițierea unei proceduri de către Comisie privează autoritățile naționale de concurență de competența
lor de a aplica normele de concurență ale Uniunii într‑o astfel de cauză.
În ceea ce privește Comunicarea privind cooperarea în cadrul rețelei, care, în opinia reclamantelor, ar fi fost încălcată
în speță, trebuie subliniat că, potrivit punctului 31 din comunicare, aceasta nu conferă întreprinderilor implicate un drept
individual de a le fi examinată cauza de o anumită autoritate. Reclamantele nu sunt, așadar, îndreptățite să susțină că, potrivit
acestei comunicări, aveau un drept sau o așteptare legitimă ca autoritățile naționale de concurență să investigheze încălcările
constatate în decizia atacată (a se vedea în acest sens Hotărârea France Télécom/Comisia, punctul 75 de mai sus, punctul 83).
Prin urmare, Comisia a apreciat în mod corect, în considerentul (543) al deciziei atacate, că „nici Regulamentul nr. 1/2003,
nici Comunicarea [privind cooperarea în cadrul rețelei] nu creează, în ceea ce privește o întreprindere, vreun drept sau vreo
așteptare referitoare la examinarea cauzei sale de către o anumită autoritate de concurență”.
În plus, chiar presupunând că Comunicarea privind cooperarea în cadrul rețelei ar putea da naștere, în ceea ce privește întreprinderile,
dreptului sau încrederii legitime ca o cauză să fie examinată de o anumită autoritate, argumentele reclamantelor, care se
bazează pe punctele 8 și 14 din comunicarea menționată, nu pot fi primite.
În această privință, trebuie subliniat,
primo
, că punctul 8 din Comunicarea privind cooperarea în cadrul rețelei, care enunță condițiile în care „[o] autoritate poate
fi considerată bine plasată pentru a instrumenta [o cauză]”, este lipsit de forță obligatorie. Folosirea verbului „a putea”
demonstrează că este vorba despre o simplă posibilitate de distribuire a sarcinilor, care nu poate fi considerată ca impunând
Comisiei să nu examineze o cauză atunci când sunt îndeplinite condițiile prevăzute la punctul 8 (Hotărârea France Télécom/Comisia,
punctul 75 de mai sus, punctul 84).

Secundo
, în măsura în care punctul 14 din Comunicarea privind cooperarea în cadrul rețelei ar putea da naștere unor drepturi sau
unor așteptări legitime, prin faptul că afirmă că Comisia „este” deosebit de bine plasată atunci când sunt întrunite anumite
condiții pe care le enunță, acesta ar confirma competența Comisiei de a examina prezenta cauză. Astfel, în conformitate cu
punctul 14 din Comunicarea privind cooperarea în cadrul rețelei, trebuie să se considere că Comisia este deosebit de bine
plasată „în cazul în care unul sau mai multe acorduri sau practici […] au efecte asupra concurenței din mai mult de trei state
membre”, ceea ce este cazul încălcărilor constatate în decizia atacată.

Tertio
, în ceea ce privește punctul 15 din Comunicarea privind cooperarea în cadrul rețelei, care, în lipsa unei încălcări unice,
ar constitui, în opinia reclamantelor, singurul temei al competenței Comisiei și ale cărui condiții nu ar fi întrunite în
speță, este suficient de observat, în acord cu Comisia, că această dispoziție nu este pertinentă în ceea ce privește prezenta
cauză, întrucât se referă la o ipoteză în care Comisia ar fi deosebit de bine plasată pentru a instrumenta o cauză.
Întrucât Comunicarea privind cooperarea în cadrul rețelei nu a fost încălcată în speță, nu este necesar ca Tribunalul să se
pronunțe cu privire la pretinsa încălcare a principiului legalității în cadrul gestionării administrative și a principiului
egalității de tratament, care ar sta la baza forței obligatorii a comunicării menționate.
În al doilea rând, nici adoptarea de către autoritatea austriacă de concurență a unei decizii cu privire la o încălcare națională
paralelă nu este de natură să demonstreze că Comisia ar fi trebuit să lase în sarcina autorităților naționale de concurență
competente investigarea încălcărilor din Belgia, din Germania, din Luxemburg și din Țările de Jos. Astfel, după cum reiese
din analiza efectuată la punctele 75-78 de mai sus, nicio dispoziție din dreptul Uniunii nu impune o astfel de obligație Comisiei.
Pe de altă parte, reiese în orice caz din explicațiile acesteia din urmă că abordarea adoptată nu a fost arbitrară. Astfel,
nu este contestat faptul că investigațiile referitoare la cele patru înțelegeri menționate în decizia atacată au fost inițiate
cu 32 de luni înaintea inițierii unei investigații privind înțelegerea din Austria și că, la momentul depunerii primei cereri
întemeiate pe Comunicarea privind cooperarea din 2002 referitoare la înțelegerea din Austria, investigațiile privind înțelegerile
menționate în decizia atacată fuseseră deja finalizate și fusese deja întocmit un proiect de decizie. Motivul pentru care
investigația Comisiei a fost limitată la cele patru înțelegeri menționate în decizia atacată a fost, așadar, riscul întârzierii
examinării acestor cauze.
În al treilea rând, reclamantele din cauzele T‑144/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 și T‑154/07 nu se pot referi la pretinsele
decizii de imunitate pe care le‑ar fi obținut din partea autorităților de concurență belgiene, luxemburgheze și olandeze pentru
a‑și susține argumentele potrivit cărora Comisia ar fi trebuit să lase în sarcina autorităților naționale menționate investigarea
încălcărilor. Astfel, aceste decizii naționale erau provizorii (a se vedea punctele 167-174 de mai jos) și nu depășeau cadrul
unei proceduri naționale. Or, în conformitate cu articolul 11 alineatul (6) din Regulamentul nr. 1/2003, Comisia poate, în
orice moment, să inițieze o procedură și să preia astfel competența autorităților de concurență ale statelor membre.
În al patrulea rând, în ceea ce privește argumentul reclamantelor din cauzele T‑147/07 și T‑149/07 referitor la pretinsele
„carențe lingvistice” ale funcționarilor Comisiei însărcinați cu respectivul dosar, acesta trebuie respins, întrucât Comisia
este o instituție multilingvă care trebuie considerată a fi capabilă să lucreze în toate limbile oficiale ale Comunității
(a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 15 martie 2000, Cimenteries CBR și alții/Comisia, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95-T‑32/95,
T‑34/95-T‑39/95, T‑42/95-T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95-T‑65/95, T‑68/95-T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 și T‑104/95, Rec.,
p. II‑491, punctul 640). Reclamantele nu pot pretinde nici că notificarea comunicării privind obiecțiunile și a deciziei atacate
în engleză, în condițiile în care reclamantele ar fi utilizat în cadrul procedurii administrative limba germană sau limba
olandeză, a afectat exercitarea dreptului acestora la apărare, întrucât recunosc că au acceptat notificarea documentelor în
limba engleză și întrucât afirmațiile lor nu sunt, în orice caz, demonstrate.
Rezultă din toate cele de mai sus că nici al doilea aspect al prezentului motiv nu poate fi admis.
Prin urmare, motivul întemeiat pe necompetența Comisiei trebuie respins în totalitate.

Cu privire la motivul întemeiat pe încălcarea principiilor care guvernează stabilirea răspunderii pentru încălcările articolului
81 CE, pe încălcarea prezumției de nevinovăție, a principiului individualizării sancțiunilor, a principiului egalității de
tratament și a dreptului la apărare, precum și a articolului 253 CE în ceea ce privește imputarea societăților‑mamă a încălcărilor
săvârșite de filialele acestora
Observații introductive
Prin intermediul acestui motiv, care se referă, pe de o parte, la legalitatea constatării unei încălcări în ceea ce privește
societățile‑mamă menționate la articolul 1 din decizia atacată și, pe de altă parte, la legalitatea amenzilor aplicate respectivelor
societăți‑mamă la articolul 2 din decizia atacată, reclamantele din cauzele T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07
și T‑154/07 contestă răspunderea solidară a societăților TKE și TKAG pentru comportamentele anticoncurențiale ale filialelor
lor din Belgia, din Germania, din Luxemburg și din Țările de Jos.
În ceea ce privește răspunderea solidară a unei societăți‑mamă pentru comportamentul filialei sale, trebuie amintit că faptul
că o filială are personalitate juridică distinctă nu este suficient pentru a înlătura posibilitatea ca societății‑mamă să
i se impute comportamentul acesteia (Hotărârea Curții din 14 iulie 1972, Imperial Chemical Industries/Comisia, 48/69, Rec.,
p. 619, punctul 132).
Astfel, dreptul concurenței al Uniunii vizează activitățile întreprinderilor, iar noțiunea de întreprindere cuprinde orice
entitate care exercită o activitate economică, independent de statutul juridic al acestei entități și de modul său de finanțare
(a se vedea Hotărârea Curții din 10 septembrie 2009, Akzo Nobel și alții/Comisia, C‑97/08 P, Rep., p. I‑8237, punctul 54 și
jurisprudența citată).
Instanțele Uniunii au precizat de asemenea că noțiunea de întreprindere, plasată în acest context, trebuie să fie înțeleasă
în sensul că desemnează o unitate economică chiar dacă, din punct de vedere juridic, această unitate economică este constituită
din mai multe persoane fizice sau juridice (a se vedea Hotărârea Curții din 12 iulie 1984, Hydrotherm Gerätebau, 170/83, Rec.,
p. 2999, punctul 11, Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 91 de mai sus, punctul 55 și jurisprudența citată, și
Hotărârea Tribunalului din 29 iunie 2000, DSG/Comisia, T‑234/95, Rec., p. II‑2603, punctul 124). S‑a subliniat astfel că,
în vederea aplicării normelor privind concurența, nu este determinantă separarea formală dintre două societăți, rezultată
din personalitatea lor juridică distinctă, importantă fiind existența sau inexistența unui comportament unitar al acestora
pe piață. Astfel, poate fi necesar să se stabilească dacă două societăți cu personalități juridice distincte formează sau
fac parte din una și aceeași întreprindere sau entitate economică ce prezintă un comportament unic pe piață (Hotărârea Imperial
Chemical Industries/Comisia, punctul 90 de mai sus, punctul 140, și Hotărârea Tribunalului din 15 septembrie 2005, DaimlerChrysler/Comisia,
T‑325/01, Rec., p. II‑3319, punctul 85).
În cazul în care o astfel de entitate economică încalcă normele privind concurența, răspunderea pentru această încălcare revine
entității respective, potrivit principiului răspunderii personale (a se vedea Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul
91 de mai sus, punctul 56 și jurisprudența citată).
Astfel, comportamentul unei filiale poate fi imputat societății‑mamă în special atunci când, deși are personalitate juridică
distinctă, această filială nu își decide în mod autonom comportamentul pe piață, ci aplică în esență instrucțiunile care îi
sunt date de societatea‑mamă, având în vedere, mai ales, legăturile organizatorice, economice și juridice care unesc cele
două entități juridice (a se vedea Hotărârea Curții din 16 noiembrie 2000, Metsä‑Serla și alții/Comisia, C‑294/98 P, Rec.,
p. I‑10065, punctul 27, Hotărârea Curții din 28 iunie 2005, Dansk Rørindustri și alții/Comisia, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P-C‑208/02 P
și C‑213/02 P, Rec., p. I‑5425, punctul 117, și Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 91 de mai sus, punctul 58 și
jurisprudența citată).
Într‑adevăr, într‑un asemenea caz, societatea‑mamă și filiala sa fac parte din aceeași unitate economică și, prin urmare,
formează o singură întreprindere, în sensul jurisprudenței menționate la punctul 91 de mai sus. Astfel, faptul că o societate‑mamă
și filiala sa constituie o singură întreprindere în sensul articolului 81 CE, permite Comisiei să adreseze o decizie prin
care se aplică amenzi societății‑mamă fără să fie necesară stabilirea implicării personale a acesteia din urmă în cadrul încălcării
(Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 91 de mai sus, punctul 59).
În cazul particular în care o societate‑mamă deține 100 % din capitalul filialei sale care a săvârșit o încălcare a normelor
privind concurența ale Uniunii, pe de o parte, această societate‑mamă poate exercita o influență decisivă asupra comportamentului
acestei filiale și, pe de altă parte, există o prezumție relativă potrivit căreia societatea‑mamă respectivă exercită în mod
efectiv o influență decisivă asupra comportamentului filialei sale (a se vedea Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul
91 de mai sus, punctul 60 și jurisprudența citată).
În aceste condiții, este suficient să se dovedească de către Comisie că întregul capital al unei filiale este deținut de societatea
sa mamă pentru a prezuma că aceasta din urmă exercită o influență decisivă asupra politicii comerciale a acestei filiale.
Prin urmare, Comisia va fi în măsură să considere societatea‑mamă răspunzătoare în solidar pentru plata amenzii aplicate filialei
sale, cu excepția cazului în care această societate‑mamă, căreia îi revine obligația de a răsturna această prezumție, prezintă
elemente de probă suficiente de natură să demonstreze că filiala sa se comportă în mod autonom pe piață (a se vedea Hotărârea
Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 91 de mai sus, punctul 61 și jurisprudența citată).
În plus, deși este adevărat că, la punctele 28 și 29 din Hotărârea din 16 noiembrie 2000, Stora Kopparbergs Bergslags/Comisia
(C‑286/98 P, Rec., p. I‑9925), în afara deținerii a 100 % din capitalul filialei, Curtea a evocat și alte împrejurări, precum
necontestarea influenței exercitate de societatea‑mamă asupra politicii comerciale a filialei sale și reprezentarea comună
a celor două societăți în cursul procedurii administrative, nu este mai puțin adevărat că împrejurările menționate nu au fost
evidențiate decât în scopul de a expune ansamblul elementelor pe care Tribunalul își întemeiase raționamentul, iar nu pentru
a condiționa punerea în aplicare a prezumției menționate la punctul 96 de mai sus de prezentarea unor indicii suplimentare
referitoare la exercitarea în mod efectiv a unei influențe a societății‑mamă (Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul
91 de mai sus, punctul 62).
În lumina principiilor amintite mai sus, urmează să fie examinată imputarea societăților TKE și TKAG a încălcărilor săvârșite
de TKLA, TKA, TKF și TKAL, precum și imputarea societății TKAG a încălcării săvârșite de TKL.
Cu privire la imputarea societăților TKE și TKAG a încălcărilor constatate la articolul 1 din decizia atacată
În considerentele (634), (635), (636) și (641) ale deciziei atacate, Comisia a considerat că trebuia ca TKE, în calitate de
societate‑mamă intermediară în proporție de 100 %, să fie declarată răspunzătoare în solidar pentru încălcările săvârșite
de filialele sale TKLA, TKAL, TKA și TKF în Belgia, în Luxemburg și, respectiv, în Germania. Comisia a considerat de asemenea
că trebuia ca TKAG, în calitate de societate‑mamă care deține integral celelalte societăți din cadrul grupului, să fie declarată
răspunzătoare în solidar pentru încălcările săvârșite de filialele sus‑menționate, precum și de TKL în Țările de Jos [considerentele
(634), (635), (636), (637) și (641) ale deciziei atacate].
În considerentul (639) al deciziei atacate, Comisia explică următoarele:
„[…] astfel cum s‑a arătat în considerentul (619) [al deciziei atacate], Comisia consideră că este neîntemeiat argumentul
societății TKE potrivit căruia răspunderea sa ar fi exclusă ca urmare a lipsei vreunei suprapuneri în ceea ce privește consiliile
de administrație ale TKE și ale filialelor sale în perioada în care au avut loc încălcările. Pe de altă parte, astfel cum
s‑a arătat în considerentul (626), stabilirea răspunderii unei societăți‑mamă nu necesită nicio suprapunere între activitățile
celor două întreprinderi. Prin urmare, Comisia consideră că este insuficient argumentul societății TKE potrivit căruia «TKE
este o simplă societate holding intermediară care nu gestionează activitățile curente ale societăților pe care le deține»
și potrivit căruia, în consecință, TKE nu ar fi putut exercita o influență asupra acestor filiale. Astfel, în cadrul unei
entități economice, se poate prezuma că filiala aplică în esență instrucțiunile societății‑mamă și că nu este necesar ca aceasta
din urmă să gestioneze în mod direct activitățile curente ale filialei pentru a exercita o influență decisivă asupra politicii
sale comerciale. Faptul că TKE a emis o instrucțiune internă în cadrul grupului prin care a cerut filialelor sale să se concentreze
asupra piețelor lor interne și că filialele au urmat această instrucțiune demonstrează că TKE a utilizat posibilitatea de
a exercita o influență decisivă asupra activităților comerciale ale filialelor sale. […]”
Comisia subliniază de asemenea, în considerentul (640) al deciziei atacate, că, „[î]n cadrul răspunsurilor lor la comunicarea
privind obiecțiunile, TKE și filialele sale implicate nu au prezentat nicio informație care să clarifice relațiile sociale
existente între ele, structura ierarhică și obligațiile de informare, pentru a combate prezumția potrivit căreia filialele
nu își decideau în mod autonom comportamentul pe piață” și trage concluzia că „TKAG și filiala sa deținută în proporție de
100 %, TKE, nu au răsturnat prezumția de răspundere în ceea ce privește încălcările săvârșite în Belgia, în Germania, în Luxemburg
și în Țările de Jos”.
Reclamantele din cauzele T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 și T‑154/07 susțin în esență că au fost încălcate
principiile privind imputabilitatea societăților‑mamă a comportamentului ilicit al filialelor acestora. În plus, reclamantele
menționate invocă mai multe argumente prin care urmăresc să demonstreze că filialele grupului ThyssenKrupp menționate la punctul
99 de mai sus (denumite în continuare „filialele ThyssenKrupp”) își decid în mod autonom politica comercială, fără a fi influențate
de societățile lor mamă. Acestea afirmă în final că Comisia a încălcat principiul individualizării sancțiunilor, prezumția
de nevinovăție, dreptul lor la apărare, precum și obligația sa de motivare.
–       Cu privire la prezumția de răspundere a societăților TKAG și TKE în ceea ce privește comportamentele filialelor lor
Trebuie subliniat, în primul rând, că este cert că, în perioada încălcării, TKAG deținea direct 100 % din capitalul societății
TKE, care deținea la rândul său direct 100 % din capitalul societății TKA și, indirect, 100 % din capitalul societăților TKAL,
TKLA și TKF. În plus, TKAG era societatea‑mamă care deținea în ultimă instanță și societatea TKL. Prin urmare, având în vedere
jurisprudența citată la punctul 96 de mai sus, există o prezumție potrivit căreia TKAG și TKE au exercitat o influență decisivă
asupra comportamentului filialelor pe care le dețineau. În consecință, reclamantele din cauzele T‑149/07 și T‑150/07 nu pot
pretinde că Comisia a încălcat principiile referitoare la repartizarea sarcinii probei dependenței filialelor în raport cu
societatea lor mamă.
Reclamantele din cauzele T‑149/07 și T‑150/07 susțin în plus că imputarea unei societăți‑mamă a comportamentului filialelor
sale nu este posibilă în cazul în care aceasta nu a participat efectiv la încălcare, în conformitate cu principiul individualizării
sancțiunilor, care ar rezulta de asemenea din practica decizională a Comisiei.
În această privință, trebuie subliniat că, potrivit principiului individualizării pedepselor și a sancțiunilor, care este
aplicabil în orice procedură administrativă care poate conduce la sancțiuni în temeiul normelor privind concurența ale Uniunii,
o întreprindere nu trebuie să fie sancționată decât pentru faptele care îi sunt imputate în mod individual (a se vedea în
acest sens Hotărârea Tribunalului din 13 decembrie 2001, Krupp Thyssen Stainless și Acciai speciali Terni/Comisia, T‑45/98
și T‑47/98, Rec., p. II‑3757, punctul 63).
Acest principiu trebuie însă să fie interpretat în acord cu noțiunea de întreprindere Astfel, nu o relație de instigare privind
încălcarea între societatea‑mamă și filiala sa, nici, cu atât mai puțin, o implicare a celei dintâi în respectiva încălcare,
ci faptul că acestea constituie o singură întreprindere în sensul articolului 81 CE permite Comisiei să adreseze societății‑mamă
a unui grup de societăți decizia prin care se aplică amenzi (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 30 septembrie
2003, Michelin/Comisia, T‑203/01, Rec., p. II‑4071, punctul 290). Or, trebuie să se constate că TKAG și TKE au fost personal
sancționate pentru o serie de încălcări pe care se consideră că le‑au săvârșit ele însele ca urmare a legăturilor economice
și juridice strânse care le unesc cu filialele lor (a se vedea în acest sens Hotărârea Metsä‑Serla și alții/Comisia, punctul
94 de mai sus, punctul 34).
Pe de altă parte, în ceea ce privește invocarea de către reclamante a practicii decizionale a Comisiei, trebuie subliniat
că evaluările Comisiei cu privire la împrejurările de fapt ale cauzelor anterioare nu pot fi transpuse în prezenta cauză (a
se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 9 iulie 2007, Sun Chemical Group și alții/Comisia, T‑282/06, Rep., p. II‑2149,
punctul 88) și că deciziile referitoare la alte cauze nu pot avea decât un caracter indicativ, din moment ce circumstanțele
cauzelor nu sunt identice (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 21 septembrie 2006, JCB Service/Comisia, C‑167/04 P,
Rec., p. I‑8935, punctele 201 și 205, și Hotărârea Curții din 7 iunie 2007, Britannia Alloys & Chemicals/Comisia, C‑76/06 P,
Rep., p. I‑4405, punctul 60). Rezultă că principiul individualizării sancțiunilor nu a fost încălcat în speță.
În al doilea rând, reclamantele din cauzele T‑149/07 și T‑150/07 susțin că imputarea unei societăți‑mamă a comportamentului
filialei sale nu poate fi avută în vedere decât în cazul în care acest lucru este necesar din punct de vedere obiectiv pentru
asigurarea eficienței practice a normelor de concurență.
O asemenea afirmație este rezultatul unei interpretări greșite a jurisprudenței menționate la punctele 90-98 de mai sus și
trebuie, prin urmare, să fie respinsă. Astfel, în măsura în care este întemeiată concluzia Comisiei că TKAG, TKE și filialele
ThyssenKrupp constituie, din punctul de vedere al aplicării articolului 81 CE, o întreprindere unică și în care, în consecință,
această întreprindere a fost personal sancționată pentru o serie de încălcări pe care se consideră că le‑a săvârșit ea însăși,
Comisia nu are obligația, în cadrul examinării imputabilității unei încălcări săvârșite de o filială societății sale mamă,
să verifice dacă o astfel de imputare este necesară pentru a asigura „eficiența practică” a dreptului concurenței al Uniunii.
În al treilea rând, reclamantele din cauzele T‑144/07, T‑149/07, T‑150/07 și T‑154/07 consideră că prezumția de răspundere
menționată la punctul 96 de mai sus încalcă prezumția de nevinovăție și este incompatibilă cu articolul 6 paragraful 2 din
Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950
(denumită în continuare „CEDO”), și cu articolul 48 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, proclamată
la 7 decembrie 2000 la Nisa (JO C 364, p. 1) (denumită în continuare „carta”).
Trebuie arătat că principiul prezumției de nevinovăție, astfel cum rezultă în special din articolul 6 paragraful 2 din CEDO,
se numără printre drepturile fundamentale care, potrivit jurisprudenței Curții, reafirmată de altfel la articolul 6 alineatul
(2) UE, precum și la articolul 48 alineatul (1) din cartă, sunt recunoscute în ordinea juridică a Uniunii. Având în vedere
natura încălcărilor în cauză, precum și natura și nivelul de gravitate al sancțiunilor aferente acestora, principiul prezumției
de nevinovăție se aplică în special procedurilor referitoare la încălcări ale normelor de concurență aplicabile întreprinderilor
care pot conduce la aplicarea unor amenzi sau a unor penalități cu titlu cominatoriu (a se vedea Hotărârea Tribunalului din
5 aprilie 2006, Degussa/Comisia, T‑279/02, Rec., p. II‑897, punctul 115 și jurisprudența citată).
Principiul prezumției de nevinovăție implică faptul că orice persoană acuzată este prezumată nevinovată până în momentul în
care vinovăția ei a fost legal stabilită (Hotărârea Tribunalului din 6 octombrie 2005, Sumitomo Chemical și Sumika Fine Chemicals/Comisia,
T‑22/02 și T‑23/02, Rec., p. II‑4065, punctul 106).
În ceea ce privește aspectul dacă o normă privind imputabilitatea unei încălcări precum cea enunțată în jurisprudența citată
la punctul 96 de mai sus este compatibilă cu articolul 6 paragraful 2 din CEDO, trebuie subliniat că Curtea Europeană a Drepturilor
Omului a considerat că această dispoziție nu se opune prezumțiilor de fapt sau de drept care se regăsesc în reglementările
cu caracter penal, ci impune ca acestea să fie încadrate în limite rezonabile, luând în considerare importanța mizei pe care
o reprezintă pentru acuzat și asigurând dreptul la apărare (a se vedea Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea Salabiaku
împotriva Franței din 7 octombrie 1988, seria A, nr. 141‑A, § 28; a se vedea de asemenea în acest sens Curtea Europeană a
Drepturilor Omului, Hotărârea Grayson și Barnham împotriva Regatului Unit din 23 septembrie 2008,
Recueil des arrêts et décisions
, 2008, § 40). Astfel, nu poate avea loc o încălcare a prezumției de nevinovăție atunci când, în cadrul procedurilor privind
concurența, se trag anumite concluzii pe baza experienței dobândite din derularea firească a evenimentelor, cu condiția ca
întreprinderile afectate să aibă posibilitatea de a infirma aceste concluzii (a se vedea, prin analogie, punctul 93 din Concluziile
avocatului general Kokott prezentate în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Curții din 4 iunie 2009, T‑Mobile Netherlands
și alții, C‑8/08, Rep., p. I‑4529, I‑4533).
Or, în speță, Comisia a stabilit mai întâi, în cadrul deciziei atacate, fără a recurge la vreo prezumție de fapt sau de drept,
că filialele ThyssenKrupp au săvârșit încălcări ale articolului 81 CE în Belgia, în Germania, în Luxemburg și în Țările de
Jos.
Având în vedere faptul că articolul 81 CE se referă la comportamentele întreprinderilor, Comisia a examinat în continuare
dacă entitatea economică ce a săvârșit aceste încălcări includea și societățile‑mamă ale filialelor ThyssenKrupp. Comisia
a stabilit că TKAG și TKE au exercitat o influență decisivă asupra comportamentului filialelor lor bazându‑se pe prezumția
de răspundere care rezultă printre altele din jurisprudența citată la punctul 96 de mai sus. În sfârșit, în conformitate cu
dreptul la apărare, aceste societăți‑mamă, care au fost destinatarele comunicării privind obiecțiunile, au avut posibilitatea
să răstoarne această prezumție prezentând elemente de probă de natură să demonstreze autonomia filialelor lor. Comisia a apreciat
însă, în considerentul (641) al deciziei atacate, că prezumția nu a fost răsturnată.
Dat fiind că prezumția menționată la punctul 96 de mai sus este relativă, că aceasta nu se referă decât la imputarea societății‑mamă
a unei încălcări a cărei săvârșire a fost constatată deja în ceea ce privește filiala și că, în plus, această prezumție se
înscrie în cadrul unei proceduri în care dreptul la apărare a fost respectat, motivul întemeiat pe încălcarea principiului
prezumției de nevinovăție trebuie, în consecință, să fie respins.
În al patrulea rând, reclamanta din cauza T‑149/07 susține că aplicarea unei amenzi societății TKE nu este motivată din punct
de vedere obiectiv și este în contradicție cu faptul că Comisia nu a aplicat amenzi altor societăți intermediare.
Un astfel de argument trebuie de asemenea să fie respins. Astfel, posibilitatea de a aplica o sancțiune pentru comportamentul
ilicit al unei filiale societății‑mamă care o deține în ultimă instanță nu împiedică sancționarea unei societăți holding intermediare
sau chiar a filialei, în măsura în care Comisia a putut considera că respectivele societăți constituiau o singură întreprindere.
Astfel, într‑o asemenea ipoteză, Comisia poate alege, dacă sunt întrunite condițiile privind imputabilitatea, să sancționeze
filiala care a participat la încălcare, societatea‑mamă intermediară care a controlat‑o în această perioadă și societatea‑mamă
aflată la conducerea grupului (a se vedea în acest sens Hotărârea Raiffeisen Zentralbank Österreich și alții/Comisia, punctul
60 de mai sus, punctul 331).
Din toate cele de mai sus rezultă că trebuie să fie respinse toate motivele referitoare la aplicarea în speță a prezumției
de răspundere a societăților TKAG și TKE pentru comportamentul filialelor lor.
–       Cu privire la elementele prezentate de reclamante pentru a răsturna prezumția de răspundere a societăților TKAG și TKE pentru
comportamentul filialelor fiecăreia dintre acestea
Reclamantele din cauzele T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 și T‑154/07 susțin în esență că, chiar dacă ar exista
o prezumție de răspundere a societăților TKAG și TKE pentru comportamentul filialelor lor, această prezumție ar fi fost răsturnată
deoarece i s‑ar fi demonstrat Comisiei, în cursul procedurii administrative și, în special, în cursul a două întâlniri din
1 martie 2005 și din 20 septembrie 2006, că filialele ThyssenKrupp au acționat și ar acționa în mod autonom din punct de vedere
economic și juridic.
În primul rând, reclamantele din cauzele T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07 și T‑150/07 susțin că TKAG nu ar fi decât o societate
holding care nu ar deține participații în societățile locale care au luat parte la înțelegeri decât prin intermediul altor
societăți holding și că TKE nu ar fi decât o societate holding intermediară care nu ar participa la activitățile de exploatare
în domeniul ascensoarelor și al scărilor rulante. Astfel de argumente trebuie să fie respinse, întrucât simpla calitate de
societate holding sau de societate holding intermediară nu este, în sine, de natură să răstoarne prezumția de răspundere a
unei societăți‑mamă pentru comportamentul filialelor sale. În această privință, se impune precizarea că, în contextul unui
grup de societăți, precum în speță, un holding este o societate destinată să grupeze participații în diverse societăți, al
cărei rol este să asigure o conducere unitară (Hotărârea Tribunalului din 8 octombrie 2008, Schunk și Schunk Kohlenstoff‑Technik/Comisia,
T‑69/04, Rep., p. II‑2567, punctele 60 și 63).
În al doilea rând, reclamantele din cauzele T‑147/07, T‑149/07, T‑150/07 și T‑154/07 afirmă că, dată fiind structura operațională
descentralizată a segmentului „Ascensoare” al ThyssenKrupp, filialele ThyssenKrupp, care ar dispune de propriile lor resurse
umane și materiale, ar fi participat la încălcări fără să fie supuse vreunei influențe din partea societăților TKE și TKAG.
Astfel de afirmații nu sunt de natură să răstoarne prezumția de răspundere a societăților TKAG și TKE pentru comportamentul
filialelor ThyssenKrupp, întrucât nu sunt susținute de elemente de probă. În orice caz, trebuie să se constate că împărțirea
filialelor societății TKAG în segmente, precum segmentul „Ascensoare”, de care răspunde societatea TKE, care reunește toate
filialele ThyssenKrupp, inclusiv TKL, chiar dacă aceasta nu este o filială a societății TKE, constituie mai degrabă un indiciu
privind exercitarea de către societățile‑mamă respective a unei influențe decisive asupra filialelor menționate.
În al treilea rând, nu poate fi primit nici argumentul reclamantelor din cauzele T‑147/07, T‑149/07, T‑150/07 și T‑154/07
potrivit căruia nu a existat nicio suprapunere între organele de conducere ale societăților TKE și TKAG și filialele acestora
în cauză. Trebuie subliniat că aceste afirmații nu sunt susținute de niciun mijloc de probă scris, deși astfel de mijloace
de probă ar fi putut fi prezentate în ceea ce privește, printre altele, lista nominală a membrilor organelor statutare ale
respectivelor întreprinderi la data săvârșirii încălcării (a se vedea în acest sens Hotărârea Schunk și Schunk Kohlenstoff‑Technik/Comisia,
punctul 122 de mai sus, punctul 69). În plus, legăturile organizatorice, economice și juridice existente între TKAG, TKE și
filialele ThyssenKrupp pot stabili existența unei influențe a primelor asupra strategiei respectivelor filiale și, în consecință,
pot justifica faptul de a fi considerate o singură entitate economică (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din
12 decembrie 2007, Akzo Nobel și alții/Comisia, T‑112/05, Rep., p. II‑5049, punctul 83).
În al patrulea rând, reclamantele din cauzele T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 și T‑154/07 subliniază că au participat
în mod autonom la procedură și că au prezentat un răspuns individual la comunicarea privind obiecțiunile.
Nici o astfel de argumentare nu este de natură să răstoarne prezumția de răspundere a societăților TKAG și TKE pentru comportamentul
filialelor lor. Este adevărat că Curtea a considerat că faptul că societatea‑mamă se prezintă ca fiind singurul interlocutor
al Comisiei în ceea ce privește încălcarea în cauză poate indica exercitarea efectivă a unei influențe decisive asupra comportamentului
filialei (Hotărârea Stora Kopparbergs Bergslags/Comisia, punctul 98 de mai sus, punctul 29). Cu toate acestea, prezentarea
de către filialele unui grup a unor răspunsuri separate la comunicarea privind obiecțiunile nu poate constitui, în sine, o
dovadă a autonomiei respectivelor filiale.
În al cincilea rând, reclamantele din cauzele T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07 și T‑150/07 susțin că considerentul (639)
al deciziei atacate ar fi inexact, întrucât Comisia ar fi considerat că influența decisivă a societății TKE asupra comportamentului
filialelor sale rezulta din emiterea de către TKE a unei instrucțiuni interne în cadrul grupului prin care cerea filialelor
sale să se concentreze asupra piețelor lor interne, în condițiile în care această solicitare nu ar face decât să exprime politica
comercială urmată de filialele naționale. Concentrarea asupra piețelor naționale ar decurge dintr‑o împărțire a sarcinilor
între filiale, rezultată din condițiile specifice ale pieței.
Un astfel de argument este rezultatul unei interpretări greșite a considerentelor (634)-(639) ale deciziei atacate. Reiese
astfel din considerentele menționate că concluzia Comisiei potrivit căreia TKE trebuia să fie considerată răspunzătoare pentru
încălcările săvârșite de filialele sale s‑a bazat pe deținerea de către TKE a 100 % din capitalul filialele sale și pe prezumția,
care nu a fost răsturnată, rezultată din această deținere privind influența decisivă exercitată asupra politicii comerciale
a respectivelor filiale. Este adevărat că, în considerentul (639) al deciziei atacate, Comisia a indicat de asemenea că faptul
că TKE a emis o instrucțiune internă în cadrul grupului prin care cerea filialelor sale să se concentreze asupra piețelor
lor interne și că filialele au urmat această instrucțiune demonstra că TKE utilizase posibilitatea de a exercita o influență
decisivă asupra activităților comerciale ale filialelor sale. Acest motiv constituia însă un răspuns la argumentul, formulat
în cadrul răspunsului societății TKE la comunicarea privind obiecțiunile, potrivit căruia TKE nu era decât o simplă societate
holding intermediară care nu gestiona activitățile curente ale societăților pe care le deținea (a se vedea punctul 122 de
mai sus).
În orice caz, și contrar susținerilor reclamantelor, emiterea de către TKE a unei instrucțiuni adresate filialelor grupului
care făceau parte din segmentul „Ascensoare” de a se concentra asupra piețelor lor naționale indică, astfel cum a subliniat
Comisia, influența decisivă exercitată de TKE nu numai asupra comportamentului filialelor sale, ci și asupra celui al societății
TKL, care, astfel cum a afirmat reclamanta din cauza T‑149/07 în cadrul ședinței, face de asemenea parte din segmentul menționat.
Din toate cele de mai sus reiese că este întemeiată concluzia Comisiei, cuprinsă în considerentul (641) al deciziei atacate,
potrivit căreia reclamantele din cauzele T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 și T‑154/07 nu au răsturnat prezumția
de răspundere a societăților TKAG și TKE pentru încălcările săvârșite de filialele ThyssenKrupp în Belgia, în Germania, în
Luxemburg și în Țările de Jos.
Cu privire la încălcarea obligației de motivare și a dreptului la apărare
Reclamantele din cauzele T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 și T‑154/07 susțin, în esență, că Comisia și‑a încălcat
obligația de motivare sub mai multe aspecte. În primul rând, decizia atacată nu ar fi motivată în ceea ce privește constatarea
existenței unei unități economice între TKAG, TKE și filialele ThyssenKrupp și nu ar indica de ce nu au fost suficiente elementele
prezentate de societățile din grupul ThyssenKrupp pentru a răsturna prezumția de răspundere. În al doilea rând, Comisia nu
ar fi ținut seama de mai multe elemente prezentate de reclamantele din cauzele T‑149/07 și T‑150/07 ca răspuns la comunicarea
privind obiecțiunile. În sfârșit, considerentul (639) al deciziei atacate ar cuprinde o serie de greșeli de raționament și
s‑ar referi în plus la constatări făcute de Comisie în ceea ce privește grupul Otis.
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, chiar dacă, în motivarea unei decizii pe
care o adoptă pentru a asigura aplicarea normelor de concurență, Comisia nu este obligată să discute toate aspectele de fapt
și de drept, precum și considerațiile care au determinat‑o să ia o astfel de decizie, nu este mai puțin adevărat că instituția
este datoare, în temeiul articolului 253 CE, să menționeze cel puțin situația de fapt și considerațiile care prezintă o importanță
esențială în economia deciziei, acordând în felul acesta instanțelor Uniunii și părților interesate posibilitatea de a cunoaște
condițiile în care a efectuat aplicarea tratatului (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 15 septembrie 1998, European Night
Services și alții/Comisia, T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 și T‑388/94, Rec., p. II‑3141, punctul 95 și jurisprudența citată).
În primul rând, trebuie să fie respinse argumentele reclamantelor din cauzele T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07
și T‑154/07 referitoare la faptul că nu ar fi motivată constatarea existenței unei unități economice între societățile grupului
ThyssenKrupp care sunt destinatare ale deciziei atacate. Astfel, trebuie să se constate că reiese din considerentele (633)-(641)
ale deciziei atacate că Comisia a prezentat, corespunzător cerințelor legale, motivele pentru care comportamentele filialelor
ThyssenKrupp sunt imputabile societăților lor mamă, TKE și/sau, respectiv, TKAG. Astfel, în cadrul acestor considerente, Comisia
s‑a referit la jurisprudența menționată la punctul 96 de mai sus pentru a considera că trebuia ca TKAG și TKE să fie considerate
răspunzătoare pentru comportamentul filialelor lor care participaseră la încălcările articolului 81 CE. Comisia a considerat
în plus că reclamantele nu reușiseră să răstoarne prezumția de răspundere.
În al doilea rând, argumentarea reclamantelor din cauzele T‑149/07 și T‑150/07 potrivit căreia Comisia a trecut sub tăcere
anumite argumente formulate ca răspuns la comunicarea privind obiecțiunile nu poate fi admisă.
Astfel, în ceea ce privește invocarea de către TKE, în cadrul răspunsului său la comunicarea privind obiecțiunile, a lipsei
unor dispoziții supranaționale și a acțiunii separate a societății TKE și a filialelor sale în cadrul procedurii administrative,
trebuie arătat că, în considerentul (639) al deciziei atacate, Comisia a apreciat că „[f]aptul că TKE a emis o instrucțiune
internă în cadrul grupului prin care a cerut filialelor sale să se concentreze asupra piețelor lor interne și că filialele
au urmat această instrucțiune demonstrează că TKE a utilizat posibilitatea de a exercita o influență decisivă asupra activităților
comerciale ale filialelor sale”. În plus, chiar dacă este adevărat că, în decizia atacată, Comisia nu a răspuns la argumentul
referitor la acțiunea separată a societății TKE și a filialelor sale în cadrul procedurii administrative, trebuie să se constate
că un astfel de argument nu poate avea o importanță fundamentală în economia deciziei atacate și nu necesita, așadar, având
în vedere jurisprudența citată la punctul 133 de mai sus, un răspuns explicit din partea Comisiei.
În plus, Comisia a răspuns și argumentelor formulate de TKAG în răspunsul său la comunicarea privind obiecțiunile. În cadrul
acestuia, TKAG susținuse efectiv că prezentarea unei cereri în temeiul Comunicării privind cooperarea din 2002 nu poate justifica
răspunderea materială a societății TKAG, că aceasta din urmă nu participase nici direct, nici indirect la încălcare, că sectorul
ascensoarelor și al scărilor rulante era organizat în mod descentralizat și era gestionat în mod autonom de filialele naționale,
că TKAG era o simplă societate holding care nu intervenise în activitățile operaționale ale filialelor sale care își desfășurau
activitatea în sectorul ascensoarelor și al scărilor rulante, că societățile operaționale nu se conformaseră directivelor
privind respectarea legilor care le fuseseră comunicate de TKE, prin care erau chemate să pună capăt încălcării, că dosarul
Comisiei nu conținea elemente care să dovedească exercitarea unei influențe efective a societății TKAG asupra societăților
operaționale și că TKAG intervenise întotdeauna în procedura administrativă separat de celelalte societăți. Or, astfel cum
arată în mod corect Comisia, punctele 74-87 din răspunsul societății TKAG la comunicarea privind obiecțiunile cuprind în esență
observații referitoare la criteriul juridic care trebuie aplicat în cadrul imputabilității unei societăți‑mamă a comportamentului
filialelor sale, cu privire la care Comisia a luat poziție în cadrul considerentelor (603)-(605) și (639) ale deciziei atacate.
În ceea ce privește afirmațiile factuale cuprinse în răspunsul menționat, TKAG nu prezintă niciun element de probă, limitându‑se
să facă trimitere la directivele referitoare la respectarea dreptului concurenței, care nu au fost de altfel anexate la răspunsul
său la comunicarea privind obiecțiunile. În sfârșit, în ceea ce privește argumentul referitor la acțiunea separată a societății
TKAG și a filialelor sale în cadrul procedurii administrative, nici acesta nu necesita, având în vedere jurisprudența citată
la punctul 133 de mai sus, un răspuns explicit din partea Comisiei.
Prin urmare, motivul întemeiat pe nemotivare trebuie respins.
În al treilea rând, reclamantele din cauzele T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07 și T‑149/07 susțin că considerentul (639) al deciziei
atacate nu este motivat și reprezintă o „greșeală de logică”, în condițiile în care Comisia ar fi considerat că, în cadrul
unei anumite entități economice, s‑ar putea prezuma că filiala aplică în esență instrucțiunile societății‑mamă, ceea ce ar
însemna că se deduce din concluzia la care se dorește să ajungă analiza (în speță, existența unei entități economice) chiar
condiția unei astfel de concluzii (în speță, lipsa unor indicii privind independența comercială a filialelor societății ThyssenKrupp).
În plus, ar fi ilogic să se respingă un motiv care permite răsturnarea prezumției – în speță, lipsa unor legături personale
între consiliul de administrație al TKE și cele ale filialelor sale – prin afirmarea faptului că o suprapunere în ceea ce
privește organele de conducere nu ar constitui o condiție a existenței prezumției.
Nici această argumentare nu poate fi acceptată. Astfel, pe de o parte, aceasta nu ține seama de regimul prezumției de răspundere
astfel cum rezultă din jurisprudența menționată la punctele 96 și 97 de mai sus și mai ales de faptul că respectiva prezumție
poate fi răsturnată de societatea‑mamă prin prezentarea unor elemente de probă care pot demonstra autonomia filialelor sale.
Pe de altă parte, Comisia nu a respins argumentul reclamantelor referitor la lipsa unor suprapuneri între TKE și filialele
sale prin afirmarea faptului că suprapunerea în ceea ce privește organele de conducere nu constituia o condiție a existenței
prezumției de răspundere a societății‑mamă. Dimpotrivă, din trimiterea făcută la considerentul (619) al deciziei atacate,
precum și din considerentul (640) al deciziei menționate reiese că Comisia a respins acest argument ca urmare a faptului că
TKE nu prezentase niciun element de probă în susținerea sa. Trebuie subliniat în această privință că nici în cursul procedurii
desfășurate în fața Tribunalului, afirmațiile reclamantelor referitoare la lipsa unei suprapuneri între organele de conducere
ale societăților TKE și TKAG și filialele acestora în cauză nu au fost susținute de niciun mijloc de probă scris (a se vedea
punctul 125 de mai sus).
În ceea ce privește considerentul (639) al deciziei atacate, reclamantele din cauzele T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07
și T‑150/07 susțin de asemenea că le‑a fost încălcat dreptul la apărare ca urmare a faptului că motivarea cuprinsă în considerentul
menționat ar face trimitere la considerentul (626) al deciziei atacate, referitor la existența unei unități economice între
societățile din grupul Otis, și că pasajele determinante ale considerentelor (622)-(625) ale deciziei atacate nu ar fi fost
divulgate de Comisie societății ThyssenKrupp.
În această privință, trebuie să se constate că reclamantele nu explică în ce mod a afectat dreptul la apărare în cursul procedurii
administrative trimiterea făcută de considerentul (639) al deciziei atacate la considerentul (626) al deciziei menționate.
În măsura în care motivul formulat la punctul 141 de mai sus trebuie interpretat în sensul că prin acesta se invocă nemotivarea
deciziei atacate, trebuie să se constate că, în ceea ce privește trimiterea, cuprinsă în considerentul (639) al deciziei atacate,
la considerentul (626) al acesteia, Comisia s‑a limitat la a aprecia că, „astfel cum s‑a arătat în considerentul (626), stabilirea
răspunderii unei societăți‑mamă nu necesită nicio suprapunere între activitățile celor două întreprinderi”. Or, trebuie să
se constate că explicațiile la care face trimitere considerentul (639) nu se regăsesc în considerentul (626) al deciziei atacate,
care nu a fost considerat confidențial în raport cu societățile din grupul ThyssenKrupp, ci figurează în considerentul precedent,
și anume în următorul pasaj din considerentul (625), care nu a fost, nici acesta, considerat confidențial în raport cu societățile
din grupul ThyssenKrupp:
„[…] [S]tabilirea răspunderii pentru comportamentul pe piață al unei filiale nu necesită o suprapunere cu activitățile comerciale
ale societății‑mamă și nici o legătură strânsă cu activitatea filialei. Este absolut normal ca diferite activități și specializări
să fie atribuite unor diferite entități din cadrul unui grup de întreprinderi.”
Prin urmare, reclamantele nu pot susține în mod valabil că principiile juridice pe care s‑a bazat Comisia în considerentul
(639) al deciziei atacate nu erau clare. În aceste condiții, motivul formulat la punctul 141 de mai sus trebuie, așadar, să
fie de asemenea respins.
În al patrulea rând, reclamantele din cauzele T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 și T‑154/07 susțin că, în memoriile
sale în apărare, Comisia a prezentat o serie de argumente noi, care nu pot compensa faptul că decizia atacată nu este motivată.
Aceste argumente ar fi tardive și inadmisibile și, în orice caz, ar fi neîntemeiate.
Astfel cum s‑a amintit la punctul 133 de mai sus, în temeiul articolului 253 CE, Comisia trebuie să menționeze cel puțin situația
de fapt și considerațiile care prezintă o importanță esențială în economia deciziei sale, acordând în felul acesta instanțelor
Uniunii și părților interesate posibilitatea de a cunoaște condițiile în care a efectuat aplicarea tratatului. În plus, rezultă
din jurisprudență că, cu excepția cazului în care există împrejurări excepționale, motivarea unei decizii trebuie să fie cuprinsă
în textul acesteia și nu poate fi formulată pentru prima dată și
a posteriori
în fața instanței (a se vedea Hotărârea European Night Services și alții/Comisia, punctul 133 de mai sus, punctul 95 și jurisprudența
citată). Astfel, în principiu, motivarea trebuie comunicată persoanei interesate în același timp cu decizia cauzatoare de
prejudiciu (a se vedea Hotărârea Dansk Rørindustri și alții/Comisia, punctul 94 de mai sus, punctul 463 și jurisprudența citată).
Astfel cum s‑a constatat deja la punctul 134 de mai sus, reiese din considerentele (633)-(641) ale deciziei atacate că Comisia
a prezentat, corespunzător cerințelor legale, motivele pentru care comportamentele filialelor ThyssenKrupp sunt imputabile
societăților lor mamă, TKE și/sau, respectiv, TKAG. În această privință, trebuie subliniat că argumentele care figurează în
memoriile în apărare ale Comisiei urmăresc doar să răspundă argumentelor cuprinse în memoriile reclamantelor, nu să compenseze
pretinsa nemotivare a deciziei atacate.
Rezultă că nici acest din urmă motiv nu poate fi admis.
Prin urmare, toate motivele invocate de reclamantele din cauzele T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 și T‑154/07
cu privire la încălcarea articolului 253 CE și a dreptului la apărare referitor la imputarea societăților TKAG și TKE a încălcărilor
săvârșite de filialele ThyssenKrupp trebuie să fie respinse.
Cu privire la cererile de măsuri de cercetare judecătorească
În susținerea argumentului lor potrivit căruia societățile din grupul ThyssenKrupp ar fi explicat în mod amănunțit organizarea
descentralizată din cadrul respectivului grup a segmentelor de activitate la care se referă decizia atacată, reclamantele
din cauzele T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07 și T‑150/07 propun, în conformitate cu articolul 65 litera (c) din Regulamentul de
procedură, să fie audiată persoana din cadrul Comisiei responsabilă de dosarul în cauză, un funcționar al Comisiei care a
efectuat inspecțiile din Germania din 28 și din 29 ianuarie 2004, precum și un membru al organului de conducere al TKE. În
plus, reclamantele din cauzele T‑147/07, T‑149/07 și T‑150/07 propun să fie audiat un reprezentant al societății TKAG. Reclamanta
din cauza T‑149/07 solicită de asemenea Tribunalului să oblige Comisia să prezinte Decizia C(2005) 4634 din 30 noiembrie 2005
privind o procedură în temeiul articolului 81 [CE] (cazul COMP/38.354 – Saci industriali), al cărei rezumat este publicat
în Jurnalul Oficial din 26 octombrie 2007 (L 282, p. 41), din care ar reieși că nu există niciun motiv obiectiv pentru a aplica
o amendă în solidar unei holding intermediare atunci când a fost deja aplicată o amendă filialelor care au săvârșit încălcarea
și holdingului care se află la conducerea grupului.
În ceea ce privește aprecierea cererilor de măsuri de cercetare judecătorească formulate de o parte la un litigiu, trebuie
amintit că numai Tribunalul este competent să se pronunțe asupra eventualei necesități de a completa informațiile de care
dispune în legătură cu cauzele cu care este sesizat (a se vedea Hotărârea Curții din 22 noiembrie 2007, Sniace/Comisia, C‑260/05 P,
Rep., p. I‑10005, punctul 77 și jurisprudența citată).
Pe de o parte, în ceea ce privește cererile de audiere a unor martori care ar permite să se demonstreze că societățile din
grupul ThyssenKrupp au explicat în mod amănunțit organizarea descentralizată din cadrul respectivului grup a segmentelor de
activitate la care se referă decizia atacată, trebuie să se rețină că Comisia nu contestă faptul că societățile din grupul
ThyssenKrupp au prezentat explicații orale referitoare la pretinsa organizare descentralizată a acestuia. Comisia a considerat
însă că argumentele societăților din grupul ThyssenKrupp nu erau susținute de elemente de probă scrise și erau chiar contrazise
de anumite elemente din dosar.
Pe de altă parte, în ceea ce privește cererea de prezentare a Deciziei C(2005) 4634 a Comisiei, aceasta nu poate fi considerată
ca fiind necesară pentru soluționarea litigiului, întrucât o practică decizională a Comisiei nu ar putea servi drept cadru
juridic pentru amenzile în materie de concurență (Hotărârea JCB Service/Comisia, punctul 108 de mai sus, punctele 201 și 205,
Hotărârea Britannia Alloys & Chemicals/Comisia, punctul 108 de mai sus, punctul 60, și Hotărârea Tribunalului din 8 octombrie
2008, Carbone‑Lorraine/Comisia, T‑73/04, Rep., p. II‑2661, punctul 92).
Cererile de măsuri de cercetare judecătorească trebuie, prin urmare, să fie respinse, elementele aflate la dosar fiind suficiente
pentru a permite Tribunalului să se pronunțe cu privire la prezentul motiv.
Din toate cele de mai sus reiese că prezentul motiv trebuie să fie respins.
3.
Cu privire la cererile de anulare sau de reducere a cuantumului amenzilor aplicate

Cu privire la motivul întemeiat pe încălcarea principiului
non bis in idem
În considerentul (655) al deciziei atacate, Comisia respinge după cum urmează argumentul invocat de ThyssenKrupp potrivit
căruia orice amendă care i‑ar fi aplicată ar încălca principiul
non bis in idem
în raport cu pretinsele decizii de imunitate adoptate de autoritățile naționale de concurență din Belgia, din Luxemburg și
din Țările de Jos:
„Aplicarea principiului [
non bis in idem
] presupune […] să fi fost adoptată o decizie cu privire la aspectul dacă a fost efectiv săvârșită o încălcare sau să fi fost
reexaminată legalitatea respectivului comportament. În speță, niciuna dintre autoritățile naționale de concurență menționate
de ThyssenKrupp nu a examinat cauza și nici nu a adoptat o decizie definitivă cu privire la fondul acesteia. Principiul
non bis in idem
nu împiedică Comisia să își exercite competența atunci când a fost adoptată la nivel național o decizie provizorie în ceea
ce privește imunitatea. În plus, în speță, toate pretinsele decizii naționale menționate de ThyssenKrupp au fost adoptate
după inițierea unei proceduri de către Comisie în sensul articolului 11 alineatul (6) din Regulamentul nr. 1/2003. În temeiul
acestei dispoziții, în astfel de împrejurări, toate autoritățile naționale de concurență își pierd competența de a aplica
articolul 81 [CE] […]”
Reclamantele din cauzele T‑144/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 și T‑154/07 susțin că decizia atacată încalcă principiul
non bis in idem
. Ele afirmă în această privință că Comisia nu le putea aplica amenzi pentru încălcările săvârșite de ThyssenKrupp în Belgia,
în Luxemburg și în Țările de Jos, întrucât ar fi făcut obiectul unor hotărâri definitive pronunțate în cadrul unor procese
pentru respectivele încălcări, în sensul articolului 54 din Convenția de punere în aplicare a acordului Schengen din 14 iunie
1985 între guvernele statelor din Uniunea Economică Benelux, Republicii Federale Germania și Republicii Franceze privind eliminarea
treptată a controalelor la frontierele comune (JO 2000, L 239, p. 19, Ediție specială, 19/vol. 1, p. 183) (denumită în continuare
„CAAS”), de către autoritățile de concurență belgiene, luxemburgheze și olandeze. Reclamantele menționate se referă în această
privință la decizia adoptată de Corps des rapporteurs din Belgia [
confidențial
](
), la decizia de imunitate a autorității de concurență luxemburgheze [
confidențial
] și la acordul de imunitate (clementietoezegging) al autorității de concurență olandeze [
confidențial
]. Reclamantele subliniază de asemenea că deciziile autorităților de concurență naționale sunt anterioare inițierii procedurii
de către Comisie, la 7 octombrie 2005, astfel încât nu se poate considera că autoritățile de concurență naționale își pierduseră
competența, în temeiul articolului 11 alineatul (6) din Regulamentul nr. 1/2003, la momentul la care au adoptat deciziile
menționate.
Trebuie amintit că principiul
non bis in idem
, consacrat deopotrivă prin articolul 4 din Protocolul nr. 7 la CEDO, constituie un principiu fundamental al dreptului Uniunii
a cărui respectare este asigurată de instanță (Hotărârea Curții din 29 iunie 2006, SGL Carbon/Comisia, C‑308/04 P, Rec., p. I‑5977,
punctul 26, și Hotărârea Tribunalului din 18 iunie 2008, Hoechst/Comisia, T‑410/03, Rep., p. II‑881, punctul 598).
În domeniul dreptului concurenței al Uniunii, s‑a stabilit deja că acest principiu interzice ca o întreprindere să fie sancționată
sau urmărită din nou de către Comisie pentru un comportament anticoncurențial pentru care a fost sancționată sau cu privire
la care a fost declarată ca nefiind răspunzătoare printr‑o decizie anterioară a Comisiei care nu mai poate fi atacată (Hotărârea
Curții din 15 octombrie 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P,
C‑250/99 P-C‑252/99 P și C‑254/99 P, Rec., p. I‑8375, punctul 59, Hotărârea Tribunalului din 9 iulie 2003, Archer Daniels
Midland și Archer Daniels Midland Ingredients/Comisia, T‑224/00, Rec., p. II‑2597, punctele 85 și 86, Hotărârea Tribunalului
din 29 aprilie 2004, Tokai Carbon și alții/Comisia, T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01-T‑246/01, T‑251/01 și T‑252/01, Rec., p. II‑1181,
punctele 130 și 131, și Hotărârea FNCBV și alții/Comisia, punctul 69 de mai sus, punctul 340).
Aplicarea principiului
non bis in idem
presupune, așadar, să fi existat o decizie cu privirea la existența efectivă a încălcării sau să fi fost controlată legalitatea
aprecierii efectuate cu privire la aceasta (Hotărârea Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia, punctul 159 de mai sus,
punctul 60). Astfel, principiul
non bis in idem
interzice numai o nouă apreciere pe fond cu privire la existența efectivă a încălcării, care ar avea drept consecință fie
aplicarea unei a doua sancțiuni, care se adaugă primei, în cazul în care răspunderea ar fi din nou reținută, fie aplicarea
unei prime sancțiuni, în cazul în care răspunderea, care fusese exclusă de prima decizie, ar fi reținută de cea de a doua
(Hotărârea Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia, punctul 159 de mai sus, punctul 61).
În ceea ce privește aspectul dacă o decizie a unei autorități de concurență naționale poate împiedica Comisia să sancționeze
sau să urmărească din nou aceeași întreprindere, trebuie amintit că aplicarea principiului
non bis in idem
este supusă unei triple condiții de identitate a faptelor, de unitate a contravenientului și de unitate a interesului juridic
protejat. Acest principiu interzice, așadar, să se sancționeze aceeași persoană mai mult de o dată pentru aceeași conduită
ilicită în scopul protejării aceleiași valori juridice (Hotărârea Curții din 7 ianuarie 2004, Aalborg Portland și alții/Comisia,
C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P și C‑219/00 P, Rec., p. I‑123, punctul 338, Hotărârea FNCBV și
alții/Comisia, punctul 69 de mai sus, punctul 340, și Hotărârea Hoechst/Comisia, punctul 158 de mai sus, punctul 600).
Întrucât acțiunea autorităților de concurență ale statelor membre, pe de o parte, și a Comisiei, pe de altă parte, atunci
când urmăresc și sancționează întreprinderile pentru încălcări ale articolelor 81 CE și 82 CE, pe baza competențelor care
le‑au fost atribuite prin articolele 5 și, respectiv, 14 din Regulamentul nr. 1/2003, urmărește protejarea aceleiași valori
juridice, și anume menținerea liberei concurențe în cadrul pieței comune, care constituie, potrivit articolului 3 alineatul
(1) litera (g) CE, un obiectiv fundamental al Comunității (a se vedea în acest sens Hotărârea SGL Carbon/Comisia, punctul
158 de mai sus, punctul 31), trebuie să se considere că principiul
non bis in idem
interzice ca o întreprindere să fie sancționată sau urmărită din nou de Comisie ca urmare a unei încălcări a articolelor 81
CE sau 82 CE pentru care a fost sancționată sau cu privire la care a fost declarată ca nefiind răspunzătoare printr‑o decizie
anterioară a unei autorități de concurență naționale, adoptată în temeiul articolului 5 din Regulamentul nr. 1/2003 și rămasă
definitivă.
Este necesar, așadar, să se examineze, în primul rând, dacă actele invocate la punctul 157 de mai sus constituie decizii ale
autorităților naționale de concurență prin care reclamantele au fost sancționate sau au fost declarate, în mod definitiv,
ca nefiind răspunzătoare pentru încălcările săvârșite în Belgia, în Luxemburg și în Țările de Jos și constatate în decizia
atacată.
Trebuie să se constate că actele autorităților naționale de concurență în cauză fac referire la imunitatea de care ar putea,
eventual, beneficia societățile care fac parte din grupul ThyssenKrupp pentru încălcările din Belgia, din Luxemburg și din
Țările de Jos care au fost ulterior constatate și sancționate în decizia atacată. Cu toate acestea, astfel cum subliniază
în mod corect Comisia în considerentul (655) al deciziei atacate, „niciuna dintre autoritățile naționale de concurență menționate
de ThyssenKrupp nu a […] adoptat o decizie definitivă cu privire la fondul [cauzei]”. Întrucât actele autorităților naționale
de concurență la care se referă reclamantele nu se pronunță asupra existenței efective a încălcărilor săvârșite în Belgia,
în Luxemburg și în Țările de Jos, acestea nu pot împiedica Comisia, în conformitate cu jurisprudența citată la punctul 160
de mai sus, să constate și să sancționeze respectivele încălcări în decizia atacată.
Potrivit reclamantelor din cauzele T‑144/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 și T‑154/07, o examinare sumară a încălcărilor de
către o autoritate de concurență națională ar fi totuși suficientă în vederea aplicării principiului
non bis in idem
. Reclamantele menționate se referă în această privință la articolul 54 din CAAS și la Hotărârea Curții din 11 februarie 2003,
Gözütok și Brügge (C‑187/01 și C‑385/01, Rec., p. I‑1345, punctul 30), care ar fi invalidat Hotărârea Limburgse Vinyl Maatschappij
și alții/Comisia, punctul 159 de mai sus (punctul 60). Deciziile de imunitate ale autorităților de concurență naționale ar
îndeplini condițiile articolului 54 din CAAS.
În această privință, trebuie subliniat că articolul 54 din CAAS prevede că „[o] persoană împotriva căreia a fost pronunțată
o hotărâre definitivă într‑un proces pe teritoriul unei părți contractante nu poate face obiectul urmăririi penale de către
o altă parte contractantă pentru aceleași fapte […]”. Potrivit Hotărârii Gözütok și Brügge, punctul 165 de mai sus (punctele
30 și 31), împotriva unei persoane a fost pronunțată o hotărâre definitivă atunci când, în urma unei proceduri naționale,
acțiunea penală se stinge în mod definitiv, chiar dacă în cadrul unei astfel de proceduri nu a intervenit nicio instanță judecătorească.
Chiar presupunând că articolul 54 din CAAS, în măsura în care constituie expresia unui principiu general al dreptului Uniunii,
și anume principiul
non bis in idem
, ar putea fi invocat în domeniul dreptului concurenței al Uniunii, ar trebui să se constate că o decizie de imunitate provizorie
adoptată de o autoritate de concurență națională nu poate, în orice caz, să fie considerată ca încadrându‑se în sfera acestei
dispoziții. Astfel, acordarea unei imunități provizorii nu îndeplinește condiția caracterului definitiv al stingerii acțiunii
penale impusă de articolul 54 din CAAS.
În ceea ce privește,
primo
, pretinsa decizie a autorității de concurență belgiene, trebuie să se constate că aceasta, [
confidențial
], a fost emisă de Corps des rapporteurs din Belgia. Potrivit comunicării comune a Consiliului Concurenței și a Corps des
rapporteurs privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului amenzilor în cauzele referitoare la înțelegeri (denumită
în continuare „Comunicarea belgiană privind imunitatea”), cererile de imunitate adresate autorității de concurență belgiene
sunt examinate mai întâi de Corps des rapporteurs (punctele 7 și 8 din Comunicarea belgiană privind imunitatea). Cu toate
acestea, întrucât „[…] Consiliul Concurenței […] este organul jurisdicțional care are competența de decizie” (punctul 7 din
Comunicarea belgiană privind imunitatea), numai această din urmă autoritate poate adopta decizii de imunitate definitive „[d]upă
finalizarea investigației […] pe baza raportului de investigație întocmit de raportor […]” (punctul 8 din Comunicarea belgiană
privind imunitatea; a se vedea de asemenea punctele 21 și 22 din Comunicarea belgiană privind imunitatea). Prin urmare, având
în vedere cadrul juridic belgian, o scrisoare a Corps des rapporteurs referitoare la o cerere de imunitate este întotdeauna
provizorie.
Caracterul provizoriu al scrisorii Corps des rapporteurs [
confidențial
] reiese de altfel din conținutul acesteia, întrucât în cadrul ei se confirmă că cererile „[…] îndeplinesc,
prima facie
, condițiile pentru obținerea imunității […]”.
Nu se poate, așadar, considera că scrisoarea care emana de la Corps des rapporteurs [
confidențial
] determină stingerea definitivă a acțiunii penale în ceea ce privește participarea societății ThyssenKrupp la încălcarea
din Belgia. Întrucât împotriva societății ThyssenKrupp nu „a fost pronunțată o hotărâre definitivă” în sensul articolului
54 din CAAS de către autoritatea de concurență belgiană, Comisia avea, în speță, în continuare posibilitatea de a constata
și de a sancționa, la articolul 1 alineatul (1) și, respectiv, la articolul 2 alineatul (1) din decizia atacată, participarea
acestei întreprinderi la încălcarea din Belgia.
În ceea ce privește,
secundo
, decizia de imunitate a Consiliului Concurenței luxemburghez, [
confidențial
] trebuie să se constate că prin această decizie TKAL și TKE sunt informate că s‑a luat act de faptul că au formulat o cerere
de imunitate cu privire la încălcarea din Luxemburg și se confirmă că această cerere va fi luată în considerare în cadrul
procedurii din Luxemburg (articolele 1 și 2 din decizia de imunitate). Cu toate acestea, la fel ca în cazul scrisorii Corps
des rapporteurs din Belgia, nu a fost adoptată nicio hotărâre definitivă cu privire la respectiva cerere de imunitate. Astfel,
Consiliul Concurenței luxemburghez a considerat că este „adecvat să suspende pronunțarea pe fond cu privire la cererea de
imunitate pentru a aștepta finalizarea investigației efectuate de Comisie […]” (punctul 6 și articolul 3 din decizia de imunitate).
În aceste condiții, nici împotriva societății ThyssenKrupp nu „a fost pronunțată o hotărâre definitivă” în sensul articolului
54 din CAAS ca urmare a adoptării deciziei de imunitate [
confidențial
] a Consiliului Concurenței luxemburghez. În consecință, această decizie de imunitate nu împiedica Comisia să constate și
să sancționeze, la articolul 1 alineatul (3) și, respectiv, la articolul 2 alineatul (3) din decizia atacată, participarea
acestei întreprinderi la încălcarea din Luxemburg.
În ceea ce privește,
tertio
, acordul de imunitate al autorității de concurență olandeze [
confidențial
], trebuie să se constate că nici acesta nu are caracter definitiv. Astfel, acesta nu acordă imunitate societăților TKAG și
TKL decât în ipoteza în care autoritatea de concurență olandeză ar examina și ar investiga ea însăși încălcarea din Țările
de Jos, fie la cererea Comisiei, fie din proprie inițiativă (punctul 7 din acordul de imunitate). Or, întrucât această ipoteză
nu s‑a verificat, în speță, acordul de imunitate și‑a păstrat tot timpul caracterul provizoriu și nu a determinat stingerea
definitivă a acțiunii penale împotriva societății ThyssenKrupp pentru participarea acesteia la încălcarea din Țările de Jos.
În aceste condiții, acordul de imunitate nu împiedica Comisia să constate și să sancționeze, la articolul 1 alineatul (4)
și, respectiv, la articolul 2 alineatul (4) din decizia atacată, participarea societății ThyssenKrupp la încălcarea din Țările
de Jos.
Prin urmare, Comisia a apreciat în mod corect, în considerentul (655) al deciziei atacate, că actele autorităților de concurență
naționale citate la punctul 157 de mai sus constituiau decizii de imunitate provizorii care nu o împiedicau să își exercite
competența.
În al doilea rând, având în vedere constatările de mai sus, sunt inoperante argumentele reclamantelor potrivit cărora Comisia
a apreciat în mod greșit, în considerentul (655) al deciziei atacate, că, la momentul la care au adoptat actele menționate
la punctul 157 de mai sus, autoritățile naționale de concurență menționate își pierduseră competența, în conformitate cu articolul
11 alineatul (6) din Regulamentul nr. 1/2003. Astfel, chiar presupunând că respectivele autorități mai erau competente să
adopte decizii de imunitate la momentul la care au adoptat actele menționate la punctul 157 de mai sus, trebuie să se constate
că actele menționate nu sunt suficiente, în speță, pentru a permite aplicarea principiului
non bis in idem
, întrucât nu se pronunță cu privire la existența efectivă a încălcării și întrucât au, în orice caz, caracter provizoriu.
La fel stau lucrurile în ceea ce privește argumentele referitoare la supremația principiului
non bis in idem
în raport cu dreptul derivat al Uniunii, întrucât, în orice caz, nu sunt îndeplinite în speță condițiile aplicării respectivului
principiu.
În al treilea rând, reclamantele din cauzele T‑144/07, T‑149/07 și T‑150/07 invocă încrederea legitimă pe care o aveau cu
privire la faptul că actele autorităților naționale de concurență menționate la punctul 157 de mai sus le protejau de o nouă
investigație efectuată de Comisie.
Dreptul de a invoca protecția încrederii legitime aparține oricărui particular aflat într‑o situație din care reiese că administrația
Uniunii, prin furnizarea unor asigurări precise, l‑a determinat să nutrească speranțe întemeiate [Hotărârea Curții din 15
iulie 2004, Di Lenardo și Dilexport, C‑37/02 și C‑38/02, Rec., p. I‑6911, punctul 70, Hotărârea Tribunalului din 17 decembrie
1998, Embassy Limousines & Services/Parlamentul European, T‑203/96, Rec., p. II‑4239, punctul 74, și Hotărârea Tribunalului
din 15 noiembrie 2007, Enercon/OAPI (Turbină eoliană), T‑71/06, nepublicată în Repertoriu, punctul 36].
În schimb, o persoană nu poate invoca încălcarea principiului protecției încrederii legitime în lipsa unor asigurări precise
furnizate de administrație (Hotărârea Tribunalului din 14 septembrie 1995, Lefebvre și alții/Comisia, T‑571/93, Rec., p. II‑2379,
punctul 72, și Hotărârea Tribunalului din 29 ianuarie 1998, Dubois et Fils/Consiliul și Comisia, T‑113/96, Rec., p. II‑125,
punctul 68). Constituie astfel de asigurări, indiferent de forma în care sunt comunicate, informațiile precise, necondiționate
și concordante emise de surse autorizate și de încredere (Hotărârea Tribunalului din 21 iulie 1998, Mellett/Curtea de Justiție,
T‑66/96 și T‑221/97, RecFP, p. I‑A‑449 și II‑1305, punctele 104 și 107).
Trebuie să se constate că reclamantele nu indică niciun element din care să reiasă că ar fi primit din partea Comisiei asigurări
precise că actele autorităților naționale de concurență menționate la punctul 157 de mai sus le vor proteja de orice investigație
și de orice sancțiune pentru încălcările din Belgia, din Luxemburg și din Țările de Jos constatate și sancționate în decizia
atacată. Tot astfel, și independent de aspectul dacă comportamentele autorităților naționale de concurență pot determina justițiabilii
să nutrească o încredere legitimă de natură să afecteze legalitatea unei decizii a Comisiei, reclamantele nu indică niciun
element de natură să demonstreze că au primit din partea autorităților naționale de concurență asigurări precise că actele
menționate la punctul 157 de mai sus vor împiedica Comisia să constate și să sancționeze respectivele încălcări. În sfârșit,
astfel cum s‑a constatat deja la punctele 168-175 de mai sus, reiese din conținutul respectivelor acte că acestea aveau caracter
provizoriu și nu puteau, prin urmare, să dea naștere niciunei speranțe legitime că ThyssenKrupp nu va face obiectul unei investigații
și nu va fi sancționată pentru încălcările constate în decizia atacată.
Argumentul referitor la principiul protecției încrederii legitime trebuie, așadar, să fie respins.
În al patrulea rând, în subsidiar, reclamantele din cauzele T‑144/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 și T‑154/07 susțin că,
chiar dacă principiul
non bis in idem
nu ar fi aplicabil, faptul că nu au fost luate în considerare în cadrul deciziei atacate deciziile naționale de imunitate
adoptate în privința lor ar constitui o eroare vădită de apreciere și o încălcare a principiului bunei administrări, precum
și a principiului securității juridice.
Mai întâi, astfel cum rezultă din cuprinsul punctelor 158-175 de mai sus, actele autorităților de concurență naționale la
care se referă reclamantele constituie decizii de imunitate provizorii care nu împiedică Comisia să își exercite competența.
În continuare, din jurisprudența invocată de reclamante în susținerea argumentului lor reiese că, atunci când stabilește cuantumul
amenzii, Comisia este obligată, în temeiul principiului echității, să țină seama de sancțiunile care au fost deja aplicate
aceleiași întreprinderi pentru aceeași faptă, atunci când este vorba despre sancțiuni aplicate pentru încălcări ale normelor
juridice privind înțelegerile ale unui stat membru și, în consecință, săvârșite pe teritoriul Uniunii (Hotărârea Curții din
13 februarie 1969, Wilhelm și alții, 14/68, Rec., p. 1, punctul 11, și Hotărârea Curții din 14 decembrie 1972, Boehringer
Mannheim/Comisia, 7/72, Rec., p. 1281, punctul 3, și Hotărârea Archer Daniels Midland și Archer Daniels Midland Ingredients/Comisia,
punctul 159 de mai sus, punctul 87; a se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 27 septembrie 2006, Roquette
Frères/Comisia, T‑322/01, Rec., p. II‑3137, punctul 279).
Cu toate acestea, este clar că o astfel de situație nu se regăsește în speță, întrucât este cert că actele autorităților de
concurență naționale menționate la punctul 157 de mai sus nu au impus nicio sancțiune reclamantelor.
În sfârșit, în orice caz, jurisprudența citată la punctul 185 de mai sus privea deciziile luate de autoritățile naționale
de concurență într‑o perioadă în care nu era în vigoare Regulamentul nr. 1/2003 și se referea la riscul aplicării unor sancțiuni
paralele, în temeiul dreptului intern și în temeiul dreptului concurenței al Uniunii, pentru aceeași încălcare. Astfel cum
subliniază în mod corect Comisia, un astfel de risc este în prezent exclus datorită rețelei europene de concurență create
prin Regulamentul nr. 1/2003, dispozițiilor referitoare la cooperarea dintre Comisie și autoritățile de concurență ale statelor
membre cuprinse în regulamentul menționat și Comunicării privind cooperarea în cadrul rețelei.
În speță, având în vedere cele de mai sus, niciun principiu al dreptului Uniunii nu obliga Comisia să țină seama, la momentul
stabilirii amenzilor în decizia atacată, de deciziile de imunitate provizorii menționate la punctul 157 de mai sus.
Argumentul invocat în subsidiar de reclamantele din cauzele T‑144/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 și T‑154/07 trebuie, așadar,
să fie de asemenea respins.
În aceste condiții, motivul referitor la încălcarea principiului
non bis in idem
trebuie să fie respins în totalitate.

Cu privire la motivul întemeiat pe încălcarea Liniilor directoare din 1998, a principiului proporționalității și a principiului
egalității de tratament, precum și a dreptului la apărare în ceea ce privește stabilirea cuantumului de plecare al amenzilor
în funcție de gravitatea încălcărilor
Observații introductive
În cadrul acestui motiv, reclamantele din cauzele T‑147/07, T‑148/08, T‑149/07, T‑150/07 și T‑154/07 contestă stabilirea de
către Comisie a cuantumului de plecare al amenzilor.
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că Comisia beneficiază de o largă putere
de apreciere în ceea ce privește metoda de calcul al amenzilor. Această metodă, definită în Liniile directoare din 1998, cuprinde
diferite elemente de flexibilitate care permit Comisiei să își exercite puterea de apreciere în conformitate cu dispozițiile
articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 3 septembrie 2009,
Papierfabrik August Koehler și alții/Comisia, C‑322/07 P, C‑327/07 P și C‑338/07 P, Rep., p. I‑7191, punctul 112 și jurisprudența
citată).
Gravitatea încălcărilor dreptului concurenței al Uniunii trebuie stabilită în funcție de numeroase elemente, precum, printre
altele, împrejurările specifice cauzei, contextul său și caracterul descurajator al amenzilor, aceasta fără să se fi stabilit
o listă obligatorie sau exhaustivă a criteriilor care trebuie luate în considerare în mod obligatoriu (Hotărârea Curții din
19 martie 2009, Archer Daniels Midland/Comisia, C‑510/06 P, Rep., p. I‑1843, punctul 72, și Hotărârea Curții din 3 septembrie
2009, Prym și Prym Consumer/Comisia, C‑534/07 P, Rep., p. I‑7415, punctul 54).
Astfel cum s‑a arătat la punctul 25 de mai sus, Comisia a stabilit cuantumul amenzilor în speță aplicând metoda definită în
Liniile directoare din 1998.
Deși Liniile directoare din 1998 nu pot fi calificate drept normă de drept pe care administrația ar fi, în orice caz, obligată
să o respecte, acestea prevăd totuși o regulă de conduită care indică practica ce trebuie urmată și de la care administrația
nu se poate îndepărta, într‑un caz particular, fără a indica motive care să fie compatibile cu principiul egalității de tratament
(a se vedea Hotărârea Dansk Rørindustri și alții/Comisia, punctul 94 de mai sus, punctul 209 și jurisprudența citată, și Hotărârea
Carbone‑Lorraine/Comisia, punctul 153 de mai sus, punctul 70).
Adoptând asemenea norme de conduită și anunțând, prin publicarea acestora, că le va aplica în viitor situațiilor vizate de
acestea, Comisia își limitează propria putere de apreciere și nu se poate abate de la aceste norme fără să riște să fie sancționată,
dacă este cazul, în temeiul unei încălcări a principiilor generale de drept, precum egalitatea de tratament sau protecția
încrederii legitime (a se vedea Hotărârea Dansk Rørindustri și alții/Comisia, punctul 94 de mai sus, punctul 211 și jurisprudența
citată, și Hotărârea Carbone‑Lorraine/Comisia, punctul 153 de mai sus, punctul 71).
În plus, Liniile directoare din 1998 determină, în mod general și abstract, metodologia pe care Comisia și‑a impus‑o în scopul
stabilirii cuantumului amenzilor și asigură, prin urmare, securitatea juridică a întreprinderilor (Hotărârea Dansk Rørindustri
și alții/Comisia, punctul 94 de mai sus, punctele 211 și 213).
În sfârșit, trebuie amintit că Liniile directoare din 1998 prevăd, în primul rând, aprecierea gravității încălcării ca atare,
pe baza căreia poate fi stabilit un cuantum de plecare general (punctul 1 A al doilea paragraf). În al doilea rând, gravitatea
este analizată în raport cu natura încălcărilor săvârșite și cu caracteristicile întreprinderii respective, în special dimensiunea
acesteia și poziția sa pe piața relevantă, ceea ce poate conduce la ponderarea cuantumului de plecare, la împărțirea întreprinderilor
în categorii și la stabilirea unui cuantum de plecare specific (punctul 1 A al treilea‑al șaptelea paragraf).
Decizia atacată
În primul rând, în cadrul secțiunii din decizia atacată consacrată gravității încălcărilor (secțiunea 13.6.1), Comisia examinează
în paralel cele patru încălcări constatate la articolul 1 din decizie, pentru motivul că acestea „prezintă unele elemente
comune” [considerentul (657) al deciziei atacate]. Această secțiune este împărțită în trei subsecțiuni, prima dintre acestea
fiind intitulată „Natura încălcărilor” (subsecțiunea 13.6.1.1), a doua fiind intitulată „Mărimea pieței geografice relevante”
(subsecțiunea 13.6.1.2), iar a treia fiind intitulată „Concluzii privind gravitatea încălcării” (subsecțiunea 13.6.1.3).
În subsecțiunea intitulată „Natura încălcărilor”, Comisia explică următoarele în cuprinsul considerentelor (658) și (659)
ale deciziei atacate:
„(658) Încălcările care fac obiectul prezentei decizii constau în principal într‑o înțelegere secretă a concurenților pentru a‑și
împărți piețele sau a îngheța cotele de piață prin alocarea reciprocă a proiectelor de vânzare și de instalare de ascensoare
și/sau de scări rulante noi și pentru a nu concura unii cu ceilalți în ceea ce privește întreținerea și modernizarea ascensoarelor
și a scărilor rulante (cu excepția Germaniei, unde activitatea de întreținere și de modernizare nu a făcut obiectul unor discuții
între membrii înțelegerii). Astfel de restricții orizontale reprezintă, prin chiar natura lor, unele dintre cele mai grave
încălcări ale articolului 81 [CE]. Încălcările săvârșite în această cauză au lipsit în mod artificial clienții de avantajele
pe care ar fi putut spera să le obțină dintr‑un proces de ofertă concurențială. Este de asemenea interesant de remarcat că
unele dintre proiectele trucate erau contracte de achiziții publice finanțate prin impozite și realizate tocmai în scopul
de a primi oferte competitive, care să prezinte în special un raport bun între calitate și preț.
(659)      Pentru a evalua gravitatea unei încălcări, elementele referitoare la obiectul acesteia sunt în general mai semnificative decât
cele referitoare la efectele sale, în special atunci când acordurile, astfel cum se întâmplă în prezenta cauză, privesc încălcări
foarte grave, precum stabilirea prețurilor și împărțirea pieței. Efectele unui acord sunt în general un criteriu care nu este
concludent pentru evaluarea gravității încălcării.”
Comisia afirmă că „nu a încercat să demonstreze efectele exacte ale încălcării, deoarece [era] imposibil să se determine cu
suficientă certitudine care ar fi fost parametrii concurențiali aplicabili (preț, condiții comerciale, calitate, inovație
etc.) în lipsa încălcărilor” [considerentul (660) al deciziei atacate]. Cu toate acestea, Comisia consideră că „este […] evident
că încălcările au avut un impact real” și arată în această privință că „faptul că diferitele acorduri anticoncurențiale au
fost puse în aplicare de membrii înțelegerii sugerează în sine existența unui impact asupra pieței, chiar dacă efectul real
este dificil de măsurat, deoarece nu se știe, printre altele, dacă și câte alte proiecte au făcut obiectul unei trucări a
ofertelor și nici câte proiecte este posibil să fi fost împărțite între membrii înțelegerii fără să fi fost necesare contacte
între aceștia” [considerentul (660) al deciziei atacate]. În cadrul aceluiași considerent, Comisia adaugă că „[c]otele de
piață cumulate ridicate ale concurenților indică efecte anticoncurențiale probabile și [că] relativa stabilitate a acestor
cote de piață pe întreaga durată a încălcărilor ar confirma aceste efecte”.
În considerentele (661)-(669) ale deciziei atacate, Comisia răspunde argumentelor invocate de reclamante în cursul procedurii
administrative prin care acestea urmăreau să demonstreze impactul redus al încălcărilor asupra pieței.
În subsecțiunea intitulată „Mărimea pieței geografice relevante”, Comisia susține, în considerentul (670) al deciziei atacate,
că „[î]nțelegerile care fac obiectul deciziei [atacate] acopereau întregul teritoriu al Belgiei, al Germaniei, al Luxemburgului
și, respectiv, al Țărilor de Jos” și că „[r]eiese în mod clar din jurisprudență că o piață geografică națională care acoperă
întregul teritoriu al unui stat membru reprezintă deja în sine o parte substanțială a pieței comune”.
În subsecțiunea intitulată „Concluzii privind gravitatea încălcării”, Comisia indică, în considerentul (671) al deciziei atacate,
că fiecare destinatar a comis una sau mai multe încălcări foarte grave ale articolului 81 CE, „[ț]inând seama de natura încălcărilor
și de faptul că fiecare dintre ele acoperea întregul teritoriul al unui stat membru (Belgia, Germania, Luxemburg sau Țările
de Jos)”. Concluzia Comisiei este că „acești factori sunt de o asemenea natură încât trebuie să se considere că încălcările
sunt foarte grave, chiar dacă impactul lor real nu poate fi măsurat”.
În al doilea rând, în secțiunea din decizia atacată intitulată „Tratamentul diferențiat” (secțiunea 13.6.2), Comisia stabilește
pentru fiecare întreprindere care a participat la diferitele înțelegeri (a se vedea punctele 28-31 de mai sus) un cuantum
de plecare al amenzii care ține seama, potrivit considerentului (672) al deciziei atacate, de „capacitatea economică efectivă
a autorilor încălcărilor de a produce un prejudiciu semnificativ concurenței”. Comisia explică, în considerentul (673) al
deciziei atacate, că, „[î]n acest scop, întreprinderile [au fost] împărțite în mai multe categorii în funcție de cifra de
afaceri realizată pe piața ascensoarelor și/sau a scărilor rulante, inclusiv, după caz, în ceea ce privește piața serviciilor
de întreținere și de modernizare”.
Cu privire la pretinsa nelegalitate a cuantumurilor de plecare generale ale amenzilor
În primul rând, în ceea ce privește încălcarea din Germania, reclamantele din cauzele T‑147/07, T‑149/07 și T‑150/07 afirmă
că Comisia a încălcat principiul proporționalității și propria practică decizională atunci când a stabilit cuantumul de plecare
al amenzii. Astfel, aceasta ar fi stabilit cuantumul de plecare al amenzii bazându‑se pe dimensiunea pieței ascensoarelor
și a scărilor rulante, a cărei valoare ar fi mai mare de 500 de milioane de euro [considerentul (664) al deciziei atacate].
Or, înțelegerile nu ar fi afectat decât vânzările de scări rulante și o mică parte din vânzările de ascensoare din Germania,
care ar corespunde proiectelor de anvergură sau de prestigiu. Astfel, valoarea pieței care a făcut obiectul acordurilor nu
ar depăși 170 de milioane de euro. Piața proiectelor de anvergură ar constitui o piață distinctă de celelalte piețe din domeniul
ascensoarelor, pe care nu ar fi prezente decât Otis, Schindler, Kone și ThyssenKrupp și pe care condițiile de concurență ar
fi atât de speciale încât înțelegerile referitoare la aceasta nu ar fi putut avea efecte semnificative asupra pieței ascensoarelor
standard, fapt care ar reieși dintr‑un raport de expertiză prezentat de reclamantele din cauzele T‑147/07, T‑149/07 și T‑150/07
(denumit în continuare „raportul de expertiză”). În orice caz, potrivit reclamantelor din cauzele T‑149/07 și T‑150/07, speculațiile
referitoare la existența unor efecte mai importante nu pot fi luate în considerare, întrucât acestea nu ar fi figurat în comunicarea
privind obiecțiunile, cu încălcarea dreptului lor la apărare.

Primo
, este important de subliniat că reclamantele din cauzele T‑147/07, T‑149/07 și T‑150/07 nu contestă legalitatea metodologiei
prezentate la punctul 1 A din Liniile directoare din 1998, referitoare la stabilirea cuantumurilor de plecare generale ale
amenzilor. Or, această metodologie răspunde unei logici forfetare potrivit căreia cuantumul de plecare general al amenzii,
determinat în funcție de gravitatea încălcării, este calculat în funcție de natura și de întinderea geografică a încălcării,
precum și de impactul real al încălcării asupra pieței, atunci când acesta poate fi măsurat (Hotărârea Tribunalului din 15
martie 2006, BASF/Comisia, T‑15/02, Rec., p. II‑497, punctul 134, și Hotărârea Tribunalului din 6 mai 2009, Wieland‑Werke/Comisia,
T‑116/04, Rep., p. II‑1087, punctul 62).
Contrar celor susținute de reclamantele din cauzele T‑147/07, T‑149/07 și T‑150/07, Comisia nu a stabilit cuantumul de plecare
general al amenzii pentru încălcarea din Germania bazându‑se pe dimensiunea pieței pretins afectate. Astfel, după cum reiese
din considerentele (657)-(671) ale deciziei atacate, Comisia și‑a bazat concluzia referitoare la aprecierea gravității încălcărilor
pe natura respectivelor încălcări și pe întinderea lor geografică.
În această privință, este important de subliniat că dimensiunea pieței relevante nu reprezintă în principiu un element obligatoriu,
ci doar un element pertinent printre altele pentru a aprecia gravitatea încălcării, Comisia nefiind de altfel obligată, potrivit
jurisprudenței, să realizeze o delimitare a pieței relevante sau o apreciere a dimensiunii acesteia atunci când încălcarea
în cauză are un obiect anticoncurențial (a se vedea în acest sens Hotărârea Prym și Prym Consumer/Comisia, punctul 193 de
mai sus, punctele 55 și 64).
Astfel, pentru a determina cuantumul de plecare general al amenzii, Comisia poate, fără a fi obligată în acest sens, să aibă
în vedere valoarea pieței care face obiectul încălcării (a se vedea în acest sens Hotărârea BASF/Comisia, punctul 207 de mai
sus, punctul 134, și Hotărârea Wieland‑Werke/Comisia, punctul 207 de mai sus, punctul 63). Astfel, Liniile directoare din
1998 nu prevăd calcularea cuantumului amenzilor în funcție de cifra de afaceri globală sau de cifra de afaceri realizată de
întreprinderi pe piața relevantă. Totuși, acestea nici nu interzic luarea în considerare a unor astfel de cifre de afaceri
în vederea stabilirii cuantumului amenzii în scopul de a respecta principiile generale ale dreptului Uniunii și atunci când
împrejurările speței o impun (Hotărârea Archer Daniels Midland și Archer Daniels Midland Ingredients/Comisia, punctul 159
de mai sus, punctul 187). Prin urmare, argumentul reclamantelor potrivit căruia cuantumul de plecare general al amenzii stabilite
pentru încălcarea din Germania ar trebui să reflecte dimensiunea pretins limitată a pieței relevante este bazat pe o premisă
greșită și trebuie să fie respins.
Urmează, așadar, să fie respins argumentul reclamantelor potrivit căruia Comisia ar fi încălcat principiul proporționalității
prin faptul că nu a ținut seama de aspectul că, în ceea ce privește piața ascensoarelor, înțelegerile nu ar fi afectat decât
proiectele de anvergură sau de prestigiu și că, prin urmare, valoarea pieței care a făcut obiectul înțelegerilor nu ar fi
depășit 170 de milioane de euro. În plus, argumentul referitor la încălcarea practicii decizionale a Comisiei nu poate fi
admis, întrucât, astfel cum a fost amintit la punctul 153 de mai sus, o astfel de practică nu poate servi drept cadru juridic
pentru amenzile în materie de concurență.
În orice caz, trebuie să se constate că, chiar pe baza estimărilor prezentate de reclamante, potrivit cărora valoarea pieței
relevante nu ar fi depășit 170 de milioane de euro, cuantumul de plecare al amenzii de 70 de milioane de euro ar reprezenta
aproximativ 41 % din valoarea pieței. Or, s‑a stabilit deja că, în cazul unor încălcări foarte grave, pot fi justificate astfel
de procentaje ridicate ale cuantumurilor de plecare (a se vedea în acest sens Hotărârea BASF/Comisia, punctul 210 de mai sus,
punctele 130 și 133-137).
În acest context, nu poate fi primit nici argumentul referitor la pretinsa încălcare a dreptului la apărare al reclamantelor
din cauzele T‑149/07 și T‑150/07. Pe lângă faptul că, contrar susținerilor respectivelor reclamante, Comisia nu a stabilit
gravitatea încălcării pe baza volumului pieței afectate de înțelegere și nici a impactului acesteia din urmă, trebuie să se
constate că, în comunicarea privind obiecțiunile, în special, la punctele 77-83, precum și 579 și 583 din aceasta, Comisia
a considerat că înțelegerea din Germania privea întregul sector al ascensoarelor și al scărilor rulante. În plus, în ceea
ce privește aprecierea gravității fiecărei încălcări în vederea stabilirii cuantumului amenzii, Comisia a indicat, la punctul
617 litera (b) din comunicarea privind obiecțiunile, că urma să țină seama de faptul că „acordurile se extindeau asupra întregului
sector al ascensoarelor și al scărilor rulante”.

Secundo
, în ceea ce privește argumentul reclamantelor din cauzele T‑147/07, T‑149/07 și T‑150/07 potrivit căruia înțelegerile nu
au avut efecte asupra pretinsei piețe distincte a ascensoarelor standard, trebuie amintit că, în ceea ce privește aprecierea
gravității încălcării, Liniile directoare din 1998 indică, la punctul 1 A primul și al doilea paragraf, următoarele:
„La evaluarea gravității încălcării, trebuie să se țină seama de natura sa, de impactul real asupra pieței, atunci când acesta
poate fi măsurat, și de mărimea pieței geografice relevante.
Încălcările sunt, așadar, împărțite în trei categorii: încălcări minore, încălcări grave și încălcări foarte grave.”
Prin urmare, în conformitate cu punctul 1 A primul paragraf din Liniile directoare din 1998, Comisia trebuie, în cadrul aprecierii
gravității încălcării, să efectueze o examinare a impactului real asupra pieței numai în cazul în care se constată că acest
impact poate fi măsurat (a se vedea în acest sens Hotărârea Prym și Prym Consumer/Comisia, punctul 193 de mai sus, punctul
74, Hotărârea Archer Daniels Midland și Archer Daniels Midland Ingredients/Comisia, punctul 159 de mai sus, punctul 143, și
Hotărârea Degussa/Comisia, punctul 112 de mai sus, punctul 216).
Potrivit unei jurisprudențe constante, pentru aprecierea impactului real al unei încălcări asupra pieței, Comisia are obligația
să se raporteze la concurența care ar fi existat în mod normal în lipsa încălcării (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții
din 16 decembrie 1975, Suiker Unie și alții/Comisia, 40/73-48/73, 50/73, 54/73-56/73, 111/73, 113/73 și 114/73, Rec., p. 1663,
punctele 619 și 620, Hotărârea Tribunalului din 14 mai 1998, Mayr Melnhof/Comisia, T‑347/94, Rec., p. II‑1751, punctul 235,
Hotărârea Archer Daniels Midland și Archer Daniels Midland Ingredients/Comisia, punctul 159 de mai sus, punctul 150, și Hotărârea
Carbone‑Lorraine/Comisia, punctul 153 de mai sus, punctul 83).
În considerentul (660) al deciziei atacate, Comisia afirmă că „nu a încercat să demonstreze efectele exacte ale încălcării,
deoarece [era] imposibil să se determine cu suficientă certitudine care ar fi fost parametrii concurențiali aplicabili (preț,
condiții comerciale, calitate, inovație etc.) în lipsa încălcărilor”. Chiar dacă, în considerentul (660) al deciziei atacate,
Comisia consideră că este evident că înțelegerile au avut un impact real, din moment ce au fost puse în aplicare, ceea ce
sugerează în sine existența unui impact asupra pieței, și chiar dacă, în considerentele (661)-(669), Comisia a respins argumentele
întreprinderilor în cauză prin care acestea urmăreau să demonstreze efectele reduse ale înțelegerilor, trebuie să se constate
că, în decizia atacată, aprecierea gravității încălcărilor nu a luat în considerare eventualul lor impact asupra pieței.
Așadar, în considerentul (671) al deciziei atacate, Comisia își bazează concluzia privind aprecierea gravității încălcărilor
exclusiv pe natura respectivelor încălcări și pe întinderea lor geografică. Astfel, în considerentul menționat, Comisia concluzionează
că, „[ț]inând seama de natura încălcărilor și de faptul că fiecare dintre ele acoperea întregul teritoriul al unui stat membru
(Belgia, Germania, Luxemburg sau Țările de Jos) […], [trebuie să se considere că] fiecare destinatar a săvârșit una sau mai
multe încălcări foarte grave ale articolului 81 CE”.
În special, în ceea ce privește încălcarea din Germania, din cuprinsul considerentului (664) al deciziei atacate, în care
Comisia răspunde de altfel afirmației făcute de Kone și de Otis cu privire la pretinsul impact limitat al încălcării, reiese
că era „imposibil să se demonstreze efectele exacte ale încălcării” și că acordurile din Germania nu au afectat numai scările
rulante și proiectele privind ascensoare cu o valoare ridicată, Comisia considerând că era probabil ca „activitățile înțelegerii
referitoare la proiectele privind ascensoarele de mai mult de un milion de euro, care includ ascensoarele de mare viteză și
cu o valoare mare, să fi influențat funcționarea restului pieței ascensoarelor”. În considerentul amintit, Comisia a arătat
de asemenea că valoarea totală a unui proiect era mai importantă decât numărul și tipul de ascensoare, că era imposibil să
se demonstreze efectele exacte ale încălcării și că elementele de fapt demonstraseră în mod clar că intenția părților nu era
să excludă anumite tipuri de produse, ci să cadă de acord asupra proiectelor în privința cărora concurența putea fi eliminată
mai ușor.
În speță, trebuie să se constate că reclamantele din cauzele T‑147/07, T‑149/07 și T‑150/07 nu susțin că impactul încălcării
din Germania putea fi măsurat, ci numai că încălcarea ar fi privit o piață care avea, potrivit acestora, o dimensiune redusă
și că înțelegerile nu ar fi putut avea un efect semnificativ asupra pretinsei piețe a ascensoarelor standard. În aceste condiții,
reclamantele nu au demonstrat că, în conformitate cu Liniile directoare din 1998 și cu jurisprudența citată la punctul 215
de mai sus, Comisia era obligată să țină seama de impactul real al încălcărilor în vederea aprecierii gravității acestora,
astfel încât argumentul lor nu poate fi admis.
Având în vedere cele de mai sus, nu este necesar ca Tribunalul să se pronunțe cu privire la admisibilitatea raportului de
expertiză, contestată de Comisie, care urmărește să demonstreze că înțelegerea din Germania nu a privit decât o parte a pieței
ascensoarelor, și nici să admită cererile privind efectuarea unor activități de cercetare judecătorească propuse în această
privință de reclamantele din cauzele T‑147/07, T‑149/07 și T‑150/07, care urmăresc să demonstreze admisibilitatea raportului
de expertiză.
În ceea ce privește respectivul raport, trebuie în orice caz să se constate că, deși, potrivit reclamantelor din cauzele T‑147/07,
T‑149/07 și T‑150/07, valoarea pieței pretins afectate de acorduri nu depășește 170 de milioane de euro și nu a putut avea
efecte semnificative asupra pieței ascensoarelor standard, raportul de expertiză indică, pe de o parte, că ascensoarele de
mare viteză (High‑Tech/Premium) au reprezentat în 2003 între 11,5 și 13,04 milioane de euro și, pe de altă parte, că proiectele
de anvergură includ atât ascensoare de mare viteză, cât și ascensoare standard. Prin urmare, chiar presupunând că ar trebui
să se considere că înțelegerea privea numai pretinsele proiecte de anvergură, nu poate fi exclus impactul acestora asupra
pretinsei piețe a ascensoarelor standard, întrucât proiectele de anvergură includ în mod evident un număr mare de ascensoare
standard.
În plus, trebuie subliniat că, presupunând chiar că Comisia ar fi intenționat să țină seama de acest element facultativ care
este impactul încălcării asupra pieței și că ar fi trebuit, în consecință, să prezinte în decizia atacată indicii concrete,
credibile și suficiente care să permită aprecierea influenței efective pe care a putut să o aibă încălcarea în raport cu concurența
pe piață (Hotărârea Curții Prym și Prym Consumer/Comisia, punctul 193 de mai sus, punctul 82), trebuie să se considere că,
în orice caz, Comisia a îndeplinit această obligație.
În ceea ce privește încălcarea din Germania, Comisia a reținut în special că Kone, Otis, Schindler și ThyssenKrupp dețineau,
ca valoare, mai mult de 60 % din piața ascensoarelor și aproape 100 % din piața scărilor rulante [considerentele (51) și (232)
ale deciziei atacate]. În plus, ulterior anului 2000, cei trei participanți la înțelegere dețineau împreună aproximativ 75 %
din piața scărilor rulante și aproximativ 50 % din piața ascensoarelor [considerentele (278) și (280) ale deciziei atacate].
Pe de altă parte, obiectivul înțelegerii era de a îngheța cotele de piață ale fiecăreia dintre întreprinderile implicate [considerentul
(236) și următoarele ale deciziei atacate]. Comisia a subliniat de asemenea frecvența întâlnirilor [considerentele (217) și
(218) ale deciziei atacate] și precauțiile participanților pentru a‑și disimula contactele [considerentele (219)-(221) ale
deciziei atacate].
Astfel, după cum s‑a arătat la punctul 217 de mai sus, Comisia a ajuns, în considerentul (660) al deciziei atacate, la concluzia
că faptul că diferitele acorduri anticoncurențiale au fost puse în aplicare sugera în sine existența unui impact asupra pieței,
chiar dacă efectul real era dificil de măsurat, deoarece nu se putea stabili, printre altele, dacă și câte alte proiecte făcuseră
obiectul unei trucări a ofertelor și nici câte proiecte este posibil să fi fost împărțite între membrii înțelegerii fără să
fi fost necesare contacte între aceștia. Comisia a adăugat că cotele de piață cumulate ridicate ale concurenților indicau
efecte anticoncurențiale probabile și că relativa stabilitate a acestor cote de piață pe întreaga durată a încălcărilor ar
confirma aceste efecte.
Din considerațiile prezentate mai sus rezultă că cuantumul de plecare de 70 de milioane de euro stabilit în ceea ce privește
încălcarea din Germania nu este disproporționat în raport cu gravitatea deosebită a încălcării, chiar dacă s‑ar demonstra,
astfel cum afirmă reclamantele din cauzele T‑147/07, T‑149/07 și T‑150/07, că, în ceea ce privește ascensoarele, înțelegerea
nu afectase decât proiectele de anvergură.

Tertio
, reclamantele din cauzele T‑147/07, T‑149/07 și T‑150/07 susțin că înțelegerea nu a avut efecte decât în Germania și numai
asupra unei părți neglijabile a pieței, astfel încât cuantumul de plecare de 70 de milioane de euro stabilit în ceea ce privește
încălcarea din Germania ar trebui să fie redus, având în vedere piața geografică relevantă.
În această privință, trebuie amintit că cuantumul de plecare general al amenzii este stabilit, printre altele, în funcție
de întinderea geografică a încălcării.
În plus, potrivit unei jurisprudențe constante, o piață geografică de mărime națională corespunde unei părți substanțiale
a pieței comune (Hotărârea Curții din 9 noiembrie 1983, Nederlandsche Banden‑Industrie‑Michelin/Comisia, 322/81, Rec., p. 3461,
punctul 28, și Hotărârea Tribunalului din 27 iulie 2005, Brasserie nationale și alții/Comisia, T‑49/02-T‑51/02, Rec., p. II‑3033,
punctul 176). Dat fiind că nu este contestat faptul că înțelegerea din Germania privea întregul teritoriu al acestui stat
membru, trebuie să se considere că aceasta acoperea o parte substanțială a pieței comune.
Având în vedere, pe de o parte, caracterul deosebit de grav al înțelegerii și, pe de altă parte, faptul că aceasta acoperea
o parte substanțială a pieței comune, trebuie să se considere că stabilirea de către Comisie a unui cuantum de plecare de
70 de milioane de euro în ceea ce privește încălcarea din Germania nu aduce atingere principiului proporționalității.
În subsidiar, reclamantele din cauzele T‑147/07, T‑149/07 și T‑150/07 susțin că, chiar dacă ar fi bazat pe volumul total al
pieței ascensoarelor, cuantumul de plecare de 70 de milioane de euro stabilit în ceea ce privește încălcarea din Germania
este excesiv, întrucât întreprinderile care au participat la procedură ar fi reprezentat mai puțin de 50 % din volumul total
al pieței germane a ascensoarelor [considerentul (280) al deciziei atacate]. Cu toate acestea, un astfel de argument trebuie
respins întrucât, astfel cum s‑a arătat la punctele 208-210 de mai sus, Comisia nu era obligată să stabilească – și, în speță,
nu a stabilit – cuantumul de plecare general al amenzii pentru încălcarea din Germania bazându‑se pe dimensiunea pieței pretins
afectate.
În orice caz, reclamantele nu contestă faptul că, în anul 2003, întreprinderile care au participat la înțelegerea din Germania
reprezentau 48 % din piața globală a ascensoarelor, estimată la 506 milioane de euro [considerentul (280) al deciziei atacate],
și 75 % din piața scărilor rulante, estimată la 70 de milioane de euro [considerentele (82) și (278) ale deciziei atacate].
Cuantumul de plecare de 70 de milioane de euro ar reprezenta astfel 23,7 % din cifra de afaceri realizată de întreprinderile
care au participat la înțelegerea germană. Or, un astfel de procentaj nu poate fi considerat excesiv având în vedere, pe de
o parte, caracterul deosebit de grav al înțelegerii și, pe de altă parte, întinderea geografică a acesteia.
Cu titlu mai subsidiar, reclamantele din cauzele T‑147/07, T‑149/07 și T‑150/07 susțin că, atunci când a stabilit cuantumul
de plecare al amenzii pentru încălcarea din Germania, Comisia s‑a îndepărtat de la modul de calcul al cuantumului amenzii
aplicat în decizia atacată. Întrucât Comisia a recunoscut că sfera înțelegerilor din Germania ar fi mai limitată decât în
cele trei țări din Benelux, aceasta nu putea aplica aceleași criterii pentru calculul cuantumului amenzii aplicate în ceea
ce privește încălcarea săvârșită în Germania.
În această privință, trebuie să se rețină că, deși Comisia nu a încercat să demonstreze care sunt efectele exacte ale încălcării
[considerentul (660) al deciziei atacate], aceasta a stabilit totuși, în ceea ce privește încălcarea din Germania, un cuantum
de plecare redus pentru a ține seama, în favoarea întreprinderilor în cauză, de posibilitatea ca înțelegerile să nu fi afectat
direct întreaga piață a ascensoarelor. În acest sens, după cum se arată în considerentul (664) al deciziei atacate, Comisia
a ținut efectiv „seama de faptul că [era] posibil ca activitățile înțelegerii [în Germania] să nu fi afectat direct întreaga
piață a ascensoarelor” atunci când a stabilit cuantumul de plecare al amenzii. Astfel, se constată că, în ceea ce privește
înțelegerea din Germania, cuantumul de plecare al amenzii a fost stabilit la un nivel inferior celor aplicate pentru celelalte
înțelegeri care fac obiectul deciziei atacate, având în vedere dimensiunea piețelor relevante.
Chiar presupunând că, atunci când Comisia constată mai multe încălcări foarte grave în cadrul aceleiași decizii, aceasta ar
trebui să asigure o anumită coerență între cuantumurile de plecare generale și dimensiunile diferitor piețe afectate, nu există
în speță niciun element care să indice că cuantumurile de plecare generale stabilite pentru încălcările din Belgia, din Germania,
din Luxemburg și din Țările de Jos nu ar fi coerente sau că s‑ar fi abătut de la un pretins mod de calcul aplicat în decizia
atacată.
Astfel, examinarea datelor pertinente arată că Comisia a stabilit în mod coerent cuantumurile de plecare generale ale amenzilor,
având în vedere dimensiunea piețelor afectate. Așadar, Comisia a stabilit cuantumuri de plecare generale cu atât mai importante
cu cât era mai importantă dimensiunea pieței, fără a recurge însă la o formulă matematică exactă, ceea ce, în orice caz, nu
era obligată să facă (a se vedea punctele 207-210 de mai sus). În acest sens, pentru piața care era în mod clar cea mai importantă,
cea a Germaniei, care reprezintă 576 de milioane de euro, cuantumul de plecare general a fost stabilit la 70 de milioane de
euro; pentru următoarele două piețe în ordinea importanței acestora, cea a Țărilor de Jos și cea a Belgiei, care reprezintă
363 de milioane de euro și, respectiv, 254 de milioane de euro, cuantumul de plecare general a fost stabilit la 55 de milioane
de euro și, respectiv, la 40 de milioane de euro; în sfârșit, în ceea ce privește piața luxemburgheză, care are o dimensiune
semnificativ mai redusă, reprezentând 32 de milioane de euro, Comisia a considerat oportun să limiteze acest cuantum la 10
milioane de euro, deși Liniile directoare din 1998 prevăd, în ceea ce privește încălcările foarte grave, stabilirea unui cuantum
ca urmare a gravității care depășește „suma de 20 de milioane [de euro]” (a se vedea în acest sens Hotărârea BASF/Comisia,
punctul 207 de mai sus, punctul 136). Motivul invocat de reclamante trebuie, așadar, să fie respins.
Rezultă că toate motivele invocate cu privire la stabilirea cuantumului de plecare pentru încălcarea din Germania trebuie
să fie respinse.
În al doilea rând, în ceea ce privește încălcarea din Luxemburg, reclamantele din cauzele T‑148/07, T‑149/07 și T‑150/07 invocă
existența unei disproporții între cuantumul de plecare general al amenzii și dimensiunea pieței care face obiectul încălcării.
În această privință, este important de subliniat că nici reclamanta din cauza T‑148/07 nu contestă legalitatea metodologiei
prezentate la punctul 1 A din Liniile directoare din 1998, referitoare la stabilirea cuantumului de plecare al amenzii, care,
astfel cum s‑a amintit la punctul 207 de mai sus, răspunde unei logici forfetare. În plus, în conformitate cu jurisprudența
citată la punctul 209 de mai sus, dimensiunea pieței relevante reprezintă doar un element pertinent pentru a aprecia gravitatea
încălcării, pe care Comisia nu este obligată să îl ia în considerare în vederea stabilirii cuantumului de plecare al amenzii.
Or, la punctul 208 de mai sus s‑a amintit că, în speță, astfel cum reiese din considerentele (657)-(671) ale deciziei atacate,
Comisia și‑a bazat concluzia referitoare la aprecierea gravității încălcărilor pe natura respectivelor încălcări și pe întinderea
lor geografică. Prin urmare, argumentul reclamantelor privind caracterul excesiv al cuantumului de plecare stabilit pentru
încălcarea din Luxemburg, având în vedere dimensiunea pieței care face obiectul încălcării, trebuie să fie respins.
În orice caz, trebuie subliniat că Comisia a stabilit cuantumul de plecare general al amenzii pentru încălcarea din Luxemburg
la 10 milioane de euro. Astfel, chiar dacă Comisia a stabilit gravitatea încălcării în funcție de natura sa și de întinderea
sa geografică, aceasta a considerat oportun să stabilească un cuantum de plecare general al amenzii care reprezintă jumătate
din pragul minim de 20 de milioane de euro care este în mod normal prevăzut de liniile directoare pentru acest tip de încălcare
foarte gravă (a se vedea punctul 1 A al doilea paragraf a treia liniuță din Liniile directoare din 1998).
Rezultă că argumentul reclamantelor din cauzele T‑148/07, T‑149/07 și T‑150/07 trebuie să fie respins.
În al treilea rând, în ceea ce privește încălcarea din Țările de Jos, reclamantele din cauzele T‑150/07 și T‑154/07 susțin
că Comisia nu a ținut seama de impactul limitat al încălcării asupra pieței, dat fiind că mai puțin de 10-15 % din piață ar
fi fost afectată de înțelegere, fapt care ar fi fost confirmat de toate întreprinderile care au participat la încălcarea din
Țările de Jos. În plus, chiar dacă Comisia nu era obligată să constate consecințele exacte ale încălcării asupra pieței olandeze,
aceasta ar fi trebuit să țină seama de volumul foarte redus al pieței afectate de înțelegere.
În această privință, este important de subliniat că nici reclamanta din cauza T‑154/07 nu contestă legalitatea metodologiei
prezentate la punctul 1 A din Liniile directoare din 1998, referitoare la stabilirea cuantumului de plecare al amenzii, care,
astfel cum s‑a amintit la punctul 207 de mai sus, răspunde unei logici forfetare. În plus, în conformitate cu jurisprudența
citată la punctul 209 de mai sus, dimensiunea pieței relevante reprezintă doar un element pertinent pentru a aprecia gravitatea
încălcării, pe care Comisia nu este obligată să îl ia în considerare în vederea stabilirii cuantumului de plecare al amenzii.
Or, la punctul 208 de mai sus s‑a amintit că, în speță, astfel cum reiese din considerentele (657)-(671) ale deciziei atacate,
Comisia și‑a bazat concluzia referitoare la aprecierea gravității încălcărilor pe natura respectivelor încălcări și pe întinderea
lor geografică. Prin urmare, argumentul reclamantelor privind caracterul excesiv al cuantumului de plecare stabilit pentru
încălcarea din Țările de Jos, având în vedere dimensiunea pieței care face obiectul încălcării, trebuie să fie respins.
În plus, astfel cum afirmă în mod întemeiat Comisia, pe de o parte, declarațiile participanților la înțelegerea din Țările
de Jos referitoare la proiectele în privința cărora se susține că au fost afectate de înțelegere se bazează numai pe numărul
de proiecte cu privire la care respectivii participanți au recunoscut în mod expres existența unei înțelegeri. În această
privință, astfel cum a arătat Comisia în considerentul (384) al deciziei atacate, nu era necesară împărțirea tuturor proiectelor
în cadrul înțelegerii din Țările de Jos, întrucât întreprinderile implicate nu trebuiau să discute decât despre proiectele
care nu fuseseră atribuite automat uneia dintre ele ca urmare a unei relații stabilite cu un client existent. Pe de altă parte,
în orice caz, chiar dacă este adevărat că Otis și ThyssenKrupp au afirmat că numărul total de proiecte pentru atribuirea cărora
au avut loc discuții nu reprezenta decât o mică parte din totalul proiectelor care trebuiau executate [considerentul (492)
al deciziei atacate], calculele pe care le‑au prezentat în această privință prezintă diferențe substanțiale [considerentele
(494), (495), (496), (497) și (499) ale deciziei atacate].
Rezultă că argumentele întemeiate pe caracterul excesiv al cuantumului de plecare pentru încălcarea din Țările de Jos trebuie
să fie respinse.
Prin urmare, toate motivele invocate cu privire la cuantumurile de plecare generale ale amenzilor trebuie să fie respinse.
Cu privire la pretinsa nelegalitate a cuantumurilor de plecare specifice ale amenzilor
Trebuie amintit că, în cadrul calculului amenzilor aplicate în temeiul articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003,
un tratament diferențiat între întreprinderile vizate este inerent în cadrul exercitării competențelor care revin Comisiei
în temeiul acestei dispoziții. Într‑adevăr, în cadrul competenței sale de apreciere, Comisia are obligația să individualizeze
sancțiunea în funcție de comportamentele și de caracteristicile proprii întreprinderilor vizate în vederea garantării, în
fiecare caz în speță, a deplinei eficacități a normelor privind concurența ale Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea
Curții din 7 iunie 1983, Musique Diffusion française și alții/Comisia, 100/80-103/80, Rec., p. 1825, punctul 109, și Hotărârea
Britannia Alloys & Chemicals/Comisia, punctul 108 de mai sus, punctul 44).
Astfel, Liniile directoare din 1998 prevăd că, pentru o încălcare de o anumită gravitate, poate fi necesar, în cazurile în
care sunt implicate mai multe întreprinderi, cum este cazul cartelurilor, să se aplice o ponderare a cuantumului de plecare
general pentru a stabili un cuantum de plecare specific ținându‑se seama de ponderea și, prin urmare, de impactul real al
comportamentului ilicit al fiecărei întreprinderi asupra concurenței, în special atunci când există o diferență considerabilă
între dimensiunile întreprinderilor care au săvârșit o încălcare de același tip (punctul 1 A al șaselea paragraf). Cu precădere,
este necesar să se țină seama de capacitatea economică efectivă a autorilor încălcării de a cauza prejudicii semnificative
altor operatori, în special consumatorilor (punctul 1 A al patrulea paragraf).
Liniile directoare din 1998 precizează de asemenea că principiul egalității sancțiunii pentru același comportament poate conduce,
în cazul în care circumstanțele impun acest lucru, la aplicarea unor amenzi diferite întreprinderilor implicate, fără ca această
diferențiere să aibă la bază un calcul aritmetic (punctul 1 A al șaptelea paragraf).
Astfel cum s‑a arătat la punctul 210 de mai sus, rezultă din jurisprudență că Liniile directoare din 1998 nu prevăd calcularea
cuantumului amenzilor în funcție de cifra de afaceri realizată de întreprinderi pe piața relevantă. Astfel, pentru a evalua
influența unei întreprinderi pe piață sau, potrivit termenilor liniilor directoare, capacitatea sa economică efectivă de a
cauza un prejudiciu semnificativ celorlalți operatori, Comisia nu are obligația să realizeze o delimitare prealabilă a pieței,
precum și o apreciere a dimensiunii acesteia (Hotărârea Curții Prym și Prym Consumer/Comisia, punctul 193 de mai sus, punctul
63). Cu toate acestea, Liniile directoare din 1998 nici nu interzic luarea în considerare a unor astfel de cifre de afaceri
în vederea stabilirii cuantumului amenzii în scopul de a respecta principiile generale ale dreptului Uniunii și atunci când
împrejurările speței o impun (Hotărârea Tribunalului din 20 martie 2002, LR AF 1998/Comisia, T‑23/99, Rec., p. II‑1705, punctele
283 și 284, Hotărârea Tribunalului din 9 iulie 2003, Cheil Jedang/Comisia, T‑220/00, Rec., p. II‑2473, punctul 82, și Hotărârea
Tribunalului din 25 octombrie 2005, Groupe Danone/Comisia, T‑38/02, Rec., p. II‑4407, punctul 157).
În speță, din considerentele (672)-(685) ale deciziei atacate reiese că Comisia a aplicat, pentru fiecare dintre încălcările
constatate la articolul 1 din decizia atacată, „un tratament diferențiat întreprinderilor pentru a ține seama de capacitatea
economică efectivă a autorilor încălcărilor de a produce un prejudiciu semnificativ concurenței” [considerentul (672) al deciziei
atacate]. Comisia a realizat, pentru fiecare încălcare, o împărțire pe categorii a întreprinderilor în vederea stabilirii
cuantumurilor de plecare specifice ale amenzilor, în funcție de cifra de afaceri realizată de acestea pe fiecare piață națională
a produselor vizate [considerentele (673)-(685) ale deciziei atacate]. Cu excepția stabilirii cuantumului de plecare specific
pentru Schindler ca urmare a participării sale la înțelegerea din Germania, Comisia s‑a bazat, în vederea stabilirii cuantumurilor
de plecare specifice ale celorlalte întreprinderi, pentru fiecare încălcare, pe cifra de afaceri din 2003, care este, potrivit
Comisiei, anul cel mai recent în cursul căruia respectivele întreprinderi erau membri activi ai înțelegerilor în cauză [considerentele
(674), (676), (680) și (684) ale deciziei atacate].
În primul rând, în ceea ce privește încălcarea din Belgia, reclamantele din cauzele T‑149/07 și T‑150/07 susțin, în cadrul
argumentelor lor referitoare la cuantumul de plecare al amenzilor, că ThyssenKrupp a deținut, în perioada în care a avut loc
încălcarea în Belgia, o cotă de piață mult inferioară celor deținute de Kone și de Schindler, astfel încât cuantumul amenzii
ar trebui să fie redus.
În conformitate cu punctul 1 A al șaptelea paragraf din Liniile directoare din 1998, diferențierea amenzilor întreprinderilor
care au participat la aceeași încălcare nu trebuie să aibă la bază un calcul aritmetic. Astfel, principiul proporționalității
și cel al egalității de tratament nu impun ca cuantumul de plecare al amenzii să reprezinte pentru toți membrii unei înțelegeri
același procent din cifra de afaceri individuală (Hotărârea BASF/Comisia, punctul 210 de mai sus, punctul 149).
Prin urmare, pentru a verifica dacă repartizarea membrilor unei înțelegeri pe categorii este conformă cu principiile egalității
de tratament și proporționalității, Tribunalul, în cadrul controlului său privind legalitatea exercitării puterii de apreciere
de care Comisia dispune în materie, trebuie să se limiteze la verificarea faptului dacă această repartizare este coerentă
și justificată în mod obiectiv (Hotărârea Tribunalului din 19 martie 2003, CMA CGM și alții/Comisia, T‑213/00, Rec., p. II‑913,
punctele 406 și 416, Hotărârea Tokai Carbon și alții/Comisia, punctul 159 de mai sus, punctele 220 și 222, Hotărârea BASF/Comisia,
punctul 210 de mai sus, punctul 157, și Hotărârea Schunk și Schunk Kohlenstoff‑Technik/Comisia, punctul 122 de mai sus, punctul
184).
Or, în speță, contrar susținerilor reclamantelor din cauzele T‑149/07 și T‑150/07, Comisia a ținut seama de poziția relativ
mai puțin importantă a societății TKLA pe piața belgiană, încadrând‑o într‑o categorie distinctă, cu un cuantum de plecare
net inferior cuantumurilor de plecare stabilite pentru ceilalți participanți la înțelegerea din Belgia. Astfel, spre deosebire
de Kone și de Schindler, care au fost incluse în prima categorie, cu un cuantum de plecare de 40 de milioane de euro, și de
Otis, care a fost inclusă în a doua categorie, cu un cuantum de plecare de 27 de milioane de euro, ThyssenKrupp a fost inclusă
în a treia categorie, cu un cuantum de plecare de 16,5 milioane de euro, care este, de altfel, inferior pragului minim de
20 de milioane de euro prevăzut în mod normal de liniile directoare pentru acest tip de încălcare foarte gravă (a se vedea
punctul 1 A al doilea paragraf a treia liniuță) (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 9 iulie 2003, Daesang
și Sewon Europe/Comisia, T‑230/00, Rec., p. II‑2733, punctul 58).
În aceste condiții, argumentele reclamantelor din cauzele T‑149/07 și T‑150/07 referitoare la pretinsul caracter nelegal al
cuantumului de plecare specific al amenzii care le‑a fost aplicată ca urmare a participării societății TKLA la încălcarea
din Belgia trebuie să fie respinse.
În al doilea rând, în ceea ce privește încălcarea din Germania, reclamantele din cauzele T‑147/07, T‑149/07 și T‑150/07 invocă,
primo
, existența unui pretins tratament discriminatoriu ca urmare a faptului că cuantumul de plecare al amenzii care le‑a fost
aplicată ar fi fost calculat numai pe baza naturii și a dimensiunii geografice a comportamentelor ilicite, pe când cel al
amenzii aplicate societății Schindler ar fi ținut seama de faptul că respectivele comportamente ar fi privit numai o parte
din piața produselor în cauză. Aplicarea în cazul reclamantelor din cauzele T‑147/07, T‑149/07 și T‑150/07 a abordării alese
de Comisie în ceea ce privește societatea Schindler ar trebui să aibă ca rezultat o reducere a cuantumului de plecare al amenzii
acestora.
Trebuie mai întâi să se constate că reiese în mod clar din decizia atacată, și în special din considerentele (676)-(679) ale
acesteia, că, pentru a împărți în categorii întreprinderile care au participat la încălcarea din Germania, Comisia s‑a bazat,
atât în ceea ce privește societatea Schindler, cât și în ceea ce privește ceilalți participanți la înțelegerea din Germania,
pe cifra de afaceri realizată de respectivele întreprinderi pe piața afectată de înțelegere.
Trebuie să se constate în continuare că, în ceea ce privește încălcarea din Germania, situația societății Schindler este diferită
de cea a societății ThyssenKrupp. Astfel, nu este contestat faptul că, pe toată durata participării societății Schindler la
înțelegerea din Germania, în perioada cuprinsă între august 1995 și decembrie 2000, aceasta din urmă nu privea decât scările
rulante [considerentul (213) al deciziei atacate și articolul 1 alineatul (2) din aceasta]. Schindler nu a participat, așadar,
decât la latura referitoare la scările rulante a încălcării constatate la articolul 1 alineatul (2) din decizia atacată. În
schimb, ThyssenKrupp a participat la ambele laturi ale încălcării, și anume la cea referitoare la scările rulante, în perioada
cuprinsă între august 1995 și decembrie 2003, și la cea referitoare la ascensoare, în perioada cuprinsă între decembrie 2000
și decembrie 2003 [considerentele (212) și (213) ale deciziei atacate și articolul 1 alineatul (2) din aceasta]. Or, aplicarea
unui tratament diferențiat urmărește tocmai să țină seama de diferențele existente între întreprinderi în ceea ce privește
capacitatea lor de a produce un prejudiciu semnificativ concurenței, care, în cazul societății Schindler, era în mod necesar
mai redusă întrucât aceasta nu a participat la latura înțelegerii referitoare la ascensoare.
În aceste condiții, reclamantele din cauzele T‑147/07, T‑149/07 și T‑150/07 nu pot susține în mod valabil că a existat un
tratament discriminatoriu ca urmare a luării în considerare, în cazul societății Schindler, numai a cifrei de afaceri realizate
pe piața scărilor rulante în vederea stabilirii cuantumului de plecare specific al amenzii. Dimpotrivă, luarea în considerare
a diferențelor dintre situația societății Schindler, pe de o parte, și cea a celorlalți participanți la înțelegere, pe de
altă parte, este, în special, cea care a determinat Comisia să țină seama, cu respectarea principiului egalității de tratament,
de cifre de afaceri diferite pentru cele două categorii de întreprinderi implicate.

Secundo
, reclamantele din cauzele T‑147/07, T‑149/07 și T‑150/07 susțin că au fost încadrate greșit în prima categorie, întrucât,
potrivit datelor de care dispun, Comisia nu ar fi ținut seama de situația reală a cotelor de piață. Pentru a‑și susține argumentul,
reclamantele menționate se referă, pe de o parte, la cotele de piață ale societății Schindler pe piața ascensoarelor și a
scărilor rulante în 2003, care ar fi anul de referință. Pe de altă parte, reclamantele afirmă că nu dețin cote de piață echivalente
celor ale societăților Kone și Otis pe piața germană, în ceea ce privește scările rulante și proiectele de ascensoare de anvergură.
În această privință, Comisia nu ar fi divulgat calculele care au stat la baza definirii categoriilor din punctul de vedere
al cotelor de piață nici după ce reclamantele i‑au solicitat să facă acest lucru.
Trebuie amintit mai întâi că, în vederea stabilirii cuantumurilor de plecare specifice ale amenzilor, Comisia a realizat o
împărțire pe categorii a întreprinderilor în funcție de cifra de afaceri realizată de acestea pe fiecare piață națională a
produselor vizate [considerentul (673) al deciziei atacate] (a se vedea punctul 251 de mai sus). În această privință, Comisia
a apreciat, în considerentul (678) al deciziei atacate, că, „ținând seama de similitudinea cotelor de piață și a capacității
economice a societăților Kone, Otis și ThyssenKrupp, nu trebuie să li se aplice un tratament diferențiat în cadrul calculului
amenzii.”
În plus, trebuie subliniat că faptul că cuantumul de plecare al amenzii nu reprezintă în mod necesar pentru toți membrii unei
înțelegeri același procent din cifrele de afaceri ale fiecăruia dintre aceștia este inerent metodei constând în împărțirea
întreprinderilor în categorii, care determină o stabilire forfetară a cuantumului de plecare pentru întreprinderile din aceeași
categorie. Or, Tribunalul a stabilit deja că o astfel de metodă, deși are ca rezultat faptul că nu se ține seama de diferențele
de dimensiune dintre întreprinderile din aceeași categorie, nu poate, în principiu, să fie criticată (Hotărârea CMA CGM și
alții/Comisia, punctul 254 de mai sus, punctul 385, Hotărârea Tokai Carbon și alții/Comisia, punctul 159 de mai sus, punctul
217, și Hotărârea BASF/Comisia, punctul 210 de mai sus, punctul 150).
În speță, reclamantele din cauzele T‑147/07, T‑149/07 și T‑150/07 nu contestă afirmațiile care figurează în considerentele
(673) și (678) ale deciziei atacate.
Or, pe de o parte, întrucât înțelegerea la care a participat Schindler nu privea decât scările rulante, este întemeiată decizia
Comisiei de a lua în considerare numai cifra de afaceri realizată de această întreprindere în acest sector în vederea stabilirii
cuantumului de plecare specific pentru aceasta. Prin urmare, argumentul reclamantelor bazat pe o comparare cu cotele de piață
ale societății Schindler pe piața ascensoarelor și a scărilor rulante în anul 2003 nu poate fi admis.
Pe de altă parte, întrucât reclamantele nu contestă că Comisia a realizat o împărțire pe categorii a întreprinderilor pe baza
cifrei de afaceri realizate de acestea pe fiecare piață națională a produselor vizate [considerentul (673) al deciziei atacate]
și dat fiind că, pentru a evalua influența unei întreprinderi pe piață sau, potrivit termenilor Liniilor directoare din 1998,
capacitatea sa economică efectivă de a cauza un prejudiciu semnificativ celorlalți operatori, Comisia nu are obligația să
realizeze o delimitare prealabilă a pieței, precum și o apreciere a dimensiunii acesteia (Hotărârea Prym și Prym Consumer/Comisia,
punctul 193 de mai sus, punctul 63), argumentele reclamantelor referitoare la cotele de piață ale întreprinderilor implicate
în ceea ce privește scările rulante și, în sectorul ascensoarelor, proiectele de anvergură nu pot în orice caz să fie admise.
Rezultă că argumentul reclamantelor potrivit căruia ar fi fost încadrate greșit în prima categorie trebuie respins. În aceste
condiții, nu este necesar să fie admisă cererea de măsuri de organizare a procedurii formulată de reclamantele din cauzele
T‑147/07, T‑149/07 și T‑150/07 și având ca obiect obligarea Comisiei să comunice calculele sale referitoare la cotele de piață
de pe piața germană.
În al treilea rând, în ceea ce privește încălcarea din Luxemburg, reclamantele din cauzele T‑148/07, T‑149/07 și T‑150/07
arată că ThyssenKrupp nu ar fi fost capabilă, având în vedere dimensiunea sa redusă și cota sa de piață modestă, să cauzeze
un prejudiciu celorlalți operatori și consumatorilor (punctul 1 A din Liniile directoare din 1998).

Primo
, Comisia ar fi încadrat societățile ThyssenKrupp și Kone în a doua categorie, în condițiile în care Kone ar fi deținut o
cotă de piață mult mai ridicată, aproape de două ori mai mare decât cea a societății ThyssenKrupp [considerentul (680) al
deciziei atacate].
În această privință, trebuie să se constate că, astfel cum rezultă din cuprinsul considerentului (680) al deciziei atacate,
în 2003, cifrele de afaceri ale societăților Kone și ThyssenKrupp pe piața luxemburgheză erau relativ similare și erau, ambele,
de trei-patru ori mai mici decât cifrele de afaceri ale societăților Otis și Schindler pe această piață. Prin urmare, Comisia
nu a depășit în mod vădit marja de apreciere de care dispune prin faptul că a încadrat societățile Schindler și Otis în prima
categorie și societățile Kone și ThyssenKrupp în a doua categorie, această clasificare fiind coerentă și justificată în mod
obiectiv.

Secundo
, o comparare a cotelor de piață ale societății ThyssenKrupp și ale societăților Otis și Schindler ar demonstra că includerea
societății ThyssenKrupp în a doua categorie ar fi fost greșită din punct de vedere obiectiv. Astfel, Otis și Schindler ar
fi fost încadrate în prima categorie și ar fi deținut în 2003 cote de piață de aproximativ cinci ori mai mari decât cea deținută
de ThyssenKrupp. Cuantumul de plecare al amenzi aplicate ThyssenKrupp ar reprezenta un sfert din cuantumul de plecare stabilit
pentru Otis și Schindler, deși cota de piață a ThyssenKrupp nu ar reprezenta decât aproximativ o cincime din cotele de piață
ale acestor două întreprinderi și numai aproximativ jumătate din cota de piață a societății Kone. Această disproporție ar
fi în contradicție cu practica decizională a Comisiei potrivit căreia cuantumurile de bază pentru categoriile inferioare ar
fi fost întotdeauna scăzute proporțional în raport cu cuantumul stabilit pentru prima categorie.
Acest argument trebuie de asemenea să fie respins. Astfel, diferența importantă dintre cotele de piață deținute de Otis și
de Schindler, pe de o parte, și de Kone și de ThyssenKrupp, pe de altă parte, a justificat o împărțire a participanților în
două categorii. Cu toate acestea, pe lângă faptul că stabilirea unui cuantum de plecare pentru fiecare categorie nu are la
bază un calcul aritmetic care să trebuiască să exprime orice diferențiere constatată în ceea ce privește cotele de piață între
întreprinderi în funcție de apartenența lor la prima sau la a doua categorie, este necesar să se constate că, întrucât, în
speță, cifra de afaceri realizată de una dintre întreprinderile din prima categorie este de aproximativ patru ori mai mare
decât cifra de afaceri a societății ThyssenKrupp, care face parte din a doua categorie, stabilirea unui cuantum de plecare
pentru ThyssenKrupp care reprezintă 25 % din cuantumul de plecare aplicat întreprinderilor din prima categorie este, în orice
caz, coerentă și justificată în mod obiectiv.

Tertio
, în Luxemburg, Comisia ar fi aplicat sistemul categoriilor în mod greșit, întrucât, în comparație cu clasificarea realizată
în ceea ce privește societățile TKLA și TKL în cadrul încălcărilor din Belgia și din Țările de Jos, Comisia ar fi trebuit,
pentru a ține seama de cota de piață redusă a societății ThyssenKrupp în Luxemburg, să o încadreze într‑o categorie inferioară
celei în care a fost încadrată societatea Kone și să îi stabilească, în consecință, un cuantum de bază inferior.
În această privință, astfel cum s‑a constatat deja la punctul 270 de mai sus, Comisia nu a depășit în mod vădit marja de apreciere
de care dispune prin faptul că a încadrat societățile Kone și ThyssenKrupp în a doua categorie, această clasificare fiind
coerentă și justificată în mod obiectiv. În plus, argumentul referitor la tratamentul diferențiat aplicat de Comisie altor
societăți din grupul ThyssenKrupp în cadrul altor încălcări nu este pertinent, întrucât scopul aplicării unui tratament diferențiat
este tocmai acela de a ține seama în mod corespunzător, pentru fiecare încălcare, de importanța pe care o au pe piețele relevante
întreprinderile implicate unele în raport cu celelalte. Argumentele reclamantelor trebuie, așadar, să fie respinse.

Quatro
, reclamantele din cauzele T‑148/07, T‑149/07 și T‑150/07 invocă o pretinsă încălcare a principiului proporționalității, determinată
de raportul care există între cifra lor de afaceri realizată pe piața pertinentă și cuantumul de plecare al amenzii care le‑a
fost aplicată. Astfel, potrivit reclamantelor din cauzele T‑148/07, T‑149/07 și T‑150/07, cuantumul de plecare care le‑a fost
atribuit este [
confidențial
] decât cifra de afaceri pe care au realizat‑o pe piața luxemburgheză în anul 2003.
Or, pe de o parte, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 218 de mai sus, cuantumul de plecare general al amenzilor a fost
stabilit ținând seama de natura încălcărilor și de mărimea pieței geografice relevante. Pe de altă parte, cifrele de afaceri
realizate de întreprinderile în cauză pe piața luxemburgheză au fost luate în considerare de Comisie numai în cadrul aplicării
unui tratament diferențiat întreprinderilor implicate, pentru a ține seama de importanța pe care o aveau acestea unele în
raport cu celelalte pe piața relevantă și de capacitatea economică efectivă a acestora de a produce un prejudiciu semnificativ
concurenței [considerentul (672) al deciziei atacate], ceea ce este de altfel conform cu jurisprudența citată la punctele
247 și 250 de mai sus. Așadar, comparația făcută de reclamante între cifra de afaceri pe care ar fi realizat‑o pe piața relevantă
și cuantumul de plecare al amenzii lor nu poate fi admisă.
Prin urmare, și dat fiind că, în orice caz, în dreptul Uniunii nu există un principiu de aplicare generală potrivit căruia
sancțiunea trebuie să fie proporțională cu importanța întreprinderii pe piața produselor care fac obiectul încălcării (Hotărârea
Archer Daniels Midland/Comisia, punctul 193 de mai sus, punctul 75), argumentul întemeiat pe caracterul excesiv al cuantumului
de plecare specific aplicat societății ThyssenKrupp pentru încălcarea din Luxemburg trebuie să fie respins.
Din toate cele de mai sus reiese că trebuie să fie respinse toate obiecțiile reclamantelor referitoare la cuantumurile de
plecare specifice ale amenzilor.
Prin urmare, prezentul motiv trebuie să fie respins în totalitate.

Cu privire la motivul întemeiat pe încălcarea Liniilor directoare din 1998, a principiului proporționalității, a articolului
253 CE și a principiului egalității de tratament în ceea ce privește aplicarea factorului multiplicator de grup în vederea
urmăririi obiectivului de descurajare în cadrul stabilirii cuantumului de plecare al amenzilor
În cadrul deciziei atacate, Comisia amintește necesitatea de a stabili un nivel al amenzilor care „să le asigure un efect
suficient de descurajator, ținând seama de dimensiunea fiecărei întreprinderi” [considerentul (686) al deciziei atacate].
Astfel, după ce a constatat că, „[a]vând o cifră de afaceri mondială de 47 100 000 000 de euro și, respectiv, de 34 300 000 000
de euro, ThyssenKrupp și UTC/Otis sunt actori mult mai importanți decât ceilalți destinatari”, Comisia a considerat că „cuantumul
de plecare [al amenzii] trebui[a] să fie ajustat în sensul majorării acestuia pentru a ține seama de dimensiunea și de resursele
globale” ale acestor întreprinderi și că „[era] indicată aplicarea unui factor multiplicator de 2 (majorare de 100 %) cuantumului
de plecare al amenzii care urma să fie aplicată societății ThyssenKrupp și de 1,7 (majorare de 70 %) cuantumului de plecare
al amenzii care urma să fie aplicată societății UTC/Otis” [considerentul (690) al deciziei atacate].
Reclamantele din cauzele T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 și T‑154/07 susțin că Comisia a încălcat Liniile
directoare din 1998, principiul proporționalității și principiul egalității de tratament prin faptul că a aplicat un factor
multiplicator de 2 cuantumurilor de plecare ale amenzilor aplicate societăților din grupul ThyssenKrupp în cele patru state
membre în cauză, în vederea asigurării unui efect suficient de descurajator al amenzilor menționate. Reclamanta din cauza
T‑154/07 invocă de asemenea nemotivarea deciziei atacate în ceea ce privește coeficientul multiplicator aplicat.
În primul rând, obiecția invocată de reclamanta din cauza T‑154/07 referitoare la încălcarea articolului 253 CE trebuie să
fie respinsă. Astfel, în considerentele (689) și (690) ale deciziei atacate, Comisia a justificat aplicarea unui coeficient
multiplicator de 2 referindu‑se la forța economică și financiară considerabilă a societății ThyssenKrupp, a cărei cifră de
afaceri mondială depășește cu mult, la fel ca în cazul societății Otis, cifra de afaceri a societăților Kone și Schindler.
În al doilea rând, reclamantele menționate la punctul 281 de mai sus contestă luarea în considerare a cifrei de afaceri mondiale
a grupului ThyssenKrupp în vederea stabilirii coeficientului multiplicator. Reclamantele subliniază în această privință că
nu există o unitate economică între filialele care au săvârșit încălcările și societățile lor mamă. Reclamanta din cauza T‑154/07
adaugă că ThyssenKrupp are o organizare descentralizată, în cadrul căreia TKL acționează în mod autonom și independent. Reclamantele
din cauzele T‑147/07 și T‑148/07 susțin de asemenea că numai cifra de afaceri a segmentului „Ascensoare” al grupului ThyssenKrupp
ar putea fi pertinentă în cadrul stabilirii factorului menționat. În sfârșit, reclamanta din cauza T‑144/07 consideră că aplicarea
unui factor multiplicator de grup cu scop de descurajare nu este necesară pentru a asigura respectarea dreptului concurenței,
deoarece în lipsa acesteia amenda societății TKLA s‑ar fi ridicat la [
confidențial
] % din cifra de afaceri realizată în Belgia de această societate în perioada pertinentă.
Trebuie amintit mai întâi că este întemeiată constatarea Comisiei potrivit căreia reclamantele din cauzele T‑144/07, T‑147/07,
T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 și T‑154/07 formează o unitate economică (a se vedea punctele 100-131) de mai sus.
În continuare, trebuie subliniat că necesitatea de a asigura amenzii un efect suficient de descurajator, atunci când nu justifică
majorarea nivelului general al amenzilor în cadrul punerii în aplicare a unei politici de concurență, impune adaptarea cuantumului
amenzii pentru a ține seama de impactul urmărit asupra întreprinderii căreia îi este aplicată, și aceasta pentru ca amenda
să nu fie considerată neglijabilă sau, dimpotrivă, excesivă, în special din punctul de vedere al capacității financiare a
întreprinderii în cauză, în conformitate cu exigențele întemeiate, pe de o parte, pe necesitatea asigurării efectivității
amenzii și, pe de altă parte, pe respectarea principiului proporționalității (Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2008, Lafarge/Comisia,
T‑54/03, nepublicată în Repertoriu, punctul 670).
Este adevărat că, pentru a lua în considerare obiectivul de descurajare, Comisia nu a definit în Liniile directoare din 1998
o metodologie sau criterii individualizate a căror expunere specifică ar fi susceptibilă să aibă forță obligatorie. Punctul
1 A al patrulea paragraf din liniile directoare, în contextul indicațiilor cu privire la evaluarea gravității unei încălcări,
menționează numai necesitatea de a stabili cuantumul amenzii la un nivel care să îi asigure un efect suficient de descurajator
(Hotărârea Schunk și Schunk Kohlenstoff‑Technik/Comisia, punctul 122 de mai sus, punctul 193).
Cu toate acestea, potrivit unei jurisprudențe constante, Comisia este îndreptățită să considere că cifra de afaceri globală
a fiecărei întreprinderi care face parte dintr‑o înțelegere este un criteriu pertinent în vederea stabilirii unui coeficient
multiplicator de descurajare (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 29 iunie 2006, Showa Denko/Comisia, C‑289/04 P,
Rec., p. I‑5859, punctele 17 și 18). În acest sens, dimensiunea și resursele globale ale unei întreprinderi sunt criteriile
pertinente având în vedere obiectivul urmărit, care este asigurarea efectivității amenzii prin adaptarea cuantumului său în
raport cu resursele globale ale întreprinderii și cu capacitatea acesteia de a mobiliza fondurile necesare pentru plata respectivei
amenzi. Astfel, stabilirea nivelului majorării cuantumului de plecare pentru a asigura un efect suficient de descurajator
al amenzii urmărește mai mult să asigure efectivitatea amenzii decât să reflecte caracterul nociv al încălcării pentru funcționarea
normală a concurenței și, așadar, gravitatea respectivei încălcări (Hotărârea Lafarge/Comisia, punctul 285 de mai sus, punctul
672).
În consecință, Comisia nu a încălcat nici Liniile directoare din 1998, nici principiul proporționalității prin faptul că s‑a
bazat pe cifra de afaceri globală a grupului ThyssenKrupp în vederea aplicării factorului de descurajare. Prin urmare, nici
argumentul reclamantei din cauza T‑144/07 referitor la compararea cifrei de afaceri a societății TKLA în Belgia și a cuantumul
amenzii pentru a stabili că nu este necesară aplicarea unui factor de descurajare în privința sa nu poate fi admis.
În al treilea rând, în ceea ce privește factorul multiplicator 2 utilizat în cazul amenzilor aplicate grupului ThyssenKrupp,
reclamantele din cauzele T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07 și T‑150/07, bazându‑se pe practica decizională a Comisiei
și, în special, pe Decizia 2007/534/CE din 13 septembrie 2006 referitoare la practica prevăzută la articolul 81 CE [Cazul
COMP/F 38.456 – Bitum (NL)] (JO L 196, p. 40, denumită în continuare „Decizia Bitum rutier”), susțin că, în ceea ce privește
situațiile de fapt cu caracter strict național, factorul respectiv ar fi trebuit să fie stabilit la un nivel inferior. În
această privință, reclamantele din cauzele T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07 și T‑150/07 cer Tribunalului să solicite Comisiei,
în conformitate cu articolul 65 litera (b) din Regulamentul de procedură, să prezinte Decizia Bitum rutier.
În ceea ce privește caracterul excesiv al coeficientului multiplicator aplicat în speță, trebuie subliniat că majorarea amenzii
în scop de descurajare urmărește să asigure efectivitatea acesteia prin adaptarea cuantumului său în raport cu resursele globale
ale întreprinderii și cu capacitatea sa de a mobiliza fondurile necesare pentru plata respectivei amenzi (Hotărârea Lafarge/Comisia,
punctul 285 de mai sus, punctul 671). Prin urmare, nu poate fi acceptat argumentul bazat pe caracterul strict național al
încălcărilor constatate de Comisie.
Nici argumentul referitor la Decizia Bitum rutier nu poate fi primit. Astfel, în conformitate cu jurisprudența citată la punctul
153 de mai sus, deciziile anterioare ale Comisiei nu sunt pertinente, întrucât, astfel cum s‑a amintit la punctul 108 de mai
sus, practica decizională anterioară a Comisiei nu servește drept cadru juridic pentru amenzile în materie de concurență.
Prin urmare, trebuie de asemenea respinsă cererea, formulată de reclamantele din cauzele T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07 și T‑150/07,
de dispunere a măsurii de cercetare judecătorească prin care să se solicite Comisiei să prezinte Decizia Bitum rutier.
În orice caz, având în vedere cifra de afaceri globală a societății ThyssenKrupp, care este de aproape 47,1 miliarde de euro
[considerentul (689) al deciziei atacate], utilizarea unui factor multiplicator de 2 în ceea ce privește cuantumurile de plecare
ale amenzilor aplicate societății ThyssenKrupp este adecvată pentru a asigura efectivitatea amenzilor în raport cu capacitatea
financiară a acestei întreprinderi și, prin urmare, pentru a asigura efectul suficient de descurajator al amenzilor care i‑au
fost aplicate.
În al patrulea rând, reclamantele din cauzele T‑144/07 și T‑154/07 menționează caracterul pretins discriminatoriu al aplicării
unui factor multiplicator amenzilor primite de fiecare dintre acestea, în condițiile în care Comisia nu ar fi aplicat un factor
multiplicator cu scop de descurajare societăților Kone și Schindler, deși aceste întreprinderi ar face parte din grupuri multinaționale
cu o cifră de afaceri mai importantă în cadrul Uniunii. În plus, poziția filialelor societăților Kone și Schindler pe piața
relevantă în Țările de Jos ar fi de câteva ori mai importantă decât cea a societății ThyssenKrupp.
Acest argument nu poate fi primit. Astfel, prin majorarea cuantumului de plecare pentru a asigura obiectivul de descurajare
al amenzii, Comisia nu face în realitate decât să realizeze o diferențiere a felului în care sunt tratați participanții la
aceeași înțelegere pentru a ține seama de modul în care sunt cu adevărat afectați de amendă (Hotărârea BASF/Comisia, punctul
210 de mai sus, punctul 241).
Or, Comisia nu a încălcat principiul egalității de tratament atunci când s‑a referit, în speță, la cifra de afaceri globală
a participanților, iar nu la cifrele de afaceri realizate în cadrul Uniunii sau pe piața națională relevantă, pentru a evalua
necesitatea de a majora cuantumul amenzilor în vederea asigurării efectului descurajator al acestora. Astfel, având în vedere
cifra de afaceri globală a societății ThyssenKrupp, se poate considera că această întreprindere ar fi fost afectată de amenzile
aplicate într‑o mai mică măsură decât societățile Kone și Schindler, care au cifre de afaceri de 3,2 și, respectiv, de 5,73
miliarde de euro [considerentul (689) al deciziei atacate], în cazul în care nu ar fi fost aplicată nicio majorare cu scop
de descurajare.
Prin urmare, aplicarea unui factor multiplicator de 2 amenzilor societății ThyssenKrupp se dovedește, în speță, a fi justificată
pentru a asigura efectivitatea amenzilor în raport cu capacitatea financiară a acesteia din urmă.
Rezultă din toate cele de mai sus că prezentul motiv trebuie să fie respins.

Cu privire la motivul întemeiat pe încălcarea Liniilor directoare din 1998, a principiului proporționalității și a dreptului
la apărare, determinată de majorarea cu 50 % a cuantumului de bază al amenzilor ca urmare a repetării încălcării
În decizia atacată, Comisia consideră că cuantumul de bază al amenzilor aplicate societății TKAG, societății TKE și filialelor
ThyssenKrupp trebuie să fie majorat cu 50 % pentru încălcări repetate [considerentele (707), (710), (714) și (720) ale deciziei
atacate].
În această privință, Comisia amintește în considerentul (697) al deciziei atacate următoarele:
„[…] [A]re loc o încălcare repetată atunci când o întreprindere care a fost declarată răspunzătoare pentru o încălcare într‑o
decizie anterioară a Comisiei este ulterior declarată răspunzătoare pentru o încălcare de același tip, chiar dacă aceasta
din urmă a fost săvârșită într‑un domeniu de activitate diferit sau cu privire la un alt produs. [Punctul 2] din [Liniile
directoare din 1998] consideră că încălcările repetate săvârșite de aceeași sau de aceleași întreprinderi reprezintă o circumstanță
agravantă. Noțiunea „întreprindere” include toate entitățile juridice din cadrul aceluiași grup care nu își decid în mod autonom
comportamentul pe piață. În cauza Michelin [Hotărârea Michelin/Comisia, punctul 107 de mai sus, punctul 290], Tribunalul de
Primă Instanță a confirmat că noțiunea de încălcare repetată se poate aplica și în cazul unei entități deținute integral de
o societate(‑mamă) care controlează o altă entitate care a fost sancționată pentru o încălcare anterioară.”
Pentru a constata existența unei încălcări repetate în prezenta cauză, Comisia se bazează, în considerentul (698) al deciziei
atacate, pe Decizia 98/247/CECO a Comisiei din 21 ianuarie 1998 privind o procedură în temeiul articolului 65 [CO] (Cazul
IV/35.814 – Suprataxa pe aliaj) (JO L 100, p. 55) (denumită în continuare „Decizia Suprataxa pe aliaj”). Comisia indică în
considerentul menționat:
„În anul 1998, în [decizia sa] Suprataxa pe aliaj, au fost aplicate amenzi în ceea ce privește o înțelegere care avea drept
obiect și drept efect restrângerea și denaturarea concurenței. Printre altele, a fost aplicată o amendă societății ThyssenKrupp
Stainless GmbH (TKS), întreprindere de drept german creată la 1 ianuarie 1995 în urma fuzionării activităților din domeniul
oțelului inoxidabil ale societăților Krupp și Thyssen. A fost aplicată o amendă și societății Acciai Terni SpA (AST), întreprindere
de drept italian înființată la 1 ianuarie 1994, ale cărei principale activități includ producerea de produse plate din oțel
inoxidabil. În decembrie 1994, un anumit număr de întreprinderi, printre care Krupp și Thyssen, au achiziționat împreună societatea
AST. În decembrie 1995, Krupp și‑a majorat participația la capitalul societății AST de la 50 % la 75 % și apoi, la 100 % în
mai 1996. Ulterior, Krupp și‑a transferat toate acțiunile deținute la societatea AST societății TKS […]”
Comisia precizează de asemenea în decizia atacată [considerentele (700), (704), (709), (713) și (717) ale acesteia] că înțelegerea
constatată în Decizia Suprataxa pe aliaj a durat de la 16 decembrie 1993, dată la care a avut loc o întrunire în cursul căreia
întreprinderile participante au decis să încheie o înțelegere secretă, până la 21 ianuarie 1998, data adoptării deciziei prin
care s‑a constatat încălcarea, astfel încât încălcările săvârșite de societățile din grupul ThyssenKrupp nu numai că au fost
repetate, dar s‑au și suprapus și s‑au desfășurat în paralel.
Reclamantele din cauzele T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 și T‑154/07 apreciază că, în considerentele (699)-(707)
(cauzele T‑147/07 și T‑150/07), (708)-(710) (cauzele T‑144/07 și T‑150/07), (711)-(714) (cauzele T‑148/07 și T‑149/07), (717)
(cauza T‑150/07) și (720) (cauzele T‑150/07 și T‑154/07) ale deciziei atacate, Comisia a majorat în mod greșit cu 50 % cuantumul
amenzii lor ca urmare a repetării încălcării. Comisia nu ar fi putut considera că încălcarea pentru care societățile ThyssenKrupp
Stainless AG, numită KruppThyssen Nirosta GmbH înainte de septembrie 1997 (nota de subsol 882 din decizia atacată) (denumită
în continuare „TKS” pentru perioadele de dinainte și de după septembrie 1997), și Acciai Speciali Terni SpA (denumită în continuare
„AST”) au fost sancționate în cadrul Deciziei Suprataxa pe aliaj constituia o încălcare anterioară similară săvârșită de acestea.
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, la articolul 1 din Decizia Suprataxa pe aliaj, la care se referă în decizia atacată
pentru a constata existența în speță a unei încălcări repetate, Comisia a considerat că mai multe societăți, printre care
Krupp Hoesch Stahl AG (denumită în continuare „KHS”) (TKS începând cu 1 ianuarie 1995), Thyssen Stahl AG (denumită în continuare
„TS”) (TKS începând cu 1 ianuarie 1995) și AST au încălcat articolul 65 alineatul (1) CO în perioada cuprinsă, pentru aceste
societăți, între decembrie 1993 și 21 ianuarie 1998, prin modificarea și prin aplicarea concertată a valorilor de referință
ale formulei de calcul al suprataxei pe aliaj. Potrivit Comisiei, această practică a avut ca obiect și ca efect restrângerea
și denaturarea concurenței normale pe piața comună.
Din Decizia Suprataxa pe aliaj reiese că KHS și TS au participat direct la încălcare până la 31 decembrie 1994 și, prin urmare,
au trebuit să răspundă separat pentru aceasta. Totuși, amenda care trebuia să le fie aplicată de Comisie a fost impusă numai
societății TKS, care, prin scrisoarea din 23 iulie 1997, informase Comisia că își asuma răspunderea pentru actele săvârșite
de TS și de KHS începând cu anul 1993 [considerentele (14) și (102) ale Deciziei Suprataxa pe aliaj].
La 11 și la 13 martie 1998, TKS și, respectiv, AST au formulat câte o acțiune la Tribunal prin care solicitau anularea Deciziei
Suprataxa pe aliaj în măsura în care se referea la acestea și, în subsidiar, reducerea substanțială a cuantumului amenzilor
care le fuseseră aplicate prin această decizie. Prin Hotărârea Krupp Thyssen Stainless și Acciai speciali Terni/Comisia, punctul
106 de mai sus, Tribunalul a anulat articolul 1 din Decizia Suprataxa pe aliaj în măsura în care stabilea în sarcina societății
TKS răspunderea pentru încălcarea săvârșită de TS, pentru motivul încălcării dreptului la apărare al societății TKS, întrucât
aceasta din urmă nu a fost în măsură să își prezinte observațiile cu privire la existența și la pertinența faptelor imputate
societății TS. Hotărârea menționată a făcut obiectul a două recursuri, care au fost respinse de Curte prin Hotărârea din 14
iulie 2005, ThyssenKrupp/Comisia (C‑65/02 P și C‑73/02 P, Rec., p. I‑6773).
Ca urmare a Hotărârii Krupp Thyssen Stainless și Acciai speciali Terni/Comisia, punctul 106 de mai sus, Comisia a adoptat,
la 20 decembrie 2006, Decizia C(2006) 6765 final privind o procedură în temeiul articolului 65 [CO] (Cazul COMP/F/39.234 −
Suprataxa pe aliaj – readoptare). În cadrul acestei decizii, Comisia a constatat că TS încălcase articolul 65 alineatul (1)
CO între 16 decembrie 1993 și 31 decembrie 1994 și a stabilit că TKS era responsabilă pentru comportamentul societății TS,
pe baza scrisorii societății TKS din 23 iulie 1997.
În cadrul prezentului motiv, reclamantele contestă faptul că formează o unitate economică în sensul articolelor 81 CE și 82
CE cu întreprinderile sancționate în Decizia Suprataxa pe aliaj. În această privință, potrivit reclamantelor, Comisia a dedus
în mod greșit din Hotărârea Michelin/Comisia, punctul 107 de mai sus, că o participație de 100 % a unei societăți‑mamă la
capitalul filialei sale este suficientă pentru ca o încălcare anterioară săvârșită de această filială să fie imputabilă societății
sale mamă, fără să se pună problema autonomiei efective a filialei. Prin urmare, potrivit reclamantelor, contrar susținerilor
Comisiei, aceasta nu ar fi putut, dacă ar fi vrut, să aplice amenda aceleiași societăți‑mamă în cele două decizii, astfel
cum ar impune Hotărârea Michelin, punctul 107 de mai sus (punctul 290).
Trebuie subliniat că noțiunea de încălcări repetate, astfel cum este înțeleasă în anumite sisteme de drept naționale, presupune
ca o persoană să fi săvârșit noi încălcări după ce a fost sancționată pentru încălcări similare (Hotărârea Tribunalului din
11 martie 1999, Thyssen Stahl/Comisia, T‑141/94, Rec., p. II‑347, punctul 617, Hotărârea Michelin/Comisia, punctul 107 de
mai sus, punctul 284, Hotărârea Groupe Danone/Comisia, punctul 250 de mai sus, punctul 362, și Hotărârea Hoechst/Comisia,
punctul 158 de mai sus, punctul 450). În plus, punctul 2 din Liniile directoare din 1998 menționează în mod specific „încălcări[le]
repetate de același tip din partea aceleiași/acelorași întreprinderi” în cadrul listei exemplificative de circumstanțe agravante
care pot justifica o majorare a cuantumului de bază al amenzii.
Astfel cum s‑a amintit la punctul 92 de mai sus, noțiunea de întreprindere, plasată în contextul dreptului concurenței, trebuie
să fie înțeleasă în sensul că desemnează o unitate economică din punctul de vedere al obiectului acordului în cauză, chiar
dacă, din punct de vedere juridic, această unitate economică este constituită din mai multe persoane fizice sau juridice.
Comportamentul anticoncurențial al unei întreprinderi poate fi, așadar, imputat altei întreprinderi atunci când aceasta nu
și‑a decis în mod autonom comportamentul pe piață, ci a aplicat, în esență, directivele emise de cea din urmă, având în vedere
în special legăturile economice și juridice care le uneau (Hotărârea Dansk Rørindustri și alții/Comisia, punctul 94 de mai
sus, punctul 117, Hotărârea Metsä‑Serla și alții/Comisia, punctul 94 de mai sus, punctul 27, Hotărârea din 10 septembrie 2009,
Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 91 de mai sus, punctul 58, și Hotărârea Tribunalului din 27 septembrie 2006, Avebe/Comisia,
T‑314/01, Rec., p. II‑3085, punctul 135).
În această privință, trebuie precizat că, potrivit jurisprudenței, Comisia nu se poate limita numai la a constata că o întreprindere
„putea” exercita o astfel de influență decisivă asupra celeilalte întreprinderi, fără să fie necesar să verifice dacă această
influență a fost exercitată efectiv. Dimpotrivă, Comisia are, în principiu, obligația de a demonstra existența unei astfel
de influențe decisive pe baza unui ansamblu de elemente de fapt, printre care se numără, în special, eventualele prerogative
de conducere pe care una dintre aceste întreprinderi le are în raport cu cealaltă (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții
din 2 octombrie 2003, Aristrain/Comisia, C‑196/99 P, Rec., p. I‑11005, punctele 95-99, Hotărârea Dansk Rørindustri și alții/Comisia,
punctul 94 de mai sus, punctele 118-122, Hotărârea Tribunalului din 20 martie 2002, HFB și alții/Comisia, T‑9/99, Rec., p. II‑1487,
punctul 527, și Hotărârea Avebe/Comisia, punctul 310 de mai sus, punctul 136).
Este adevărat că, astfel cum subliniază Comisia, Tribunalul a considerat în Hotărârea Michelin/Comisia, punctul 107 de mai
sus (punctul 290), că, atunci când două filiale sunt deținute direct sau indirect în proporție de mai mult de 99 % de aceeași
societate‑mamă, se poate ajunge în mod rezonabil la concluzia că aceste filiale nu își stabilesc în mod autonom comportamentul
pe piață. În cadrul acestei hotărâri, Tribunalul a adăugat că diferitele societăți care aparțin aceluiași grup constituie
o entitate economică și, prin urmare, o întreprindere în sensul articolelor 81 CE și 82 CE în cazul în care societățile în
cauză nu își stabilesc în mod autonom comportamentul pe piață.
Cu toate acestea, astfel cum s‑a arătat la punctele 96 și 97 de mai sus, Curtea a amintit de curând că, în cazul particular
în care o societate‑mamă deține 100 % din capitalul filialei sale care a săvârșit o încălcare a normelor privind concurența
ale Uniunii, chiar dacă există o prezumție potrivit căreia societatea‑mamă respectivă exercită efectiv o influență decisivă
asupra comportamentului filialei sale, o astfel de prezumție este relativă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 septembrie
2009, Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 91 de mai sus, punctele 60 și 61 și jurisprudența citată). În plus, astfel cum
a amintit Curtea în Hotărârea Aristrain/Comisia, punctul 311 de mai sus (punctul 99), simplul faptul că capitalul a două societăți
comerciale distincte aparține aceleiași persoane nu este suficient, în sine, pentru a stabili existența, între aceste două
societăți, a unei unități economice care să aibă drept consecință, potrivit dreptului concurenței al Uniunii, că acțiunile
uneia pot fi imputate celeilalte.
În speță, trebuie să se constate, pe de o parte, că, în cadrul cauzei Suprataxa pe aliaj, Comisia nu a considerat că societățile‑mamă
ale societăților KHS, TS, TKS și AST, al căror succesor economic și juridic ar fi TKAG, formau împreună cu acestea o unitate
economică, din punctul de vedere al aplicării articolelor 81 CE și 82 CE, și nu a susținut, prin urmare, că KHS, TS, TKS și
AST nu își stabileau în mod autonom comportamentul pe piață. Astfel, din Decizia Suprataxa pe aliaj reiese că, referitor la
societățile care fac parte din grupul ThyssenKrupp, Comisia a constatat existența unei încălcări numai în ceea ce privește
societățile KHS, TS, TKS și AST, iar nu și în ceea ce privește societățile‑mamă ale fiecăreia dintre acestea, care, astfel
cum au arătat reclamantele fără a fi contrazise de Comisie, nu au fost audiate în cadrul procedurii administrative care a
dus la adoptarea respectivei decizii.
Pe de altă parte, din decizia atacată nu reiese că Comisia a considerat, în cadrul prezentei cauze, că KHS, TS, TKS și AST
se numără printre întreprinderile în privința cărora au fost constatate încălcări la articolul 1 din aceasta.
Prin urmare, încălcările constatate la articolul 1 din decizia atacată nu pot fi considerate o repetare a încălcării de către
aceeași sau aceleași întreprinderi în privința cărora a fost constatată săvârșirea unor încălcări în cauza Suprataxa pe aliaj.
În această privință, în primul rând, nu poate fi primit argumentul Comisiei potrivit căruia ThyssenKrupp ar fi avut posibilitatea,
în cadrul procedurii administrative care a dus la adoptarea deciziei atacate și în cadrul prezentei acțiuni, să conteste existența
unei unități economice între aceasta și întreprinderile sancționate în cauza Suprataxa pe aliaj.
Astfel, trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței Curții, pe de o parte, principiul respectării dreptului la apărare exclude
posibilitatea de a considera licită o decizie prin care Comisia impune unei întreprinderi o amendă în materie de concurență
fără să îi fi comunicat în prealabil obiecțiunile reținute în privința sa și, pe de altă parte, având în vedere importanța
pe care o are, comunicarea privind obiecțiunile trebuie să precizeze fără echivoc persoana juridică căreia i se vor putea
aplica amenzi și să îi fie adresată acesteia din urmă (a se vedea Hotărârea Papierfabrik August Koehler/Comisia, punctul 192
de mai sus, punctele 37 și 38, și Hotărârea din 10 septembrie 2009, Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 91 de mai sus, punctul
57 și jurisprudența citată).
Prin urmare, nu se poate admite posibilitatea ca Comisia să considere, în cadrul stabilirii existenței circumstanței agravante
a repetării încălcării, că o întreprindere trebuie să fie declarată responsabilă pentru o încălcare anterioară, pentru care
nu a fost sancționată printr‑o decizie a Comisiei, în condițiile în care nu a fost destinatara unei comunicări privind obiecțiunile
în cadrul stabilirii existenței acelei încălcări, astfel încât o astfel de întreprindere nu a fost în măsură, în timpul procedurii
care a dus la adoptarea deciziei prin care a fost constatată încălcarea anterioară, să își prezinte argumentele pentru a contesta,
în ceea ce o privește, eventuala existență a unei unități economice cu alte întreprinderi.
O astfel de concluzie este justificată cu atât mai mult cu cât, chiar dacă este adevărat că principiul proporționalității
impune ca timpul scurs între încălcarea în cauză și o încălcare anterioară a normelor de concurență să fie luat în considerare
pentru aprecierea tendinței întreprinderii de a se sustrage de la aceste norme, Curtea a subliniat deja că Comisia nu poate
fi ținută de un eventual termen de prescripție pentru a constata existența unei repetări a încălcării (Hotărârea Curții din
8 februarie 2007, Groupe Danone/Comisia, C‑3/06 P, Rep., p. I‑1331, punctul 38, și Hotărârea Hoechst/Comisia, punctul 158
de mai sus, punctul 462; a se vedea de asemenea Hotărârea din 25 octombrie 2005, Groupe Danone/Comisia, punctul 250 de mai
sus, punctul 353) și că, prin urmare, o astfel de constatare poate fi efectuată după ce au trecut mulți ani de la data stabilirii
existenței unei încălcări, într‑un moment în care întreprinderii implicate i‑ar fi, în orice caz, imposibil să conteste existența
unei astfel de unități economice, în special în cazul în care se aplică prezumția amintită la punctul 313 de mai sus.
În continuare, nu poate fi primit nici argumentul Comisiei potrivit căruia o majorare a cuantumului amenzii pentru repetarea
încălcării ar fi de asemenea justificată având în vedere încălcările constatate în Decizia 90/417/CECO a Comisiei din 18 iulie
1990 privind o procedură în temeiul articolului 65 [CO] referitoare la acordul și practicile concertate ale unor producători
europeni de produse plate din oțel inoxidabil laminate la rece (JO L 220, p. 28) și în Decizia 94/215/CECO a Comisiei din
16 februarie 1994 privind o procedură în temeiul articolului 65 [CO] referitoare la acordurile și practicile concertate în
care sunt implicați producători europeni de bare (JO L 116, p. 1). Pe lângă faptul că aceste decizii nu au fost menționate
nici în comunicarea privind obiecțiunile, nici în decizia atacată, trebuie să se constate că, la fel ca în cazul întreprinderilor
sancționate în cauza Suprataxa pe aliaj, întreprinderile sancționate în cadrul deciziilor menționate nu sunt aceleași întreprinderi,
în sensul articolelor 81 CE și 82 CE, ca cele care au făcut obiectul unor sancțiuni în decizia atacată.
În sfârșit, în ceea ce privește argumentul Comisiei potrivit căruia, în cazul în care deține aproape în integralitate capitalul
unei filiale, societatea‑mamă este de asemenea destinatarul avertismentului adresat filialei ca rezultat al unei decizii anterioare
a Comisiei care o sancționează pentru o încălcare a dreptului concurenței, nici acesta nu poate fi reținut. Astfel, chiar
dacă este adevărat că se poate considera în mod rezonabil că o societate‑mamă are efectiv cunoștință de o decizie anterioară
adresată de Comisie filialei sale, al cărei capital îl deține aproape în integralitate, faptul că societatea‑mamă are cunoștință
de acest lucru nu poate compensa lipsa, în decizia anterioară, a constatării existenței unei unități economice între o astfel
de societate‑mamă și filiala sa, pentru a se stabili în sarcina respectivei societăți‑mamă răspunderea pentru încălcarea anterioară
și a se majora cuantumul amenzilor care îi sunt aplicate ca urmare a repetării încălcării.
Rezultă că prezentul motiv este întemeiat și că trebuie ca decizia atacată să fie modificată, fără a fi necesar să fie examinate
celelalte argumente formulate de reclamante în cadrul prezentului motiv. Consecințele acestei modificări vor fi prezentate
la punctele 461 și 462 de mai jos.

Cu privire la motivul întemeiat pe încălcarea Comunicării privind cooperarea din 2002 și pe încălcarea principiului protecției
încrederii legitime, precum și a principiului egalității de tratament în ceea ce privește aprecierea cooperării
Reclamantele din cauzele T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07 și T‑150/07 amintesc că au formulat o serie de cereri prin
care solicitau să beneficieze de imunitate la amenzi sau de o reducere a cuantumului amenzilor lor în temeiul Comunicării
privind cooperarea din 2002. Cu toate acestea, Comisia ar fi încălcat prevederile comunicării menționate atunci când a apreciat
calitatea și utilitatea cooperării lor. Potrivit reclamantelor din cauzele T‑147/07, T‑149/07 și T‑150/07, Comisia ar fi încălcat
în plus așteptările legitime ale acestora în ceea ce privește aprecierea cooperării lor la stabilirea existenței încălcării
din Germania. În sfârșit, reclamantele din cauzele T‑144/07, T‑149/07 și T‑150/07 invocă o încălcare a principiului egalității
de tratament în cadrul aplicării Comunicării privind cooperarea din 2002 în ceea ce privește încălcarea din Belgia.
Cu privire la Comunicarea privind cooperarea din 2002
Trebuie subliniat că, în Comunicarea privind cooperarea din 2002, Comisia a definit condițiile în care întreprinderile care
cooperează cu aceasta în vederea stabilirii existenței unei înțelegeri pot fi scutite de amendă sau pot beneficia de o reducere
a cuantumului amenzii pe care altfel ar fi trebuit să o plătească.
Mai întâi, la punctul 8 din cadrul titlului A, Comunicarea privind cooperarea din 2002 prevede:
„Comisia acordă unei întreprinderi imunitate la orice amendă pe care ar fi trebuit în alte condiții să o plătească:
(a)      atunci când întreprinderea furnizează prima elemente de probă care, în opinia Comisiei, sunt de natură să îi permită adoptarea
unei decizii prin care se dispune efectuarea de verificări în temeiul articolului 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 17
cu privire la o presupusă înțelegere care afectează Comunitatea sau
(b)      atunci când întreprinderea furnizează prima elemente de probă care, în opinia Comisiei, sunt de natură să îi permită să constate
o încălcare a articolului 81 [CE] în raport cu o presupusă înțelegere care afectează Comunitatea.” [traducere neoficială]
În continuare, Comunicarea privind cooperarea din 2002 prevede, în cadrul punctului 20 din titlul B, că „[î]ntreprinderile
care nu îndeplinesc condițiile [privind imunitatea la amendă] prevăzute în cadrul titlului A pot beneficia totuși de o reducere
a amenzii care le‑ar fi fost altfel impusă” [traducere neoficială] și, în cadrul punctului 21, că, „[p]entru a putea îndeplini
condițiile necesare pentru o astfel de reducere, o întreprindere trebuie să furnizeze Comisiei elemente de probă cu privire
la presupusa încălcare care prezintă o valoare adăugată semnificativă în raport cu elementele de probă aflate deja în posesia
Comisiei și trebuie să înceteze participarea la presupusa activitate ilicită cel mai târziu la momentul la care furnizează
aceste elemente de probă” [traducere neoficială].
În ceea ce privește noțiunea de valoare adăugată, la punctul 22 din Comunicarea privind cooperarea din 2002 se precizează
că:
„Noțiunea «valoare adăugată» se referă la măsura în care elementele de probă furnizate întăresc, prin natura și/sau prin nivelul
de detaliere al acestora, capacitatea Comisiei de a demonstra existența faptelor în cauză. În această evaluare, Comisia consideră
în general că elementele de probă scrise care datează din perioada la care se raportează faptele au o valoare mai mare decât
elementele de probă stabilite ulterior. De asemenea, se consideră în general că elementele de probă care sunt direct relevante
pentru faptele în cauză au o valoare mai mare decât cele care au o relevanță indirectă.” [traducere neoficială]
Punctul 23 litera (b) primul paragraf din Comunicarea privind cooperarea din 2002 prevede o clasificare în trei categorii
în ceea ce privește reducerile amenzilor:
„–       [p]rima întreprindere care îndeplinește condiția prevăzută la punctul 21: o reducere de 30-50 %;
–       [a] doua întreprindere care îndeplinește condiția prevăzută la punctul 21: o reducere de 20-30 %;
–       [a]lte întreprinderi care îndeplinesc condiția prevăzută la punctul 21: o reducere de maximum 20 %.” [traducere neoficială]
Comunicarea privind cooperarea din 2002 prevede la punctul 23 litera (b) al doilea paragraf:
„Pentru a stabili nivelul reducerii în cadrul fiecăreia dintre aceste marje, Comisia ia în considerare data la care elementele
de probă care îndeplinesc condițiile prevăzute la punctul 21 au fost prezentate și măsura în care acestea prezintă valoare
adăugată. De asemenea, Comisia poate lua în considerare întinderea și continuitatea cooperării oferite de întreprindere de
la data contribuției sale.” [traducere neoficială]
În sfârșit, punctul 23 litera (b) ultimul paragraf din Comunicarea privind cooperarea din 2002 prevede:
„[Î]n cazul în care o întreprindere furnizează elemente de probă cu privire la fapte necunoscute până atunci Comisiei care
au un impact direct asupra gravității sau duratei presupusei înțelegeri, Comisia nu va lua în considerare aceste fapte atunci
când va stabili cuantumul amenzii aplicate întreprinderii care le‑a furnizat.” [traducere neoficială]
Cu privire la marja de apreciere a Comisiei și la controlul instanțelor Uniunii
Trebuie amintit că articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, care constituie temeiul juridic pentru aplicarea
de amenzi în cazul încălcării normelor de concurență ale Uniunii, conferă Comisiei o marjă de apreciere în ceea ce privește
stabilirea amenzilor (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 21 octombrie 1997, Deutsche Bahn/Comisia, T‑229/94,
Rec., p. II‑1689, punctul 127), care depinde, printre altele, de politica sa generală în materie de concurență (a se vedea
în acest sens Hotărârea Musique Diffusion française și alții/Comisia, punctul 247 de mai sus, punctele 105 și 109). Acesta
este cadrul în care, pentru a asigura transparența și caracterul obiectiv al deciziilor sale în materia amenzilor, Comisia
a adoptat și a publicat în anul 2002 comunicarea privind cooperarea. Ea reprezintă un instrument care are rolul să precizeze,
cu respectarea normelor de drept de rang superior, criteriile pe care Comisia intenționează să le aplice în cadrul exercitării
puterii sale de apreciere. Aceasta duce la o autolimitare a acestei puteri (a se vedea, prin analogie, Hotărârea Tribunalului
din 30 aprilie 1998, Vlaams Gewest/Comisia, T‑214/95, Rec., p. II‑717, punctul 89), în măsura în care Comisia are obligația
de a se conforma normelor indicative pe care și le‑a impus (a se vedea, prin analogie, Hotărârea Tribunalului din 12 decembrie
1996, AIUFFASS și AKT/Comisia, T‑380/94, Rec., p. II‑2169, punctul 57).
Autolimitarea puterii de apreciere a Comisiei care rezultă din adoptarea Comunicării privind cooperarea din 2002 nu este însă
incompatibilă cu menținerea unei marje de apreciere semnificative a Comisiei (a se vedea, prin analogie, Hotărârea Raiffeisen
Zentralbank Österreich și alții/Comisia, punctul 60 de mai sus, punctul 224).
Comunicarea privind cooperarea din 2002 cuprinde astfel diferite elemente de flexibilitate care permit Comisiei să își exercite
puterea discreționară în conformitate cu dispozițiile articolului 23 din Regulamentul nr. 1/2003, astfel cum au fost interpretate
de Curte (a se vedea, prin analogie, Hotărârea Raiffeisen Zentralbank Österreich și alții/Comisia, punctul 60 de mai sus,
punctul 224).
Astfel, este necesar să se sublinieze că Comisia beneficiază de o marjă de apreciere extinsă atunci când trebuie să evalueze
dacă elementele de probă furnizate de o întreprindere care și‑a exprimat dorința de a beneficia de Comunicarea privind cooperarea
din 2002 prezintă o valoare adăugată semnificativă în sensul punctului 21 din comunicarea menționată (a se vedea în acest
sens Hotărârea Curții din 10 mai 2007, SGL Carbon/Comisia, C‑328/05 P, Rep., p. I‑3921, punctul 88, și Hotărârea Hoechst/Comisia,
punctul 158 de mai sus, punctul 555). În ceea ce privește punctul 8 literele (a) și (b) din Comunicarea privind cooperarea
din 2002, se impune constatarea că această marjă de apreciere semnificativă rezultă chiar din modul de redactare a acestei
dispoziții, care se referă în mod expres la furnizarea de elemente de probă care, „în opinia Comisiei”, sunt de natură să
îi permită acesteia adoptarea unei decizii prin care se dispune efectuarea unor verificări, respectiv constatarea unei încălcări.
Aprecierea calității și a utilității cooperării unei întreprinderi implică astfel efectuarea unor aprecieri complexe privind
situația de fapt (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 mai 2007, SGL Carbon/Comisia, citată anterior, punctul 81, și
Hotărârea Carbone‑Lorraine/Comisia, punctul 153 de mai sus, punctul 271).
De asemenea, după ce constată că elementele de probă prezintă o valoare adăugată semnificativă, în sensul punctului 21 din
Comunicarea privind cooperarea din 2002, Comisia dispune de o marjă de apreciere atunci când trebuie să stabilească nivelul
exact al reducerii cuantumului amenzii care trebuie acordată întreprinderii în cauză. Astfel, primul paragraf al punctului
23 litera (b) din comunicarea menționată prevede o serie de limite în care poate fi efectuată reducerea cuantumului amenzii
pentru diferitele categorii de întreprinderi vizate, în timp ce al doilea paragraf al respectivului punct stabilește criteriile
de care Comisia trebuie să țină seama pentru a defini nivelul de reducere în interiorul acestor limite.
Având în vedere marja de apreciere de care dispune Comisia pentru a evalua cooperarea unei întreprinderi în temeiul Comunicării
privind cooperarea din 2002, numai o depășire vădită a acestei marje ar putea fi invalidată de Tribunal (a se vedea în acest
sens Hotărârea din 10 mai 2007, SGL Carbon/Comisia, punctul 335 de mai sus, punctele 81, 88 și 89, și Hotărârea Hoechst/Comisia,
punctul 158 de mai sus, punctul 555).
Cu privire la cooperarea societății ThyssenKrupp în vederea stabilirii existenței încălcării din Belgia
În cadrul considerentului (773) al deciziei atacate, Comisia a decis „să acorde societății ThyssenKrupp o reducere [a amenzii]
de 20 % în limitele prevăzute la punctul 23 [litera] (b) [a doua liniuță] din Comunicarea privind cooperarea [din 2002]”.
În considerentul (769) al deciziei atacate, Comisia explică în această privință că, „[l]a momentul la care ThyssenKrupp și‑a
formulat cererea [în temeiul Comunicării privind cooperarea din 2002], Comisia efectuase deja trei inspecții în Belgia și
primise două cereri [în temeiul aceleiași comunicări] din partea societăților Kone și Otis referitoare la activitățile cartelului
din Belgia”.
După ce a menționat, în considerentul (770) al deciziei atacate, că „[n]oile informații furnizate de ThyssenKrupp cuprindeau
în principal explicații orale referitoare la anumite proiecte de ascensoare și de scări rulante”, Comisia recunoaște în considerentul
(771) că „[c]ererea [întemeiată pe Comunicarea privind cooperarea din 2002] formulată de ThyssenKrupp prezintă o valoare adăugată
semnificativă, întrucât furnizează informații complementare cu privire la [
confidențial
]”. Comisia adaugă în considerentul (771) că, „[p]e de altă parte, observațiile societății ThyssenKrupp au confirmat elementele
de probă de care dispunea deja Comisia cu privire la societățile implicate, la produsele și la serviciile vizate, la perioada
la care se referă investigația, la locul și la logistica întâlnirilor membrilor înțelegerii, precum și la funcționarea și
la punerea în aplicare a acesteia”.
În considerentul (772) al deciziei atacate, Comisia ajunge la concluzia că ThyssenKrupp „a furnizat elemente de probă care
au întărit considerabil capacitatea Comisiei de a dovedi încălcarea”, precizând că, „[c]u toate acestea, elementele de probă
transmise nu se referă la fapte care nu erau cunoscute anterior de Comisie și nici nu conțin elemente care datau de la momentul
faptelor”.
În primul rând, reclamantele din cauzele T‑144/07, T‑149/07 și T‑150/07 susțin că decizia atacată nu ar fi clară în ceea ce
privește procentajul reducerii amenzii pe care Comisia ar fi intenționat să îl aplice societății ThyssenKrupp pentru cooperarea
sa la stabilirea existenței încălcării din Belgia. Comisia s‑ar referi, în considerentul (773) al deciziei atacate, la o reducere
de 20 %, în timp ce, în considerentul (856) al deciziei atacate, această reducere ar fi de 25 %. Potrivit reclamantelor menționate,
ThyssenKrupp ar avea dreptul, conform principiul
in dubio pro re
o, la interpretarea cea mai favorabilă a deciziei atacate în ceea ce privește cuantumul sancțiunii sale. În loc de o reducere
de 20 %, amenda ar trebui, așadar, să fie redusă cu 25 %.
Trebuie să se constate că reclamantele din cauzele T‑144/07, T‑149/07 și T‑150/07 nu se pot baza, în această privință, pe
principiul
in dubio pro reo
, potrivit căruia îndoiala ar profita întreprinderilor în cauză, întrucât acest principiu se referă la administrarea probelor
privind existența unei încălcări și urmărește să stabilească dacă constatările privind situația de fapt realizate de Comisie
în decizia atacată sunt susținute de elementele de probă pe care aceasta le‑a prezentat. Or, reclamantele menționate nu contestă
încălcarea pentru care au fost sancționate în decizia atacată.
În ceea ce privește argumentul reclamantelor potrivit căruia cuantumul amenzii aplicate societății ThyssenKrupp pentru încălcarea
din Belgia ar trebui să fie redus, întrucât în considerentul (856) al deciziei atacate se menționează o reducere de 25 %,
trebuie amintit că cuantumul amenzii care a fost aplicată la articolul 1 alineatul (1) a patra liniuță din decizia atacată
include o reducere de 20 % ca urmare a cooperării societății ThyssenKrupp în cadrul aplicării Comunicării privind cooperarea
din 2002.
Este adevărat că dispozitivul unui act nu poate fi disociat de motivarea acestuia, astfel încât, dacă este necesar, trebuie
să fie interpretat luându‑se în considerare motivele care au condus la adoptarea lui (Hotărârea Curții din 15 mai 1997, TWD/Comisia,
C‑355/95 P, Rec., p. I‑2549, punctul 21). Cu toate acestea, din motivarea deciziei atacate reiese în mod clar intenția Comisiei
de acorda societății ThyssenKrupp o reducere a cuantumului amenzii de 20 %, iar nu de 25 %, în temeiul Comunicării privind
cooperarea din 2002.
Astfel, pe de o parte, în considerentul (772) al deciziei atacate, Comisia a indicat că „ThyssenKrupp a îndeplinit întru totul
condițiile prevăzute la punctul 21 [din Comunicarea privind cooperarea din 2002] [
confidențial
] și a furnizat elemente de probă care au întărit considerabil capacitatea Comisiei de a dovedi încălcarea”. Comisia a precizat
însă că „elementele de probă transmise nu se referă la fapte care nu erau cunoscute anterior de Comisie și nici nu conțin
elemente care datau de la momentul faptelor”, ceea ce indica faptul că era avută în vedere aplicarea unei reduceri minime
a cuantumului amenzii în cadrul limitelor prevăzute la punctul 23 litera (b) primul paragraf a doua liniuță din Comunicarea
privind cooperarea din 2002. Pe de altă parte, considerentul (773) al deciziei atacate confirmă explicit că, „[î]n lumina
celor prezentate anterior, este adecvat să i se acorde societății ThyssenKrupp o reducere de 20 % în limitele [aplicabile]”.
În lumina considerentelor (772) și (773) ale deciziei atacate, precum și a dispozitivului acesteia, cifra de 25 % menționată
în considerentul (856) al deciziei atacate, care recapitulează toate reducerile amenzilor acordate diferitor întreprinderi
în schimbul cooperării lor în cadrul procedurii administrative, trebuie să fie considerată o eroare materială. Prin urmare,
prima obiecție a reclamantelor din cauzele T‑144/07, T‑149/07 și T‑150/07 trebuie să fie respinsă.
În al doilea rând, reclamantele din cauzele T‑144/07, T‑149/07 și T‑150/07 susțin că ThyssenKrupp ar fi trebuit să beneficieze,
în conformitate cu Comunicarea privind cooperarea din 2002, de o reducere de cel puțin 25 % a cuantumului amenzii care i‑a
fost aplicată pentru încălcarea din Belgia. Astfel, ThyssenKrupp ar fi prezentat dovezi referitoare la fapte și împrejurări
care nu erau cunoscute anterior de Comisie. În plus, ar fi fost vorba despre elemente‑cheie ale încălcării.
În această privință, trebuie să se constate că reclamantele din cauzele T‑144/07, T‑149/07 și T‑150/07 nu contestă faptul
că în privința cooperării societății ThyssenKrupp se aplică punctul 23 litera (b) primul paragraf a doua liniuță din Comunicarea
privind cooperarea din 2002 și că, pe această bază, întreprinderea menționată avea dreptul la o reducere a amenzii cuprinsă
între 20 % și 30 %. Reducerea cuantumului amenzii cu 20 % acordată societății ThyssenKrupp în temeiul cooperării sale [considerentul
(773) al deciziei atacate] se încadrează astfel în limitele prevăzute în acest scop de comunicarea menționată.
Trebuie de asemenea amintit că Comisia dispune de o marjă de apreciere atunci când trebuie să stabilească nivelul exact al
reducerii cuantumului amenzii care trebuie acordată în limitele prevăzute la punctul 23 litera (b) primul paragraf din Comunicarea
privind cooperarea din 2002 și că numai o depășire vădită a acestei marje ar putea fi invalidată de Tribunal (a se vedea în
acest sens Hotărârea din 10 mai 2007, SGL Carbon/Comisia, punctul 335 de mai sus, punctele 81, 88 și 89).
În decizia atacată, după ce a recunoscut că ThyssenKrupp avea dreptul la o reducere a cuantumului amenzii întrucât „elementele
de probă [prezentate] întări[seră] considerabil capacitatea [sa] […] de a dovedi încălcarea”, Comisia a decis să acorde o
reducere a cuantumului amenzii de 20 % în condițiile în care „elementele de probă transmise nu se [refereau] la fapte care
nu erau cunoscute anterior de Comisie și nici nu conțin[eau] elemente care datau de la momentul faptelor” [considerentul (772)
al deciziei atacate].
Reclamantele din cauzele T‑144/07, T‑149/07 și T‑150/07 contestă însă exactitatea materială a constatărilor făcute în considerentul
(772) al deciziei atacate.
Acestea susțin, mai întâi, că încălcarea din Belgia ar fi fost compusă din două etape, și anume, pe de o parte, o înțelegere
referitoare la cotele de piață sau la înghețarea cotelor de piață și, pe de altă parte, o înțelegere referitoare la alocarea
reciprocă a cererilor de ofertă publice și private pentru a atinge cotele de piață convenite. Or, Comisia s‑ar baza numai
pe probe prezentate de ThyssenKrupp pentru a constata, în considerentele (158) și (159) ale deciziei atacate, înghețarea cotelor
de piață ale întreprinderilor implicate. Prin urmare, ThyssenKrupp ar fi furnizat informații care nu erau cunoscute anterior
de Comisie cu privire la un aspect constitutiv al încălcării din Belgia, și anume cu privire la înțelegerea referitoare la
împărțirea sectorului vânzării și instalării de ascensoare și de scări rulante în Belgia.
În această privință, trebuie să se constate că cele două aspecte ale încălcării descrise în considerentul (158) al deciziei
atacate sunt intrinsec legate. Astfel, alocarea reciprocă a contractelor de achiziții publice și private, precum și a altor
contracte „în conformitate cu cota convenită în prealabil” menționată în a treia teză a considerentului (158) presupune existența
unei înțelegeri privind împărțirea pieței la care face referire prima teză a considerentului (158), precum și considerentul
(159) al deciziei atacate. Întrucât reclamantele nu contestă că elementele de probă prezentate de Kone și de Otis erau suficiente
pentru a demonstra existența înțelegerii menționate în a treia teză a considerentului (158), trebuie să se considere că existența
unei înțelegeri referitoare la cotele de piață între cei patru producători în cauză era în mod necesar cunoscută de Comisie
la momentul la care ThyssenKrupp și‑a formulat cererea.
În orice caz, din dosarul Comisiei reiese că Kone a informat‑o încă din luna februarie 2004 cu privire la existența unui mecanism
de ajustare între participanții la încălcarea din Belgia în cazul în care cotele de piață reale erau diferite de cotele de
piață convenite, ceea ce nu era de conceput decât în cadrul unei înțelegeri referitoare la cotele de piață. În aceste condiții,
faptul că considerentul (159) al deciziei atacate nu se referă decât la elemente de probă provenite de la ThyssenKrupp pentru
a stabili existența înțelegerii referitoare la cotele de piață demonstrează în mod cert că aceste elemente au întărit capacitatea
Comisiei de a dovedi încălcarea, însă nu înseamnă că acestea au informat Comisia cu privire la fapte pe care aceasta nu le
cunoștea anterior.
În plus, faptul că reprezentanții societății Kone au declarat, ca răspuns la o întrebare a Comisiei formulată în cursul unei
întâlniri [
confidențial
] și referitoare la „sursa cotelor de piață utilizate”, că nu cunosc această sursă având în vedere faptul că cotele de piață
fuseseră deja stabilite la momentul la care au preluat postul pe care îl ocupau în cadrul societății Kone nu implică nicidecum
că Comisia nu ar fi avut cunoștință de existența înțelegerii referitoare la cotele de piață înainte de [
confidențial
], dată la care Comisia a primit cererea societății ThyssenKrupp. Dimpotrivă, simplul fapt că Comisia a pus întrebări reprezentanților
societății Kone cu privire la modul în care erau stabilite cotele de piață ale întreprinderilor participante demonstrează
în mod suficient că Comisia avea cunoștință de existența unei înțelegeri referitoare la cotele de piață încă înainte de [
confidențial
].
Astfel cum reiese din dosar, având în vedere elementele de care Comisia avea deja cunoștință la momentul la care ThyssenKrupp
și‑a formulat cererea în temeiul Comunicării privind cooperarea din 2002, și anume existența unei înțelegeri cu privire la
cotele de piață și cotele de piață efectiv convenite de participanți, trebuie să se considere că informația pe care această
întreprindere a comunicat‑o Comisiei nu se referea la fapte pe care aceasta nu le cunoștea anterior. În plus, în ceea ce privește
informația potrivit căreia cotele de piață fuseseră înghețate pe baza statisticilor privind piața întocmite de asociația sectorială
Agoria, fostă Fabrimetal, trebuie să se constate că aceasta nu a prezentat decât o valoare adăugată redusă în cadrul stabilirii
existenței încălcării din Belgia.
Reclamantele din cauzele T‑144/07, T‑149/07 și T‑150/07 susțin, în continuare, că ThyssenKrupp a avut o contribuție determinantă
la constatarea încălcării referitoare la întreținerea și la modernizarea ascensoarelor și a scărilor rulante în Belgia [considerentul
(771) al deciziei atacate], întrucât ar fi fost prima întreprindere care a adus dovada faptului că întreprinderile implicate
ar fi folosit [
confidențial
], determinând o agravare a încălcării, ceea ce ar reieși în mod clar dintr‑o comparare a comunicării privind obiecțiunile
și a deciziei atacate [considerentele (189)-(196) ale deciziei atacate].
Potrivit explicațiilor reclamantelor, acestea au remis Comisiei un fax al societății Schindler drept dovadă a susținerilor
lor [
confidențial
]. Prin urmare, nu ar fi corectă afirmația Comisiei, cuprinsă în considerentul (772) al deciziei atacate, potrivit căreia
ThyssenKrupp nu ar fi furnizat niciun element de probă care să dateze din perioada încălcării. Chiar dacă acest fax fusese
copiat cu ocazia verificărilor efectuate la sediile societăților Schindler și Kone, Comisia nu ar fi înțeles semnificația
acestui document decât datorită informațiilor furnizate de ThyssenKrupp. Valoarea adăugată ar consta tocmai în explicațiile
suplimentare oferite de ThyssenKrupp, cu atât mai mult cu cât probele de care ar fi dispus Comisia, în special o declarație
a societății Kone din 11 februarie 2004, ar fi indicat că nu fusese utilizat niciun [
confidențial
].
În această privință, trebuie să se constate că Comisia deținea deja faxul societății Schindler la care se referă reclamantele
menționate la momentul la care ThyssenKrupp și‑a formulat cererea, [
confidențial
]. Astfel, reiese din constatările care nu au fost contestate cuprinse în considerentul (196) al deciziei atacate și din documentele
menționate în nota de subsol 224 a acesteia că faxul societății Schindler fusese deja ridicat de la sediul societăților Kone
și Schindler în ianuarie 2004. În aceste condiții, chiar dacă acest fax reprezintă un element de probă care datează de la
momentul încălcării, trebuie să se constate că nu se poate considera că acest document, transmis de ThyssenKrupp, a prezentat
o valoare adăugată semnificativă în raport cu elementele de probă aflate deja în posesia Comisiei la momentul la care această
întreprindere și‑a formulat cererea. Ținând seama de faptul că documentul menționat nu îndeplinea astfel condițiile prevăzute
la punctul 21 din Comunicarea privind cooperarea din 2002, nu era necesar ca Comisia să îl ia în considerare în vederea stabilirii
reducerii cuantumului amenzii acordate societății ThyssenKrupp ca urmare a cooperării acesteia în cadrul aplicării acestei
comunicări. Astfel, numai elementele de probă care îndeplinesc condițiile prevăzute la punctul 21 din comunicarea menționată
dau naștere dreptului la o reducere a amenzii în temeiul acestei comunicări.
Este adevărat că ThyssenKrupp, atunci când a transmis faxul societății Schindler, a furnizat informații complementare referitoare
la [
confidențial
]. Aceste informații, chiar dacă îndeplinesc condițiile prevăzute la punctul 21 din Comunicarea privind cooperarea din 2002,
nu constituiau totuși elemente de probă care datau de la momentul faptelor și priveau un fapt, și anume [
confidențial
], care se regăsea deja în explicațiile furnizate de Otis în martie 2004 [considerentul (194) al deciziei atacate și nota
de subsol 222]. În orice caz, din considerentele (189) și (193)-(196) ale deciziei atacate reiese că [
confidențial
] la care se referă reclamantele a privit numai funcționarea și punerea în aplicare a înțelegerii referitoare la contractele
de întreținere și nu a reprezentat în sine un element determinant pentru constatarea încălcării menționate la articolul 1
alineatul (1) din decizia atacată.
În sfârșit, reclamantele din cauzele T‑144/07, T‑149/07 și T‑150/07 nu pot susține că din compararea comunicării privind obiecțiunile
și a deciziei atacate reiese că Comisia a putut constata o încălcare mai gravă în urma informațiilor care i‑au fost comunicate
de ThyssenKrupp. Astfel, din compararea punctelor 195-200 din comunicarea privind obiecțiunile și a considerentelor (189)-(196)
ale deciziei atacate, menționate de respectivele reclamante, nu reiese nicio agravare a calificării faptelor care ar fi avut
loc între momentul comunicării privind obiecțiunile și cel al adoptării deciziei atacate. În orice caz, o eventuală agravare
a calificării încălcării care ar fi avut loc ulterior comunicării privind obiecțiunile nu ar fi putut fi rezultatul faxului
societății Schindler și al explicațiilor furnizate de ThyssenKrupp în cadrul cererii sale, întrucât această cerere este anterioară
comunicării privind obiecțiunile, iar faxul societății Schindler și explicațiile oferite de ThyssenKrupp fuseseră deja analizate
pe larg în cadrul punctelor 196 și 200 din comunicarea privind obiecțiunile.
Având în vedere toate cele de mai sus, trebuie să se constate că Comisia a putut, fără să își depășească în mod vădit marja
de apreciere, să stabilească reducerea cuantumului amenzii societății ThyssenKrupp ca urmare a cooperării acesteia la stabilirea
existenței încălcării din Belgia la nivelul minim permis de limitele prevăzute la punctul 23 litera (b) primul paragraf a
doua liniuță din Comunicarea privind cooperarea din 2002.
În al treilea rând, reclamantele din cauzele T‑144/07, T‑149/07 și T‑150/07 susțin că Comisia a încălcat principiul egalității
de tratament prin faptul că a acordat o reducere a cuantumului amenzii de 20 % societății ThyssenKrupp în condițiile în care
ar fi acordat o reducere a cuantumului amenzii de 40 % societății Otis, a cărei cooperare ar fi fost asemănătoare cu cea a
societății ThyssenKrupp.
Potrivit unei jurisprudențe constante, în cadrul aprecierii pe care o efectuează cu privire la cooperarea membrilor unei înțelegeri,
Comisia nu poate încălca principiul egalității de tratament (a se vedea Hotărârea Krupp Thyssen Stainless și Acciai speciali
Terni/Comisia, punctul 106 de mai sus, punctul 237, și Hotărârea Tribunalului din 20 martie 2002, ABB Asea Brown Boveri/Comisia,
T‑31/99, Rec., p. II‑1881, punctul 240 și jurisprudența citată).
Cu toate acestea, argumentul prezentat la punctul 364 de mai sus și prin care se urmărește constatarea unei încălcări a principiului
egalității de tratament nu poate fi admis.
Astfel, pe de o parte, aprecierea valorii adăugate a unei cereri formulate în temeiul Comunicării privind cooperarea din 2002
se efectuează în funcție de elementele de probă de care Comisia dispune deja. Or, întrucât cooperarea societății Otis a fost
anterioară celei a societății ThyssenKrupp [considerentele (96) și (98) ale deciziei atacate], Comisia dispunea de mai multe
elemente de probă la momentul la care ThyssenKrupp a formulat cererea în temeiul comunicării menționate decât la momentul
la care a fost formulată cererea societății Otis.
Pe de altă parte, Otis a furnizat mijloace de probă scrise care datau de la momentul faptelor și care prezentau o valoare
adăugată semnificativă [considerentul (766) al deciziei atacate], în timp ce ThyssenKrupp nu a furnizat decât un singur element
de probă care data de la momentul faptelor, și anume faxul societății Schindler menționat la punctul 360 de mai sus, care
nu îndeplinea însă condițiile prevăzute la punctul 21 din Comunicarea privind cooperarea din 2002, deoarece se afla deja în
posesia Comisiei la momentul la care ThyssenKrupp și‑a transmis cererea întemeiată pe această comunicare.
În aceste condiții, întrucât Otis și ThyssenKrupp nu se aflau în situații comparabile, Comisia nu a încălcat principiul egalității
de tratament prin faptul că a acordat societății ThyssenKrupp o reducere a cuantumului amenzii de 20 % în temeiul celei de
a doua liniuțe a dispoziției menționate.
Din ansamblul considerațiilor de mai sus reiese că trebuie respinse toate obiecțiile invocate de ThyssenKrupp referitor la
aplicarea Comunicării privind cooperarea din 2002 în ceea ce privește cooperarea sa în vederea stabilirii existenței încălcării
din Belgia.
Cu privire la cooperarea societății ThyssenKrupp în vederea stabilirii existenței încălcării din Germania
Comisia a decis, în considerentul (812) al deciziei atacate, să nu acorde societății ThyssenKrupp nici imunitate la amendă,
nici o reducere a cuantumului acesteia pentru cooperarea sa la stabilirea existenței încălcării din Germania, [
confidențial
] [considerentul (807) al deciziei atacate].
În considerentul (808) al deciziei atacate, Comisia indică faptul că „ThyssenKrupp prezintă anumite informații referitoare
la [
confidențial
]”. Totuși, „[a]ceste afirmații nu sunt susținute de niciun element de probă care datează de la momentul faptelor și Comisia
nu a identificat nicio dovadă care să le confirme”.
În continuare, în considerentul (809) al deciziei atacate, Comisia afirmă că „[c]elelalte informații comunicate de ThyssenKrupp
[
confidențial
] nu fac decât să confirme elementele de probă cuprinse în comunicarea privind obiecțiunile, ceea ce nu reprezintă nici o
contribuție decisivă, nici un aport semnificativ de valoare adăugată”.
În sfârșit, în considerentele (810) și (811) ale deciziei atacate, Comisia explică în special următoarele:
„(810) […] Observațiile societății ThyssenKrupp nu au fost determinante în ceea ce privește constatarea încălcării de către Comisie,
deoarece aceasta dispunea deja de elemente de probă suficiente, astfel cum este demonstrat în comunicarea privind obiecțiunile.
[…] ThyssenKrupp nu a transmis elemente de probă care să dateze din perioada care face obiectul investigației. În schimb,
declarațiile sale, formulate după notificarea comunicării privind obiecțiunile și după ce întreprinderea a avut acces la dosar,
nu fac decât să confirme elementele de probă de care dispunea deja Comisia. […] [D]eclarațiile unilaterale neconfirmate referitoare
la [
confidențial
] sunt lipsite de fundament.
(811) În lumina elementelor de mai sus, nu se poate considera că informațiile furnizate de ThyssenKrupp prezintă o valoare adăugată
semnificativă în sensul [C]omunicării privind cooperarea [din 2002]. [
confidențial
] Chiar și la acel moment, cooperarea societății ThyssenKrupp [
confidențial
] a fost limitată la simpla confirmare a declarațiilor făcute deja de toți ceilalți membri ai înțelegerii. [
confidențial
]”
Potrivit reclamantelor din cauzele T‑147/07, T‑149/07 și T‑150/07, Comisia a încălcat Comunicarea privind cooperarea din 2002
întrucât nu ar fi considerat că elementele de probă furnizate de ThyssenKrupp referitor la înțelegerile săvârșite în Germania
prezentau o valoare adăugată semnificativă.
În primul rând, ThyssenKrupp nu ar fi contestat faptele reproșate în comunicarea privind obiecțiunile și le‑ar fi confirmat
și completat. Prin urmare, aceasta ar fi întărit capacitatea Comisiei de a dovedi încălcarea, în conformitate cu punctul 22
prima teză din Comunicarea privind cooperarea din 2002. ThyssenKrupp ar fi pus imediat la dispoziția Comisiei rezultate investigațiilor
sale interne, după ce a reușit să elucideze încălcările săvârșite în Germania.
În al doilea rând, prin faptul că a furnizat informații [
confidențial
], ThyssenKrupp ar fi pus la dispoziția Comisiei elemente de probă care prezentau o valoare adăugată semnificativă, justificând
o reducere de 20 % a cuantumului amenzii care i‑a fost aplicată pentru încălcarea din Germania. Dovezile [
confidențial
] ar prezenta o valoare adăugată semnificativă, independent de luarea în considerare de către Comisie a unor astfel de elemente
de probă. Prin faptul că nu a luat în considerare astfel de elemente, Comisia ar fi încălcat, în plus, așteptările legitime
ale respectivelor reclamante, întrucât ar reieși din cuprinsul punctului 617 din comunicarea privind obiecțiunile că [
confidențial
] ar fi fost luată în considerare în cadrul evaluării gravității fiecărei încălcări.
În această privință, trebuie amintit că, spre deosebire de punctul D subpunctul 2 a doua liniuță din Comunicarea privind neaplicarea
de amenzi sau reducerea cuantumului acestora în cauzele având ca obiect înțelegeri (JO 1996, C 207, p. 4) (denumită în continuare
„Comunicarea privind cooperarea din 1996”), Comunicarea privind cooperarea din 2002 nu prevede reducerea cuantumului amenzii
în favoarea unei întreprinderi care nu contestă, după primirea comunicării privind obiecțiunile, realitatea faptelor pe care
Comisia își bazează acuzațiile.
În cadrul Comunicării privind cooperarea din 2002, pentru a putea pretinde o reducere a cuantumului amenzii, o întreprindere
trebuie să furnizeze Comisiei elemente de probă referitoare la încălcarea prezumată care prezintă o valoare adăugată semnificativă
în raport cu elementele de probă de care aceasta dispune deja (a se vedea punctul 21 din comunicarea menționată).
Având în vedere marja de apreciere de care dispune Comisia pentru a evalua cooperarea unei întreprinderi în temeiul Comunicării
privind cooperarea din 2002 și, în special, pentru a stabili dacă anumite elemente de probă prezintă o valoare adăugată semnificativă,
numai o depășire vădită a acestei marje ar putea fi invalidată de Tribunal (a se vedea punctul 350 de mai sus).
Trebuie, așadar, să se examineze dacă Comisia și‑a depășit în mod vădit marja de apreciere atunci când a constatat că elementele
de probă furnizate de ThyssenKrupp nu prezentau o valoare adăugată semnificativă în sensul acestei comunicări.
În conformitate cu punctele 21 și 22 din comunicarea menționată, pentru a aprecia valoarea adăugată a elementelor de probă
furnizate de o întreprindere, Comisia nu ia în considerare numai natura și/sau nivelul de detaliere al acestora, ci și elementele
de probă de care dispunea deja la momentul la care întreprinderea în cauză și‑a formulat cererea.
În această privință, trebuie să se constate că, la momentul la care ThyssenKrupp și‑a formulat cererea, [
confidențial
], Comisia nu numai că primise deja cereri întemeiate pe Comunicarea privind cooperarea din 2002 din partea societăților Kone,
Otis și Schindler referitoare la încălcarea din Germania, ci organizase și două serii de inspecții în temeiul articolului
14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 17 [considerentele (104) și (106) ale deciziei atacate] și adresase, în temeiul articolului
18 din Regulamentul nr. 1/2003, cereri de informații întreprinderilor participante la încălcarea din Germania, asociațiilor
VDMA, VFA și VMA, precum și mai multor clienți din Germania [considerentele (110), (111) și (113) ale deciziei atacate]. În
plus, Comisia obținuse deja suficiente elemente de probă pentru a comunica obiecțiunile participanților la încălcarea din
Germania, la 7 octombrie 2005, înainte ca ThyssenKrupp să își formuleze cererea [considerentul (135) al deciziei atacate].
Pe de altă parte, reclamantele din cauzele T‑147/07, T‑149/07 și T‑150/07 nu contestă că afirmațiile societății ThyssenKrupp
nu au fost susținute de elemente de probă care datau de la momentul faptelor [considerentele (808) și (810) ale deciziei atacate].
În ceea ce privește afirmația reclamantelor din cauzele T‑147/07, T‑149/07 și T‑150/07 potrivit căreia ThyssenKrupp ar fi
„confirmat și completat” faptele referitoare la înțelegerea din Germania, trebuie să se constate că, în afară de elementele
de probă referitoare la disimularea înțelegerii, reclamantele nu aduc nicio precizare cu privire la elementele de probă pe
care le‑ar fi furnizat și nici nu indică în ce mod ar fi prezentat acestea o valoare adăugată semnificativă în sensul punctului
21 din Comunicarea privind cooperarea din 2002.
În ceea ce privește elementele de probă referitoare la [
confidențial
] în Germania, din documentele menționate la punctele 234-236 din comunicarea privind obiecțiunile și în considerentele (219)-(221)
ale deciziei atacate reiese că elementele de probă prezentate de Kone, de Otis și de Schindler anterior cererii formulate
de ThyssenKrupp erau deja suficiente pentru a demonstra că participanții la înțelegerea din Germania își luaseră diferite
precauții [
confidențial
].
În măsura în care argumentul reclamantelor din cauzele T‑147/07, T‑149/07 și T‑150/07 se referă la [
confidențial
], trebuie subliniat că aceste încercări, presupunând că ar fi demonstrate, privesc o perioadă ulterioară încălcării astfel
cum a fost constatată la articolul 1 alineatul (2) din decizia atacată. Prin urmare, aceste elemente de probă nu au putut
întări capacitatea Comisiei de a stabili existența încălcării și nu prezintă, așadar, o valoare adăugată semnificativă în
sensul punctului 21 din Comunicarea privind cooperarea din 2002.
Întrucât, în speță, elementele de probă furnizate de ThyssenKrupp nu îndeplineau condițiile prevăzute de această dispoziție,
Comisia a refuzat în mod întemeiat să acorde societății ThyssenKrupp o reducere a cuantumului amenzii sale în temeiul punctului
23 litera (b) ultimul paragraf din comunicarea menționată.
În sfârșit, în ceea ce privește obiecția referitoare la încălcarea principiului protecției încrederii legitime, s‑a amintit
la punctul 179 de mai sus că dreptul de a invoca protecția încrederii legitime aparține oricărui particular aflat într‑o situație
din care reiese că administrația Uniunii, prin furnizarea unor asigurări precise, l‑a determinat să nutrească speranțe întemeiate.
Cu toate acestea, faptul că Comisia a explicat la punctul 617 din comunicarea privind obiecțiunile că urma să țină seama,
în vederea evaluării gravității încălcării, de faptul că participanții la înțelegere își luaseră precauții importante pentru
ca înțelegerea să nu fie descoperită nu poate fi considerat o asigurare precisă că ThyssenKrupp urma să beneficieze de o reducere
a cuantumului amenzii pentru cooperarea sa în temeiul punctului 23 din Comunicarea privind cooperarea din 2002. Astfel, reducerea
cuantumului amenzii în conformitate cu această dispoziție depinde de valoarea adăugată semnificativă a elementelor de probă
furnizate, în privința căreia punctul 617 din comunicarea privind obiecțiunile nu cuprinde nicio indicație. În plus, întrucât,
la momentul la care ThyssenKrupp a fost notificată cu privire la comunicarea privind obiecțiunile, această întreprindere nu
formulase încă o cerere în temeiul Comunicării privind cooperarea din 2002 pentru încălcarea din Germania, punctul 617 din
comunicarea privind obiecțiunile nu a putut în niciun caz să dea naștere unor așteptări legitime în ceea ce privește valoarea
adăugată a elementelor de probă care nu fuseseră încă prezentate. Prin urmare, și această obiecție trebuie să fie respinsă.
Din toate cele de mai sus reiese că trebuie să fie respinse toate obiecțiile societății ThyssenKrupp referitoare la aplicarea
Comunicării privind cooperarea din 2002 în ceea ce privește cooperarea sa în vederea stabilirii existenței încălcării din
Germania.
Cu privire la cooperarea societății ThyssenKrupp în vederea stabilirii existenței încălcării din Luxemburg
ThyssenKrupp, care a fost a treia întreprindere care a prezentat o cerere în temeiul Comunicării privind cooperarea din 2002
referitor la înțelegerea din Luxemburg [considerentul (119) al deciziei atacate], nu a beneficiat de o reducere a cuantumului
amenzii în conformitate cu această comunicare în ceea ce privește respectiva înțelegere [considerentul (828) al deciziei atacate].
Comisia explică în această privință, în considerentul (827) al deciziei atacate, următoarele:
„Comisia observă că efectuase deja o inspecție în Luxemburg și că primise două cereri coroborante din partea societăților
Kone și Otis [în temeiul Comunicării privind cooperarea din 2002] referitor la activitățile înțelegerii din Luxemburg înainte
ca ThyssenKrupp să își prezinte cererea [în temeiul aceleiași comunicări]. Cererea […] societății ThyssenKrupp se compune
dintr‑o scurtă declarație orală a întreprinderii și nu furnizează niciun element de probă care datează de la momentul faptelor
și nicio informație nouă semnificativă, limitându‑se în mare să confirme informațiile pe care Comisia le cunoștea deja, de
exemplu, în ceea ce privește persoanele care au participat la înțelegere. Prin urmare, ThyssenKrupp nu a furnizat niciun element
nou cu o valoare adăugată importantă și, în raport cu elementele de probă de care dispunea deja Comisia la momentul transmiterii
acestora, nu a întărit în mod semnificativ capacitatea Comisiei de a dovedi faptele în discuție. După formularea cererii sale
[…], ThyssenKrupp nu a cooperat într‑o mai mare măsură, cu excepția faptului că a răspuns la cererea de informații adresată
de Comisie în temeiul articolului 18 alineatul (2) [din Regulamentul nr. 1/2003].”
Potrivit reclamantelor din cauzele T‑148/07, T‑149/07 și T‑150/07, Comisia a realizat o aplicare greșită din punct de vedere
juridic a Comunicării privind cooperarea din 2002, întrucât nu ar fi ținut seama de valoarea adăugată a elementelor de probă
furnizate de ThyssenKrupp. Astfel, aceasta din urmă ar fi pus la dispoziția Comisiei elemente de probă care prezentau o valoare
adăugată semnificativă, prin faptul că nu a contestat situația de fapt prezentată în comunicarea privind obiecțiunile și prin
faptul că a susținut și a completat obiecțiunile exprimate de Comisie, ceea ce ar trebui să ducă, în conformitate cu punctul
23 litera (b) primul paragraf a doua liniuță din Comunicarea privind cooperarea din 2002, la o reducere cuprinsă între 20 %
și 30 % a cuantumului amenzii care i‑a fost aplicată pentru înțelegerea din Luxemburg.
Astfel cum s‑a amintit deja la punctul 378 de mai sus, Comunicarea privind cooperarea din 2002 nu prevede reducerea cuantumului
amenzii în favoarea unei întreprinderi care nu contestă, după primirea comunicării privind obiecțiunile, realitatea faptelor
pe care Comisia își bazează acuzațiile. Prin urmare, este necesar să se examineze dacă, având în vedere marja de apreciere
de care dispune pentru a evalua cooperarea unei întreprinderi în temeiul Comunicării privind cooperarea din 2002, Comisia
și‑a depășit în mod vădit această marjă de apreciere atunci când a constatat că elementele de probă furnizate de ThyssenKrupp
nu prezentau o valoare adăugată semnificativă în raport cu elementele de probă aflate deja în posesia sa la momentul la care
întreprinderea menționată și‑a formulat cererea în temeiul acestei comunicări.
În speță, trebuie să se constate, în primul rând, că reclamantele din cauzele T‑148/07, T‑149/07 și T‑150/07, care nu critică
acordarea unei imunități la amenzi societății Kone în temeiul punctului 8 litera (b) din Comunicarea privind cooperarea din
2002, nu contestă nici faptul că informațiile furnizate de Kone permiteau deja Comisiei să constate o încălcare în Luxemburg
[considerentul (816) al deciziei atacate]. Prin urmare, Comisia primise deja suficiente elemente de probă pentru a constata
o încălcare în Luxemburg la momentul la care ThyssenKrupp și‑a formulat cererea. În plus, anterior cererii societății ThyssenKrupp,
Comisia primise deja o cerere din partea societății Otis, în martie 2004, în urma căreia aceasta din urmă a beneficiat de
o reducere de 40 % a cuantumului amenzii care i‑a fost aplicată pentru încălcarea din Luxemburg [considerentele (118) și (823)
ale deciziei atacate].
În al doilea rând, reclamantele din cauzele T‑148/07, T‑149/07 și T‑150/07 nu contestă faptul că ThyssenKrupp, în cadrul cererii
sale [
confidențial
], nu a furnizat Comisiei niciun element de probă care data de la momentul faptelor [considerentul (827) al deciziei atacate].
Or, în conformitate cu punctul 22 din Comunicarea privind cooperarea din 2002, elementele de probă scrise care datează din
perioada la care se raportează faptele au o valoare mai mare decât elementele de probă stabilite ulterior.
Reclamantele din cauzele T‑148/07, T‑149/07 și T‑150/07 invocă totuși mai multe elemente care, în opinia lor, sunt de natură
să demonstreze că elementele de probă furnizate de ThyssenKrupp prezentau o valoare adăugată semnificativă în raport cu elementele
de care dispunea deja Comisia.

Primo
, reclamantele menționate se bazează pe numărul ridicat de referiri existente în decizia atacată la cererea formulată de ThyssenKrupp
în temeiul Comunicării privind cooperarea din 2002 pentru a demonstra valoarea adăugată a acesteia.
Cu toate acestea, faptul că Comisia a folosit în decizia atacată toate elementele de probă de care dispunea, inclusiv, așadar,
informațiile comunicate de ThyssenKrupp în cererea sa [
confidențial
], nu demonstrează că aceste informații prezentau o valoare adăugată semnificativă în raport cu elementele de probă de care
dispunea deja Comisia la acel moment. Astfel, aprecierea valorii adăugate în sensul Comunicării privind cooperarea din 2002
se efectuează atât în funcție de calitatea cooperării, cât și prin compararea sa cu elementele de probă de care dispunea deja
Comisia.
În acest context, reclamantele din cauzele T‑148/07, T‑149/07 și T‑150/07 nu pot invoca încălcarea de către Comisie a obligației
sale de motivare ca urmare a faptului că aceasta ar minimaliza în mod greșit importanța prezentării de către întreprinderi
de probe detaliate Comisiei. Potrivit unei jurisprudențe constante, motivarea impusă de articolul 253 CE trebuie să menționeze,
în mod clar și neechivoc, raționamentul autorității Uniunii care a emis actul în litigiu, astfel încât să dea posibilitatea
persoanelor interesate să ia cunoștință de temeiurile măsurii luate, iar instanței competente să își exercite controlul (Hotărârea
Curții din 2 aprilie 1998, Comisia/Sytraval și Brink’s France, C‑367/95 P, Rec., p. I‑1719, punctul 63, și Hotărârea Curții
din 30 septembrie 2003, Germania/Comisia, C‑301/96, Rec., p. I‑9919, punctul 87). Or, în speță, Comisia a prezentat în mod
clar, în considerentele (825)-(828) ale deciziei atacate (a se vedea în special punctul 391 de mai sus), motivele pentru care
nu putea fi acordată o reducere a cuantumului amenzii aplicate pentru încălcarea din Luxemburg.

Secundo
, reclamantele din cauzele T‑148/07, T‑149/07 și T‑150/07 susțin că Comisia se bazează pe declarații ale societății ThyssenKrupp
pentru a se referi, în considerentul (307) al deciziei atacate, la precauțiile participanților la încălcare menite să disimuleze
întâlnirile și contactele dintre concurenți.
Trebuie să se constate că declarațiile societății ThyssenKrupp menționate în considerentul (307) al deciziei atacate indică
utilizarea unui al doilea telefon mobil [
confidențial
] al societății TKAL cu cartele preplătite pentru organizarea întâlnirilor cu scop anticoncurențial. Cu toate acestea, eforturile
depuse de participanții la înțelegerea din Luxemburg pentru a‑și disimula întâlnirile și contactele reies deja în mod clar
din cererea societății Kone din 5 februarie 2004, și în special din cuprinsul punctelor 3.4.2 și 3.4.5 din aceasta. În aceste
condiții, Comisia nu și‑a depășit în mod vădit marja de apreciere prin faptul că a constatat că declarațiile societății ThyssenKrupp
menționate în considerentul (307) al deciziei atacate nu prezentau o valoare adăugată semnificativă în raport cu elementele
de probă de care dispunea deja.

Tertio
, reclamantele din cauzele T‑148/07, T‑149/07 și T‑150/07 susțin că ThyssenKrupp a fost prima întreprindere care i‑a indicat
Comisiei că au fost organizate întâlnirile ilicite [
confidențial
] [considerentul (303) al deciziei atacate]. În această privință, din nota de subsol 455 din decizia atacată ar reieși că
contribuția [
confidențial
] a societății ThyssenKrupp ar fi fost anterioară contribuțiilor concurenților săi.
Cu toate acestea, astfel cum reiese din dosar, trebuie să se constate că, contrar susținerilor reclamantelor din cauzele T‑148/07,
T‑149/07 și T‑150/07, rolul avut de [
confidențial
] în organizarea întâlnirilor ilicite era cunoscut de Comisie înainte de contribuția societății ThyssenKrupp, în urma declarațiilor
societăților Kone și Otis din februarie și din martie 2004. În aceste condiții, nu poate fi atribuită nicio valoare adăugată
semnificativă în sensul punctului 21 din Comunicarea privind cooperarea din 2002 declarațiilor societății ThyssenKrupp menționate
la punctul precedent.
În orice caz, chiar presupunând că ThyssenKrupp ar fi fost prima întreprindere care a comunicat informațiile citate la punctul
402 de mai sus, Comisia nu și‑ar fi depășit în mod vădit marja de apreciere prin faptul că a considerat că aceste elemente
nu prezentau o valoare adăugată semnificativă în sensul punctului 21 din comunicarea menționată. Astfel, pe lângă faptul că
identitatea întreprinderii care a organizat întâlnirile ilicite nu poate fi considerată un element important pentru dovedirea
existenței unei înțelegeri, reiese din considerentul (721) al deciziei atacate că informațiile în cauză nu au fost considerate
de Comisie suficient de convingătoare pentru a se putea ajunge la concluzia că [
confidențial
] era instigatorul înțelegerii din Luxemburg sau că jucase un rol determinant în cadrul acesteia.

Quatro
, ThyssenKrupp ar fi informat Comisia în cererea sa [
confidențial
] cu privire la existența unui mecanism de ajustare. O nouă împărțire a proiectelor s‑ar fi realizat automat între participanții
la înțelegere atunci când cotele de piață convenite nu erau respectate [considerentele (317) și (336) ale deciziei atacate].
În această privință, Comisia ar cita în decizia atacată (notele de subsol 484 și 517 din aceasta) o contribuție a societății
Kone din 29 octombrie 2004 care nu ar fi fost voluntară și ar fi fost clar ulterioară contribuției societății ThyssenKrupp.
Cu toate acestea, astfel cum reiese din dosar, trebuie să se constate că, în cererea sa [
confidențial
], ThyssenKrupp a indicat numai că scopul împărțirii proiectelor era înghețarea cotelor de piață și că nerespectarea acordurilor
ducea la o rectificare în ceea ce privește următoarele proiecte. Or, Comisia dispunea deja de aceste informații la momentul
la care ThyssenKrupp și‑a formulat cererea. Prin urmare, nu se poate atribui nicio valoare adăugată semnificativă în sensul
punctului 21 din Comunicarea privind cooperarea din 2002 informațiilor comunicate de ThyssenKrupp cu privire la mecanismul
de ajustare.

Quinto
, în cadrul contribuției sale [
confidențial
], ThyssenKrupp ar fi indicat că listele de proiecte cuprindeau numele proiectelor, cantitățile de ascensoare și prețurile.
Comisia ar utiliza această informație în considerentul (321) literele (a), (c) și (d) al deciziei atacate, fără a recunoaște
însă că este vorba despre o contribuție a societății ThyssenKrupp.
Cu toate acestea, astfel cum reiese din dosar, trebuie să se constate că Comisia dispunea deja de informațiile menționate
la punctul precedent la momentul la care ThyssenKrupp și‑a formulat cererea. Prin urmare, nu se poate atribui nicio valoare
adăugată semnificativă în sensul punctului 21 din Comunicarea privind cooperarea din 2002 respectivelor informații.

Sexto
, reclamantele din cauzele T‑148/07, T‑149/07 și T‑150/07 susțin că Comisia utilizează informații referitoare la conținutul
contractelor de întreținere și se bazează, în această privință, pe contribuția societății Kone din 5 februarie 2004 și pe
cea a societății ThyssenKrupp [
confidențial
], informațiile provenite de la societățile Schindler și Luxlift nefiind furnizate decât ulterior [considerentul (348) al
deciziei atacate]. Or, întrucât Comisia a confirmat informațiile din considerentul (348) cu ajutorul a patru declarații ale
concurenților, aceasta nu ar fi putut în mod evident să se bazeze numai pe declarația societății Kone.
Cu toate acestea, astfel cum reiese din dosar, trebuie să se constate că, anterior cererii societății ThyssenKrupp [
confidențial
], la 5 și la 11 februarie 2004, Kone furnizase informații referitoare la contractele de întreținere care erau mult mai detaliate
decât cele comunicate de ThyssenKrupp și că aceste informații fuseseră confirmate oral de Otis la 23 martie 2004. În aceste
condiții, nu se poate atribui nicio valoare adăugată semnificativă informațiilor referitoare la contractele de întreținere
comunicate de ThyssenKrupp în cadrul cererii sale formulate în temeiul Comunicării privind cooperarea din 2002.
Rezultă din cele de mai sus că reclamantele din cauzele T‑148/07, T‑149/07 și T‑150/07 nu au demonstrat că Comisia și‑a depășit
în mod vădit marja de apreciere prin faptul că a considerat că elementele de probă furnizate de ThyssenKrupp nu prezentau
o valoare adăugată semnificativă în sensul punctului 21 din Comunicarea privind cooperarea din 2002.
În al treilea rând, reclamantele din cauzele T‑148/07, T‑149/07 și T‑150/07 afirmă că Comisia ar fi comis o gravă eroare de
apreciere prin faptul că nu a ținut seama de decizia [
confidențial
] a autorității luxemburgheze de concurență care ar fi acordat imunitate societății ThyssenKrupp, sugerând astfel că cooperarea
acesteia ar fi fost suficientă, potrivit dreptului luxemburghez, pentru acordarea imunității sau a unei reduceri a sancțiunii
și că, prin urmare, cooperarea acesteia ar fi prezentat o valoare adăugată.
În această privință, trebuie amintit că, prin decizia de imunitate a Consiliului Concurenței luxemburghez [
confidențial
], TKAL și TKE sunt informate că s‑a luat act de faptul că au formulat o cerere de imunitate cu privire la încălcarea din
Luxemburg și se confirmă că această cerere va fi luată în considerare în cadrul procedurii din Luxemburg (articolele 1 și
2 din decizia de imunitate). Această decizie nu cuprinde însă nicio apreciere calitativă a elementelor de probă furnizate
de ThyssenKrupp. Astfel, Consiliul Concurenței luxemburghez a considerat că este „adecvat să suspende pronunțarea pe fond
cu privire la cererea de imunitate pentru a aștepta finalizarea investigației efectuate de Comisie […]” (decizia de imunitate,
punctul 6 și articolul 3). În aceste condiții, argumentul reclamantelor nu poate fi primit.
În al patrulea rând, potrivit reclamantelor din cauzele T‑148/07, T‑149/07 și T‑150/07, ca urmare a dificultăților lingvistice
evidente întâmpinate de funcționarii repartizați să trateze cauza, care ar fi dus la interpretarea eronată a anumitor elemente
de probă, Comisia nu a evaluat corect valoarea adăugată a contribuției societății ThyssenKrupp în temeiul Comunicării privind
cooperarea din 2002. Acest argument trebuie însă respins pentru motivele indicate la punctul 86 de mai sus.
Din ansamblul considerațiilor de mai sus reiese că trebuie respinse toate obiecțiile invocate de ThyssenKrupp referitor la
aplicarea Comunicării privind cooperarea din 2002 în ceea ce privește cooperarea sa în vederea stabilirii existenței încălcării
din Luxemburg.
Prin urmare, prezentul motiv trebuie respins în totalitate.

Cu privire la motivul întemeiat pe încălcarea principiului protecției încrederii legitime, a principiului egalității de tratament,
a principiului proporționalității și a principiului bunei administrări în cadrul stabilirii nivelului reducerii amenzilor
acordate pentru cooperarea în afara cadrului Comunicării privind cooperarea din 2002
La punctul 614 din comunicarea privind obiecțiunile, Comisia anunțase că intenționa „să acorde o reducere [a amenzilor] pentru
cooperarea în afara cadrului Comunicării privind cooperarea [din 2002], în special atunci când o societate nu contest[a] sau
atunci când aceasta furniz[a] un ajutor suplimentar care permite[a] clarificarea sau completarea situației de fapt constatate
de Comisie”.
În considerentul (758) al deciziei atacate, Comisia a indicat că, „[î]n măsura în care punctul 614 din comunicarea privind
obiecțiunile crea în speță o serie de așteptări, [decisese] să interpreteze acest punct în favoarea întreprinderilor care,
pe baza acestuia, au contribuit la stabilirea situației de fapt privind încălcarea prezentată în decizi[a] [atacată], necontestând
faptele sau furnizând alte informații sau precizări complementare”.
Comisia a acordat astfel tuturor participanților la cele patru încălcări, cu excepția, pe de o parte, a întreprinderilor care
au beneficiat de imunitate la amenzi [considerentele (762), (817) și (839) ale deciziei atacate] și, pe de altă parte, a societății
Kone în cadrul înțelegerii din Țările de Jos [considerentul (851) al deciziei atacate], o reducere de 1 % a cuantumului amenzilor
pentru cooperarea lor în afara cadrului Comunicării privind cooperarea din 2002, deoarece nu au contestat faptele prezentate
în comunicarea privind obiecțiunile [considerentele (768), (774), (777), (794), (801), (806), (813), (824), (829), (835),
(845), (854), (855) și (856) ale deciziei atacate].
În primul rând, reclamantele din cauzele T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 și T‑154/07 consideră că pot pretinde
în mod legitim să obțină o reducere de cel puțin 10 % a cuantumului amenzilor aplicate societății ThyssenKrupp pentru încălcările
din Belgia, din Germania, din Luxemburg și din Țările de Jos, deoarece nu au contestat faptele menționate în comunicarea privind
obiecțiunile. Astfel de așteptări legitime ar decurge, potrivit reclamantelor, din cuprinsul punctului 614 din comunicarea
privind obiecțiunile și din practica decizională a Comisiei, potrivit căreia o întreprindere care nu contestă realitatea faptelor
care îi sunt imputate în comunicarea privind obiecțiunile ar beneficia de o reducere de 10 % a cuantumului amenzii sale, în
conformitate cu Comunicarea privind cooperarea din 1996.

Primo
, s‑a amintit la punctul 388 de mai sus că dreptul de a invoca protecția încrederii legitime aparține oricărui particular
aflat într‑o situație din care reiese că administrația Uniunii, prin furnizarea unor asigurări precise, l‑a determinat să
nutrească speranțe întemeiate.
În schimb, astfel cum s‑a arătat deja la punctul 180 de mai sus, o persoană nu poate invoca încălcarea principiului protecției
încrederii legitime în lipsa unor asigurări precise furnizate de administrație. Constituie astfel de asigurări informațiile
precise, necondiționate și concordante emise de surse autorizate și de încredere.
Este adevărat că, spre deosebire de Comunicarea privind cooperarea din 1996, Comunicarea privind cooperarea din 2002 nu prevede
nicio reducere a cuantumului amenzii în favoarea întreprinderilor care nu contestă realitatea faptelor pe care Comisia își
bazează acuzațiile în comunicarea privind obiecțiunile. Cu toate acestea, în considerentul (758) al deciziei atacate, Comisia
recunoaște că punctul 614 din comunicarea privind obiecțiunile a dat naștere unei așteptări legitime a întreprinderilor că
necontestarea faptelor va determina o reducere a cuantumului amenzii în afara cadrului Comunicării privind cooperarea din
2002.
La punctul 614 din comunicarea privind obiecțiunile, Comisia anunțase că „intențion[a] să acorde o reducere [a amenzii] pentru
cooperarea în afara cadrului Comunicării privind cooperarea [din 2002], în special atunci când o societate nu contest[a] sau
atunci când aceasta furniz[a] un ajutor suplimentar care permite[a] clarificarea sau completarea situației de fapt constatate
de Comisie”. Nu se poate considera că o astfel de afirmație constituie o asigurare precisă care ar fi putut să determine reclamantele
să nutrească speranțe întemeiate că le va fi acordată o reducere a cuantumului amenzilor mai mare de 1 %. Astfel, la punctul
614 din comunicarea privind obiecțiunile nu se indică amploarea sau nivelul reducerii care ar fi eventual acordată întreprinderilor
în cauză, așa încât acesta nu poate în niciun caz să fi dat naștere unei încrederi legitime în acest sens.

Secundo
, trebuie să fie respins argumentul reclamantelor potrivit căruia Comisia ar fi derogat de la practica sa anterioară, în temeiul
căreia o întreprindere care nu ar contesta realitatea faptelor imputate în comunicarea privind obiecțiunile ar beneficia de
o reducere de 10 % a cuantumului amenzii care i‑ar fi aplicată, întrucât, astfel cum s‑a arătat la punctul 153 de mai sus,
o practică decizională a Comisiei nu ar putea, potrivit unei jurisprudențe constante, să servească drept cadru juridic cu
privire la amenzile în materie de concurență.
În plus, reclamantele nu contestă faptul că numai Comunicarea privind cooperarea din 2002 se aplică în ceea ce privește cererile
lor. Prin urmare, practica decizională a Comisiei sau jurisprudența referitoare la aplicarea punctului D subpunctul 2 a doua
liniuță din Comunicarea privind cooperarea din 1996 nu poate în niciun caz da naștere unei încrederi legitime a reclamantelor
cu privire la nivelul reducerii amenzilor aplicate ca urmare a necontestării faptelor referitoare la înțelegerile din Belgia,
din Germania, din Luxemburg și din Țările de Jos, în temeiul punctului 614 din comunicarea privind obiecțiunile.
În al doilea rând, reclamantele din cauzele T‑144/07 și T‑154/07 susțin că Comisia a încălcat principiul proporționalității
prin faptul că nu a acordat o reducere de 10 % ca urmare a necontestării faptelor. Reclamantele invocă de asemenea în această
privință o încălcare a principiului bunei administrări, întrucât Comisia ar fi incitat întreprinderile să nu conteste faptele,
dar nu le‑ar fi acordat decât o reducere de 1 % a cuantumului amenzilor lor.
În această privință, trebuie amintit că principiul proporționalității impune ca actele instituțiilor Uniunii să nu depășească
limitele a ceea ce este adecvat și necesar pentru realizarea obiectivelor legitime urmărite de reglementarea în cauză, fiind
stabilit că, atunci când este posibilă alegerea între mai multe măsuri adecvate, trebuie să se recurgă la cea mai puțin constrângătoare
și că inconvenientele cauzate nu trebuie să fie disproporționate în raport cu scopurile vizate (Hotărârea Curții din 5 mai
1998, Regatul Unit/Comisia, C‑180/96, Rec., p. I‑2265, punctul 96, și Hotărârea Tribunalului din 12 septembrie 2007, Prym
și Prym Consumer/Comisia, T‑30/05, nepublicată în Repertoriu, punctul 223).
În ceea ce privește nivelul unei eventuale reduceri a cuantumului unei amenzi ca urmare a necontestării faptelor, trebuie
subliniat că reiese din jurisprudență că se poate considera că o întreprindere care declară în mod expres că nu contestă susținerile
privind situația de fapt pe care își întemeiază Comisia obiecțiunile contribuie la facilitarea sarcinii Comisiei constând
în constatarea și în sancționarea încălcărilor normelor Uniunii privind concurența (Hotărârile Tribunalului din 14 mai 1998,
Mo och Domsjö/Comisia, T‑352/94, Rec., p. II‑1989, punctul 395, și SCA Holding/Comisia, T‑327/94, Rec., p. II‑1373, punctul
157).
În considerentul (758) al deciziei atacate, Comisia a indicat însă că „[a]mploarea reducerii va trebui să țină seama de faptul
că cooperarea oferită după momentul comunicării privind obiecțiunile, când Comisia a stabilit deja toate elementele încălcării
și întreprinderea a luat deja cunoștință de toate elementele investigației și a avut acces la dosarul acesteia, nu poate să
ofere Comisiei, în cel mai bun caz, decât un ajutor marginal în ceea ce privește investigația”. Comisia a adăugat că, „[î]n
general, recunoașterea faptelor în aceste împrejurări reprezintă cel mult un element de probă care confirmă faptele pe care
Comisia le‑ar considera în mod normal ca fiind demonstrate într‑o măsură suficientă de alte elemente de probă existente la
dosar”.
Trebuie amintit în această privință că Comunicarea privind cooperarea din 2002 impune un nivel ridicat de cooperare cu Comisia,
aceasta prevăzând de altfel „o legătură mai strânsă între nivelul reducerii cuantumului amenzilor și importanța contribuției
întreprinderii la stabilirea existenței încălcării” (punctul 5 din Comunicarea privind cooperarea din 2002). Astfel, pe de
o parte, după cum s‑a arătat deja la punctul 378 de mai sus, spre deosebire de Comunicarea privind cooperarea din 1996, Comunicarea
privind cooperarea din 2002 nu prevede reducerea cuantumului amenzilor ca urmare a necontestării faptelor și, pe de altă parte,
în ceea ce privește cererile adresate Comisiei în temeiul Comunicării privind cooperarea din 2002, reducerea maximă pe care
o poate obține o întreprindere care nu este nici prima, nici cea de a doua care îndeplinește condiția prevăzută la punctul
21 din aceasta, dar ale cărei elemente de probă prezintă totuși o valoare adăugată semnificativă în raport cu elementele de
probă de care dispune deja Comisia, este de 20 %.
Ținând seama de considerațiile de mai sus, de faptul că reducerile acordate în speță pentru necontestarea faptelor se adaugă
reducerilor amenzilor deja acordate în cadrul Comunicării privind cooperarea din 2002, precum și de valoarea limitată pe care
o are cooperarea după momentul transmiterii comunicării privind obiecțiunile [considerentul (758) al deciziei atacate], Comisia
nu a încălcat principiul proporționalității prin faptul că nu a acordat o reducere a amenzilor de 10 % societății ThyssenKrupp
ca urmare a necontestării faptelor referitoare la înțelegerile din Belgia, din Germania, din Luxemburg și din Țările de Jos.
În plus, reclamantele din cauzele T‑144/07 și T‑154/07 nu prezintă niciun element care să demonstreze că Comisia le‑ar fi
incitat să nu conteste faptele, astfel încât, în orice caz, obiecția lor privind încălcarea principiului bunei administrări
nu poate să fie admisă.
În al treilea rând, reclamantele din cauzele T‑147/07, T‑149/07 și T‑150/07 afirmă că ThyssenKrupp, care ar fi informat Comisia
cu privire la încercările participanților la încălcarea din Germania de a împiedica desfășurarea investigației sale, ar fi
făcut obiectul unui tratament discriminatoriu în raport cu întreprinderile care au contestat existența unor astfel de acțiuni,
întrucât ambele categorii de întreprinderi au primit aceeași reducere a amenzii în temeiul cooperării lor în afara cadrului
Comunicării privind cooperarea din 2002. Reclamanta din cauza T‑144/07 susține de asemenea în această privință că o reducere
a cuantumului amenzii de 1 % ar fi aplicată tuturor întreprinderilor, indiferent de cooperarea acestora.
Această obiecție nu poate fi primită. Întrucât afirmațiile societății ThyssenKrupp cu privire la încercările de împiedicare
a investigației nu au putut întări capacitatea Comisiei de a stabili existența încălcării (a se vedea punctul 386 de mai sus),
cooperarea utilă a societății ThyssenKrupp în afara cadrului Comunicării privind cooperarea din 2002 se limitează la necontestarea
faptelor. Cooperarea societății ThyssenKrupp este astfel comparabilă cu cea a celorlalte întreprinderi care, în ceea ce privește
cooperarea în afara cadrului respectivei comunicări, s‑au limitat la a nu contesta faptele prezentate în comunicarea privind
obiecțiunile.
În al patrulea rând, reclamantele din cauzele T‑144/07, T‑149/07, T‑150/07 și T‑154/07 susțin că metoda de calcul al reducerii
de 1 % acordate pentru necontestarea faptelor produce un prejudiciu financiar societății ThyssenKrupp în raport cu celelalte
întreprinderi implicate în procedura administrativă. Astfel, în ceea ce privește ThyssenKrupp, Comisia ar fi calculat reducerile
amenzilor acordate în două etape, și anume, în Belgia și în Țările de Jos, reduceri de 20 % și, respectiv, de 40 % în temeiul
cooperării în cadrul Comunicării privind cooperarea din 2002 și, apoi, reduceri de 1 % în temeiul cooperării în afara cadrului
respectivei comunicări. Or, în privința altor întreprinderi, reducerea de 1 % ar fi fost aplicată direct amenzii stabilite
de Comisie. În consecință, prin modul în care a realizat calculele, Comisia ar favoriza întreprinderile care nu au obținut
o reducere a cuantumului amenzii pe baza Comunicării privind cooperarea din 2002 în raport cu întreprinderile care au cooperat
în cursul procedurii administrative.
Astfel cum s‑a amintit deja (a se vedea punctul 365 de mai sus), potrivit unei jurisprudențe constante, în cadrul aprecierii
pe care o efectuează cu privire la cooperarea membrilor unei înțelegeri, Comisia nu poate încălca principiul egalității de
tratament.
Cu toate acestea, pe lângă faptul că reducerile cuantumurilor amenzilor acordate în cadrul Comunicării privind cooperarea
din 2002 și reducerile acordate în afara cadrului acestei comunicări constituie etape distincte ale procesului de calculare
a cuantumului amenzilor, trebuie să se constate că întreprinderile care au cooperat atât în cadrul respectivei comunicări,
cât și în afara cadrului acesteia, pe de o parte, și întreprinderile care au cooperat numai în afara cadrului comunicării
menționate, pe de altă parte, nu se află în situații comparabile. Prin urmare, obiecția referitoare la o pretinsă încălcare
a principiului egalității de tratament nu poate fi admisă.
Rezultă că prezentul motiv trebuie să fie respins în totalitate.

Cu privire la motivul întemeiat pe încălcarea articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003
Reclamantele din cauzele T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 și T‑154/07 susțin că amenzile aplicate la articolul
2 din decizia atacată pentru încălcările constatate în cadrul acesteia sunt contrare articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul
nr. 1/2003, întrucât Comisia s‑ar fi bazat, pentru a stabili plafonul de 10 % din cifra de afaceri a întreprinderilor în cauză,
pe cifra de afaceri a grupului ThyssenKrupp, în loc să se bazeze pe cifra de afaceri a filialelor care au participat direct
la încălcări.
Reclamantele din cauzele T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 și T‑154/07 susțin, în primul rând, că nu este posibil
să se impute societăților TKAG și TKE încălcările săvârșite de filialele acestora și că, prin urmare, plafonul de 10 % din
cifra de afaceri prevăzut la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 ar trebui să fie calculat pe baza cifrei
de afaceri a respectivelor filiale.
Trebuie să se constate însă că această obiecție se suprapune cu cele examinate la punctele 100-149 de mai sus, referitoare
la imputarea comportamentelor ilicite ale filialelor lor societăților‑mamă ale grupului ThyssenKrupp. Or, din considerațiile
referitoare la acest aspect reiese că Comisia a apreciat în mod corect că TKAG și TKE formează o unitate economică cu filialele
fiecăreia dintre acestea. Prin urmare, această obiecție trebuie să fie respinsă.
În al doilea rând, reclamantele din cauzele T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 și T‑154/07 afirmă că stabilirea
plafonului amenzilor pe baza cifrei de afaceri a societății‑mamă este, în orice caz, de asemenea exclusă deoarece articolul
23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 s‑ar referi la „întreprinderi[le] care participă la încălcare”. Plafonul de 10 %
s‑ar aplica, așadar, cifrei de afaceri a autorului încălcării, care a participat direct la încălcare, iar nu celei a societății
sale mamă care este responsabilă în solidar.
În această privință trebuie subliniat că articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 prevede că, pentru „fiecare
întreprindere și asociație de întreprinderi care participă la încălcarea normelor, amenda nu depășește 10 % din cifra de afaceri
totală din exercițiul financiar precedent”. Potrivit unei jurisprudențe constante, cifra de afaceri avută în vedere de această
dispoziție este cifra de afaceri globală a întreprinderii în cauză (a se vedea Hotărârea Dalmine/Comisia, punctul 55 de mai
sus, punctul 146, și Hotărârea din 12 septembrie 2007, Prym și Prym Consumer/Comisia, punctul 428 de mai sus, punctul 177
și jurisprudența citată).
Astfel, plafonul de 10 % din cifra de afaceri prevăzut la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 trebuie să
fie calculat pe baza cifrei de afaceri cumulate a tuturor societăților care constituie entitatea economică ce acționează în
calitate de întreprindere în sensul articolului 81 CE (Hotărârea HFB și alții/Comisia, punctul 311 de mai sus, punctul 528,
și Hotărârea Tribunalului din 15 iunie 2005, Tokai Carbon și alții/Comisia, T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 și T‑91/03, nepublicată
în Repertoriu, punctul 390).
Or, în speță, Comisia a stabilit că TKAG forma, din punctul de vedere al aplicării articolului 81 CE, o unitate economică
cu filialele sale menționate la articolul 1 din decizia atacată (a se vedea punctele 100-149 de mai sus). Având în vedere
jurisprudența citată la punctele 443 și 444 de mai sus, este corectă decizia Comisiei de a se baza, pentru calcularea amenzilor
pe care le‑a aplicat la articolul 2 din decizia atacată, pe cifra de afaceri a societății‑mamă, pentru a stabili amenzile
la un nivel suficient de descurajator.
Rezultă că Comisia nu a încălcat articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 prin faptul că s‑a bazat, pentru a
stabili plafonul de 10 % din cifra de afaceri pentru amenzile care trebuiau aplicate pentru încălcările săvârșite de societățile
care făceau parte din grupul ThyssenKrupp, pe cifra de afaceri a societății TKAG. Întrucât reclamantele din cauzele T‑144/07,
T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 și T‑154/07 nu susțin că amenda care le‑a fost aplicată depășește limita de 10 % din
cifra de afaceri menționată, obiecțiile acestora trebuie să fie respinse.

Cu privire la motivul întemeiat pe încălcarea principiului proporționalității în ceea ce privește calculul cuantumului final
al amenzilor
Potrivit reclamantelor din cauzele T‑144/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 și T‑154/07, cuantumul final al amenzilor care le‑au
fost aplicate este disproporționat.
Pentru a demonstra încălcarea principiului proporționalității, reclamantele din cauzele T‑144/07, T‑149/07 și T‑150/07 subliniază,
în primul rând, caracterul național al încălcărilor sancționate în decizia atacată. În al doilea rând, reclamantele din cauzele
T‑144/07, T‑148/07, T‑149/07 și T‑150/07 susțin că amenzile aplicate societății ThyssenKrupp pentru încălcările din Belgia
și din Luxemburg sunt excesive în raport cu dimensiunea piețelor în cauză și nu reflectă în mod corect raporturile de forță
economice existente între întreprinderile care au participat la încălcări, care ar fi fost determinante la momentul săvârșirii
acestora. Reclamantele din cauzele T‑144/07, T‑149/07, T‑150/07 și T‑154/07 subliniază, tot în acest context, că amenzile
care le‑au fost aplicate pentru încălcările din Belgia și din Țările de Jos reprezintă de mai multe ori cifrele de afaceri
ale TKLA și, respectiv, TKL. În al treilea rând, reclamanta din cauza T‑144/07 susține că principiul proporționalității obligă
Comisia să stabilească cuantumul definitiv al amenzii într‑un mod care să reflecte în întregime amploarea cooperării de care
ar fi dat dovadă TKLA și în special să țină seama de promisiunea de imunitate făcută de autoritatea de concurență belgiană.
În această privință, reclamanta din cauza T‑154/07 susține de asemenea că Comisia ar fi trebuit să ia în considerare imunitatea
pe care TKL ar fi obținut‑o de la autoritatea de concurență olandeză.
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că principiul proporționalității impune ca actele instituțiilor Uniunii să nu depășească
limitele a ceea ce este adecvat și necesar pentru realizarea obiectivelor legitime urmărite de reglementarea în cauză, fiind
stabilit că, atunci când este posibilă alegerea între mai multe măsuri adecvate, trebuie să se recurgă la cea mai puțin constrângătoare
și că inconvenientele cauzate nu trebuie să fie disproporționate în raport cu scopurile vizate (a se vedea punctul 428 de
mai sus).
În consecință, amenzile nu trebuie să fie disproporționate în raport cu scopurile urmărite, cu alte cuvinte, în raport cu
respectarea normelor de concurență, iar cuantumul amenzii aplicate unei întreprinderi ca urmare a unei încălcări în materie
de concurență trebuie să fie proporțional cu încălcarea, apreciată în ansamblu, ținând seama în special de gravitatea acesteia
(Hotărârea din 12 septembrie 2007, Prym și Prym Consumer/Comisia, punctul 428 de mai sus, punctul 224). În plus, în cadrul
stabilirii cuantumului amenzilor, Comisia poate lua în considerare necesitatea de a asigura ca acestea să aibă un efect suficient
de descurajator (a se vedea în acest sens Hotărârea Musique Diffusion française și alții/Comisia, punctul 247 de mai sus,
punctul 108, și Hotărârea Tribunalului din 14 mai 1998, Europa Carton/Comisia, T‑304/94, Rec., p. II‑869, punctul 89).
În primul rând, trebuie subliniat că înțelegerile constau în speță în principal într‑o înțelegere secretă a concurenților
pentru a‑și împărți piețele sau a îngheța cotele de piață prin alocarea reciprocă a proiectelor de vânzare și de instalare
de ascensoare și/sau de scări rulante noi și pentru a nu concura unii cu ceilalți în ceea ce privește întreținerea și modernizarea
ascensoarelor și a scărilor rulante (cu excepția Germaniei, unde activitatea de întreținere și de modernizare nu a făcut obiectul
unor discuții între membrii înțelegerii). Or, astfel de încălcări se numără, prin chiar natura lor, printre cele mai grave
încălcări ale articolului 81 CE [considerentul (658) al deciziei atacate].
În această privință, dimensiunea relativ redusă a pieței produselor în cauză, presupunând că ar fi demonstrată, are o importanță
mai mică în raport cu toate celelalte elemente care dovedesc gravitatea încălcării (a se vedea în acest sens Hotărârea Roquette
Frères/Comisia, punctul 185 de mai sus, punctul 151). Prin urmare, argumentele reclamantelor potrivit cărora amenzile aplicate
de Comisie ar fi disproporționate în raport cu dimensiunea piețelor în cauză trebuie să fie respinse.
În al doilea rând, în ceea ce privește proporționalitatea amenzilor în raport cu dimensiunea și cu puterea economică a unităților
economice în cauză, care acționează în calitate de întreprinderi în sensul articolului 81 CE, trebuie amintit că reiese din
considerațiile de mai sus că acestea nu depășesc plafonul prevăzut la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003,
care urmărește să evite ca amenzile să fie disproporționate în raport cu importanța întreprinderii (a se vedea în acest sens
Hotărârea Musique Diffusion française și alții/Comisia, punctul 247 de mai sus, punctul 129, și Hotărârea din 12 septembrie
2007, Prym și Prym Consumer/Comisia, punctul 428 de mai sus, punctul 229).
În al treilea rând, potrivit unei jurisprudențe constante, în cadrul calculului amenzilor, Comisia poate lua în considerare,
printre altele, dimensiunea și puterea economică a unității economice care acționează în calitate de întreprindere în sensul
articolului 81 CE. Întreprinderea pertinentă care trebuie luată în considerare în speță nu este reprezentată însă de fiecare
filială care a participat la încălcările constatate la articolul 1 alineatele (1), (3) și (4) din decizia atacată. Dimpotrivă,
din analiza realizată mai sus reiese că întreprinderile care au săvârșit încălcările menționate la a patra liniuță a articolului
1 alineatele (1), (3) și (4) din decizia atacată sunt constituite din TKAG și toate filialele sale menționate în cadrul dispozițiilor
amintite din decizia atacată (a se vedea punctele 100-149 de mai sus). În aceste condiții, argumentele reclamantelor care
se limitează la a demonstra existența unei disproporții între cuantumul amenzilor aplicate de Comisie și cifra de afaceri
realizată de respectivele filiale, excluzând societatea‑mamă, trebuie să fie respinse.
În al patrulea rând, reiese din jurisprudență că Comisia nu este obligată, în cadrul stabilirii cuantumului amenzilor în funcție
de gravitatea și de durata încălcării în cauză, să asigure ca, în cazul în care sunt aplicate amenzi mai multor întreprinderi
implicate în aceeași încălcare, cuantumurile finale ale amenzilor la care s‑a ajuns prin calculul efectuat pentru întreprinderile
în cauză să reflecte orice diferențiere între acestea în ceea ce privește cifrele lor de afaceri globale sau cifrele lor de
afaceri pe piața la care se referă încălcarea (a se vedea în acest sens Hotărârea Dansk Rørindustri și alții/Comisia, punctul
94 de mai sus, punctul 312, și Hotărârea Tribunalului din 4 iulie 2006, Hoek Loos/Comisia, T‑304/02, Rec., p. II‑1887, punctul
84).
Astfel, Tribunal a considerat deja că cuantumul final al amenzii nu constituie,
a priori
, un element adecvat pentru a stabili o eventuală lipsă de proporționalitate a amenzii în raport cu importanța participanților
la înțelegere. Astfel, stabilirea cuantumului final menționat se face în special în funcție de diverse împrejurări legate
de comportamentul individual al întreprinderii în cauză, iar nu în funcție de cota sa de piață sau de cifra sa de afaceri,
precum durata încălcării, existența unor circumstanțe agravante sau atenuante și gradul de cooperare a respectivei întreprinderi
(Hotărârea Hoek Loos/Comisia, punctul 455 de mai sus, punctele 85 și 86).
În plus, din considerentele (672), (673), (674), (676), (680) și (686) ale deciziei atacate reiese că Comisia a aplicat, în
cadrul stabilirii cuantumului de plecare specific al amenzilor, un tratament diferențiat întreprinderilor implicate, pentru
a ține seama de importanța lor pe piețele care au făcut obiectul înțelegerilor. Astfel, Comisia a împărțit întreprinderile
„în mai multe categorii în funcție de cifra de afaceri realizată în sectorul ascensoarelor și/sau al scărilor rulante, inclusiv,
după caz, în ceea ce privește serviciile de întreținere și de modernizare” [considerentul (673) al deciziei atacate]. Prin
urmare, argumentele reclamantelor potrivit cărora amenzile aplicate nu ar reflecta în mod corect raporturile de forță economice
existente între întreprinderile care au participat la încălcare nu pot să fie admise.
În al cincilea rând, argumentele reclamantelor din cauzele T‑144/07 și T‑154/07 potrivit cărora Comisia nu ar fi ținut seama
de amploarea cooperării societății ThyssenKrupp în Belgia și potrivit cărora aceasta ar fi trebuit să ia în considerare actele
autorităților de concurență naționale trebuie de asemenea să fie respinse.
Astfel, trebuie amintit că Comisia a ținut seama în mod corespunzător, în cadrul considerentelor (769)-(774) ale deciziei
atacate, de cooperarea societății TKLA la stabilirea existenței încălcării din Belgia. Din considerațiile prezentate anterior
(punctele 338-370 de mai sus) rezultă de asemenea că Comisia nu a comis nicio eroare vădită de apreciere în această privință.
În plus, din cuprinsul punctelor 156-190 de mai sus reiese că reclamantele nu pot invoca nici promisiunile de imunitate pe
care susțin că le‑ar fi primit de la autoritățile belgiene și olandeze de concurență.
Având în vedere considerațiile de mai sus, motivul invocat de reclamantele din cauzele T‑144/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07
și T‑154/07 referitor la încălcarea principiului proporționalității în ceea ce privește calculul cuantumului final al amenzii
trebuie să fie respins.

Cu privire la stabilirea cuantumului final al amenzilor
Astfel cum rezultă din cuprinsul punctelor 303-323 de mai sus, trebuie ca decizia atacată să fie modificată, în măsura în
care impune, ca urmare a repetării încălcării, o majorare de 50 % a cuantumului de bază al amenzilor aplicate societății ThyssenKrupp
în decizia atacată.
Cuantumul final al respectivelor amenzi se calculează, așadar, după cum urmează:
–        Pentru încălcarea din Belgia: cuantumul de bază al amenzii (57 750 000 de euro) se reduce cu 20 % în temeiul cooperării în
cadrul Comunicării privind cooperarea din 2002, ceea ce determină un cuantum de 46 200 000 de euro, și cu 1 % în temeiul cooperării
în afara cadrului Comunicării privind cooperarea din 2002, ceea ce determină un cuantum final al amenzii de 45 738 000 de
euro.
–        Pentru încălcarea din Germania: cuantumul de bază al amenzii (252 000 000 de euro) se reduce cu 1 % în temeiul cooperării
în afara cadrului Comunicării privind cooperarea din 2002, ceea ce determină un cuantum final al amenzii de 249 480 000 de
euro.
–        Pentru încălcarea din Luxemburg: cuantumul de bază al amenzii (9 000 000 de euro) se reduce cu 1 % în temeiul cooperării în
afara cadrului Comunicării privind cooperarea din 2002, ceea ce determină un cuantum final al amenzii de 8 910 000 de euro.
–        Pentru încălcarea din Țările de Jos: cuantumul de bază al amenzii (26 350 000 de euro) se reduce cu 40 % în temeiul cooperării
în cadrul Comunicării privind cooperarea din 2002, ceea ce determină un cuantum de 15 810 000 de euro, și cu 1 % în temeiul
cooperării în afara cadrului Comunicării privind cooperarea din 2002, ceea ce determină un cuantum final al amenzii de 15 651 900
de euro.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 87 alineatul (3) din Regulamentul de procedură, în cazul în care părțile cad în pretenții cu privire
la unul sau la mai multe capete de cerere, Tribunalul poate să repartizeze cheltuielile de judecată sau poate decide ca fiecare
parte să suporte propriile cheltuieli. În speță, trebuie să se decidă că reclamantele suportă trei sferturi din cheltuielile
lor de judecată, precum și trei sferturi din cheltuielile de judecată efectuate de Comisie. Comisia suportă un sfert din propriile
cheltuieli de judecată, precum și un sfert din cheltuielile de judecată efectuate de reclamante.
Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a opta)
declară și hotărăște:
1)
Conexează cauzele T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 și T‑154/07 în vederea pronunțării prezentei hotărâri.
2)
Anulează articolul 2 alineatul (1) a patra liniuță, articolul 2 alineatul (2) a patra liniuță, articolul 2 alineatul (3) a
patra liniuță și articolul 2 alineatul (4) a patra liniuță din Decizia C(2007) 512 final a Comisiei din 21 februarie 2007
privind o procedură prevăzută de articolul 81 [CE] (cazul COMP/E‑1/38.823 − Ascensoare și scări rulante).
3)
În cauzele T‑144/07, T‑149/07 și T‑150/07, stabilește cuantumul amenzii aplicate societăților ThyssenKrupp Liften Ascenseurs
NV, ThyssenKrupp Elevator AG și ThyssenKrupp AG la articolul 2 alineatul (1) a patra liniuță din Decizia C(2007) 512 pentru
încălcarea din Belgia la 45 738 000 de euro.
4)
În cauzele T‑147/07, T‑149/07 și T‑150/07, stabilește cuantumul amenzii aplicate societăților ThyssenKrupp Aufzüge GmbH, ThyssenKrupp
Fahrtreppen GmbH, ThyssenKrupp Elevator și ThyssenKrupp la articolul 2 alineatul (2) a patra liniuță din Decizia C(2007) 512
pentru încălcarea din Germania la 249 480 000 de euro.
5)
În cauzele T‑148/07, T‑149/07 și T‑150/07, stabilește cuantumul amenzii aplicate societăților ThyssenKrupp Ascenseurs Luxembourg
Sàrl, ThyssenKrupp Elevator și ThyssenKrupp la articolul 2 alineatul (3) a patra liniuță din Decizia C(2007) 512 pentru încălcarea
din Luxemburg la 8 910 000 de euro.
6)
În cauzele T‑150/07 și T‑154/07, stabilește cuantumul amenzii aplicate societăților ThyssenKrupp Liften BV și ThyssenKrupp
la articolul 2 alineatul (4) a patra liniuță din Decizia C(2007) 512 pentru încălcarea din Țările de Jos la 15 651 900 de
euro.
7)
Respinge în rest acțiunile.
8)
În fiecare cauză, reclamantele suportă trei sferturi din cheltuielile lor de judecată, precum și trei sferturi din cheltuielile
de judecată efectuate de Comisia Europeană. Comisia suportă un sfert din propriile cheltuieli de judecată, precum și un sfert
din cheltuielile de judecată efectuate de reclamante.
Martins Ribeiro
Wahl
Dittrich
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 13 iulie 2011.
Semnături
Cuprins
Procedura administrativă
1.  Investigația Comisiei
Belgia
Germania
Luxemburg
Țările de Jos
2.  Comunicarea privind obiecțiunile
3.  Decizia atacată
Procedura și concluziile părților
Cu privire la fond
1.  Observații introductive
2.  Cu privire la cererile de anulare a deciziei atacate
Cu privire la motivul întemeiat pe necompetența Comisiei
Cu privire la primul aspect, întemeiat pe încălcarea articolului 81 alineatul (1) CE, determinată de faptul că înțelegerile
în cauză nu ar afecta comerțul dintre statele membre
Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe încălcarea Regulamentului nr. 1/2003, a Comunicării privind cooperarea în cadrul
rețelei și a principiilor egalității de tratament și protecției încrederii legitime, întrucât Comisia ar fi trebuit să lase
investigarea încălcărilor în sarcina autorităților naționale de concurență competente
Cu privire la motivul întemeiat pe încălcarea principiilor care guvernează stabilirea răspunderii pentru încălcările articolului
81 CE, pe încălcarea prezumției de nevinovăție, a principiului individualizării sancțiunilor, a principiului egalității de
tratament și a dreptului la apărare, precum și a articolului 253 CE în ceea ce privește imputarea societăților‑mamă a încălcărilor
săvârșite de filialele acestora
Observații introductive
Cu privire la imputarea societăților TKE și TKAG a încălcărilor constatate la articolul 1 din decizia atacată
–  Cu privire la prezumția de răspundere a societăților TKAG și TKE în ceea ce privește comportamentele filialelor lor
–  Cu privire la elementele prezentate de reclamante pentru a răsturna prezumția de răspundere a societăților TKAG și TKE
pentru comportamentul filialelor fiecăreia dintre acestea
Cu privire la încălcarea obligației de motivare și a dreptului la apărare
Cu privire la cererile de măsuri de cercetare judecătorească
3.  Cu privire la cererile de anulare sau de reducere a cuantumului amenzilor aplicate
Cu privire la motivul întemeiat pe încălcarea principiului non bis in idem
Cu privire la motivul întemeiat pe încălcarea Liniilor directoare din 1998, a principiului proporționalității și a principiului
egalității de tratament, precum și a dreptului la apărare în ceea ce privește stabilirea cuantumului de plecare al amenzilor
în funcție de gravitatea încălcărilor
Observații introductive
Decizia atacată
Cu privire la pretinsa nelegalitate a cuantumurilor de plecare generale ale amenzilor
Cu privire la pretinsa nelegalitate a cuantumurilor de plecare specifice ale amenzilor
Cu privire la motivul întemeiat pe încălcarea Liniilor directoare din 1998, a principiului proporționalității, a articolului
253 CE și a principiului egalității de tratament în ceea ce privește aplicarea factorului multiplicator de grup în vederea
urmăririi obiectivului de descurajare în cadrul stabilirii cuantumului de plecare al amenzilor
Cu privire la motivul întemeiat pe încălcarea Liniilor directoare din 1998, a principiului proporționalității și a dreptului
la apărare, determinată de majorarea cu 50 % a cuantumului de bază al amenzilor ca urmare a repetării încălcării
Cu privire la motivul întemeiat pe încălcarea Comunicării privind cooperarea din 2002 și pe încălcarea principiului protecției
încrederii legitime, precum și a principiului egalității de tratament în ceea ce privește aprecierea cooperării
Cu privire la Comunicarea privind cooperarea din 2002
Cu privire la marja de apreciere a Comisiei și la controlul instanțelor Uniunii
Cu privire la cooperarea societății ThyssenKrupp în vederea stabilirii existenței încălcării din Belgia
Cu privire la cooperarea societății ThyssenKrupp în vederea stabilirii existenței încălcării din Germania
Cu privire la cooperarea societății ThyssenKrupp în vederea stabilirii existenței încălcării din Luxemburg
Cu privire la motivul întemeiat pe încălcarea principiului protecției încrederii legitime, a principiului egalității de tratament,
a principiului proporționalității și a principiului bunei administrări în cadrul stabilirii nivelului reducerii amenzilor
acordate pentru cooperarea în afara cadrului Comunicării privind cooperarea din 2002
Cu privire la motivul întemeiat pe încălcarea articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003
Cu privire la motivul întemeiat pe încălcarea principiului proporționalității în ceea ce privește calculul cuantumului final
al amenzilor
Cu privire la stabilirea cuantumului final al amenzilor
Cu privire la cheltuielile de judecată
*
Limbile de procedură: olandeza și germana.
– Date confidențiale nereproduse.