CELEX: 62010CJ0087
Jurisdikcija ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimas ir vykdymas
Reglamentas (EB) Nr. 44/2001
Specialioji jurisdikcija
5 straipsnio 1 punkto b papunkčio pirma įtrauka
Sutartinės prievolės, kuria grindžiamas ieškinys, vykdymo vietos teismas
Prekių pardavimas
Pristatymo vieta
Sutartis, kurioje numatyta sąlyga "Perdavimas: iš įmonės"

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos
ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 12, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių
k., 19 sk., 4 t., p. 42, toliau – reglamentas) 5 straipsnio 1 punkto b papunkčio pirmos įtraukos išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp
Electrosteel Europe SA
(toliau –
Electrosteel
), įsteigtos Arlyje (Prancūzija), ir
Edil Centro SpA
(toliau –
Edil Centro
), įsteigtos Piovene Rocchette (Italija), dėl prekių pardavimo sutarties vykdymo.

Teisinis pagrindas
Reglamento II skyriaus 1 skirsnyje „Bendrosios nuostatos“ esančio 2 straipsnio 1 dalyje teigiama:
„Pagal šį reglamentą valstybėje narėje nuolat gyvenantiems asmenims, neatsižvelgiant į jų pilietybę, bylos turi būti keliamos
tos valstybės narės teismuose.“
Tame pačiame reglamento 1 skirsnyje esančio 3 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Valstybėje narėje nuolat gyvenantiems asmenims bylos gali būti keliamos kitos valstybės narės teismuose tik pagal šio skyriaus
2–7 skirsniuose nustatytas taisykles.“
Reglamento II skyriaus 2 skirsnyje „Speciali jurisdikcija“ 5 straipsnyje teigiama:
„Valstybėje narėje nuolat gyvenančiam asmeniui kitoje valstybėje narėje byla dėl:
1)      a)     sutarties gali būti iškelta atitinkamos prievolės vykdymo vietos teismuose;
b)      pagal šią nuostatą ir, jeigu nesusitariama kitaip, atitinkamos prievolės vykdymo vieta yra:
–        parduodant prekes – valstybėje narėje, į kurią prekės buvo arba turėtų būti pristatytos pagal sutartį,
–        teikiant paslaugas – valstybėje narėje, kurioje paslaugos buvo arba turėtų būti suteiktos pagal sutartį;
c)      a papunktis taikomas tuomet, kai netaikomas b papunktis;
<...>.“
Reglamento II skyriaus 7 skirsnyje „Susitarimas dėl jurisdikcijos“ esančio 23 straipsnio 1 dalis suformuluota taip:
„Jeigu šalys, kurių vienos arba daugiau nuolatinė gyvenamoji vieta yra valstybėje narėje, yra susitarusios, kad valstybės
narės teismas arba teismai turi jurisdikciją spręsti bet kuriuos ginčus, kilusius arba galinčius kilti dėl konkrečių teisinių
santykių, minėtas teismas arba minėti teismai turi jurisdikciją. Tokia jurisdikcija yra išimtinė, jeigu šalys nebuvo susitarusios
kitaip. Toks jurisdikciją suteikiantis susitarimas:
a)      priimamas arba paliudijamas raštu; arba
b)      priimamas tokia forma, kuri atitinka šalių tarpusavyje nustatytą praktiką; arba
c)      tarptautinės prekybos arba komercijos srityje priimamas tokia forma, kuri atitinka panaudojimą [paprotį], apie kurį šalys
žino arba turėjo žinoti, ir kurį tokioje prekyboje arba komercijoje plačiai žino ir vykdo sutarčių, susijusių su konkrečia
prekyba arba atitinkama komercija, šalys.“
Reglamento V skyriuje „Bendrosios nuostatos“ esančio 60 straipsnio 1 dalyje teigiama:
„Pagal šį reglamentą bendrovės arba kito juridinio asmens ar fizinių arba juridinių asmenų asociacijos nuolatinio buvimo vieta
yra ten, kur yra jų:
a)      oficiali buveinės vieta arba
b)      centrinė administracija; arba
c)      pagrindinė verslo vieta.“

Pagrindinės bylos aplinkybės ir prejudicinis klausimas
Iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad
Edil Centro
, pardavėja, ir
Electrosteel
, pirkėja, sudarė prekių pirkimo pardavimo sutartį. Kilus ginčui dėl šios sutarties vykdymo, pardavėja pateikė
Tribunale ordinario di Vicenza
prašymą nurodyti pirkėjai sumokėti jai 36588,26 EUR sumą už įgytas prekes.
Pateikusi prieštaravimą, pirkėja pirmiausia prieštaravo dėl teismo, į kurį kreiptasi, jurisdikcijos pagal reglamento nuostatas.
Grįsdama šį prieštaravimą pirkėja teigė, kad jos buveinė yra Prancūzijoje ir todėl byla jai turėjo būti iškelta toje valstybėje
narėje.

Edil Centro
, priešingai, teigia, kad sutartyje, sudarytoje jos buveinėje, kuri yra Italijoje, įrašyta prekės pristatymo vietos sąlyga
„Resa: Franco ns. [nostra] sede“ („Perdavimas: iš mūsų buveinės“), todėl Italijos teismai turi jurisdikciją nagrinėti šį ginčą.

Edil Centro
remiasi Tarptautinių prekybos rūmų, kurių buveinė yra Paryžiuje, parengtomis 2000 m. paskelbtos redakcijos „Incoterms“ („International
commercial terms“) sąlygomis (toliau – „Incoterms“), kurių oficiali versija surašyta anglų kalba, ir teigia, kad sąlyga „Resa:
Franco nostra sede“ atitinka „Incoterms“ sąlygos „EXW“ („Ex Works“) A4 ir B4 punktus, kuriuose apibrėžta prekių pristatymo
vieta.
Šie „Incoterms“ sąlygos „Ex Works“ punktai suformuluoti taip:
„A4      Delivery
The seller must place the goods at the disposal of the buyer at the named place of delivery, not loaded on any collecting
vehicle, on the date or within the period agreed or, if no such time is agreed, at the usual time for delivery of such goods.
If no specific point has been agreed within the named place, and if there are several points available, the seller may select
the point at the place of delivery which best suits his purpose.
B4      Taking delivery
The buyer must take delivery of the goods when they have been delivered in accordance with A4 <...>.“
Iš bylos medžiagos matyti, kad prekę, kuri yra aptariamos sutarties dalykas, pirkėjui pristatė pervežėjas, kuris šią prekę
pasikrovė pardavėjos buveinėje Italijoje ir pristatė į pirkėjos buveinę Prancūzijoje.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad „pristatymo vietos“, kaip „atitinkamos prievolės vykdymo
vietos“, sąvoką, kaip numatyta reglamento 5 straipsnio 1 punkto b papunkčio pirmoje įtraukoje, Italijoje skirtingai aiškino
tiek žemesniųjų instancijų teismai, tiek
Corte suprema di cassazione
(Aukščiausiasis Kasacinis Teismas).
Atsižvelgdamas į šiuos skirtingus aiškinimus
Tribunale ordinario di Vicenza
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
„Ar reglamento <...> 5 straipsnio 1 punkto b papunktį ir Bendrijos teisę, kurioje nustatyta, kad prievolės įvykdymo vieta
parduodant prekes yra valstybėje narėje, į kurią prekės buvo arba turėtų būti pristatytos pagal sutartį, reikia aiškinti taip,
kad prekės perleidimo vieta, reikšminga nustatant, kuris teismas yra kompetentingas nagrinėti iš pardavimo sutarties kylančius
ginčus, yra galutinė sutarties dalyku esančių prekių pristatymo vieta, ar vieta, kur pardavėjas įvykdo savo prievolę perduoti
prekes remiantis konkrečiam atvejui taikytina materialine teise, ar vis dėlto įmanomas kitoks minėtos nuostatos aiškinimas?“

Dėl prejudicinio klausimo
Pirmiausia reikia konstatuoti, kad po to, kai Italijos teismas pateikė šį prašymą priimti prejudicinį sprendimą, Teisingumo
Teismas 2010 m. vasario 25 d. priėmė Sprendimą
Car Trim
(C‑381/08, Rink. p. I‑0000), kurio rezoliucinės dalies 2 punkte jis nusprendė, jog reglamento 5 straipsnio 1 punkto b papunkčio
pirma įtrauka turi būti aiškinama taip, kad nuotolinės prekybos atveju vieta, į kurią prekės buvo arba turėjo būti pristatytos
pagal sutartį, turi būti nustatoma remiantis šios sutarties nuostatomis. Jeigu šiuo pagrindu ir nesiremiant sutarčiai taikytina
materialine teise pristatymo vietos nustatyti neįmanoma, ši vieta yra fizinio prekių perdavimo, kuriuo pirkėjas įgijo ar turėjo
įgyti teisę faktiškai disponuoti šiomis prekėmis galutiniame pardavimo sandorio paskirties taške, vieta.
Minėtame Sprendime
Car Trim
Teisingumo Teismo pateiktas išaiškinimas gali būti pritaikytas pagrindinėje byloje, ir juo pateikiamas kone išsamus atsakymas
į
Tribunale ordinario di Vicenza
pateiktą klausimą.
Vis dėlto reikia išsiaiškinti, kaip interpretuoti reglamento 5 straipsnio 1 punkto b papunkčio pirmoje įtraukoje esančius
žodžius „pagal sutartį“, visų pirma – kiek galima atsižvelgti į sutarties nuostatas ir sąlygas, kuriose nėra tiesioginės ir
aiškios nuorodos į pristatymo vietą, pagal kurią būtų nustatytas jurisdikciją spręsti šalių ginčus turintis teismas.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad, remiantis reglamento 23 straipsniu, jurisdikciją suteikiantis susitarimas gali būti ne
tik sudaromas arba paliudijamas raštu, bet ir tokia forma, kuri atitinka šalių tarpusavyje nustatytą praktiką, arba – tarptautinės
prekybos ar komercijos srityje – sudaromas tokia forma, kuri atitinka paprotį, apie kurį šalys žino arba turėjo žinoti ir
kurį tokioje prekyboje arba komercijoje plačiai žino ir vykdo sutarčių, susijusių su konkrečia prekyba arba atitinkama komercija,
šalys.
Nėra pagrindo manyti, jog Sąjungos teisės aktų leidėjas būtų norėjęs, kad į tokius tarptautinius papročius nebūtų atsižvelgiama
aiškinant kitas to paties reglamento nuostatas, visų pirma nustatant jurisdikciją turintį teismą pagal šio reglamento 5 straipsnio
1 punkto b papunkčio pirmą įtrauką.
Papročiai, ypač jeigu juos surinko, apibrėžė ir paskelbė pripažintos profesinės organizacijos, o ūkio subjektai jais dažnai
vadovaujasi praktikoje, atlieka svarbų vaidmenį nevalstybiniame tarptautinės prekybos reglamentavime. Jie palengvina šių ūkio
subjektų darbą surašant sutartį, nes vartodami trumpus ir paprastus terminus šie gali apibrėžti didelę dalį jų komercinių
santykių. Tarptautinių prekybos rūmų parengtos „Incoterms“, kurios apibrėžia ir kodifikuoja kai kurių dažnai naudojamų tarptautinės
prekybos sutarčių nuostatų ir sąlygų turinį, praktikoje yra labai plačiai pripažįstamos ir taikomos.
Taigi, nagrinėdamas sutartį ir siekdamas nustatyti pristatymo vietą, kaip ji suprantama pagal reglamento 5 straipsnio 1 punkto
b papunkčio pirmą įtrauką, nacionalinis teismas turi atsižvelgti į visas svarbias šios sutarties nuostatas ir sąlygas, prireikus
įskaitant visuotinai pripažintas ir tarptautinės prekybos papročiais įtvirtintas nuostatas ir sąlygas, kaip antai „Incoterms“,
jeigu remiantis jomis galima aiškiai nustatyti šią vietą.
Kai nagrinėjamoje sutartyje yra tokių nuostatų ar sąlygų, gali kilti būtinybė išnagrinėti, ar tai yra nuostatos, kuriomis
apibrėžiamos vien su prekių pervežimu susijusios rizikos paskirstymo arba išlaidų paskirstymo tarp sutarties šalių sąlygos,
ar jos taip pat nurodo ir prekių pristatymo vietą. Dėl pagrindinėje byloje minėtos „Incoterms“ sąlygos „Ex Works“ reikia konstatuoti,
kad, kaip savo išvados 40 punkte pažymėjo generalinė advokatė, ši sąlyga apima ne tik A5 bei B5 punktų „Transfer of risks“
nuostatas dėl rizikos perėjimo ir A6 bei B6 punktų „Division of costs“ nuostatas dėl išlaidų paskirstymo, bet ir aiškiai A4
bei B4 punktų, atitinkamai vadinamų „Delivery“ ir „Taking delivery“, nuostatas, kuriose nurodoma ta pati vieta ir kurios dėl
to leidžia nustatyti prekių pristatymo vietą.
Kita vertus, kai sutarties dalyku esančios prekės tik tranzitu pervežamos per tam tikros valstybės narės teritoriją, kuri
yra trečioji šalis tiek šalių buveinės vietos, tiek prekių išsiuntimo ar paskirties vietos atžvilgiu, reikia visų pirma patikrinti,
ar sutartyje įrašyta tokioje valstybėje narėje esanti vieta nėra nurodyta vien siekiant paskirstyti prekių pervežimo išlaidas
arba riziką, ar vis dėlto ji yra ir prekių pristatymo vieta.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi įvertinti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamos sutarties sąlyga
„Resa: Franco [nostra] sede“, atitinka „Incoterms“ sąlygos „Ex Works“ A4 bei B4 punktus, ar kitą sąlygą arba įprastai prekyboje
naudojamą paprotį, kuris gali aiškiai nurodyti prekių pristatymo vietą pagal sutartį, nesant būtinybės remtis tai sutarčiai
taikytina materialine teise.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad reglamento 5 straipsnio 1 punkto b papunkčio
pirma įtrauka turi būti aiškinama taip, kad nuotolinės prekybos atveju vieta, į kurią prekės buvo arba turėjo būti pristatytos
pagal sutartį, turi būti nustatoma remiantis šios sutarties nuostatomis. Siekdamas patikrinti, ar pristatymo vieta yra nustatoma
„pagal sutartį“, nacionalinis teismas, į kurį kreiptasi, turi atsižvelgti į visas svarbias šios sutarties nuostatas ir sąlygas,
kurios gali aiškiai apibrėžti šią vietą, įskaitant visuotinai pripažintas ir tarptautinės prekybos papročiais įtvirtintas
nuostatas ir sąlygas, kaip antai Tarptautinių prekybos rūmų parengtas 2000 m. paskelbtos redakcijos „Incoterms“. Jeigu šiuo
pagrindu ir nesiremiant sutarčiai taikytina materialine teise pristatymo vietos nustatyti neįmanoma, ši vieta yra fizinio
prekių perdavimo, kuriuo pirkėjas įgijo ar turėjo įgyti teisę faktiškai disponuoti šiomis prekėmis galutiniame pardavimo sandorio
paskirties taške, vieta.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse
bylose pripažinimo ir vykdymo 5 straipsnio 1 punkto b papunkčio pirma įtrauka turi būti aiškinama taip, kad nuotolinės prekybos
atveju vieta, į kurią prekės buvo arba turėjo būti pristatytos pagal sutartį, turi būti nustatoma remiantis šios sutarties
nuostatomis.
Siekdamas patikrinti, ar pristatymo vieta yra nustatoma „pagal sutartį“, nacionalinis teismas, į kurį kreiptasi, turi atsižvelgti
į visas svarbias šios sutarties nuostatas ir sąlygas, kurios gali aiškiai apibrėžti šią vietą, įskaitant visuotinai pripažintas
ir tarptautinės prekybos papročiais įtvirtintas nuostatas ir sąlygas, kaip antai Tarptautinių prekybos rūmų parengtas 2000 m.
paskelbtos redakcijos „Incoterms“.
Jeigu šiuo pagrindu ir nesiremiant sutarčiai taikytina materialine teise pristatymo vietos nustatyti neįmanoma, ši vieta yra
fizinio prekių perdavimo, kuriuo pirkėjas įgijo ar turėjo įgyti teisę faktiškai disponuoti šiomis prekėmis galutiniame pardavimo
sandorio paskirties taške, vieta.
Parašai.
*
Proceso kalba: italų.