CELEX: 62010CJ0087
Competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială
Regulamentul (CE) nr. 44/2001
Competențe speciale
Articolul 5 punctul 1 litera (b) prima liniuță
Instanța de la locul de executare a obligației contractuale care formează obiectul cererii
Vânzare de mărfuri
Loc de livrare
Contract care include clauza «Predare: franco uzină»

Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 5 punctul 1 litera (b) prima liniuță
din Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea
hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2001, L 12, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 74, denumit în continuare
„regulamentul”).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Electrosteel Europe SA (denumită în continuare „Electrosteel”),
cu sediul în Arles (Franța), pe de o parte, și Edil Centro SpA (denumită în continuare „Edil Centro”), cu sediul în Piovene
Rocchette (Italia), pe de altă parte, având ca obiect executarea unui contract de vânzare de mărfuri.

Cadrul juridic
Articolul 2 alineatul (1) din regulament, care face parte din capitolul II secțiunea 1 din acesta, intitulată „Dispoziții
generale”, prevede:
„Sub rezerva dispozițiilor prezentului regulament, persoanele domiciliate pe teritoriul unui stat membru sunt acționate în
justiție, indiferent de naționalitatea lor, în fața instanțelor statului membru în cauză.”
Articolul 3 alineatul (1) din regulament, care figurează în aceeași secțiune 1, prevede:
„Persoanele domiciliate pe teritoriul unui stat membru pot fi acționate în justiție în fața instanțelor unui alt stat membru
numai în temeiul normelor enunțate în secțiunile 2-7 din prezentul capitol.”
Potrivit dispozițiilor articolului 5 din regulament, care figurează în capitolul II secțiunea 2 din acesta, intitulată „Competențe
speciale”:
„O persoană care are domiciliul pe teritoriul unui stat membru poate fi acționată în justiție într‑un alt stat membru:
1.      (a)   în materie contractuală, în fața instanțelor de la locul în care obligația care formează obiectul cererii a fost sau urmează
a fi executată;
(b)      în sensul aplicării prezentei dispoziții și în absența vreunei convenții contrare, locul de executare a obligației în cauză
este:
–        în cazul vânzării de mărfuri, locul dintr‑un stat membru unde, în temeiul contractului, au fost sau ar fi trebuit să fie livrate
mărfurile;
–        în cazul prestării de servicii, locul dintr‑un stat membru unde, în temeiul contractului, au fost sau ar fi trebuit să fie
prestate serviciile.
(c)      în cazul în care nu se aplică litera (b), se aplică litera (a);
[…]”
Articolul 23 alineatul (1) din regulament, care face parte din capitolul II secțiunea 7 din acesta, intitulată „Prorogare
de competență”, are următorul cuprins:
„Dacă prin convenția părților, dintre care una sau mai multe au domiciliul pe teritoriul unui stat membru, competența în soluționarea
litigiului ce a survenit sau poate surveni în legătură cu un raport juridic determinat revine instanței sau instanțelor dintr‑un
stat membru, competența revine acelei instanțe sau instanțelor respective. Această competență este exclusivă, cu excepția
unei convenții contrare a părților. Convenția atributivă de competență se încheie:
(a)      în scris ori verbal cu confirmare scrisă sau
(b)      într‑o formă conformă cu obiceiurile statornicite între părți sau
(c)      în comerțul internațional, într‑o formă conformă cu uzanța cu care părțile sunt sau ar trebui să fie la curent și care, în
cadrul acestui tip de comerț, este cunoscută pe larg și respectată cu regularitate de către părțile la contractele de tipul
pe care îl implică domeniul comercial respectiv.”
Articolul 60 alineatul (1) din regulament, care face parte din capitolul V, intitulat „Dispoziții generale”, prevede:
„În sensul prezentului regulament, o societate sau altă persoană juridică are domiciliul în locul unde aceasta are:
(a)      sediul statutar sau
(b)      administrația centrală sau
(c)      centrul de afaceri.”

Situația de fapt din acțiunea principală și întrebarea preliminară
Din dosarul prezentat Curții rezultă că Edil Centro, care este vânzătorul, și Electrosteel, mai precis cumpărătorul, au încheiat
un contract de vânzare de mărfuri. În urma unui litigiu legat de executarea acestui contract, vânzătorul a depus la Tribunale
ordinario di Vicenza o cerere prin care solicită ca cumpărătorul să fie somat să plătească suma de 36 588,26 euro ca preț
al mărfurilor dobândite.
Prin actul de opoziție, cumpărătorul a invocat, cu titlu preliminar, incompetența instanței italiene sesizate, potrivit dispozițiilor
regulamentului. În susținerea acestei opoziții, cumpărătorul a afirmat că sediul său se află în Franța și că, prin urmare,
ar fi trebuit să fie acționat în justiție în fața unei instanțe din acest stat membru.
Dimpotrivă, Edil Centro susține că contractul, încheiat la propriul sediu, situat în Italia, conține clauza „Resa: Franco
ns. [nostra] sede” („Remitere: franco sediul nostru”) privind locul de livrare al mărfii și că, în consecință, instanțele
italiene au competență să judece litigiul.
Edil Centro se referă la clauzele adoptate de Camera Internațională de Comerț, al cărei sediu se află în Paris, numite „Incoterms”
(„international commercial terms”), în versiunea publicată în anul 2000 (denumite în continuare „Incoterms”), redactate în
limba engleză, care constituie limba oficială a acestora, și susține că clauza „Resa: Franco nostra sede” corespunde Incoterm
„EXW” („Ex Works”), punctele A4 și B4 din acestea, care ar desemna locul de livrare a mărfurilor.
Aceste puncte din Incoterm „Ex Works” au următorul cuprins:
„A4      Delivery
„The seller must place the goods at the disposal of the buyer at the named place of delivery, not loaded on any collecting
vehicle, on the date or within the period agreed or, if no such time is agreed, at the usual time for delivery of such goods.
If no specific point has been agreed within the named place, and if there are several points available, the seller may select
the point at the place of delivery which best suits his purpose.
B4      Taking delivery
The buyer must take delivery of the goods when they have been delivered in accordance with A4 […]”
Din dosar rezultă că marfa care face obiectul contractului în litigiu a fost livrată cumpărătorului de un transportator care
a luat în primire această marfă în Italia, la sediul vânzătorului, și a livrat‑o în Franța, la sediul cumpărătorului.
Instanța de trimitere arată că noțiunea „locul de executare” ca „loc […] de executare a obligației în cauză”, potrivit articolului
5 punctul 1 litera (b) prima liniuță din regulament, a condus la interpretări divergente în Italia, atât din partea instanțelor
de fond, cât și a Corte suprema di cassazione.
Având în vedere aceste interpretări divergente, Tribunale ordinario di Vicenza a hotărât să suspende judecarea cauzei și să
adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„Articolul 5 punctul 1 litera (b) din regulament […] și, în general, dreptul comunitar în temeiul căruia locul de executare
a obligației este, în cazul vânzării de mărfuri, locul unde, pe baza contractului, acestea au fost sau ar fi trebuit să fie
livrate trebuie interpretat în sensul că locul de livrare determinant pentru stabilirea instanței competente este locul de
destinație finală a mărfurilor care fac obiectul contractului sau locul unde, în temeiul dreptului material aplicabil în speță,
vânzătorul se achită de obligația de livrare care îi revine sau dispozițiile menționate mai sus trebuie interpretate în alt
mod?”

Cu privire la întrebarea preliminară
Cu titlu preliminar, trebuie să se constate că Curtea, după formularea prezentei cereri de pronunțare a unei hotărâri preliminare
de către instanța de trimitere, a pronunțat Hotărârea din 25 februarie 2010, Car Trim (C‑381/08, Rep., p. I‑1255), în care
a statuat, la punctul 2 din dispozitivul acestei hotărâri, că articolul 5 punctul 1 litera (b) prima liniuță din regulament
trebuie interpretat în sensul că, în cazul vânzării la distanță, locul unde au fost sau ar fi trebuit să fie livrate mărfurile
în temeiul contractului trebuie determinat având în vedere dispozițiile acestui contract. Aceasta a adăugat că, deși nu este
posibilă determinarea locului de livrare în acest temei, fără referire la dreptul material aplicabil contractului, acest loc
este cel al predării materiale a mărfurilor prin care cumpărătorul a dobândit sau ar fi trebuit să dobândească puterea de
a dispune în mod efectiv de aceste mărfuri la destinația finală a operațiunii de vânzare.
Interpretarea pe care Curtea o dă dispoziției menționate în Hotărârea Car Trim, citată anterior, se poate transpune în acțiunea
principală și oferă un răspuns aproape complet la întrebarea adresată de Tribunale ordinario di Vicenza.
Problema care rămâne totuși de clarificat este în ce mod trebuie interpretată sintagma „în temeiul contractului” utilizată
la articolul 5 punctul 1 litera (b) prima liniuță din regulament, în special în ce măsură este posibil să se ia în considerare
termenii și clauzele contractului care nu conțin o mențiune directă și explicită a unui loc de livrare în funție de care s‑ar
stabili tribunalul competent pentru a judeca litigii între părți.
În această privință, trebuie amintit că, potrivit articolului 23 din regulament, o convenție atributivă de competență poate
fi încheiată nu numai în scris ori verbal cu confirmare scrisă, ci și într‑o formă conformă cu obiceiurile statornicite între
părți sau, în comerțul internațional, într‑o formă conformă cu uzanța cu care părțile sunt sau ar trebui să fie la curent
și care, în cadrul acestui tip de comerț, este cunoscută pe larg și respectată cu regularitate de către părțile la contractele
de tipul pe care îl implică domeniul comercial respectiv.
Nu există vreun motiv pentru a considera că legiuitorul Uniunii ar fi intenționat să nu permită luarea în considerare a unor
astfel de uzanțe comerciale în scopul interpretării altor dispoziții ale aceluiași regulament și în special pentru stabilirea
instanței competente potrivit articolului 5 punctul 1 litera (b) prima liniuță din acest regulament.
Uzanțele, în special dacă sunt grupate, detaliate și publicate de organizațiile profesionale recunoscute și sunt urmate în
mare măsură în practică de operatorii economici, joacă un rol important în reglementarea nestatală a comerțului internațional.
Uzanțele facilitează sarcinile acestora din urmă în redactarea contractului, întrucât, prin utilizarea unor clauze succinte
și simple, pot stabili o mare parte a raporturilor lor comerciale. Incoterms elaborate de Camera Internațională de Comerț,
care definesc și codifică conținutul anumitor termeni și al anumitor clauze utilizate în mod curent în comerțul internațional,
se bucură de o recunoaștere și de o utilizare practică deosebit de extinsă.
Astfel, în cadrul examinării contractului, în vederea stabilirii locului de livrare în sensul articolului 5 punctul 1 litera
(b) prima liniuță din regulament, instanța națională trebuie să ia în considerare toți termenii și toate clauzele relevante
din acest contract, inclusiv, dacă este cazul, termenii și clauzele în general recunoscute și consacrate de uzanțele comerțului
internațional, precum Incoterms, în măsura în care sunt de natură să permită identificarea, cu claritate, a acestui loc.
În cazul în care contractul în cauză conține astfel de termeni sau de clauze, se poate dovedi necesară examinarea aspectului
dacă acestea sunt prevederi care numai stabilesc condițiile privind repartizarea riscurilor legate de transportul mărfurilor
sau repartizarea costurilor între părțile contractante sau dacă acestea desemnează și locul de livrare a mărfurilor. În ceea
ce privește Incoterm „Ex Works”, care este invocată în cadrul litigiului din acțiunea principală, trebuie să se constate că,
după cum a arătat avocatul general la punctul 40 din concluziile prezentate, această clauză cuprinde nu numai dispozițiile
punctelor A5 și B5, intitulate „Transfer of risks”, care vizează transferul riscurilor, precum și pe cele ale punctelor A6
și B6, intitulate „Division of costs”, care ar privi repartizarea costurilor, ci și, în mod distinct, dispozițiile punctelor
A4 și B4, intitulate „Delivery” și, respectiv, „Taking delivery”, care fac trimitere la același loc și permit astfel să se
stabilească locul de livrare a mărfurilor.
În schimb, atunci când mărfurile care fac obiectul unui contract numai tranzitează teritoriul unui stat membru care este un
terț atât în raport cu domiciliul părților, cât și cu locul de expediție și cu cel de destinație a mărfurilor, trebuie să
se verifice în special dacă locul menționat în contract, situat pe teritoriul unui astfel de stat membru, este util numai
pentru repartizarea costurilor și a riscurilor legate de transportul mărfurilor sau constituie și locul de livrare a acestora.
Este de competența instanței de trimitere să aprecieze dacă clauza „Resa: Franco [nostra] sede” inclusă în contract în acțiunea
principală corespunde punctelor A4 și B4 din Incoterm „Ex Works” sau unei alte clauze ori unei alte uzanțe din cadrul comerțului
și care este aptă să stabilească, în mod clar, fără a fi necesar să se recurgă la dreptul material aplicabil contractului,
locul de livrare a mărfurilor conform acestui contract.
Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 5 punctul 1 litera (b)
prima liniuță din regulament trebuie interpretat în sensul că, în cazul vânzării la distanță, locul unde au fost sau ar fi
trebuit să fie livrate mărfurile în temeiul contractului trebuie determinat pe baza dispozițiilor acestui contract. Pentru
a verifica dacă locul de livrare este determinat „în temeiul contractului”, instanța națională sesizată trebuie să ia în considerare
toți termenii și toate clauzele relevante din acest contract, inclusiv, dacă este cazul, termenii și clauzele în general recunoscute
și consacrate de uzanțele comerțului internațional, precum Incoterms, elaborate de Camera Internațională de Comerț, în versiunea
publicată în anul 2000. Dacă nu este posibilă determinarea locului de livrare în acest temei, fără a apela la prevederile
dreptului material aplicabil contractului, acest loc este cel al predării materiale a mărfurilor prin care cumpărătorul a
dobândit sau ar fi trebuit să dobândească puterea de a dispune în mod efectiv de aceste mărfuri la destinația finală a operațiunii
de vânzare.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
Articolul 5 punctul 1 litera (b) prima liniuță din Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind
competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială trebuie interpretat în sensul
că, în cazul vânzării la distanță, locul unde au fost sau ar fi trebuit să fie livrate mărfurile în temeiul contractului trebuie
determinat pe baza dispozițiilor acestui contract.
Pentru a verifica dacă locul de livrare este determinat „în temeiul contractului”, instanța națională sesizată trebuie să
ia în considerare toți termenii și toate clauzele relevante din acest contract, inclusiv, dacă este cazul, termenii și clauzele
în general recunoscute și consacrate de uzanțele comerțului internațional, precum Incoterms („international commercial terms”),
elaborate de Camera Internațională de Comerț, în versiunea publicată în anul 2000.
Dacă nu este posibilă determinarea locului de livrare în acest temei, fără a apela la prevederile dreptului material aplicabil
contractului, acest loc este cel al predării materiale a mărfurilor prin care cumpărătorul a dobândit sau ar fi trebuit să
dobândească puterea de a dispune în mod efectiv de aceste mărfuri la destinația finală a operațiunii de vânzare.
Semnături
*
* Limba de procedură: italiana.