CELEX: 62010CJ0191
1346/2000/EK rendelet
Fizetésképtelenségi eljárások
Nemzetközi joghatóság
A valamely tagállamban letelepedett társasággal szemben megindított fizetésképtelenségi eljárásnak a vagyonok keveredése miatt egy másik tagállamban székhellyel rendelkező társaságra történő kiterjesztése

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a fizetésképtelenségi eljárásról szóló, 2000. május 29‑i 1346/2000/EK tanácsi rendelet
(HL L 160., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 1. kötet, 191. o.; helyesbítés: HL L 234., 43. o.; a továbbiakban:
rendelet) értelmezésére irányul.
E kérelmet a Rastelli Davide e C. Snc (a továbbiakban: Rastelli), valamint J. C. Hidoux, a Médiasucre international társaság
(a továbbaikban: Médiasucre) felszámolóbiztosa között a második társaság vonatkozásában megindított fizetésképtelenségi eljárásnak
az első társaságra történő kiterjesztése tárgyában folyamatban lévő jogvitában terjesztették elő.

Jogi háttér

Az uniós jog
A rendelet a (6) preambulumbekezdése szerint „a fizetésképtelenségi eljárás megindítása tekintetében irányadó joghatósági
rendelkezésekre [korlátozódik], valamint olyan határozatokra, amelyeket közvetlenül a fizetésképtelenségi eljárás alapján
hoznak, és amelyek szorosan kapcsolódnak az ilyen eljáráshoz”.
A rendelet nemzetközi joghatósággal foglalkozó 3. cikke kimondja:
„(1)      A fizetésképtelenségi eljárás megindítására azon tagállam bíróságai rendelkeznek joghatósággal, amelynek területén az adós
fő érdekeltségei találhatók. Társaság vagy jogi személy esetén az ellenkező bizonyításáig a létesítő okirat szerinti székhelyet
kell a fő érdekeltségek központjának tekinteni.
(2)      Ha az adós fő érdekeltségeinek központja egy tagállam területén helyezkedik el, egy másik tagállam bírósága csak akkor rendelkezik
hatáskörrel az adós elleni fizetésképtelenségi eljárás megindítására, ha az adós telephellyel rendelkezik a másik tagállam
területén belül is. Ennek az eljárásnak a hatásai az adós utóbbi tagállam területén található vagyontárgyaira korlátozódnak.
[...]”
A (13) preambulumbekezdés értelmében „a »fő érdekeltségek központja« az a hely, ahol az adós érdekeltségeinek kezelését rendszeresen
végzi, és ez harmadik személyek részéről megállapítható”.
A rendeletnek az alkalmazandó jogra vonatkozó 4. cikke előírja:
„(1)      Amennyiben e rendelet eltérően nem rendelkezik, a fizetésképtelenségi eljárásra és joghatásaira annak a tagállamnak a jogát
kell alkalmazni, amelynek területén az ilyen eljárást megindítják […].
[...]”

A nemzeti jog
A felszámolási eljárást a francia kereskedelmi törvénykönyv (code de commerce) L. 640‑1 és azt követő cikkei szabályozzák.
Az ilyen eljárás megindítására hatáskörrel rendelkező bíróság vonatkozásában e törvénykönyv L. 641‑1. cikke visszautal ugyanezen
törvénykönyv L. 621‑2. cikkére, amely a vállalkozások megmentéséről szóló, 2005. július 26‑i 2005‑845. sz. törvényből eredő
változata szerint kimondja:
„Amennyiben az adós kereskedő vagy az iparosok jegyzékében szereplő személy, a hatáskörrel rendelkező bíróság a tribunal de
commerce (kereskedelmi bíróság). Egyéb esetekben a tribunal de grande instance (általános hatáskörű elsőfokú bíróság) rendelkezik
hatáskörrel.
A megindított eljárás kiterjeszthető egy vagy több további jogalanyra, amennyiben a vagyonuk keveredik az adós vagyonával,
illetve ha fiktív jogi személyről van szó. Ezzel összefüggésben az eredeti eljárást megindító bíróság az eljárás kiterjesztésére
is hatáskörrel rendelkezik.”

Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
2007. május 7‑i ítéletében a tribunal de commerce de Marseille (Franciaország) felszámolási eljárás megindítását rendelte
el a marseille‑i székhelyű Médiasucre‑rel szemben, és J.‑C. Hidoux‑t jelölte ki felszámolóbiztosnak.
Ezen ítélet folytán J.‑C. Hidoux ugyanezen bíróság előtt eljárást indított a robbioi (Olaszország) székhelyű Rastellival szemben.
A két társaság vagyonának keveredésére hivatkozva a Médiasucre‑rel szemben indított felszámolási eljárás Rastellire történő
kiterjesztését kérelmezte.
2008. május 19‑i ítéletében a tribunal de commerce de Marseille a rendelet 3. cikke értelmében megállapította joghatóságának
hiányát azon indokból, hogy a Rastelli székhelye Olaszországban található, és Franciaországban nem volt telephelye.
A J.‑C. Hidoux által előterjesztett kifogás nyomán eljárva a cour d’appel d’Aix‑en‑Provence (aix‑en‑provence‑i másodfokú bíróság)
2009. február 12‑i ítéletében megváltoztatta ezen ítéletet és megállapította a tribunal de commerce de Marseille joghatóságát.
E tekintetben a cour d’appel azzal érvelt, hogy a felszámolóbiztos kérelme nem fizetésképtelenségi eljárás megindítására irányult
a Rastellivel szemben, hanem a Médiasucre‑rel szemben már megindított eljárás e társaságra történő kiterjesztésére, és a code
de commerce L. 621‑2. cikke értelmében az ilyen kiterjesztés iránti kérelem elbírálására az eredeti eljárás megindítását elrendelő
bíróság rendelkezik hatáskörrel.
Az ezen ítélettel szemben előterjesztett fellebbezés tárgyában eljáró Cour de cassation felfüggesztette az eljárást, és előzetes
döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1)      Amennyiben valamely tagállam bírósága az adóssal szemben megindítja a fizetésképtelenségi főeljárást, abból kiindulva, hogy
az adós fő érdekeltségeinek központja e tagállamban található, a […] rendelettel ellentétes‑e, ha e bíróság a nemzeti jogszabályainak
azon rendelkezését alkalmazza, amely joghatóságot biztosít számára az eljárás más tagállamban székhellyel rendelkező társaságra
történő kiterjesztésére, mindezt csupán annak alapján, hogy megállapítható az adós és e társaság vagyonának keveredése?
2)      Amennyiben az eljárás kiterjesztése iránti kérelmet újabb fizetésképtelenségi eljárás megindításának kell tekinteni, amelynek
kapcsán ahhoz, hogy az eredetileg eljáró bíróság ezen újabb eljárást lefolytathassa, bizonyítani kell, hogy az eljárás kiterjesztésével
érintett társaság fő érdekeltségeinek központja e tagállamban van, e bizonyítás levezethető‑e önmagában a vagyonok keveredésének
megállapításából?”

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

Az első kérdésről
Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a rendeletet úgy kell‑e értelmezni, hogy
az a tagállami bíróság, amely valamely társasággal szemben megindítja a fizetésképtelenségi főeljárást abból kiindulva, hogy
e társaság fő érdekeltségeinek központja e tagállamban található, a nemzeti jogszabályai alkalmazásával kiterjesztheti‑e ezt
az eljárást egy másik tagállamban székhellyel rendelkező második társaságra pusztán a két társaság vagyonának keveredése alapján.
Mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy a rendelet nem tartalmaz sem igazságszolgáltatásra, sem jogalkotásra vonatkozó olyan
joghatósági szabályt, amely kifejezetten rendelkezne a valamely tagállamban megindított fizetésképtelenségi eljárásnak a vagyonok
keveredése miatt egy másik tagállamban székhellyel rendelkező társaságra történő kiterjesztéséről.
A bírósági joghatóság tekintetében ugyanis a rendelet 3. cikke csak két szempontot határoz meg, amelyek két különböző típusú
fizetésképtelenségi eljárásnak felelnek meg. E cikk (1) bekezdésének megfelelően az adós fő érdekeltségeinek központja – amely
társaság esetében vélelmezhetően a székhely – szerinti tagállam bíróságai rendelkeznek hatáskörrel az ún. „főeljárás” megindítására,
amely egyetemes joghatásokkal jár annyiban, hogy az adós azon tagállamokban található összes vagyontárgyára kiterjed, amelyekben
a rendelet alkalmazandó. A hivatkozott cikk (2) bekezdése szerint később azon tagállam hatáskörrel rendelkező bírósága, ahol
az adós telephellyel rendelkezik, „másodlagos” vagy „területi” eljárást indíthat, amelynek hatásai az adós utóbbi tagállam
területén található vagyontárgyaira korlátozódnak (lásd ebben az értelemben a C‑341/04. sz. Eurofood IFSC ügyben 2006. május
2‑án hozott ítélet [EBHT 2006., I‑3813. o.] 28. pontját és a C‑112/10. sz. Zaza Retail ügyben 2011. november 17‑én hozott
ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 17. pontját).
A rendelet 4. cikkének (1) bekezdése értelmében a joghatósággal rendelkező bíróság meghatározása magában hordozza az alkalmazandó
jog meghatározását is. Ugyanis mind a fizetésképtelenségi főeljárás, mind pedig a másodlagos vagy területi fizetésképtelenségi
eljárás vonatkozásában annak a tagállamnak a jogát kell alkalmazni a fizetésképtelenségi eljárásra és joghatásaira, amelynek
területén az eljárást megindítják (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Eurofood IFSC ügyben hozott ítélet 33. pontját
és a C‑444/07. sz. MG Probud Gdynia ügyben 2010. január 21‑én hozott ítélet [EBHT 2010., I‑417. o.] 25. pontját).
Tekintettel e szempont fontosságára, meg kell határozni, hogy az alapügyben mely bíróság rendelkezik joghatósággal.
E tekintetben úgy tűnik, hogy nem hivatkoztak arra, hogy a Rastelli a Bíróság ítélkezési gyakorlatának értelmében vett telephellyel
rendelkezne Franciaországban, azaz olyan struktúrával, amely gazdasági tevékenység végzése céljából minimális szintű szervezeti
felépítés és bizonyos mértékű állandóság meglétét feltételezi (lásd a C‑396/09. sz. Interedil‑ügyben 2011. október 20‑án hozott
ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 64. pontját). E körülmények között a rendelet 3. cikkének (2) bekezdése nem alkalmazandó.
Ennélfogva annak vizsgálatára kell korlátozódni, hogy alapítható‑e a fizetésképtelenségi eljárás kiterjesztése céljából indított
kereset elbírálására vonatkozó joghatóság a rendelet 3. cikkének (1) bekezdésére.
Ebben az összefüggésben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság megállapította, hogy a rendelet 3. cikkének (1) bekezdését
úgy kell értelmezni, hogy az a rendelet (6) prembulumbekezdésének megfelelően azon tagállam bíróságainak, amelynek területén
a fizetésképtelenségi eljárást megindították, joghatóságot biztosít a közvetlenül ezen eredeti fizetésképtelenségi eljárásból
eredő és ahhoz szorosan kapcsolódó keresetek elbírálására is (lásd a C‑339/07. sz. Seagon‑ügyben 2009. február 12‑én hozott
ítélet [EBHT 2009., I‑767. o.] 19–21. pontját). Meg kell tehát vizsgálni, hogy az olyan, a vagyonok keveredése miatt a fizetésképtelenségi
eljárás kiterjesztése iránti kérelem, mint amely az alapügy tárgyát képezi, ilyen keresetnek minősül‑e.
J‑C. Hidoux és a francia kormány álláspontja szerint a vagyonok keveredése miatt a fizetésképtelenségi eljárás kiterjesztése
iránt előterjesztett kérelmet közvetlenül az eredeti fizetésképtelenségi eljárásból eredőnek és ahhoz szorosan kapcsolódónak
kell tekinteni. Álláspontjuk alátámasztása érdekében arra hivatkoznak, hogy a rendelet 4. cikke (1) bekezdésének értelmében
az eredeti eljárásra alkalmazandó francia jog szerint az ilyen kiterjesztés nem vonja magával az eredetileg megindított eljárástól
független új eljárás megindítását, annak pusztán az a következménye, hogy az eredeti eljárás joghatásait egy másik gazdasági
szereplőre is kiterjeszti. Ebből azt a következtetést vonják le, hogy a Franciaországban letelepedett társasággal szemben
fizetésképtelenségi főeljárást indító francia bíróság joghatósággal rendelkezik ezen eljárásnak egy másik tagállamban székhellyel
rendelkező társaságra történő kiterjesztésére is.
Ez az elmélet tehát lényegében azon az érven alapul, miszerint a francia jogban a fizetésképtelenségi főeljárás kiterjesztése
nem minősül új eljárás megindításának, hanem a már megindított eljárást kiterjeszti egy újabb adósra, amelynek a vagyona elválaszthatatlan
az első adósétól.
Ezen eljárási egység azonban nem fedheti el a holland és az osztrák kormány, valamint az Európai Bizottság által hivatkozott
azon tényt, hogy az eredeti eljárásnak egy az ezen eredeti eljárás hatálya alatt álló adóstól jogilag elkülönült új adósra
történő kiterjesztése ez utóbbi tekintetében ugyanazon joghatással bír, mint a fizetésképtelenségi eljárást megindító határozat.
Ezt az elemzést támasztja alá végül a kérdést előterjesztő bíróság által hivatkozott azon körülmény, hogy noha az eljárási
egységet indokolja azon megállapítás, hogy a vagyonuk keveredése miatt a két adós valójában egységet képez, e megállapítás
irreleváns a két adós jogi személyisége tekintetében.
Márpedig a Bíróság korábban már megállapította, hogy a rendelet által bevezetett, a tagállamok joghatóságának meghatározására
vonatkozó, az adós fő érdekeltségeinek központján alapuló rendszerben minden elkülönült jogalanynak minősülő adós tekintetében
külön‑külön állapítandó meg a bírósági joghatóság (a fent hivatkozott Eurofood IFSC ügyben hozott ítélet 30. pontja).
Ebből azt a következtetést kell levonni, hogy a valamely jogalany vonatkozásában a fizetésképtelenségi főeljárást megindító
határozattal azonos joghatással bíró határozatot csak azon tagállami bíróságok hozhatnak, amelyek joghatósággal rendelkeznek
az ilyen eljárás megindítására.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a rendelet 3. cikkének (1) bekezdése az ilyen eljárás megindítása tekintetében
kizárólagos joghatóságot biztosít azon tagállam bíróságainak, amelynek a területén az adós fő érdekeltségeinek központja található.
Ennélfogva a valamely adós tekintetében e rendelkezésnek megfelelően joghatósággal rendelkezőként kijelölt bíróság számára
a nemzeti jogában biztosított azon lehetőség, hogy pusztán a vagyonok keveredése miatt fizetésképtelenségi eljárás alá vonjon
egy másik jogalanyt anélkül, hogy vizsgálná, hogy hol található e jogalany fő érdekeltségeinek központja, a rendelettel létrehozott
rendszer megkerülését jelentené. Az ilyen lehetőség különösen különböző tagállamok bíróságai közötti pozitív joghatósági összeütközések
kockázatát hordozná magában, amely összeütközéseket a rendelet éppen meg szándékozott előzni a fizetésképtelenségi eljárások
Unión belüli egységes kezelésének biztosítása érdekében.
Az első kérdésre ezért azt a választ kell adni, hogy a rendeletet úgy kell értelmezni, hogy az a tagállami bíróság, amely
valamely társasággal szemben megindítja a fizetésképtelenségi főeljárást abból kiindulva, hogy e társaság fő érdekeltségeinek
központja e tagállamban található, a nemzeti jogszabályai alkalmazásával csak akkor terjesztheti ki ezt az eljárást egy másik
tagállamban székhellyel rendelkező második társaságra, ha bizonyítást nyer, hogy ez utóbbi társaság fő érdekeltségeinek központja
az első tagállamban található.

A második kérdésről
Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy úgy kell‑e értelmezni a rendeletet, hogy
amennyiben a valamely tagállamban székhellyel rendelkező társaság vonatkozásában keresetben kérik a valamely másik tagállamban
egy, ez utóbbi tagállamban letelepedett másik társasággal szemben megindított fizetésképtelenségi eljárás joghatásainak kiterjesztését,
önmagában e társaságok vagyona keveredésének megállapítása elegendő‑e annak bizonyításához, hogy az említett keresettel érintett
társaság fő érdekeltségeinek központja szintén az utóbbi tagállamban található.
Mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy az adós „fő érdekeltségei központjának” a rendelet 3. cikkének (1) bekezdése szerinti
fogalma a rendeletben használt külön fogalom, amely ennek folytán önálló jelentéssel bír, és ezért egységesen, a nemzeti jogi
szabályozásoktól függetlenül kell értelmezni (a fent hivatkozott Eurofood IFSC ügyben hozott ítélet 31. pontja és a fent hivatkozott
Interedil‑ügyben hozott ítélet 43. pontja). Bár a rendelet nem határozza meg az adós fő érdekeltségei központjának fogalmát,
annak tartalmát megvilágítja a rendelet (13) preambulumbekezdése, amely szerint: „[a] »fő érdekeltségek központja« az a hely,
ahol az adós érdekeltségeinek kezelését rendszeresen végzi, és ez harmadik személyek részéről megállapítható” (a fent hivatkozott
Eurofood IFSC ügyben hozott ítélet 32. pontja és a fent hivatkozott Interedil‑ügyben hozott ítélet 47. pontja).
A társaságok esetében a fő érdekeltségek vélelmezett központja a rendelet 3. cikke (1) bekezdésének második mondatának megfelelően
a létesítő okirat szerinti székhely. E vélelem és a rendelet (13) preambulumbekezdésének hivatkozása az érdekeltségek kezelési
helyére az uniós jogalkotó azon szándékát tükrözi, hogy a joghatóság döntő tényezőjeként a társaság központi ügyintézési helyét
vegyék alapul (a fent hivatkozott Interedil‑ügyben hozott ítélet 48. pontja).
Ugyanerre a preambulumbekezdésre hivatkozva a Bíróság megállapította, hogy az adós fő érdekeltségeinek központját objektív
és harmadik személyek részéről megállapítható körülmények alapján kell beazonosítani annak érdekében, hogy a fizetésképtelenségi
főeljárás megindítására joghatósággal rendelkező bíróság megállapításához fűződő jogbiztonság és az előreláthatóság biztosítva
legyen. (a fent hivatkozott Eurofood IFSC ügyben hozott ítélet 33. pontja és a fent hivatkozott Interedil‑ügyben hozott ítélet
49. pontja).
Társaságok vonatkozásában a Bíróság kifejtette, hogy abban az esetben, ha a társaság irányító és ellenőrző szervei a társaság
létesítő okirat szerinti székhelyén találhatók, és e társaság tekintetében az ügyvezetési döntéseket harmadik személyek részéről
megállapítható módon ezen a helyen hozzák, teljes körűen alkalmazást nyer a rendelet 3. cikke (1) bekezdésének második mondatában
foglalt vélelem (a fent hivatkozott Interedil‑ügyben hozott ítélet 50. pontja).
E vélelem ugyanakkor megdönthető, ha harmadik személyek szempontjából a társaság központi ügyintézésének helye nem a létesítő
okirat szerinti székhelyen található. Az uniós jogalkotó által felállított, e társaság létesítő okirat szerinti székhelye
mellett szóló egyszerű vélelem figyelmen kívül hagyható, ha objektív és harmadik személyek által megállapítható tényezők egy
attól eltérő valós helyzet megállapítását teszik lehetővé, mint amit a létesítő okirat szerinti székhely elhelyezkedése tükröz
(a fent hivatkozott Eurofood IFSC ügyben hozott ítélet 34. pontja és a fent hivatkozott Interedil‑ügyben hozott ítélet 51. pontja).
E tényezők olyan átfogó vizsgálatot igényelnek, amely figyelembe veszi minden egyes eset sajátos körülményeit (a fent hivatkozott
Interedil‑ügyben hozott ítélet 52. pontja).
A második kérdés tárgyát képező azon eset, amikor két társaság vagyona összekeveredik, a francia kormány által előadott magyarázatokból
kitűnik, hogy az ilyen helyzet jellemzéséhez a nemzeti bíróság két vagylagos szempontra támaszkodik, amelyek a számlák összekeveredésén,
illetve a társaságok közötti rendellenes pénzügyi kapcsolatokon, például az eszközök ellenérték nélküli átruházásának szándékos
megszervezésén alapulnak.
Amint arra mind a francia, a holland és az osztrák kormány, mind a Bizottság hivatkozik, e körülmények általában nehezen ellenőrizhetők
harmadik személyek által. Emellett a vagyonok keveredése nem jelent szükségképpen azonos érdekeltségi központot. Nem zárható
ki ugyanis, hogy az ilyen keveredést két különböző tagállamban található ügyvezetési és ellenőrzési központról szervezzék
meg.
A kérdésre tehát azt a választ kell adni, hogy a rendeletet úgy kell értelmezni, hogy amennyiben a valamely tagállamban székhellyel
rendelkező társaság vonatkozásában keresetben kérik a valamely másik tagállamban egy, ez utóbbi tagállamban letelepedett másik
társasággal szemben megindított fizetésképtelenségi eljárás joghatásainak kiterjesztését, önmagában e társaságok vagyona keveredésének
megállapítása nem elegendő annak bizonyításához, hogy az említett keresettel érintett társaság fő érdekeltségeinek központja
szintén az utóbbi tagállamban található. Azon vélelem megdöntéséhez, miszerint e központ a létesítő okirat szerinti székhelyen
található, az szükséges, hogy valamennyi releváns tényező átfogó vizsgálata során bizonyítást nyerjen, hogy a kiterjesztés
iránti keresettel érintett társaság tényleges ügyvezetési és ellenőrzési központja harmadik személyek részéről megállapítható
módon az eredeti fizetésképtelenségi eljárás megindításának helye szerinti tagállamban található.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
1)
A fizetésképtelenségi eljárásról szóló, 2000. május 29‑i 1346/2000/EK tanácsi rendeletet úgy kell értelmezni, hogy az a tagállami
bíróság, amely valamely társasággal szemben megindítja a fizetésképtelenségi főeljárást abból kiindulva, hogy e társaság fő
érdekeltségeinek központja e tagállamban található, a nemzeti jogszabályai alkalmazásával csak akkor terjesztheti ki ezt az
eljárást egy másik tagállamban székhellyel rendelkező második társaságra, ha bizonyítást nyer, hogy ez utóbbi társaság fő
érdekeltségeinek központja az első tagállamban található;
2)
Az 1346/2000 rendeletet úgy kell értelmezni, hogy amennyiben a valamely tagállamban székhellyel rendelkező társaság vonatkozásában
keresetben kérik a valamely másik tagállamban egy, ez utóbbi tagállamban letelepedett másik társasággal szemben megindított
fizetésképtelenségi eljárás joghatásainak kiterjesztését, önmagában e társaságok vagyona keveredésének megállapítása nem elegendő
annak bizonyításához, hogy az említett keresettel érintett társaság fő érdekeltségeinek központja szintén az utóbbi tagállamban
található. Azon vélelem megdöntéséhez, miszerint e központ a létesítő okirat szerinti székhelyen található, az szükséges,
hogy valamennyi releváns tényező átfogó vizsgálata során bizonyítást nyerjen, hogy a kiterjesztés iránti keresettel érintett
társaság tényleges ügyvezetési és ellenőrzési központja harmadik személyek részéről megállapítható módon az eredeti fizetésképtelenségi
eljárás megindításának helye szerinti tagállamban található.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: francia.