CELEX: 62014TJ0290
Ühine välis‑ ja julgeolekupoliitika
Piiravad meetmed seoses olukorraga Ukrainas
Rahaliste vahendite külmutamine
Nende isikute, üksuste ja asutuste loetelu, kelle suhtes kohaldatakse rahaliste vahendite ja majandusressursside külmutamist
Hageja nime lisamine
Loetellu kandmise põhjendatuse tõendamine

Vaidluse taust
Hageja Andriy Portnov on Ukraina kodanik, kes on töötanud Ukraina haldusasutustes mitmel ametikohal ja eelkõige Ukraina presidendi nõunikuna.
Euroopa Liidu Nõukogu võttis 5. märtsil 2014 ELTL artikli 29 alusel vastu otsuse 2014/119/ÜVJP teatavate isikute, üksuste ja asutuste vastu suunatud piiravate meetmete kohta seoses olukorraga Ukrainas (
ELT L 66, lk 26
; edaspidi „vaidlustatud otsus”).
Vaidlustatud otsuse artikli 1 lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1.   Külmutatakse kõik rahalised vahendid ja majandusressursid, mis kuuluvad või milles kontroll või kasutusõigus kuulub isikutele, kes on tuvastatud kui Ukraina riigivara seadusevastase omastamise eest vastutajad, Ukrainas inimõiguste rikkumise eest vastutavatele isikutele ning nendega seotud füüsilistele või juriidilistele isikutele, üksustele või asutustele, nii nagu nad on lisas loetletud.
2.   Rahalisi vahendeid ega majandusressursse ei anta otse ega kaudselt lisas loetletud füüsiliste või juriidiliste isikute, üksuste või asutuste käsutusse ega nende toetamiseks.”
Sama artikli järgmistes lõigetes määratakse kindlaks piiravate meetmete kehtestamise tingimused.
Samal kuupäeval võttis nõukogu ELTL artikli 215 lõike 2 alusel vastu määruse (EL) nr 208/2014 teatavate isikute, üksuste ja asutuste vastu suunatud piiravate meetmete kohta seoses olukorraga Ukrainas (
ELT L 66, lk 1
; edaspidi „vaidlustatud määrus”).
Kooskõlas vaidlustatud otsusega kehtestab vaidlustatud määrus kõnealused piiravad meetmed ja määrab kindlaks nende piiravate meetmete tingimused sõnastuses, mis on sisuliselt identne vaidlustatud otsuse sõnastusega.
Vaidlustatud otsuses ja määruses käsitletud isikute nimed on esitatud otsuse lisas ja määruse I lisas olevas loetelus (edaspidi „loetelu”), kus on esitatud nende loetellu kandmise põhjendused.
Hageja nimi on esitatud loetelus koos tuvastamisandmetega „endine Ukraina presidendi nõunik” ja järgmise põhjendusega:
„Isik, kelle suhtes algatati Ukrainas kriminaalmenetlus, et uurida kuritegusid seoses Ukraina riigile kuuluvate rahaliste vahendite omastamise ja nende ebaseadusliku ülekandmisega Ukrainast välja.”
Nõukogu avaldas 6. märtsil 2014 Euroopa Liidu Teatajas teatise isikutele, kelle suhtes kohaldatakse piiravaid meetmeid, mis on sätestatud vaidlustatud otsuses ja määruses (
ELT C 66, lk 1
).
Selles teatises on märgitud, et „[a]sjaomased isikud võivad esitada nõukogule koos täiendavate dokumentidega taotluse, et otsus nende kandmise kohta […] loetelusse uuesti läbi vaadataks”. Teatis juhib asjassepuutuvate isikute tähelepanu ka „võimalusele vaidlustada nõukogu otsus […] Üldkohtus vastavalt [ELTL] artikli 275 teises lõigus ning artikli 263 neljandas ja kuuendas lõigus sätestatud tingimustele”.
Hageja esitas 17. aprillil 2014 nõukogule taotluse, et vaadataks läbi tema kandmine loetelusse, millele oli lisatud ka taotlus, et talle edastataks asjaolud, mis põhjendasid loetelusse lisamist.
Nõukogu kinnitas, et taotlus vaadatakse läbi, ja edastas kostja vastuse ja vasturepliigi lisas dokumendid, mis moodustasid hageja toimiku, nimelt Ukraina peaprokuröri büroo 3. märtsi 2014. aasta kirja Euroopa Liidu välisasjade ja julgeolekupoliitika kõrgele esindajale (edaspidi „3. märtsi 2014. aasta kiri”), ja muud tõendid, mis pärinesid vaidlustatud aktidele järgnenud ajast.
Vaidlustatud otsust ja määrust muudeti nõukogu 14. aprilli 2014. aasta rakendusotsusega 2014/216/ÜVJP, millega rakendatakse vaidlustatud otsust (
ELT L 111, lk 91
), ja nõukogu 14. aprilli 2014. aasta rakendusmäärusega (EL) nr 381/2014, millega rakendatakse vaidlustatud määrust (
ELT L 111, lk 33
). Rakendusotsus 2014/216 ja rakendusmäärus nr 381/2014 ei muutnud siiski hageja olukorda.
Vaidlustatud otsust muudeti ka nõukogu 29. jaanuari 2015. aasta otsusega (ÜVJP) 2015/143, millega muudetakse vaidlustatud otsust (
ELT L 24, lk 16
), mis jõustus 1. veebruaril 2015. Mis puudutab nende isikute nimetamise kriteeriume, kelle suhtes kohaldatakse kõnealuseid piiravaid meetmeid, siis ilmneb selle otsuse artiklist 1, et vaidlustatud otsuse artikli 1 lõige 1 asendati järgmise tekstiga:
„1.   Külmutatakse kõik rahalised vahendid ja majandusressursid, mis kuuluvad või mille kontroll või kasutusõigus kuulub Ukraina riigivara seadusevastase omastamise eest vastutavatena tuvastatud isikutele ja Ukrainas inimõiguste rikkumise eest vastutavatele isikutele ning nendega seotud füüsilistele või juriidilistele isikutele, üksustele või asutustele, nii nagu on loetletud lisas.
Käesoleva otsuse kohaldamise eesmärgil kuuluvad Ukraina riigivara seadusevastase omastamise eest vastutavatena tuvastatud isikute hulka isikud, kelle suhtes Ukraina ametiasutused on algatanud uurimise seoses järgmisega:
a)
Ukraina avaliku sektori vahendite või vara seadusevastane omastamine või sellele kaasaaitamine või
b)
ametiseisundi kuritarvitamine avaliku võimu kandjana eesmärgiga saavutada põhjendamatu eelis endale või kolmandale isikule ja põhjustades sellega Ukraina avaliku sektori vahendite või vara vähenemise või sellele tegevusele kaasaaitamine.”
Nõukogu 29. jaanuari 2015. aasta määrus (EL) nr 2015/138, millega muudetakse vaidlustatud määrust (
ELT L 24, lk 1
), muutis seda määrust kooskõlas otsusega 2015/143.
Seejärel muudeti vaidlustatud otsust ja määrust nõukogu 5. märtsi 2015. aasta otsusega (ÜVJP) 2015/364, millega muudetakse vaidlustatud otsust (
ELT L 62, lk 25
), ja nõukogu 5. märtsi 2015. aasta rakendusmäärusega (EL) 2015/357, millega rakendatakse vaidlustatud määrust (
ELT L 62, lk 1
). Otsusega 2015/364 muudeti vaidlustatud otsuse artiklit 5, pikendades piiravate meetmete kohaldamist teatud isikute suhtes, kelle nimed olid loetellu kantud, kuni 6. märtsini 2016 või 6. juunini 2015. Seega asendas rakendusmäärus nr 2015/357 vaidlustatud määruse I lisa.
Nende muudatuste järel ei esine hageja nime enam loetelus.
Menetlus ja poolte nõuded
Üldkohtu kantseleisse 29. aprillil 2014 saabunud avalduses esitas hageja käesoleva hagi. Ta esitas ka Üldkohtu 2. mai 1991. aasta kodukorra artikli 76a alusel taotluse kohtuasja lahendamiseks kiirendatud menetluses.
Üldkohus jättis 4. juuni 2014. aasta otsusega rahuldamata taotluse lahendada kohtuasi kiirendatud menetluses.
Nõukogu esitas 24. juulil 2014 kostja vastuse. Ta esitas samuti Üldkohtu kohtusekretäri ametijuhendi artikli 18 lõike 4 teise lõigu alusel põhjendatud taotluse, et kostja vastuse teatud lisade sisu ei tsiteeritaks selle kohtasjaga seotud dokumentides, millele üldsusel on juurdepääs.
Euroopa Komisjon esitas 4. augustil 2014 Üldkohtu kantseleisse avalduse käesolevas asjas menetlusse astumiseks nõukogu nõuete toetuseks. Üldkohtu üheksanda koja esimees andis 11. septembri 2014. aasta määrusega menetlusse astumise loa. Komisjon esitas 14. oktoobril 2014 Üldkohtu kantseleisse dokumendi, milles ta loobus menetlusse astuja seisukoha esitamisest.
Üldkohtu kantseleile esitati repliik ja vasturepliik vastavalt 17. septembril 2014 ja 12. novembril 2014. Nõukogu esitas ka Üldkohtu kohtusekretäri ametijuhendi artikli 18 lõike 4 teise lõigu alusel põhjendatud taotluse, et vasturepliigi teatud lisade sisu ei tsiteeritakse selle kohtuasjaga seotud dokumentides, millele üldsusel on juurdepääs.
2. mai 1991. aasta kodukorra artiklis 64 sätestatud menetlust korraldavate meetmete raames palus Üldkohus pooltel 31. märtsil 2015 esitada oma märkused küsimuses, kas hagejal säilis põhjendatud huvi hagi esitada pärast seda, kui ta nimi oli kustutatud nende isikute loetelust, kelle suhtes piiravaid meetmeid kohaldatakse, ning jaatava vastuse korral, milliste väidete suhtes see huvi püsis. Pooled täitsid need nõuded määratud tähtaja jooksul.
Poolte kohtukõned ja vastused Üldkohtu küsimustele kuulati ära 21. mai 2015. aasta kohtuistungil.
Hageja palub Üldkohtul:
—
tühistada vaidlustatud määrus teda puudutavas osas;
—
tühistada vaidlustatud otsus teda puudutavas osas;
—
mõista kohtukulud välja nõukogult.
Nõukogu, keda toetab komisjon, palub Üldkohtul:
—
jätta hagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata;
—
mõista kohtukulud välja hagejalt;
—
teise võimalusena jätta vaidlustatud otsuse tagajärjed kehtima kuni hetkeni, kui jõustub vaidlustatud määruse osaline tühistamine.
Õiguslik käsitlus
Hageja põhjendatud huvi säilimine
Tuleb meenutada, et pärast otsusega 2015/364 ja rakendusmäärusega nr 2015/357 vaidlustatud aktidesse tehtud muudatusi ei esine hageja nime enam loetelus.
Vastusena Üldkohtu kirjalikule küsimusele (punkt 23 eespool) leidis nõukogu, keda toetab komisjon, et hageja ei ole tõendanud, et tal on säilinud põhjendatud huvi hagi esitada.
Väljakujunenud kohtupraktikast ilmneb, et nii vaidluse ese kui ka hageja põhjendatud huvi peavad säilima kuni kohtuotsuse kuulutamiseni, kuna vastasel juhul võib otsuse tegemise vajadus ära langeda; see tähendab, et hagi tulemusel peab selle esitanud poolel olema võimalik saada mingit kasu (vt kohtuotsus, 7.6.2007, Wunenburger
vs
. komisjon, C‑362/05 P, EKL,
EU:C:2007:322
, punkt 42 ja seal viidatud kohtupraktika).
Lisaks, kuigi vaidlustatud akti õigusvastaseks tunnistamisega iseenesest ei kaasne varalise kahju või eraelu puutumatuse riive hüvitamist, kujutab see olemuslikult endast siiski asjaomase isiku rehabiliteerimist või teatavat mittevaralise kahju (mida ta selle õigusvastasuse tulemusel kandma pidi) hüvitamise viisi, ning see võib õigustada tema põhjendatud huvi säilimist. Sellega seoses ei takista asjaolu, et kõnealuste piiravate meetmete kehtetuks tunnistamine oli lõplik, põhjendatud huvi jätkuvat püsimist neid meetmeid kehtestanud aktide tagajärgede suhtes nende jõustumise kuupäeva ja nende kehtetuks tunnistamise kuupäeva vahelisel ajavahemikul (vt selle kohta kohtuotsus, 28.5.2013, Abdulrahim
vs
. nõukogu, C‑239/12 P, EKL,
EU:C:2013:331
, punktid 70‐72 ja 82).
Käesolevas asjas tuleb tunnistada – nagu kinnitas ka hageja oma vastuses Üldkohtu küsimustele ja kohtuistungil, ilma et nõukogu oleks sellele vastu vaielnud –, et ta oli ja on endiselt seotud Ukraina poliitilise eluga. Seetõttu võib asjaolu, et tema nime loetellu kandmisega kaasnes tema avalik nimetamine isikuna, kelle suhtes Ukrainas toimub kriminaalmenetlus rahaliste vahendite omastamise kohta, kahjustada eelkõige tema kui poliitiku mainet.
Seetõttu tuleb järeldada, et hageja põhjendatud huvi säilib, ehkki tema osas on vaidlusalused piiravad meetmed kehtetuks tunnistatud.
Sisulised küsimused
Oma hagi põhjendamiseks esitab hageja viis väidet. Esimene käsitleb seda, et on rikutud kaitseõigusi ja õigust tõhusale õiguskaitsevahendile. Teine väide puudutab põhjendamiskohustuse rikkumist. Kolmas väide käsitleb seda, et ei ole järgitud vaidlustatud otsuses ja määruses kehtestatud kriteeriume, et määrata kindlaks isikud, kelle suhtes piiravaid meetmeid kohaldatakse. Neljas väide käsitleb faktiviga ja viies käsitleb omandiõiguse rikkumist.
Üldkohus peab otstarbekaks hinnata esmalt kolmandat väidet.
Kolmanda väite põhjenduseks väidab hageja sisuliselt, et piiravate meetmete võtmine tema suhtes ei ole kooskõlas vaidlustatud aktides kehtestatud kriteeriumidega, et määrata kindlaks isikud, kelle suhtes piiravaid meetmeid kohaldatakse. Ta väidab esiteks, et ei ole tõendatud, et ta vastutab riigile kuuluvate rahaliste vahendite omastamise eest ja et tema suhtes toimus kriminaalmenetlus või uurimine seoses nende asjaoludega, ning väidab teiseks, et omastatud vara ülekandmine Ukrainast välja oli erinev rikkumine sellest, mis oli märgitud vaidlustatud aktides (st rahaliste vahendite omastamine).
Nende argumentidega vaidlustab hageja sisuliselt seda, et tema nime kandmine loetelusse oli põhjendatud.
Nõukogu väidab esiteks, et vaidlustatud otsuse artiklit 1 ei saa tõlgendada nii, et selles peetakse silmas üksnes isikuid, kes on kohtuotsusega mõistetud süüdi riigile kuuluvate rahaliste vahendite omastamises, ja teiseks, et riigile kuuluvate rahaliste vahendite ülekandmine Ukrainast välja võib iseenesest olla osaks vara omastamise kuriteost.
Tuleb meenutada, et ehkki nõukogul on ulatuslik kaalutlusõigus seoses üldiste kriteeriumidega, mida peab piiravate meetmete vastuvõtmisel arvestama, nõuab Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 47 tagatud kohtuliku kontrolli tõhusus, et nende põhjenduste õiguspärasuse kontrollimisel, millel rajaneb otsus kanda või jätta isiku nimi nende isikute loetellu, kelle suhtes kohaldatakse piiravaid meetmeid, tagab liidu kohus, et see otsus, mis puudutab seda isikut isiklikult, põhineb piisavalt kindlal faktilisel alusel. See tähendab kõnealuse otsuse aluseks olevas põhjenduste ülevaates kirjeldatud väidetavate asjaolude kontrollimist, mistõttu kohtulik kontroll ei ole piiratud esitatud põhjenduste tõepärasuse abstraktse hindamisega, vaid see käsitleb küsimust, kas need põhjendused või vähemalt üks neist, mida iseenesest peetakse selle otsuse jaoks piisavaks, on piisavalt täpselt ja konkreetselt tõendatud (vt kohtuotsus, 21.4.2015, Anbouba
vs
. nõukogu, C‑605/13 P, EKL,
EU:C:2015:248
, punktid 41 ja 45 ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesolevas asjas näeb vaidlustatud otsuse artikli 1 lõikes 1 sätestatud kriteerium ette, et piiravad meetmed kehtestatakse „isikutele, kes on tuvastatud kui Ukraina riigivara seadusevastase omastamise eest vastutajad”.
Hageja nimi kanti loetelusse põhjusel, et ta on „[i]sik, kelle suhtes algatati Ukrainas kriminaalmenetlus, et uurida kuritegusid seoses Ukraina riigile kuuluvate rahaliste vahendite omastamise ja nende ebaseadusliku ülekandmisega Ukrainast välja”. Sellest tuleneb, et nõukogu leidis, et hageja suhtes toimus vähemalt uurimine või esialgne uurimine, mis ei olnud (veel) viinud ametliku süüdistuse esitamiseni.
Põhjendamaks hageja kandmist loetellu, viitab nõukogu 3. märtsi 2014. aasta kirjale, milles on märgitud, et „Ukraina õiguskaitseorganid on algatanud rea kriminaalmenetlusi, et uurida kuritegusid, mille on toime pannud endised kõrged riigiametnikud”, sh hageja. Kirjas täpsustatakse seejärel väga üldiselt, et kõnealune uurimine „võimaldas tuvastada suurte summade ulatuses riigivara omastamist ja hilisemat õigusvastast ülekandmist Ukrainast välja”.
Juhtumi toimiku osas on 3. märtsi 2014. aasta kiri üks tõenditest, mille nõukogu käesolevas menetluses esitas, ja mis on ainus tõend, mis eelneb vaidlustatud otsuse ja määruse vastuvõtmisele. Seetõttu tuleb nende aktide õiguspärasust hinnata üksnes selle tõendi alusel.
Seega tuleb kontrollida, kas 3. märtsi 2014. aasta kiri on piisav tõend, et kinnitada järeldust, et hageja oli „tuvastatud kui Ukraina riigivara seadusevastase omastamise eest vastutaja […]” vaidlustatud otsuse artikli 1 lõike 1 tähenduses.
Ehkki nagu nõukogu rõhutab, pärineb 3. märtsi 2014. aasta kiri kolmanda riigi kõrgest justiitsasutusest (st Ukraina peaprokuröri büroo), on selles kirjas üksnes üldine kinnitus, mille kohaselt toimub endiste kõrgete riigiametnike (sh hageja) suhtes uurimine seoses riigile kuuluva vara omastamisega (ilma et asjaolusid oleks rohkem täpsustatud) ja selle vara õigusvastase ülekandmisega välismaale. Kirjas ei ole ühtegi täpsustust nende asjaolude ega hageja vastutuse kohta.
Mis puudutab lisaks nõukogu poolt Üldkohtus esitatud väiteid, et hageja suhtes menetluse algatamine tugines tingimata teabel, mis saadi täpsustamata uurimiste tulemusel, mis viidi läbi enne menetluse alustamist, siis tuleb tuvastada, et tegu on lihtsalt oletustega. Sellega seoses tuleb meenutada, et ELL artikli 29 tähenduses piiravaid meetmeid puudutav otsus ei võeta vastu vastusena kolmandate riikide ametiasutuste taotlusele, vaid see on autonoomne meede liidu ühise välis‑ ja julgeolekupoliitika eesmärkide saavutamiseks. Liidu pädev asutus peab nimelt vaidlustamise korral tõendama puudutatud isiku vastu kasutatud põhjenduste põhjendatust, mitte puudutatud isik ise ei pea vastupidi tõendama nende põhjenduste alusetust (kohtuotsused, 18.7.2013, komisjon jt
vs
. Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P ja C‑595/10 P, EKL,
EU:C:2013:518
, punktid 120 ja 121, ja 28.11.2013, nõukogu
vs
. Fulmen ja Mahmoudian, C‑280/12 P, EKL,
EU:C:2013:775
, punktid 65 ja 66).
Vastab küll tõele, nagu märgib nõukogu, et liidu kohus tuvastas piiravate meetmete kohaldamise kontekstis, et isiku tuvastamine rikkumise eest vastutavana ei tähenda tingimata sellise rikkumise eest süüdi mõistmist (vt selle kohta kohtuotsused, 5.3.2015, Ezz jt
vs
. nõukogu, C‑220/14 P, EKL,
EU:C:2015:147
, punkt 72, ja 27.2.2014, Ezz jt
vs
. nõukogu, T‑256/11, EKL,
EU:T:2014:93
, punktid 57‐61).
Siiski oli eespool punktis 46 viidatud kohtuotsuste aluseks olnud asjades hagejate suhtes tehtud vähemalt asjassepuutuva kolmanda riigi peaprokuröri määrus nende vara arestimiseks, ja selle määruse oli heaks kiitnud kriminaalkohus (kohtuotsus Ezz jt
vs
. nõukogu, punkt 46 eespool,
EU:T:2014:93
, punkt 132). Seetõttu tugines nendes kohtuasjade hagejate suhtes piiravate meetmete võtmine konkreetsetele faktilistele asjaoludele, millest nõukogu oli teavitatud.
Käesolevas asjas tuleb märkida esiteks, et nõukogul ei olnud teavet asjaoludest või tegevusest, mida Ukraina ametiasutused olid hagejale konkreetselt süüks pannud, ja teiseks, et tema viidatud 3. märtsi 2014. aasta kiri – isegi kui seda hinnata mitte eraldiseisvalt, vaid selle kontekstis – ei saa endast kujutada piisavalt kindalt faktilist alust eespool punktis 38 viidatud kohtupraktika tähenduses, et kanda hageja nimi loetellu põhjendusega, et ta oli tuvastatud kui riigivara omastamise eest „vastutaja”.
Lisaks näitavad nõukogu esitatud täiendavad tõendid, mis pärinevad vaidlustatud aktide vastuvõtmisele järgnenud ajast, et hageja suhtes toimus esialgne uurimine, mis registreeriti pärast nende aktide vastuvõtmist ja samal päeval, kui need aktid avaldati. Seetõttu ei ole tõendatud isegi seda, et nende aktide vastuvõtmise ajal toimus hageja suhtes tõeline „kriminaalmenetlus”, ja seda isegi mitte esialgse uurimise staadiumis. Sellest tuleneb, et hageja nime kandmine loetelusse kui „[i]sik, kelle suhtes algatati […] kriminaalmenetlus”, ei ole õige. Lisaks, kui nõukogult küsiti kohtuistungil hageja suhtes kehtestatud piiravate meetmete tagasivõtmise kohta, siis ei esitanud ta selle suhtes ühtegi põhjendust.
Kõike eelnevat silmas pidades ei järgi hageja kandmine loetelusse vaidlustatud otsuses kehtestatud kriteeriume, et määrata kindlaks isikud, kelle suhtes kõnealuseid piiravaid meetmeid kohaldatakse.
Seetõttu tuleb kolmanda väitega nõustada, mistõttu tuleb vaidlustatud otsus hagejat puudutavas osas tühistada.
Samal põhjusel tuleb vaidlustatud määrus tühistada hagejat puudutavas osas.
Kuna kolmas väide on põhjendatud, tuleb hagi rahuldada, ilma et oleks vaja seisukohta võtta teiste väidete kohta.
Lisaks, kuna otsusele 2015/364 ja rakendusmäärusele nr 2015/357 järgnevalt ei esine hageja nime enam loetelus, mis käsitleb isikuid, kellele kohaldatakse piiravaid meetmeid, siis ei ole enam vaja võtta seisukohta küsimuses, kas tuleb säilitada vaidlustatud otsuse tagajärjed hagejat puudutavas osas.
Kohtukulud
Üldkohtu kodukorra artikli 134 lõike 1 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
Kuna hageja on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja nõukogu on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud välja mõista nõukogult.
Lisaks kannavad vastavalt kodukorra artikli 138 lõikele 1 menetlusse astunud institutsioonid ise oma kohtukulud. Seetõttu kannab komisjon oma kohtukulud ise.

Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (üheksas koda)
otsustab:

1.
Tühistada nõukogu 5. märtsi 2014. aasta otsus 2014/119/ÜVJP teatavate isikute, üksuste ja asutuste vastu suunatud piiravate meetmete kohta seoses olukorraga Ukrainas ja nõukogu 5. märtsi 2014. aasta määrus (EL) nr 208/2014 teatavate isikute, üksuste ja asutuste vastu suunatud piiravate meetmete kohta seoses olukorraga Ukrainas Andriy Portnovi puudutavas osas.

2.
Jätta Euroopa Liidu Nõukogu kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja A. Portnovi kohtukulud.

3.
Jätta Euroopa Komisjoni kohtukulud tema enda kanda.

Berardis
Czúcz
Popescu
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 26. oktoobril 2015 Luxembourgis.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.