CELEX: 62009CJ0194
Fellebbezés
Állami támogatások

Fellebbezésében az Alcoa Trasformazioni Srl (a továbbiakban: Alcoa) az Európai Közösségek Elsőfokú Bírósága T‑332/06. sz.,
Alcoa Trasformazioni kontra Bizottság ügyben 2009. március 25‑én hozott ítéletének (a továbbiakban: megtámadott ítélet) hatályon
kívül helyezését kéri, amely ítélettel az Elsőfokú Bíróság elutasította az Olasz Köztársaság által bejelentett, az olaszországi
energiaigényes iparágaknak biztosított kedvezményes villamosenergia‑díjtételekre vonatkozó C 36/06 (ex NN 38/06) állami támogatással
kapcsolatosan az EK 88. cikk (2) bekezdése szerinti eljárás megindításáról szóló, 2006. július 19‑i 2006/C 214/03 bizottsági
határozat (a továbbiakban: vitatott határozat) részleges megsemmisítése iránti keresetét annyiban, amennyiben az az Alcoához
tartozó alumíniumgyárakra alkalmazandó villamosenergia‑díjakat érinti.

Jogi háttér
Az [EK 88. cikk] alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló, 1999. március 22‑i 659/1999/EK tanácsi
rendelet (HL L 83., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 339. o.) „Fogalommeghatározások” című 1. cikke
a következőképpen rendelkezik:
„E rendelet alkalmazásában:
a)      »támogatás«: bármely olyan intézkedés, amely megfelel a[z EK 88. cikk] (1) bekezdésében megállapított összes feltételnek;
b)      »létező támogatás«:
[...]i.      [...] minden támogatás, amely a Szerződésnek az érintett tagállamokban történő hatálybalépését megelőzően már létezett, vagyis
az olyan támogatási programok és egyedi támogatások, amelyeket a Szerződés hatálybalépése előtt vezettek be, és azt követően
is alkalmazhatók;
ii.      engedélyezett támogatás, azaz olyan támogatási programok és egyedi támogatások, amelyeket a Bizottság vagy a Tanács engedélyezett;
[...]
v.      olyan támogatás, amelyet létező támogatásnak kell tekinteni, mert megállapítható, hogy a hatálybalépése idején nem minősült
támogatásnak, és ezt követően – a közös piac fejlődésének eredményeként, és anélkül, hogy a tagállam módosította volna – vált
támogatássá. Egyes intézkedéseknek egy tevékenység közösségi jog általi liberalizálását követő támogatássá válása során az
ilyen intézkedések a liberalizációra megállapított időpontot követően már nem minősülnek támogatásnak;
c)      »új támogatás«: olyan támogatás, azaz támogatási program és egyedi támogatás, amely nem létező támogatás, beleértve a létező
támogatások módosítását is;
[...]
f)      »jogellenes támogatás«: olyan új támogatás, amelyet a[z EK 88. cikk] (3) bekezdésének megsértésével vezettek be;
[...]”
A 659/1999 rendelet 2. cikkének (1) bekezdése szerint „az érintett tagállam az új támogatás nyújtására vonatkozó tervezeteket
kellő időben bejelenti a Bizottságnak”. A fenti rendelet 3. cikke úgy rendelkezik, hogy valamely új támogatás „nem léptethető
hatályba a Bizottság támogatást engedélyező határozata előtt vagy a határozatának vélelmezett meghozatala előtt”.
A hivatkozott rendelet 4. cikkének (1)–(4) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(1)      A Bizottság megvizsgálja a bejelentést közvetlenül annak kézhezvétele után. A 8. cikk sérelme nélkül a Bizottság a (2), (3)
vagy (4) bekezdés szerint határozatot hoz.
(2)      Amennyiben az előzetes vizsgálatot követően a Bizottság úgy találja, hogy a bejelentett intézkedés nem valósít meg támogatást,
megállapítását határozatban rögzíti.
(3)      Amennyiben az előzetes vizsgálatot követően a Bizottság úgy találja, hogy nem merült fel kétség a bejelentett intézkedés közös
piaccal való összeegyeztethetőségét illetően, és amennyiben az a[z EK 87. cikk] (1) bekezdésének hatálya alá tartozik, a Bizottság
úgy határoz, hogy az intézkedés összeegyeztethető a közös piaccal […]. A határozat megjelöli, hogy a Szerződésben szereplő
melyik kivétel került alkalmazásra.
(4)      Amennyiben az előzetes vizsgálatot követően a Bizottság úgy találja, hogy kétség merült fel a bejelentett intézkedés közös
piaccal való összeegyeztethetőségét illetően, a[z EK 88. cikk] (2) bekezdése szerinti eljárás kezdeményezéséről dönt (továbbiakban:
»hivatalos vizsgálati eljárást kezdeményező határozat« [helyesen: hivatalos vizsgálati eljárást megindító határozat]).”
Ugyanezen rendelet 6. cikkének (1) bekezdése így rendelkezik:
„A hivatalos vizsgálati eljárást kezdeményező [helyesen: megindító] határozat összefoglalja a vonatkozó ténybeli és jogi kérdéseket,
tartalmazza a Bizottság előzetes értékelését a javasolt intézkedés támogatási jellegére vonatkozóan, és meghatározza a közös
piaccal való összeegyeztethetőséggel kapcsolatban felmerült kétségeket. A határozat felszólítja az érintett tagállamot és
az egyéb érdekelt feleket, hogy nyújtsák be észrevételeiket egy meghatározott, általában egy hónapot meg nem haladó határidőn
belül. Kellően indokolt esetben a Bizottság meghosszabbíthatja az előírt határidőt.”
A 659/1999 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének értelmében „a hivatalos vizsgálati eljárást az e cikk (2)–(5) bekezdése szerinti
határozattal zárják le”. A hivatkozott bekezdések úgy rendelkeznek, hogy a Bizottság úgy határozhat, hogy a bejelentett intézkedés
nem minősül támogatásnak, hogy a bejelentett támogatás a közös piaccal összeegyeztethető, hogy a bejelentett támogatás a közös
piaccal összeegyeztethetőnek minősül, amennyiben bizonyos feltételek teljesülnek, illetve hogy a bejelentett támogatás nem
egyeztethető össze a közös piaccal.
A be nem jelentett intézkedések tekintetében a 659/1999 rendelet 10. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy „[a]mennyiben bármilyen
forrásból a Bizottság tudomására jut egy feltételezett jogellenes támogatásra vonatkozó információ, a Bizottság késedelem
nélkül megvizsgálja az információt”. E rendelet 13. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy e vizsgálatot adott esetben
a hivatalos vizsgálati eljárást megindító határozat zárja.
A létező támogatási programokra vonatkozó eljárást a 659/1999 rendelet 17–19. cikke határozza meg. A rendelet 18. cikkének
értelmében amennyiben „a Bizottság arra a következtetésre jut, hogy a létező támogatási program nem, vagy többé már nem egyeztethető
össze a közös piaccal, ajánlást készít, amelyben megfelelő intézkedéseket javasol az érintett tagállamnak”. Amennyiben a hivatkozott
rendelet 19. cikke (2) bekezdésének értelmében az érintett tagállam nem fogadja el a Bizottság által javasolt intézkedéseket,
kezdeményezi a hivatalos vizsgálati eljárás megindítását.

A jogvita előzményei
Az Elsőfokú Bíróságnak benyújtott kereset alapjául szolgáló, az általa a megtámadott ítéletben kifejtett tényeket a jelen
ítélet céljából a következőképpen lehet összegezni.
A fellebbező Alcoa egy olasz jog szerint létrejött társaság, amely Olaszországban két, Portovsemében (Szardínia) és Fusinában
(Velence) található nyersalumínium‑gyár tulajdonosa. Ezeket a gyárakat a fellebbező az Alumix SpA‑tól vásárolta meg az utóbbi
társaság privatizációja keretében.
Az Olasz Köztársasággal közölt és 1996. október 1‑jén közzétett 96/C 288/04 határozattal (HL C 288., 4. o., a továbbiakban:
Alumix‑határozat) a Bizottság az 1992. december 23‑án különösen az ENEL (az olaszországi történelmi villamosenergia‑szolgáltató)
által e két gyárnak kiszámlázott villamosenergia‑szolgáltatás díjainak kapcsán megindított és 1994. november 16‑én kiterjesztett
eljárását zárta le. Ezt a díjtételt a Comitato interministeriale dei prezzi (olasz minisztériumközi árbizottság) 1992. július
13‑i 13. sz. határozatával (a továbbiakban: a CIP 13/92 határozata) állapította meg. A Bizottság úgy ítélte meg, hogy az 1995.
december 19‑i törvényerejű rendelet (a GURI 1996. február 16‑i 39. száma, 8. o.; a továbbiakban: 1995. évi törvényerejű rendelet)
2. cikke szerint 2005. december 31‑ig hatályos díjtétel az EK 87. cikk (1) bekezdésének értelmében nem minősül állami támogatásnak.
Ez a villamosenergia‑díjtétel az ENEL termelési határköltségein, valamint részben annak állandó költségein alapult.
A Bizottság arra a következtetésre jutott, hogy azzal, hogy az ENEL az a portovesmei és fusinai gyárakkal szemben az alumíniumgyártásra
ilyen díjtételt alkalmazott, rendes kereskedelmi magatartást tanúsított, mivel a díjtétel lehetővé tette, hogy villamos energiát
szolgáltasson olyan vállalkozások számára, amelyek első számú ügyfelei voltak olyan régióban, ahol nagymértékű volt a villamosenergia‑túlkapacitás.
Az Autorità per l’energia elettrica e il gas (olasz villamosenergia‑ és gázhatóság) 1999. december 29‑i 204/99 határozatával
a villamosenergia‑díjtételt a helyi villamosenergia‑forgalmazókra ruházta át. Az Alcoának nyújtott villamosenergia‑szolgáltatást
így az ENEL, az Alcoa helyi villamosenergia‑forgalmazója a továbbiakban rendes díjtétellel, és nem az 1995. évi törvényerejű
rendelet által előírt díjtétel alapján számlázta ki. Az ENEL a villamosenergia‑számláján feltüntetettek szerint az utóbbinak
– az összes olaszországi villamosenergia‑fogyasztóra kivetett adójellegű járulékok révén finanszírozott – visszatérítést nyújtott,
amelynek összege a kiszámlázott díjtétel és az 1995. évi törvényerejű rendeletben meghatározott díjtétel közötti különbségnek
felelt meg.
Az Autorità per l’energia elettrica e il gas 2004. augusztus 9‑i 148/04 határozatával egy állami szervezetet, a Cassa Conguaglio
per il settore elettricót (a villamosenergia‑szektor elszámolási alapja, a továbbiakban: Elszámolási Alap) bízott meg a helyi
villamosenergia‑forgalmazók helyett a villamosenergia‑díjtétel kezelésével. Ennek alapján az Elszámolási Alap ugyanezen adójellegű
járulék révén maga térítette vissza az Alcoának az ENEL által kiszámlázott díjtétel és az 1995. évi törvényerejű rendeletben
meghatározott díjtétel közötti különbséget.
2005‑ben az olasz hatóságok elfogadták a 2005. május 14‑i 80. sz. törvény (a GURI 2005. május 14‑i 111. számának rendes melléklete,
a továbbiakban: 2005. évi törvényerejű rendelet) által módosított, törvénnyé alakított 2005. március 14‑i 35. törvényerejű
rendeletet (a GURI 2005. május 14‑i 91. száma, 4. o.). E jogszabály 11. cikkének (11) bekezdése azt írja elő, hogy az Alcoa
két gyára számára biztosított kedvezményes díj 2010. december 31‑ig meghosszabbításra kerül. Az olasz hatóságok e rendelkezést
nem jelentették be a Bizottságnak.
A 2005. évi törvényerejű rendelet továbbá azt írja elő, hogy az olasz villamosenergia‑ és gázhatóság évente felülvizsgálja
a kedvezményes díjtételt. E hatóság 2005. október 13‑i 217/05 határozatának megfelelően e díjtételt az amszterdami (Hollandia)
és Frankfurt am Main‑i (Németország) európai tőzsdén jegyzett árak emelkedésének függvényében 2006. január 1‑jétől évente
legfeljebb 4%‑kal kell emelni.
A Bizottság a vitatott határozatban arra keresett választ, hogy az Alcoának biztosított díjtétel nem minősül‑e állami támogatásnak,
valamint e díjtételnek az EK 87. cikk (1) bekezdésének értelmében vett közös piaccal való összeegyeztethetőségét vizsgálta.
Kijelentette, hogy egy másik eljárás során – amely a Portovesme Srl vállalat számára nyújtott C 38/2004 (ex NN 58/04), állami
támogatással kapcsolatosan az EK 88. cikk (2) bekezdése szerinti eljárás megindításáról szóló, az Olasz Köztársaságnak 2004.
november 14‑én kézbesített 2005/C 30/06 határozat (HL 2005. C 30., 7. o., a továbbiakban: Portovesme‑határozat) elfogadásához
vezetett – szerzett tudomást a 2005. évi törvényerejű rendelet 11. cikkének (11) bekezdéséről.
A vitatott határozat indokolásának 40–46. pontjában a Bizottság kijelentette, hogy meg kell vizsgálnia, hogy a szóban forgó
díjtétel állami támogatásnak minősül‑e. A Bizottság szerint a villamosenergia‑ár csökkentése jelentős gazdasági előnyt biztosított
az alumíniumtermelő vállalkozásnak. Ezt a csökkentést állami forrásból finanszírozták, az összes olaszországi villamosenergia‑fogyasztóra
kivetett és az Elszámolási Alapnak fizetett adójellegű járulék révén. A csökkentés a verseny torzulásával fenyegetett, és
feltehetően a Közösségen belüli kereskedelmet is befolyásolta. A Bizottság ebből arra következtetett, hogy ezen intézkedés
az EK 87. cikk (1) bekezdésének hatálya alá tartozik.
A Bizottság a vitatott határozat indokolásának 47. pontjában kifejtette, hogy mivel az Olasz Köztársaság nem jelentette be
neki a 2005. évi törvényerejű rendelet 11. cikkének (11) bekezdését, azt a 659/1999 rendelet 1. cikke f) bekezdésének értelmében
jogellenes támogatásnak kell tekinteni, és az Alumix‑határozatban foglalt korábbi megállapításai, miszerint az Alcoának nyújtott
kedvezményes díjtétel nem minősül létező támogatásnak, megakadályozzák, hogy ez az intézkedés létező támogatásnak minősüljön.
A Bizottság továbbá a vitatott határozat indokolásának 49. és 78. pontjában kétségeket fogalmazott meg afelől, hogy az intézkedés
a fusinai, valamint a portovesmei gyár részére nyújtott támogatás tekintetében összeegyeztethető‑e a közös piaccal.
Végül a Bizottság a vitatott határozat indokolásának 80. és 81. pontjában felkérte az Olasz Köztársaságot esetleges észrevételeinek
a vitatott határozat kézhezvételétől számított egy hónapon belüli megtételére, és minden olyan információ átadására, amely
elősegítheti a szóban forgó támogatás értékelését. Emlékeztetett, hogy az EK 88. cikk (3) bekezdése felfüggesztő hatályú,
és hogy a 659/1999 rendelet 14. cikkének értelmében kötelezheti a tagállamot a jogellenesen nyújtott támogatás kedvezményezett
általi visszatéríttetésére.

Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás és a megtámadott ítélet
2006. november 29‑én az Alcoa keresetet nyújtott be az Elsőfokú Bírósághoz a vitatott határozat megsemmisítése iránt, annyiban
amennyiben az a fusinai és portovesmei gyárának kiszámlázott villamosenergia‑szolgáltatási díjtételre vonatkozik, illetve
másodlagosan e határozat megsemmisítése iránt annyiban, amennyiben az a fenti díjtételt jogellenes új támogatásnak minősíti.
Az Alcoa keresete alátámasztására három jogalapot hozott fel. Először is arra hivatkozott, hogy a Bizottság a vitatott határozatban
tévesen minősítette a gyárai tekintetében alkalmazott villamosenergia‑díjtételt állami támogatásnak, ugyanis az utóbbi díjtétel
– amely a piaci díjtételnek felelt meg – semmiféle előnyt nem nyújtott számára. Másodszor arra hivatkozott, hogy a Bizottság
megsértette a bizalomvédelem és a jogbiztonság elvét, mivel a hivatkozott határozat ellentmond az Alumix‑határozatnak. Végül
harmadszor – másodlagos jelleggel – arra hivatkozott, hogy a Bizottság tévesen vizsgálta a szóban forgó intézkedést az új
támogatásokra, és nem a létező támogatásokra alkalmazandó eljárás keretében.
A megtámadott ítélettel az Elsőfokú Bíróság a keresetet elutasította.
Az első jogalap kapcsán először is megállapította, hogy a hivatalos vizsgálati eljárás megindításáról szóló határozatban valamely
állami támogatással kapcsolatos intézkedés nem végleges jellegű, és hogy az ilyen határozat Elsőfokú Bíróság által gyakorolt
jogszerűségi vizsgálatát annak megvizsgálására kell korlátozni, hogy a Bizottság nem követett‑e el nyilvánvaló értékelési
hibát, amikor úgy ítélte meg, hogy nem tudta áthidalni az ezzel kapcsolatos összes nehézséget az érintett intézkedés előzetes
vizsgálata során.
Az Elsőfokú Bíróság – miután megjegyezte, hogy az Alcoa nem vitatja a Bizottság azon értékelését, miszerint a szóban forgó
díjtétel finanszírozását lehetővé tévő források állami forrásnak minősülnek – kijelentette, hogy a Bizottság nem vétett nyilvánvaló
értékelési hibát, amikor előzetes jelleggel úgy ítélte meg, hogy kedvezményes díjtétel az Alcoa‑gyárak részére nyújtott előnyt
jelent. Ezzel kapcsolatosan továbbá megállapította, hogy el kell utasítani mint hatástalanokat az Alcoa által arra vonatkozóan
felhozott érveket, miszerint a Bizottságnak meg kellett volna határoznia, hogy a szóban forgó díjtétel piaci díjtételnek felelt‑e
meg, illetve hogy azon kritériumok, amelyekre a Bizottság támaszkodott az Alumix‑határozatban annak megállapításakor, hogy
nem létezett ilyen előny, még mindig érvényesek‑e. Az Elsőfokú Bíróság elutasította az Alcoa azon érvét, miszerint a Bizottság
megsértette indokolási kötelezettségét, különösen azzal, hogy nem vizsgálta meg ezeket a kritériumokat, és emlékeztetett arra,
hogy annak kérdése, hogy az érintett gyáraknak biztosított díjtétel piaci díjtételnek minősül‑e, vagy sem, olyan összetett
gazdasági értékelést kívánt meg, amelyet a Bizottságnak a hivatalos vizsgálati eljárás keretében kellett elvégeznie.
Az Elsőfokú Bíróság a második jogalappal kapcsolatosan azt vizsgálta, hogy a Bizottság, azáltal hogy a kedvezményes díjtételt
új támogatásnak minősítette, veszélyeztette‑e a bizalomvédelem és a jogbiztonság elvét, amire az Alcoa az Alumix‑határozatot
követően hivatkozhatott.
Az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy mind a keresetből, mind az Alumix‑határozatból kitűnik, hogy ez a határozat csak
az 1995. évi törvényerejű rendeletre vonatkozott, amelynek érvényessége tíz évre korlátozódott. Hozzáfűzte, hogy a Bizottság
a vitatott határozatban megemlíti, hogy a neki be nem jelentetett díjtétel 2010‑ig való meghosszabbítása állami támogatásnak
minősülhet. Az Elsőfokú Bíróság kifejtette, hogy a Bizottság nem kérdőjelezte meg az Alumix‑határozatban vizsgált intézkedéssel
kapcsolatos értékelését, és úgy ítélte meg, hogy az Alcoa egyáltalán nem lehetett biztos abban, hogy a Bizottság úgy fog határozni,
hogy a részére biztosított díjtétel nem minősül állami támogatásnak.
Az Elsőfokú Bíróság a harmadik jogalap kapcsán emlékeztetett, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében, amennyiben
valamely létező támogatást lényegesen módosítani kell, vagy meg kell hosszabbítani, azt új támogatásnak kell tekinteni. Ebből
azt a következtetést vonta le, hogy amikor a Bizottság által nem állami támogatásnak minősített intézkedést meghosszabbítják,
vagy annak lényegét módosítják, azt a Bizottság csak az új támogatásokra alkalmazandó eljárási szabályok keretében vizsgálhatja
meg.
Az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte meg, hogy a jelen ügyben a szóban forgó intézkedés nem tekinthető létező támogatásnak, nemcsak
amiatt, hogy az Alumix‑határozatban vizsgálttól eltérő időszakra vonatkozik, hanem azért is, mert ezen intézkedés finanszírozási
módja változott a hivatkozott határozatban vizsgált intézkedéséhez képest.

A felek kérelmei
Fellebbezésében az Alcoa azt kéri, hogy a Bíróság:
–        helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet;
–        semmisítse meg a vitatott határozatot annyiban, amennyiben a hozzá tartozó alumíniumgyárakra alkalmazandó villamosenergia‑díjakat
érinti;
másodlagosan,
–        utalja vissza az ügyet az Elsőfokú Bíróság elé ismételt határozathozatalra a Bíróság ítéletének megfelelően,
továbbá bármelyik esetben
–        a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
A Bizottság a fellebbezés elutasítását és az Alcoa költségek viselésére való kötelezését kéri.

A fellebbezésről
Az Alcoa fellebbezése alátámasztására két jogalapra hivatkozik. Az első jogalap annak megállapítására irányul, hogy az Elsőfokú
Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy a Bizottság jogosult volt a hivatalos vizsgálati eljárást
megindítani annak vizsgálata nélkül, hogy az Alumix‑határozatban található megállapítások hatályukat vesztették‑e. A második
jogalap az új támogatásokra vonatkozó eljárás téves alkalmazására vonatkozik.
Ez a két jogalap szorosan összefügg az Alumix‑határozat időbeli és tárgyi hatályával, amelyet az Elsőfokú Bíróság nem vett
figyelembe. Az Alcoa e határozat időbeli hatályát az első jogalap negyedik részében, valamint a második jogalap második részében,
tárgyi hatályát pedig az első jogalap negyedik részében kifejtett, a villamosenergia‑díjtétel lényeges módosításának hiányára
vonatkozó érv keretében, valamint a második jogalap harmadik részében tárgyalja.
A fellebbezés vizsgálatát a fent említett részek, illetve érv értékelésével kell kezdeni.

Az Alumix‑határozat időbeli hatályára vonatkozó első jogalap negyedik részéről, valamint második jogalap második részéről
A felek érvei
Az Alcoa az első jogalap negyedik részében, valamint a második jogalap második részében azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú
Bíróság a megtámadott ítélet 105–107. pontjában úgy ítélte meg, hogy az Alumix‑határozat időbeli hatálya korlátozott. Ezáltal
az Elsőfokú Bíróság tévesen értelmezte a hivatkozott határozatot, illetve tévesen alkalmazta a jogot. Az Alcoa egyrészt arra
hivatkozik, hogy az Alumix‑határozat nem utal kifejezetten az 1995. évi törvényerejű rendeletre, amely a kérdéses villamosenergia‑díjtételt
a fenti törvényerejű rendeletben tíz évre határozza meg, és nem tartalmaz semmiféle kifejezett vagy ki nem fejezett korlátozást
annak érvényességére nézve. Másrészt az Alcoa hozzáfűzi, hogy még ha feltételezzük is, hogy az Alumix‑határozat időbeli hatálya
korlátozott volt, a határozat azon megállapítása, hogy nincs szó támogatásról, általános érvényű, amely nem ismer időbeli
korlátokat.
A Bizottság arra hivatkozik, hogy az Elsőfokú Bíróság helyesen vizsgálta meg az Alumix‑határozatot az 1995. évi törvényerejű
rendelet tükrében, amely jogszabály a szóban forgó díjtétel érvényességét kifejezetten tíz évre korlátozta.
A Bíróság álláspontja
Emlékeztetni kell arra, hogy a fellebbezés keretében az EK 225. cikkel és a Bíróság alapokmányának 58. cikkével összhangban
az Elsőfokú Bíróságnak csak akkor van hatásköre a releváns tények megállapítására és értékelésére, ha azokat elferdítették
(lásd ebben az értelemben a C‑136/92. P. sz., Bizottság kontra Brazzelli Lualdi és társai 1994. június 1‑jén hozott ítélet
[EBHT 1994., I‑1981. o.] 49. és 66. pontját, valamint a C‑24/01. P. és C‑25/01. P. sz., Glencore és Compagnie Continentale
kontra Bizottság ügyben 2002. november 7‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑10119. o.] 65. pontját).
Ezzel kapcsolatosan az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 107. pontjában az Alumix‑határozat korlátozott időbeli hatályával
kapcsolatosan kifejtett értékelése bizonyos megállapításokon alapul. Először is az Elsőfokú Bíróság a hivatkozott ítélet 105. pontjában
megállapította, hogy a Bizottság az Alumix‑határozat tárgya az ENEL által az Alco‑gyáraknak 1996 és 2005 között kiszámlázott
villamosenergia‑szolgáltatás díjtétele volt. Továbbá ugyanebben a pontban az Elsőfokú Bíróság kijelentette, hogy az Alumix‑határozat
nem említette az 1995. évi törvényerejű rendeletet, amelynek 2. cikke rögzítette a CIP 13/92 határozatában előírt díjtétel
időtartamát, mindazonáltal az Alcoa keresetében kifejezetten hivatkozott erre a törvényerejű rendeletre, és úgy vélte, hogy
érdemes idéznie egy olyan részletet, amely az utóbbi észrevételeit tükrözi. E részlet értelmében az Alumix SpA privatizációjához
szükség van az olasz állam támogatására a villamosenergia‑díjnak az ENEL‑lel közösen történő megállapításához (a két üzem
számára) egy hosszú távú (tízéves), európai versenyárakra kötött szerződés aláírásával. Az Elsőfokú Bíróság ezen idézetet
folytatja, hozzátéve, hogy a CIP 13/92 határozata által engedélyezett többletköltségek kezelését 2005. december 31‑ével megszüntették,
és hogy ezen időpontot követően e díjtételek kezelését az összes felhasználó tekintetében kiigazítják. Végül az Elsőfokú Bíróság
a megtámadott ítélet 14. és 65. pontjában megjegyezte, hogy az Alco két gyárának számlázott villamosenergia‑díjtétel a 2005. évi
törvényerejű rendelet révén 2010. december 31‑ig került meghosszabbításra.
Az Alcoa nem vitatja e megállapításokat, és nem állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság elferdítette volna a tényeket.
Hangsúlyozni kell, hogy mivel az Elsőfokú Bíróság nem ferdítette el a tényeket, azokat független módon értékelhette. Így anélkül,
hogy tévesen alkalmazta volna a jogot, jogában állt a megtámadott ítélet 106. pontjában megállapítani, hogy a Bizottság szóban
forgó villamosenergia‑díjtétel 1996 és 2005 közötti időszakra vonatkozó értékelését az általa az ebben az időszakban előrelátható
piaci viszonyokra tekintettel fogalmazta meg. Az Elsőfokú Bíróság továbbá a megtámadott ítélet 107. pontjában nem alkalmazta
tévesen a jogot azzal, hogy a Bizottság álláspontját megerősítette azáltal, hogy átvette a Bizottság által a vitatott határozatban
használt kifejezéseket, vagyis azt, hogy a szóban forgó díjtételnek az Alumix‑határozatban való Bizottság általi jóváhagyása
éppen azért korlátozott időbeli hatályú, mert az adott pillanatban fennálló körülmények gazdasági értékelésén alapult, következésképpen
nem lehetett e jóváhagyásra hivatkozni az intézkedésnek a 2005. évi törvényerejű rendeletben meghatározott meghosszabbítása
tekintetében.
Következésképpen az első jogalap negyedik részét, valamint a második jogalap második részét el kell utasítani.

Az Alumix‑határozatban vizsgált villamosenergia‑díjtétel lényeges módosításának hiányára vonatkozóan az első jogalap negyedik
részében, valamint a második jogalap harmadik részében kifejtett érvről
A felek érvei
Az Alcoa azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen utasította el mint megalapozatlant azon érvét, miszerint a villamosenergia‑díjtétel
kezelésére vonatkozó 1999. évi és 2004. évi módosítások nem lényegesek, csupán technikai jellegűek voltak. Úgy véli, hogy
az ENEL által eszközölt visszatérítés és a díjtétel kezelésének az Elszámolási Alap részére való átadása nem változatott az
Alumix‑határozatban kifejtett megállapításon, miszerint a szóban forgó díjtétel nem minősült támogatásnak. Ezek a módosítások
ugyanis csupán arra vonatkoztak, hogy a díjtételt hogyan és ki fogja nyújtani, miközben a díjtétel mértéke – amely a legfontosabb
kérdés – soha nem került módosításra.
A Bizottság azt válaszolja, hogy az abból a helyzetből, amelyben az Alcoa a villamosenergia‑szolgáltatójának az Alumix‑határozatban
jóváhagyott kedvezményes díjtételt fizette, az abba a helyzetbe való átmenet, amelyben az Alcoa egy, a szolgáltatója által
szabadon rögzített díjtételt fizet, és ezt követően az Elszámolási Alap visszatéríti részére a különbséget annak érdekében,
hogy az Alcoa nettó költségei a hivatkozott kedvezményes díjtétel mértékére csökkenjenek, nem minősíthető pusztán technikai
módosításnak.
A Bíróság álláspontja
Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 64. és 65. pontjában kifejtette, hogy ahhoz, hogy a Bizottság az Alcoának nyújtott
előny létezését nem végleges jelleggel megállapítsa, egyrészt az 1995. évi törvényerejű rendeletben meghatározott díjtétel
2010‑ig – évente legfeljebb 4%‑kal történő emelés lehetőségével – történt meghosszabbítására, másrészt e díjtétel kezelésének
az Elszámolási Alap részére történt átadására támaszkodott, amely utóbbi közvetlenül az Alcoa részére térítette vissza a gyárai
részére kiszámlázott villamosenergia‑díjtétel és a törvényerejű rendelet által előírt díjtétel közötti különbséget. Ezt a
2005. évi törvényerejű rendelet 11. cikkének (11) bekezdése, valamint a villamosenergia‑ és gázhatóság 2004. augusztus 9‑i
148/04 határozata és 2005. október 13‑i 217/05 határozata által bevezetett módosításra vonatkozó két ténybeli megállapítást
az Alcoa nem vitatta.
Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 68. pontjában megjegyezte, hogy ez a visszatérítési mechanizmus közvetlenül az Alcoának
nyújtott kedvezményes díjtétel jellegét érinti, és ennélfogva a Bizottság megalapozottan ítélte úgy, hogy nem kizárt, hogy
ez a mechanizmus előnyt hoz létre, amely egyike azon feltételeknek, amelyek lehetővé teszik az EK 87. cikk (1) bekezdésének
értelmében vett támogatásnak való minősítését.
Az Elsőfokú Bíróság ezen értékelése a Bíróság azon megközelítését tükrözi, miszerint valamely támogatás finanszírozási módja
az egész finanszírozni kívánt támogatási rendszert a közös piaccal összeegyeztethetetlenné teheti, és ilyen esetben az adott
támogatási intézkedés Bizottság általi vizsgálatának szükségszerűen figyelembe kell vennie a támogatás finanszírozásának hatásait
(lásd a C‑261/01. és C‑262/01. sz., Calster és társai egyesített ügyekben 2003. október 21‑én hozott ítélet [EBHT 2003., I‑12249. o.]
49. pontját).
A jelen ügyben az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 107. és 131. pontjában azt állapította meg, hogy a vitatott határozatból
kitűnik, a 2005. évi törvényerejű rendeletben meghatározott díjtétel‑finanszírozási mechanizmus az 1995. évi törvényerejű
rendeletben meghatározott díjtétellel összehasonlítva a piaci díjtételről olyanra való áttérést jelentett, amely állami forrásokból
finanszírozott díjcsökkentés tárgya.
Tekintettel a finanszírozási mechanizmus módosításának a vitatott határozat által kiemelt esetleges következményeire az állami
támogatásokra vonatkozó szabályokra nézve, meg kell állapítani, hogy az Elsőfokú Bíróság nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor
a megtámadott ítélet 130. pontjában úgy ítélte meg, hogy a vitatott határozatban vizsgált intézkedés nem volt azonos az Alumix‑határozatban
vizsgált intézkedéssel, illetve amikor a megtámadott ítélet 134. pontjában elutasította az Alcoa azon érvét, miszerint e módosítások
nem voltak lényegesek.
Ennélfogva az Alcoának az első jogalap negyedik részében és a második jogalap harmadik részében a szóban forgó módosítások
nem lényeges voltára vonatkozóan kifejtett érvét el kell utasítani mint megalapozatlant.
Az első és a második jogalapot a fenti megállapítások tükrében kell megvizsgálni.

Az Alumix‑határozat nem megfelelő figyelembevételére vonatkozó első jogalapról
Az Alcoa annak megállapítását kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy a Bizottság
jogosult volt a hivatalos vizsgálati eljárást megindítani annak vizsgálata nélkül, hogy az Alumix‑határozatban található megállapítások
hatályukat vesztették‑e. Ez a jogalap hat részre oszlik. Az Alcoa az első részben azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság
felülvizsgálatát a vitatott intézkedés állami támogatásnak való nyilvánításával kapcsolatos nyilvánvaló hibára korlátozta.
A második rész az ítélkezési gyakorlat, valamint a jogbiztonság és a bizalomvédelem elvének figyelmen kívül hagyására vonatkozik.
A harmadik rész annak megállapítására irányul, hogy azon két alapvető elem, amelyre az Elsőfokú Bíróság alapozott annak megállapítása
érdekében, hogy a Bizottság jogosult volt a hivatalos vizsgálati eljárást megindítani, nem megfelelő. Az Alumix‑határozat
időbeli hatályára vonatkozó negyedik rész a jelen ítélet 43. pontjában már elutasításra került mint megalapozatlan. Az ötödik
rész a gondos ügyintézés elvének és a meghallgatáshoz való jognak a megsértésére vonatkozik. Végül a hatodik rész az indokolási
kötelezettség terjedelmének figyelmen kívül hagyására hivatkozik.
Az első jogalapnak az Elsőfokú Bíróság felülvizsgálatának tévesen a nyilvánvaló hibára való korlátozására vonatkozó első részéről
–       A felek érvei
Az első jogalap első részének keretében az Alcoa arra hivatkozik, hogy az Elsőfokú Bíróság – különösen a megtámadott ítélet
61. pontjában –tévesen alkalmazta a jogot, mivel felülvizsgálatát a vitatott intézkedés állami támogatásnak való nyilvánításával
kapcsolatos nyilvánvaló hibára korlátozta. Az Elsőfokú Bíróság ezáltal olyan helyzetben nem gyakorolta a felülvizsgálati jogkörét,
amelyben különösen fontos a vállalkozások visszaélésszerű hivatalos vizsgálati eljárásokkal szembeni bírói jogvédelme.
Az Alcoa hangsúlyozza a különbséget a hivatalos vizsgálati eljárásnak azon intézkedésekkel szembeni megindítása között, amelyekkel
kapcsolatosan kifejezetten megállapításra került, hogy nem képeznek támogatást, és azon eljárás megindítása között, amely
olyan intézkedésekre irányul, amelyek nem képezték ilyen jellegű megállapítás tárgyát. Az Alcoa azt állítja, hogy az első
esetben a Bizottságra szigorúbb kötelezettségek hárulnak az előzetes vizsgálat és az indokolás tekintetében a hivatalos vizsgálati
eljárás megindításának alátámasztására.
A Bizottság azt a választ adja, hogy véleménye szerint az Elsőfokú Bíróság megfelelő, azaz olyan mértékű felülvizsgálatot
gyakorolt, amely előzetes határozat esetében alkalmazandó.
–       A Bíróság álláspontja
Emlékeztetni kell, hogy az EK 88. cikk (3) bekezdése által bevezetett és a 659/1999 rendelet 4. és 5. cikkében szabályozott,
a támogatások előzetes vizsgálatára irányuló szakasz célja annak lehetővé tétele a Bizottság számára, hogy kialakítsa elsődleges
véleményét a szóban forgó támogatás teljes vagy részleges összeegyeztethetőségéről. Ez a szakasz megkülönböztetendő az EK 88. cikk
(2) bekezdésében foglalt, és az említett rendelet 6. és 7. cikkében szabályozott vizsgálati szakasztól, amely arra szolgál,
hogy a Bizottság teljes körűen informálódhasson az ügy összes adatára nézve (lásd a C‑390/06. sz. Nuova Agricast ügyben 2008.
április 15‑én hozott ítélet 57. pontját).
Amint a 659/1999 rendelet 6. cikkéből kitűnik, a hivatalos vizsgálati eljárást megindító határozat tartalmazza a Bizottság
előzetes értékelését a javasolt intézkedés támogatási jellegére vonatkozóan, és meghatározza a közös piaccal való összeegyeztethetőséggel
kapcsolatban felmerült kétségeket.
Ezzel kapcsolatosan meg kell állapítani, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 58–60. pontjában helyesen emlékeztetett
az előzetes vizsgálati szakasz szerepére, hangsúlyozva, hogy az elkülönül a hivatalos vizsgálati eljárástól.
Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 58. pontjában – helyesen – arra emlékeztetett különösen, hogy a Bizottság köteles
a hivatalos vizsgálati eljárást megindítani, amennyiben az előzetes vizsgálat során nem sikerült meggyőződnie arról, hogy
az érintett intézkedés összeegyeztethető a közös piaccal.
Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 61. pontjában ebből helyesen azt a következtetést vonta le, hogy a hivatalos vizsgálati
eljárás megindításáról szóló határozat Elsőfokú Bíróság általi felülvizsgálatának szükségszerűen korlátozottnak kell lennie,
és a megtámadott ítélet 62. pontjában helyesen úgy ítélte meg, hogy az ilyen határozat ellen indított eljárás keretében – amikor
a felek a Bizottságnak a vitatott intézkedés állami támogatásnak való nyilvánítására vonatkozó értékelését vitatják – az uniós
bíróság felülvizsgálatának annak ellenőrzésére kell korlátozódnia, hogy a Bizottság nem követett‑e el nyilvánvaló értékelési
hibát.
Az Alcoa azon érvének, miszerint az Elsőfokú Bíróságnak részletesebb elemzést kellett volna végeznie, és a jelen ügyben a
felülvizsgálatát nem kellett volna a nyilvánvaló értékelési hiba vizsgálatára korlátoznia, mivel már létezett egy, az Alcoával
kapcsolatos korábbi bizottsági határozat – vagyis az Alumix‑határozat –, nem lehet helyt adni, mivel amint azt a jelen ítélet
50. pontjában már kifejtettük, az Elsőfokú Bíróság helyesen ítélte úgy, hogy a vitatott határozatban vizsgált intézkedés nem
volt azonos az Alumix‑határozatban vizsgált intézkedéssel.
Következésképpen az első jogalap első részét el kell utasítani mint megalapozatlant.
Az első jogalapnak az ítélkezési gyakorlat, valamint a jogbiztonság és a bizalomvédelem elve figyelmen kívül hagyására vonatkozó
második részéről
–       A felek érvei
Az Alcoa az alkalmazandó felülvizsgálati szabálytól függetlenül az első jogalap második részében arra hivatkozik, hogy az
Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, mivel nem vette figyelembe az ítélkezési gyakorlatot, valamint a jogbiztonság
és a bizalomvédelem elvét, amelyek alapján figyelembe kellett volna vennie az ugyanebben az ügyben hozott korábbi határozatokat.
Az Alcoa szerint a C‑47/91. sz., Olaszország kontra Bizottság ügyben 1994. október 5‑én hozott ítéletből (EBHT 1994., I‑4635. o.)
az következik, hogy a Bizottságnak figyelembe kellett volna vennie az Alumix‑határozatot, és újra meg kellett volna vizsgálnia,
hogy azok a tényezők, amelyeken e határozat alapult, megváltoztak‑e, vagy sem. Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 70. pontjában
tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy a Bizottság nem volt köteles meghatározni, hogy „azon kritériumok,
amelyekre […] támaszkodott az Alumix‑határozatban annak megállapításakor, hogy nem létezett ilyen előny, még mindig érvényesek‑e”.
Az Alcoa a C‑182/03. és C‑217/03. sz., Belgium és Forum 187 kontra Bizottság egyesített ügyekben 2006. június 22‑én hozott
ítéletre (EBHT 2006., I‑5479. o.) támaszkodva hozzáteszi, hogy jogosan bízhatott abban a vélelemben, miszerint a Bizottság
Alumix‑határozatban kifejtett következtetései nem változnak oly mértékben, ezért azok a tények, amelyekre támaszkodott, továbbra
is érvényesek.
A Bizottság azt állítja, hogy nem volt köteles figyelembe venni az Alumix‑határozatot.
–       A Bíróság álláspontja
Az Elsőfokú Bíróság a fent hivatkozott Olaszország kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 24. pontjában kimondta, hogy a Bizottság
nem vizsgálhatja meg azonnal közvetlenül a Szerződés alapján az olyan egyedi támogatást, amelyet állítólag valamely korábban
engedélyezett program keretében nyújtottak. Bármiféle eljárás megindítása előtt először is annak ellenőrzésére kell szorítkoznia,
hogy a támogatás része‑e az általános programnak, és megfelel‑e a jóváhagyó határozatban meghatározott feltételeknek. Ha nem
így járna el, a Bizottság minden egyes egyedi támogatás vizsgálata során megváltoztathatná a támogatási programot jóváhagyó
határozatát, és így veszélyeztetné a bizalomvédelem és a jogbiztonság elvét.
Mindazonáltal meg kell állapítani, hogy a jelen ügyben – a fent hivatkozott Olaszország kontra Bizottság ügyben hozott ítélet
tárgyát képező intézkedéssel ellentétben – a szóban forgó intézkedés nem egy általános programnak részét képező egyedi támogatás.
Amint azt a jelen ítélet 50. pontjában említettük, a szóban forgó intézkedés nem azonos a korábbi bizottsági határozatban
– vagyis az Alumix‑határozatban – vizsgált intézkedéssel.
Ebből következően a fent hivatkozott Olaszország kontra Bizottság ügyben hozott ítéletben az általános programnak részét képező
egyedi támogatásokra vonatkozóan kifejtett megfontolások irrelevánsak.
Az Alcoa továbbá a fent hivatkozott Belgium és Forum 187 kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítéletre támaszkodik
annak bizonyítása érdekében, hogy a jogbiztonság és a bizalomvédelem elvei alapján jogosan bízhatott abban, hogy a Bizottság
fenntartja az Alumix‑határozatban kifejtett végkövetkeztetéseit.
Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a jogbiztonság elve megköveteli, hogy az uniós jogszabályok a jogalanyok számára
egyértelműek, alkalmazásuk szempontjából pedig kiszámíthatók legyenek (lásd különösen a fent hivatkozott Belgium és Forum
187 kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 69. pontját, valamint a C‑67/09. P. sz., Nuova Agricast és Cofra kontra
Bizottság ügyben 2010. október 14‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 77. pontját). A bizalomvédelem elvére
történő hivatkozás joga minden olyan jogalanyt megillet, akiben az Európai Unió valamely intézménye az általa tett pontos
ígéretekkel megalapozott várakozásokat keltett. Mindazonáltal, ha az elővigyázatos és körültekintő gazdasági szereplő számíthat
az érdekeit esetleg érintő uniós intézkedés elfogadására, annak elfogadása esetén nem hivatkozhat az említett elvre (lásd
ebben a fent hivatkozott Belgium és Forum 187 kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 147. pontját, a C‑519/07. P. sz.,
Bizottság kontra Koninklijke FrieslandCampina ügyben 2009. szeptember 17‑én hozott ítélet [EBHT 2009., I‑8495. o.] 84. pontját,
valamint a C‑537/08. P. sz., Kahla Thüringen Porzellan kontra Bizottság ügyben 2010. december 16‑án hozott ítélet [az EBHT‑ban
még nem tették közzé] 63. pontját).
A fent hivatkozott Belgium és Forum 187 kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 71. pontjából kitűnik, hogy a hivatkozott
ítéletben tárgyalt intézkedés kapcsán a Bizottság kizárólag a Szerződés állami támogatásokkal kapcsolatos szabályozásának
szigorúbb alkalmazása alapján változtatta meg álláspontját. A hivatkozott ítélet 161. és 167. pontjában a Bíróság úgy ítélte
meg, hogy a fellebbezők mindenképpen elvárhatták, hogy a Bizottságnak a korábbi álláspontját módosító határozata az ezen álláspont‑módosításra
való tényleges felkészüléshez szükséges időt hagy számukra, és ennélfogva megállapította, hogy a bizalomvédelem elvének megsértésére
vonatkozó jogalap megalapozott.
Mindazonáltal ez az ítélkezési gyakorlat a jelen ügyben nem alkalmazható, mivel – amint azt az Elsőfokú Bíróság a megtámadott
ítélet 107. pontjában helyesen állapította meg – a Bizottság a vitatott határozatban nem az Alumix‑határozatban vizsgált intézkedéssel
kapcsolatos értékelését vonja kétségbe. Az Elsőfokú Bíróság ugyanebben a pontban helyesen megjegyezte még, hogy a Bizottságban
kétségek ébredtek a 2005. évi törvényerejű rendeletben előírt villamosenergia‑díjtétellel kapcsolatosan, egyrészt az Alumix‑határozatban
foglalt végkövetkeztetései korlátozott időbeli hatálya miatt – mivel azok egy adott pillanatban fennálló körülményekhez kötődnek –,
másrészt pedig a hivatkozott határozat tárgyát képező díjtétellel kapcsolatosan eszközölt módosítások miatt.
Következésképpen az Alumix‑határozat nem keletkeztethetett jogos bizalmat a tekintetben, hogy a Bizottság kiterjeszti az e
határozatban megállapított következtetéseit a 2005. évi törvényerejű rendeletben díjtételre is.
Következésképpen az Elsőfokú Bíróság nem sértette meg az Aloca jogos bizalmát, amikor a megtámadott ítélet 70. pontjában úgy
ítélte meg, hogy a Bizottság nem volt köteles megvizsgálni, hogy azok a kritériumok, amelyekre a Bizottság támaszkodott az
Alumix‑határozatban annak megállapításakor, hogy nem létezett ilyen előny, még mindig érvényesek‑e.
A jogbiztonság elvének megsértésére vonatkozó állítással kapcsolatosan meg kell állapítani, hogy az Alcoa csupán az ezen elvre
való hivatkozásra szorítkozott, anélkül hogy meghatározta volna, hogy a megtámadott ítélet indokolásának, illetve az Elsőfokú
Bíróság elemzésének mely része sértené a hivatkozott elvet. Ennélfogva ezt az állítást el kell utasítani.
Következésképpen az első jogalap második részét el kell utasítani.
Az első jogalapnak a hivatalos vizsgálati eljárás megindításának igazolása érdekében figyelembe vett elemek nem elegendő voltára
vonatkozó harmadik részéről
–       A felek érvei
Az Alcoa az első jogalap harmadik részében arra hivatkozik, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 67. és 68. pontjában
tévesen alkalmazta a jogot azáltal, hogy lényegében két elemre támaszkodott, amikor úgy ítélte meg, hogy a Bizottság jogosult
volt a hivatalos vizsgálati eljárást megindítani az Alcoának nyújtott villamosenergia‑szolgáltatás díjtételével szemben. Ez
a két tényező egyrészt a díjtétel állami forrásból való finanszírozása, másrészt az Alcoa részére az Elszámolási Alap által
alkalmazott mechanizmus révén történő különbözet‑visszatérítés, amely az Aloca által abban az esetben fizetendő villamosenergia‑szolgáltatás
díjtétel végleges összegének csökkentéséhez vezet, amennyiben nem részesülne a hivatkozott mechanizmusban. Az Alcoa azt állítja,
hogy e két elem nem elegendő, mivel azok már az Alumix‑határozat meghozatalának idején is léteztek, és mégsem akadályozták
meg a Bizottságot abban, hogy azt állapítsa meg, hogy nem áll fenn támogatás. Ezzel kapcsolatosan hangsúlyozza először is,
hogy a kérdéses időszakban részére biztosított kedvezményes díjtételt az állam írta elő az ENEL‑lel szemben – amely az utóbbi
100%‑os tulajdonosa volt –, ennélfogva a fenti díjtétel‑kompenzációt az állam finanszírozta, másodszor pedig azt, hogy ez
a díjtétel kizárólag formálisan vezetett az általánosan alkalmazandó díjtétel „csökkentéséhez”.
A Bizottság úgy véli, hogy az Alcoa a harmadik részben csupán a többi érvét ismételi meg.
–       A Bíróság álláspontja
Meg kell állapítani, hogy azon aspektusok bemutatásakor, amelyeket az Alcoa az 1995. évi törvényerejű rendeleten alapuló díjtételekben
közösnek vél a 2005. évi törvényerejű rendeleten alapuló díjtételekével, nem említi meg azokat az – egyébként nem vitatott –
módosításokat, amelyeket az 1995. évi törvényerejű rendeletben meghatározott díjtételen 1999‑ben és 2004‑ben eszközöltek.
Így azt sem tünteti fel, hogy – amint az a megtámadott ítélet 15., 65. és 66. pontjából kitűnik – a neki az 1995. évi törvényerejű
rendelet értelmében számlázott díjtételt olyan váltotta fel, amelynek összegét az Elszámolási Alap által kezelt adójellegű
járulékból finanszírozott visszatérítés révén csökkentették.
Márpedig figyelembe véve egy támogatás minősítése során e sajátosságok relevanciáját – amint arra a jelen ítélet 50. pontja
is emlékeztet –, az Elsőfokú Bíróság nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor e sajátosságokat kiemelte.
Az Elsőfokú Bíróság tehát a megtámadott ítélet 68. pontjában helyesen állapította meg, hogy önmagában már a szóban forgó visszatérítési
mechanizmus megállapítása is igazolja, hogy a Bizottság nem zárhatja ki az előzetes szakasz során, hogy az Alcoa az EK 87. cikk
(1) bekezdése értelmében vett előnyben részesülhetett.
Továbbá az Elsőfokú Bíróság helyesen jegyezte meg a megtámadott ítélet 58. pontjában, hogy a Bizottság – amennyiben úgy ítéli
meg, hogy az előzetes vizsgálat során nem tudta áthidalni az azzal kapcsolatosan felmerült összes nehézséget, hogy az érintett
intézkedés az EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében támogatásnak minősül‑e – köteles a hivatalos vizsgálati eljárást megindítani,
legalábbis olyan esetben, amikor az előzetes vizsgálat során nem sikerült meggyőződnie arról, hogy az érintett intézkedés
– már amennyiben az támogatásnak minősül – mindenképpen összeegyeztethető a közös piaccal (lásd továbbá analógia útján a C‑367/95. P. sz.,
Bizottság kontra Sytraval és Brink’s France ügyben 1998. április 2‑án hozott ítéletének [EBHT 1998., I‑1719. o.] 39. pontját,
és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, valamint a C‑431/07. P. sz., Bouygues és Bouygues Télécom kontra Bizottság ügyben
2009. április 2‑án hozott ítéletének [EBHT 2009., I‑2665. o.] 61. pontját). E körülmények között az Elsőfokú Bíróság a megtámadott
ítélet 70. pontjában helyesen juthatott arra a következtetésre – lényegében visszautalva a hivatkozott ítélet 58. pontjára –,
hogy annak kérdése, hogy az érintett gyáraknak biztosított díjtétel piacinak minősül‑e, vagy sem, olyan összetett gazdasági
értékelést kívánt volna meg, amely olyan kétségeket ébresztett, amelyeket a Bizottságnak a hivatalos vizsgálati eljárás keretében
kellett megvizsgálnia.
Következésképpen az első jogalap harmadik részét mint megalapozatlant el kell utasítani.
Az első jogalapnak a gondos ügyintézés elvének és a meghallgatáshoz való jognak a megsértésére vonatkozó ötödik részéről
–       A felek érvei
Az Alcoa arra hivatkozik, hogy az Olasz Köztársaságnak az előzetes vizsgálati szakaszban nem volt módja észrevételeit benyújtani
a szóban forgó intézkedés új támogatásnak történt minősítésével kapcsolatosan, és hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta
a jogot azáltal, hogy nem ismerte el, hogy a Bizottság megsértette a gondos ügyintézés elvét és a meghallgatáshoz való jogot.
A Bizottság kijelenti, hogy az Alcoa e kifogással olyan új jogalapot hoz fel, amelyre az Elsőfokú Bíróság előtt nem hivatkozott,
és amely ennélfogva elfogadhatatlan. Továbbá azzal érvel, hogy egyébiránt – amint az a megtámadott ítélet 40. pontjából is
kitűnik – a Bizottság meghallgatta az Olasz Köztársaságot a szóban forgó intézkedés új támogatásnak történt minősítésével
kapcsolatosan.
–       A Bíróság álláspontja
Emlékeztetni kell, hogy a fellebbezési eljárás keretében a Bíróság hatásköre az első fokon megtárgyalt jogalapokról hozott
jogi döntés megítélésére korlátozódik (lásd különösen a C‑266/05. P. sz., Sison kontra Tanács ügyben 2007. február 1‑jén hozott
ítélet [EBHT 2007., I‑1233. o.] 95. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). Valamely fél tehát főszabály szerint
nem hozhat fel először a Bíróság előtt olyan jogalapot, amelyet az Elsőfokú Bíróságnál nem terjesztett elő, mivel ez alapján
lehetővé válna a Bíróság számára, hogy az Elsőfokú Bíróság határozatát olyan jogalap vonatkozásában vizsgálja, amelyről az
Elsőfokú Bíróság nem döntött.
E tekintetben a megtámadott ítéletből kitűnik, hogy az Alcoa által az első jogalap ötödik részében felvetett kérdést az Elsőfokú
Bíróság nem vizsgálta meg, az Alcoa által előtte felhozott valamely érv alapján.
Az Elsőfokú Bíróság ugyan a megtámadott ítélet 39. és 40. pontjában megvizsgálta, hogy az Olasz Köztársaság kifejtette‑e álláspontját
a szóban forgó intézkedés új támogatásnak történt minősítésével kapcsolatosan, ám erre a vizsgálatra a Bizottság azon érvének
elemzése során került sor, amely arra irányult, hogy az Elsőfokú Bíróság nyilvánítsa elfogadhatatlannak az elsőfokú eljárásban
benyújtott keresetet azon indokból, hogy az Olasz Köztársaság nem kifogásolta megfelelő egyértelműséggel e minősítést.
Meg kell tehát állapítani, hogy az első jogalap ötödik része elfogadhatatlan.
Az első jogalapnak az indokolási kötelezettség terjedelmének figyelmen kívül hagyására vonatkozó hatodik részéről
–       A felek érvei
Az Alcoa az első jogalap hatodik részében arra hivatkozik, hogy az Elsőfokú Bíróság figyelmen kívül hagyta a Bizottságra háruló
indokolási kötelezettség terjedelmét. Tekintettel a hivatalos vizsgálati eljárás megindításának visszafordíthatatlan következményeire
és egy korábbi bizottsági határozat – vagyis az Alumix‑határozat – létére a jelen ügyben, az Elsőfokú Bíróság tévesen mondta
ki, hogy a fent hivatkozott határozat és a vitatott határozat közötti különbségtételt nem kell indokolni. Ez a nem megfelelő
indokolás megnehezítette a jogi elemzést és a vitatott határozat bírósági felülvizsgálatát. Az Alcoa azt állítja, hogy a vitatott
határozatnak részletes előzetes értékelést kellett volna tartalmaznia az Alumix‑határozatban foglaltakhoz képest bekövetkezett
esetleges gazdasági változásokkal kapcsolatban.
A Bizottság úgy véli, hogy ezt a részt mint megalapozatlant el kell utasítani.
–       A Bíróság álláspontja
Az Alcoa állításával ellentétben az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítéletben nem mondta ki, hogy az Alumix‑határozat és a
vitatott határozat közötti különbségtételt nem kell indokolni.
Úgy tűnik, hogy az indokolási kötelezettség terjedelmének figyelmen kívül hagyására vonatkozó kifogásával az Alcoa a megtámadott
ítélet 78–89. pontját támadja. E pontok közül úgy tűnik – amint azt a főntanácsnok indítványának 127. pontjában is kiemelte –,
hogy az Alcoa pontosabban ezen ítélet 88. pontjára utal, amelyben az Elsőfokú Bíróság elutasította azon érvét, miszerint a
Bizottság nem indokolta meg a vitatott határozatot az Alumix‑határozatban alkalmazott kritériumok tekintetében.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EK 253. cikk által megkövetelt indokolást a szóban forgó aktus természetéhez kell
igazítani, valamint világosan és egyértelműen kell megfogalmazni a jogi aktust kiadó intézmény érvelését, hogy az az érdekeltek
számára a meghozott intézkedés indokait megismerhetővé, a hatáskörrel rendelkező bíróság számára pedig a felülvizsgálati jogkört
gyakorolhatóvá tegye. Az indokolás követelményét az ügy körülményeire, így többek között a jogi aktus tartalmára, az előadott
indokok jellegére, és a címzettek, illetve a jogi aktus által közvetlenül és személyükben érintett más személyek magyarázathoz
jutás iránti érdekére figyelemmel kell értékelni (lásd különösen a C‑89/08. P. sz., Bizottság kontra Írország és társai ügyben
2009. december 2‑án hozott ítélet [EBHT 2009., I‑11245. o.] 77. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Meg kell jegyezni, hogy – amint azt maga az Alcoa is elismeri – az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 78. pontjában helyesen
hivatkozott az EK 253. cikkben előírt indokolási kötelezettségre és az abból eredő követelményekre.
Az Alcoa mindazonáltal azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság nem ismerte el, hogy a vitatott határozat nem tartalmazott
megfelelő indokolást az Alumix‑határozat tekintetében. Az Alcoa szerint a Bizottságnak magyarázatot kellett volna adnia arra,
hogy a vitatott határozat miért különbözik az Alumix‑határozattól.
Meg kell állapítani, hogy ez a kifogás azon az előfeltételezésen alapul, miszerint a vitatott határozat tárgya ugyanaz a díjtétel
volt, mint amelyet az Alumix‑határozat vizsgált, amely szükségessé tenné az Alumix‑határozatétól eltérő végkövetkeztetéshez
vezető tényezők részletes vizsgálatát.
Márpedig amint azt már a jelen ítélet 50. pontjában megállapításra került, az Elsőfokú Bíróság nem alkalmazta tévesen a jogot,
amikor a megtámadott ítélet 130. pontjában úgy ítélte meg, hogy a vitatott határozatban vizsgált intézkedés nem volt azonos
az Alumix‑határozatban vizsgált intézkedéssel.
Következésképpen – amint az a megtámadott ítélet 88. pontjából kitűnik – nem volt szükséges a Bizottság Alumix‑határozatban
kifejtett gazdasági értékelésének, valamint azon indokoknak a részletes vizsgálata, amelyek miatt e határozat már nem volt
alkalmazható.
Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 79. pontjában helyesen állapította meg, hogy egy olyan intézkedés előzetes vizsgálatának
szakaszában, amely még nem képezte korábbi vizsgálat tárgyát, a Bizottság szorítkozhat a releváns ténybeli és jogi kérdések
összefoglalására, a szóban forgó állami intézkedés támogatási jellegére vonatkozó előzetes értékelésre, és a közös piaccal
való összeegyeztethetőségével kapcsolatban felmerült kétségek ismertetésére.
Következésképpen az Elsőfokú Bíróság nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor a megtámadott ítélet 81 és 82. pontjában úgy ítélte
meg, hogy a Bizottság megfelelően indokolta a vitatott határozatot, világosan kifejtve azon indokokat, amelyek miatt nem végleges
jelleggel azt állapította meg, hogy a szóban forgó intézkedés támogatásnak minősül, és hogy komoly kétségei merültek fel a
közös piaccal való összeegyeztethetőségével kapcsolatban.
Ennélfogva az első jogalap hatodik részét mint megalapozatlant el kell utasítani.
Mivel az Alcoa által az első jogalap keretében felhozott egyik érvnek sem lehet helyt adni, e jogalapot egészében el kell
utasítani.

Az új támogatásokra vonatkozó eljárás téves alkalmazására vonatkozó második jogalapról
A második jogalap négy részre oszlik. Az első rész a közös piaccal összeegyeztethető támogatás időbeli hatályának kiterjesztésére
vonatkozó ítélkezési gyakorlat téves alkalmazására vonatkozik. Az Alcoa a jelen ítélet 37–43. pontjában vizsgált második részben
azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen értelmezte az Alumix‑határozat időbeli hatályát. A harmadik rész arra irányul,
hogy a Bíróság állapítsa meg, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, amikor az 1999. évi és 2004. évi technikai
jellegű módosításokra támaszkodott az új támogatásokra vonatkozó eljárás alkalmazásának helyben hagyása során. A negyedik
rész a bizalomvédelem és a jogbiztonság elvének megsértésére vonatkozik.
A második jogalapnak a közös piaccal összeegyeztethető támogatás időbeli hatályának kiterjesztésére vonatkozó ítélkezési gyakorlat
téves alkalmazására vonatkozó első részéről
–       A felek érvei
Az Alcoa azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott ítélet 128. pontjában úgy
határozott, hogy a T‑127/99., T‑129/99. és T‑148/99. sz., Diputación Foral de Álava és társai kontra Bizottság egyesített
ügyekben 2002. március 6‑án hozott ítélete (EBHT 2002., II‑1275. o.) alkalmazható, és ezen ítélet alapján megállapítható,
hogy egy intézkedést már önmagában a hatályának meghosszabbítása is új támogatássá változtathat. Az Alcoa hangsúlyozza, hogy
ez az ítélet egy közös piaccal összeegyeztethetőnek minősített támogatásra vonatkozott. Mindazonáltal alapvető különbség van
a közös piaccal összeegyeztethetőnek minősített támogatás, valamint az olyan intézkedés között, amely nem minősül támogatásnak.
A közös piaccal összeegyeztethetőnek minősített támogatás esetén a korlátozott időbeli hatály lehet az egyik olyan ok, amely
alapján megállapítható e támogatás összeegyeztethetősége. E hatály meghosszabbítása tehát az érintett intézkedést új támogatássá
változtathatja. Ezzel szemben amikor megállapításra kerül, hogy nincs szó támogatásról, a piaci feltételek változása miatt
változhat valamely intézkedés támogatássá, ám önmagában az intézkedés meghosszabbítása nem járhat ilyen hatással. E körülmények
között a 659/1999 rendelet 1. cikkének b) és v) pontja megköveteli, hogy az intézkedést létező támogatásként kezelje a Bizottság,
és ne új támogatásként.
A Bizottság azzal válaszol, hogy az Elsőfokú Bíróság nem alkalmazta tévesen a jogot azáltal, hogy az 1995. évi törvényerejű
rendeletben meghatározott díjtétel meghosszabbítása alapján igazolt volt a szóban forgó intézkedés új támogatásnak való minősítése.
–       A Bíróság álláspontja
Meg kell állapítani, hogy a fent hivatkozott Diputación Foral de Álava és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott
ítélet egy, az érintett tagállam közös piacba való belépése előtt létrehozott támogatásra vonatkozott, következésképpen létező
támogatásnak minősült. Az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte meg a hivatkozott ítéletben, hogy az e támogatás időtartamának módosítása
– vagyis meghosszabbítása – miatt a szóban forgó intézkedés új támogatásnak minősül.
Mindazonáltal az Elsőfokú Bíróság a fenti, létező támogatásnak minősülő intézkedés meghosszabbítására vonatkozó ítélkezési
gyakorlatából nem következik, hogy azt olyan intézkedésre is ki lehessen terjeszteni, amely ezzel ellentétben nem minősül
támogatásnak. Az a puszta körülmény, hogy egy ilyen intézkedést továbbra is végrehajtanak – adott esetben az azt létrehozó
jogi aktus meghosszabbításából következően – nem változtatja ezt az intézkedést állami támogatássá.
Mindazonáltal az Elsőfokú Bíróság nem állítja, hogy önmagában a Bizottság által támogatásnak nem minősített intézkedést annak
meghosszabbítása új támogatássá változtatná. A megtámadott ítélet 129. pontjában csupán azt mondja ki, hogy a Bizottságnak
a meghosszabbított intézkedésre vonatkozó vizsgálatára kizárólag az új támogatásokra vonatkozó eljárás keretében kerülhet
sor.
Meg kell állapítani, hogy a jelen ügyben az Elsőfokú Bíróság nem csupán az Alcoa részére nyújtott kedvezményes díjtétel 2005. évi
törvényerejű rendelet révén történt meghosszabbítására támaszkodott annak a megtámadott ítélet 133. pontjában való megállapítása
érdekében, hogy a Bizottság nem követett el nyilvánvaló értékelési hibát, amikor a szóban forgó intézkedést az új támogatásokra
alkalmazandó szabályok szerint vizsgálta meg, hanem a megtámadott ítélet 131. és 132. pontjában a hivatkozott intézkedés lényegét
érintő, az Olasz Köztársaság által eszközölt módosításokat is kiemelte.
Ebből következően a 659/1999 rendelet 1. cikkének b) és v) pontja – amely szerint a létező támogatásnak minősül minden olyan
támogatás, amelyet létező támogatásnak kell tekinteni, mert megállapítható, hogy a hatálybalépése idején nem minősült támogatásnak,
és ezt követően a közös piac fejlődésének eredményeként, és anélkül vált támogatássá, hogy a tagállam módosította volna –
nem alkalmazható.
E körülmények között és a 659/1999 rendelet 1. cikke c) pontjának értelmében, mivel a Bizottság úgy vélte, hogy a 2005. évi
törvényerejű rendeletben meghatározott díjtétel támogatásnak minősülhet, ezen intézkedést az új támogatásokra vonatkozó eljárás
alkalmazásával kellett megvizsgálnia.
Következésképpen meg kell állapítani, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 133. pontjában helyesen ítélte úgy, hogy
a Bizottság nem követett el nyilvánvaló értékelési hibát azáltal, hogy a szóban forgó intézkedést az új támogatásokra vonatkozó
eljárás, és nem a létező támogatásokra vonatkozó eljárás keretében vizsgálta meg.
Ennélfogva a második jogalap első részét mint megalapozatlant el kell utasítani.
A második jogalap arra irányuló harmadik részéről, hogy a Bíróság állapítsa meg, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta
a jogot, amikor az 1999‑ben és 2004‑ben eszközölt technikai jellegű módosításokra támaszkodott az új támogatásokra vonatkozó
eljárás alkalmazásának helyben hagyása során
–       A felek érvei
Az Alcoa azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen hagyta helyben az új támogatásokra vonatkozó eljárás Bizottság általi
alkalmazását azon indokból, hogy az Alcoának biztosított díjtétel esetében már nem az 1995. évi törvényerejű rendeletben előírt
díjtétel ENEL általi alkalmazásáról van szó, hanem az Elszámolási Alap általi visszatérítésről. Ezáltal az Elsőfokú Bíróság
kiterjesztette a vitatott határozat hatályát, amely csupán az Aloca részére biztosított díjtétel időbeli hatályának a 2005. évi
törvényerejű rendelet alkalmazásával történt meghosszabbítása ellen irányult, és nem az 1999‑ben és 2004‑ben eszközölt kizárólag
technikai jellegű módosítások ellen.
Az Alcoa hozzáfűzi, hogy a Bizottságnak tudomása volt e módosításokról, és azokat nem ellenezte. A Bizottság tehát a vitatott
határozatban nem tett említést arról, hogy az 1999‑ben és 2004‑ben eszközölt kizárólag technikai jellegű módosítások alapján
új vizsgálatnak lenne helye. A Bizottság erről egy másik, az Alcoának biztosított kedvezményes díjtétellel kapcsolatos határozatban
– vagyis a Portovesme‑határozatban – sem tett említést. Továbbá az Olaszország által nyújtott N/490/2000. sz. – a „villamosenergia‑ágazat
átállási költségei”– állami támogatásra vonatkozóan 2004. december 1‑jén hozott bizottsági határozatban (HL 2005. C 250.,
9. o., a továbbiakban: átállási költségekről szóló határozat) a Bizottság úgy ítélte meg, hogy az olyan díjtétel, mint amelyet
az Alcoa részére biztosítanak, létező támogatási program által már fedezett általános költségnek minősül. Az Alcoa tehát azt
kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság az átállási költségekről szóló határozatot elutasította, megállapítva, hogy teljesen
irreleváns, és a fent hivatkozott technikai módosításokra támaszkodott annak igazolására, hogy a Bizottság az új támogatásokra
vonatkozó eljárást alkalmazta.
A Bizottság arra hivatkozik, hogy az Alcoa magát a vitatott határozat tartalmát tagadja, úgy vélve, hogy az csupán az 1995. évi
törvényerejű rendelet által előírt díjtétel meghosszabbítására vonatkozik. Az Elsőfokú Bíróság nem terjesztette ki a vitatott
határozat hatályát azzal, hogy úgy ítélte meg, hogy a valós díjtételről – amely az Alumix‑határozat alapját képezte – elméleti
díjtételre való áttérés – amelyet a vitatott határozat vizsgált – lényeges módosítást jelentett. Egyébiránt – és az Alcoa
állításával ellentétben – a Bizottság hangsúlyozza, hogy a Portovesme‑határozatban már vitatta az 1999‑ben és 2004‑ben eszközölt
technikai jellegű módosításokat, és éppen ezért indította meg a hivatalos vizsgálati eljárást a hivatkozott határozat alapját
képező ügyben. Az átállási költségekről szóló határozat kapcsán a Bizottság arra hivatkozik, hogy az az ENEL által viselt
átállási költségekre vonatkozik, és ezért irreleváns az Alcoának a villamosenergia‑díjtétel terén nyújtott előnyök tekintetében.
–       A Bíróság álláspontja
A jelen ügy tényállását és a vitatott határozat megtámadott ítéletben történt bemutatását az Alcoa fellebbezésében nem vitatta.
Csupán egy helyen pontosított – amit a Bizottság sem vitatott, és amelyre a jelen ítélet 14. pontjában emlékeztettünk –, miszerint
az 1995. évi törvényerejű rendelet által előírt díjtétel módosítása 1999‑ben, vagyis a 2005. évi törvényerejű rendelet elfogadását
megelőzően történt.
A vitatott határozat megtámadott ítéletben történt bemutatásából az tűnik ki, hogy a vitatott határozat nem csupán az 1995. évi
törvényerejű rendelet által előírt díjtétel meghosszabbítását említi, hanem e díjtétel kezelésének kapcsán felmerült változásokat
is, vagyis a kiszámlázott díjtétel adójellegű járulékból történt részleges visszatérítését, illetve azt, hogy a hivatkozott
díjtételt az Elszámolási Alap kezelte.
Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 17. pontjában megjegyezte, hogy ezek a változtatások késztették a Bizottságot arra,
hogy a vitatott határozat indokolásának 40–46. pontjában megállapítsa, hogy meg kell vizsgálnia, az Alcoának biztosított kedvezményes
díjtétel állami támogatásnak minősült‑e, figyelemmel az Alcoa számára az abban foglalt díjcsökkentésre, az Alcoa számára ebből
eredő gazdasági előnyre, a kérdéses díjcsökkentés állami forrásból való finanszírozásra, valamint a hivatkozott díjtétel versenyre
és a tagállamok közötti kereskedelemre gyakorolt hatására.
Ebből következően az Elsőfokú Bíróság azáltal, hogy a megtámadott ítélet 68. pontjában a Bizottság által az előny fogalmára
figyelemmel az ENEL által a számlázott díjtétel és a 2005. évi törvényerejű rendelet által meghosszabbított díjtétel közötti
különbség visszatérítéséből levont következményeket értékelte, nem terjesztette ki a vitatott határozat tárgyi hatályát.
Az Elsőfokú Bíróság azzal sem terjesztette ki e határozat tárgyi hatályát, hogy a megtámadott ítélet 132. pontjában megállapította,
hogy a szóban forgó intézkedés már nem az 1995. évi törvényerejű rendelet által előírt, piaci árnak megfelelő díjak ENEL általi
alkalmazásából, hanem az Elszámolási Alap általi, állami forrásokból származó visszafizetésből állt, amelynek célja, hogy
az ENEL által számlázott és a 2005. évi törvényerejű rendelet által meghosszabbított 1995. évi törvényerejű rendelet által
engedélyezett díjtételek közötti különbözetet fedezze.
Az Alcoa azon érvei, miszerint először is a hivatkozott módosítások a 2005. évi törvényerejű rendelet elfogadását megelőzően
történtek, másodszor pedig a Bizottságnak tudomása volt e módosításokról, és azokat nem ellenezte, nem akadályozzák meg az
adott intézményt abban, hogy e módosításokat a 659/1999 rendelet 1. cikke c) pontjának értelmében vett új támogatások keretében
vizsgálja meg. A Bíróság már korábban megállapította, hogy a létező vagy új állami támogatás fogalma objektív helyzetnek felel
meg, és e fogalom nem függhet az intézmények magatartásától vagy nyilatkozataitól (lásd a fent hivatkozott Bizottság kontra
Írország és társai ügyben hozott ítélet 72. pontját).
Az átállási költségekről szóló határozat relevanciája tekintetében meg kell állapítani, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott
ítélet 113. pontjában helyesen állapította meg, hogy az nem az Alcoa‑gyárak javára nyújtott visszatérítésre vonatkozik, hanem
azon támogatási programra, amely révén az ENEL villamosenergia‑piac liberalizációjából eredő átállási költségei visszatérítésre
kerültek.
Egyébiránt az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 114. pontjában azt is jogszerűen tette hozzá lényegében, hogy még ha feltételezzük
is, hogy a Bizottság az átállási költségekről szóló határozattal kapcsolatos eljárás keretében tudomást szerzett arról a támogatási
programról, amelyből az Alcoa‑gyárak részesültek, az Alcoa a Bizottság által nyújtott pontos biztosítékok hiányában nem alapozhat
erre a tényre bizonyosságot a tekintetben, hogy a kedvezményes díjtétel meghosszabbítása ne minősülne új támogatásnak.
Következésképpen az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 112–114. pontjában nem követett el nyilvánvaló értékelési hibát
az átállási költségekről szóló határozatnak a vitatott határozatra kifejtett hatása értékelésekor, valamint amikor a hivatkozott
ítélet 112. pontjában úgy ítélte meg, hogy az Aloca érvelése hatástalan.
Ennélfogva a második jogalap harmadik részét mint megalapozatlant el kell utasítani.
A második jogalapnak a bizalomvédelem és a jogbiztonság elvének megsértésére vonatkozó negyedik részéről
–       A felek érvei
Az Alcoa a második jogalap negyedik részében arra hivatkozik, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette a jogbiztonság és a bizalomvédelem
elvét azáltal, hogy helyben hagyta az új támogatásokra vonatkozó eljárás Bizottság általi alkalmazását. Tekintettel a Bizottság
korábbi megállapítására, miszerint az Alcoának biztosított díjtétel nem minősült támogatásnak, a Bizottságnak legalábbis a
létező támogatásokra vonatkozó eljárást kellett volna alkalmaznia. Az Alcoa ezzel kapcsolatosan több bizottsági határozatot
idéz, és a fent hivatkozott Belgique és Forum 187 kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítéletből eredő ítélkezési gyakorlatra
támaszkodik.
A Bizottság azt válaszolja, hogy az Elsőfokú Bíróság nem sértette meg az általános jogelveket, és hogy az Alcoa újfent arra
a téves előfeltételezésre támaszkodik, hogy a 2005. évi törvényerejű rendelet 11. cikkének (11) bekezdése pusztán az Alumix‑határozat
intézkedésének meghosszabbítása. Az Alcoa által hivatkozott bizottsági határozatok irrelevánsak, vagy azért, mert azokban
arról van szó, hogy nincs lehetőség az egyes támogatások visszatéríttetésére – amely kérdés a jelen jogvita keretében fel
sem merült –, vagy pedig azért, mert azokban egyes programoknak a jóváhagyásukkor meghatározott módon történő folytatásáról
van szó, amely eset viszont nem áll fenn a jelen ügyben.
–       A Bíróság álláspontja
Meg kell állapítani, hogy az Alcoa a második jogalap negyedik részében lényegében az első jogalap második részében kifejtett
érveket ismételi meg, azokat az új támogatásokra vonatkozó eljárásra alkalmazva.
Egyrészt meg kell jegyezni, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 102. és 103. pontjában helyesen hivatkozott a jelen
ítélet 71. pontjában idézett releváns ítélkezési gyakorlatra.
Másrészt a jelen ítélet 71–75. pontjában kifejtett indokok alapján a Bizottságnak az Alumix‑határozatban kifejtett megállapításai
alapján az Alcoa nem bízhatott jogosan abban, hogy a hivatkozott határozat következtetései a vitatott határozatban vizsgált
díjtételre is kiterjeszthetők.
Következésképpen az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 108. pontjában helyesen ítélte úgy, hogy az Alumix‑határozat nem
keletkeztethetett jogos bizalmat a fenti határozatban foglalt következtetések állandósága tekintetében. Az Elsőfokú Bíróság
a megtámadott ítélet 109. pontjából helyesen vezette le ebből azt, hogy a Bizottság a vitatott határozat elfogadásával – amely
az új támogatásokra vonatkozó eljáráson alapul – nem sértette meg a bizalomvédelem elvét.
A jogbiztonság elvének megsértésére vonatkozó állítást a jelen ítélet 76. pontjában szereplő indokból el kell utasítani.
A fenti megfontolásokra tekintettel a második jogalap negyedik részét, és ennélfogva a második jogalap egészét el kell utasítani.
Mivel a fellebbezés egyetlen jogalapjának sem lehet helyt adni, azt el kell utasítani.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 122. cikkének 1. §‑a alapján, ha a fellebbezés megalapozatlan, a Bíróság határoz a költségekről. Ugyanezen
eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a értelmében, amely a 118. cikk alapján a fellebbezési eljárására is alkalmazandó, a
Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. A Bizottság kérte a fellebbező
költségek viselésére való kötelezését, és ez utóbbi pervesztes lett, ezért kötelezni kell a jelen eljárás költségeinek viselésére.
A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
1)
A Bíróság a fellebbezést elutasítja.
2)
A Bíróság az Alcoa Trasformazioni Srl‑t kötelezi a költségek viselésére.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: angol.