CELEX: 62011CJ0431
Sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimine
EMP leping
Muutmisettepanek
Nõukogu otsus
Õigusliku aluse valik
ELTL artikkel 48
ELTL artikli 79 lõike 2 punkt b

Oma hagis palub Suurbritannia ja Põhja‑Iiri Ühendkuningriik Euroopa Kohtul esiteks tühistada nõukogu 6. juuni 2011. aasta otsus 2011/407/EL EMP Ühiskomitees Euroopa Liidu võetava seisukoha kohta seoses EMP lepingu VI lisa (sotsiaalkindlustus) ja protokolli nr 37 muutmisega (
ELT L 182, lk 12
; edaspidi „vaidlustatud otsus”), ja teiseks – juhul kui Euroopa Kohus selle otsuse tühistab – jätta kehtima selle otsuse tagajärjed kuni uue otsuse vastuvõtmiseni.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
ELTL artikkel 48, mis kuulub EL toimimise lepingu kolmanda osa IV jaotise vaba liikumise sätete alla, on sõnastatud järgmiselt:
„Euroopa Parlament ja nõukogu võtavad seadusandliku tavamenetluse kohaselt sotsiaalkindlustuse valdkonnas meetmeid, mis on vajalikud töötajate liikumisvabaduse tagamiseks; selleks kehtestavad nad korra, millega kindlustatakse võõrtöötajatele ja teise liikmesriigi füüsilisest isikust ettevõtjatele ning nende ülalpeetavatele:
a)
kõigi eri riikide õigusaktide kohaselt arvessevõetavate perioodide kokkuliitmine, et omandada ja säilitada õigus saada toetust ja arvutada toetuse suurus;
b)
toetuse maksmine isikutele, kes elavad liikmesriigi territooriumil.
[...]”
ELTL artikkel 79, mis kuulub EL toimimise lepingu kolmanda osa V jaotise vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneva ala sätete alla, näeb ette:
„1.   Liit töötab välja ühise sisserändepoliitika, mille eesmärk on tagada kõigil etappidel sisserändevoogude tõhus juhtimine, liikmesriikides seaduslikult elavate kolmandate riikide kodanike õiglane kohtlemine ning tõhusamad meetmed ebaseadusliku sisserände ja inimkaubanduse ennetamiseks ja nende vastu võitlemiseks.
2.   Lõikes 1 osutatud eesmärgil võtavad Euroopa Parlament ja nõukogu seadusandliku tavamenetluse kohaselt vastu meetmed järgmistes valdkondades:
[...]
b)
liikmesriigis seaduslikult elavate kolmandate riikide kodanike õiguste määratlemine, sealhulgas liidusisest liikumisvabadust ja teistes liikmesriikides elamist reguleerivate tingimuste sätestamine;
[...]”
Vastavalt protokolli (nr 21) Ühendkuningriigi ja Iirimaa seisukoha kohta vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneva ala suhtes artiklile 2 „ei ole Ühendkuningriigile või Iirimaale siduv ega nende riikide suhtes kohaldatav ükski [EL] toimimise lepingu kolmanda osa V jaotise säte, ükski selle jaotise alusel võetud meede, ükski selle jaotise alusel liidu poolt sõlmitud rahvusvaheline leping ega ükski mõnda sellist sätet tõlgendav Euroopa Liidu Kohtu otsus”.
Lisaks, nagu tuleneb protokolli artiklitest 1 ja 3, ei osale Ühendkuningriik ja Iirimaa vastavalt EL toimimise lepingu kolmanda osa V jaotisele ettepandud meetmete vastuvõtmisel nõukogus, välja arvatud juhul, kui nad teatavad kolme kuu jooksul pärast ettepaneku või algatuse esitamist nõukogu eesistujale kirjalikult, et nad soovivad osaleda sellise kavandatud meetme võtmisel ja kohaldamisel.
EMP leping
Euroopa Majanduspiirkonna leping, mis kirjutati alla 2. mail 1992 (
EÜT 1994, L 1, lk 3
; ELT eriväljaanne 11/52, lk 3; edaspidi „EMP leping”) sõlmiti EÜ asutamislepingu artikli 238 (nüüd ELTL artikkel 217) alusel assotsiatsioonilepinguna ühelt poolt Euroopa ühenduste ja tema toonaste liikmesriikide ning teiselt poolt Euroopa Vabakaubanduse Assotsiatsiooni (EFTA) toonaste riikide, täpsemalt Austria Vabariigi, Soome Vabariigi, Islandi Vabariigi, Liechtensteini Vürstiriigi, Norra Kuningriigi, Rootsi Kuningriigi ja Šveitsi Konföderatsiooni, vahel.
Vastavalt nimetatud lepingu preambuli põhjendusele 5, on lepinguosalised otsustanud „võimalikult täiel määral ellu viia kaupade, isikute, teenuste ja kapitali vaba liikumise kogu Euroopa Majanduspiirkonna [(EMP)] territooriumil”.
Kõnealuse lepingu artikkel 1 on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Käesoleva assotsieerumislepingu eesmärk on lepinguosaliste vaheliste kaubandus‑ ja majandussuhete püsiv ja tasakaalustatud tugevdamine võrdsetes konkurentsitingimustes ja ühesuguste eeskirjade järgimine, et luua ühtne [EMP] [...].
2.   Lõikes 1 sätestatud eesmärkide saavutamiseks hõlmab assotsiatsioon vastavalt käesolevale lepingule järgmist:
a)
kaupade vaba liikumine;
b)
isikute vaba liikumine;
c)
teenuste vaba liikumine;
d)
kapitali vaba liikumine;
e)
sellise süsteemi loomine, mis tagab, et konkurentsi ei kahjustata ja konkurentsieeskirju austatakse ühtviisi; ning
f)
tihedam koostöö muudes valdkondades, näiteks uurimis‑ ja arendustegevuse, keskkonna, hariduse ja sotsiaalpoliitika alal.”
EMP lepingu artikkel 3 sätestab:
„Lepinguosalised võtavad asjakohaseid üld‑ või erimeetmeid, et kindlustada käesolevast lepingust tulenevate kohustuste täitmine.
Nad hoiduvad kõigist meetmetest, mis võiksid kahjustada käesoleva lepingu eesmärkide saavutamist.
Lisaks aitavad nad kaasa käesoleva lepingu raames toimuvale koostööle.”
EMP lepingu artikkel 6 näeb ette:
„Ilma et see piiraks kohtupraktika edasist arengut, käsitletakse käesoleva lepingu sätteid, niivõrd kui nende sisu langeb kokku Euroopa Majandusühenduse asutamislepingu ja Euroopa Söe‑ ja Teraseühenduse asutamislepingu vastavate eeskirjadega ja nende kahe lepingu kohaldamiseks vastuvõetud õigusaktidega, lepingu rakendamisel ja kohaldamisel vastavalt Euroopa Ühenduste Kohtu asjakohastele otsustele, mis on tehtud enne käesoleva lepingu allakirjutamise kuupäeva.”
Kõnealuse lepingu artikkel 7 näeb ette:
„Käesoleva lepingu lisades või EMP Ühiskomitee otsustes nimetatud dokumendid on lepinguosalistele kohustuslikud ja peavad kuuluma nende siseriiklikku õiguskorda järgmiselt:
a)
EMÜ määrusele vastav õigusakt tuleb sellisena üle võtta lepinguosaliste siseriiklikku õiguskorda;
[…]”
EMP lepingu artikkel 28, mis põhimõtteliselt kordab ELTL artikli 45 sisu, sätestab järgmist:
„1.   EÜ liikmesriikide ja EFTA riikide piires tagatakse töötajate liikumisvabadus.
2.   Selline liikumisvabadus nõuab igasuguse kodakondsusel põhineva liikmesriikide ja EFTA riikide töötajate diskrimineerimise kaotamist nii töölevõtmisel, töö tasustamisel kui ka muude töötingimuste puhul.
3.   Alludes piirangutele, mis on õigustatud avaliku korra või julgeoleku või rahvatervise seisukohast, toob see endaga kaasa õiguse:
a)
võtta vastu tegelikult tehtud tööpakkumisi;
b)
sel eesmärgil vabalt liikuda EÜ liikmesriikide ja EFTA riikide territooriumil;
c)
viibida EÜ liikmesriigi või EFTA riigi territooriumil töötamise eesmärgil kooskõlas selle riigi kodanike töösuhteid reguleerivate õigus‑ ja haldusnormidega;
d)
jääda EÜ liikmesriigi või EFTA riigi territooriumile pärast seal töötamist.
[...]”
EMP lepingu artikkel 29, mis põhimõtteliselt kordab ELTL artikli 48 sisu, näeb ette:
„Töötajate ja füüsilisest isikust ettevõtjate liikumisvabaduse kehtestamiseks tagavad lepinguosalised, nagu ette nähtud VI lisas, töötajatele, füüsilisest isikust ettevõtjatele ja nende ülalpeetavatele sotsiaalkindlustuse vallas eelkõige järgmist:
a)
kõigi eri riikide õigusaktide kohaselt arvessevõetavad perioodid liidetakse kokku, et omandada ja säilitada õigus hüvitisele ja arvutada hüvitise suurus;
b)
hüvitist makstakse isikutele, kes elavad lepinguosaliste territooriumil.”
EMP lepingu VI lisas, mille pealkiri on „Sotsiaalkindlustus”, mainib jaotises „Nimetatud õigusaktid” nõukogu 14. juuni 1971. aasta määrust (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate ja nende pereliikmete suhtes (
EÜT L 149, lk 2
; ELT eriväljaanne 05/01, lk 35) ja nõukogu 21. märtsi 1972. aasta määrust (EMÜ) nr 574/72, millega määratakse kindlaks määruse (EMÜ) nr 1408/71 rakendamise kord (
EÜT L 74, lk 1
; ELT eriväljaanne 05/01, lk 83).
EMP Ühiskomitee võttis 1. juulil 2011 vastu otsuse nr 76/2011, mille eesmärk oli eelkõige ajakohastada EMP lepingu VI lisas sisalduvad viited määrustele nr 1408/71 ja nr 574/72, sest nimetatud määrused asendati vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta määrusega (EÜ) nr 883/2004 sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise kohta (
ELT L 166, lk 1
; ELT eriväljaanne 05/05, lk 72; parandus
ELT 2009, L 202, lk 90
), mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. septembri 2009. aasta määrusega (EÜ) nr 988/2009 (
ELT L 284, lk 43
; edaspidi „määrus nr 883/2004”), ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. septembri 2009. aasta määrusega (EÜ) nr 987/2009, milles sätestatakse määruse nr 883/2004 rakendamise kord (
ELT L 284, lk 1
). Lisaks on vastavalt otsuse nr 76/2011 põhjendusele 22 nimetatud otsuse eesmärk muuta EMP lepingu protokolli nr 37 lisamaks selle komiteede loetellu määrusega nr 883/2004 loodud sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise halduskomisjoni.
Vaidluse aluseks olevad asjaolud
Euroopa Komisjon esitas 9. septembril 2010 nõukogu otsuse ettepaneku Euroopa Liidu võetava seisukoha kohta seoses EMP lepingu VI lisa (sotsiaalkindlustus) ja protokolli nr 37 muutmisega. Selle ettepaneku õiguslikuks aluseks olid ELTL artikkel 48, ELTL artikli 218 lõige 9 ja ELTL artikkel 352.
10. märtsil 2011 esitas komisjon muudetud ettepaneku asendamaks eelviidatud õigusliku aluse. Selle ettepaneku põhjenduses oli märgitud, et kuna Lissaboni leping laiendas ELTL artiklis 48 sätestatud pädevuse füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsevatele võõrtöötajatele, siis ei ole enam vaja tugineda ELTL artiklile 352.
Nõukogu võttis 6. juunil 2011 vastu vaidlustatud otsuse, mis tugines seega ELTL artiklile 48 ja ELTL artikli 218 lõikele 9.
EMP Ühiskomitee võttis otsusega nr 76/2011 vastu EMP lepingu VI lisasse ja protokolli nr 37 kavandatud muudatused. Kõnealune otsus vajab jõustumiseks siiski veel EMP lepingu ühe osapoole teatavate konstitutsiooniõigusest tulenevate tingimuste täitmist.
Olles seisukohal, et vaidlustatud otsus tugineb väärale õiguslikule alusele ning see oleks tulnud vastu võtta ELTL artikli 79 lõike 2 punkti b alusel, esitas Ühendkuningriik käesoleva hagi.
Poolte nõuded ja menetlus Euroopa Kohtus
Ühendkuningriik palub Euroopa Kohtul:
—
tühistada vaidlustatud otsus;
—
piirata selle otsuse ajalist kehtivust seni, kuni nõukogu võtab ELTL artikli 79 lõike 2 punkti b alusel vastu uue otsuse, ning
—
mõista kohtukulud välja nõukogult.
Nõukogu palub jätta hagi rahuldamata ja mõista kohtukulud välja Ühendkuningriigilt.
Euroopa Kohtu presidendi 10. jaanuari 2012. aasta määrusega anti Iirimaale ja komisjonile menetlusse astumise luba vastavalt Ühendkuningriigi ja nõukogu nõuete toetuseks.
Suuline menetlus lõpetati 21. märtsil 2013 pärast kohtujuristi ettepaneku esitamist.
Euroopa Kohtu kantseleile 23. mail 2013 esitatud dokumendis palus Ühendkuningriik, et Euroopa Kohus uuendaks vastavalt oma kodukorra artiklile 83 määrusega suulise menetluse.
Oma taotluse põhjenduseks väidab Ühendkuningriik, et kohtujuristi ettepanek sisaldab uusi argumente, mille üle pooled ei ole vaielnud ning mis võivad mõjutada Euroopa Kohtu otsust.
Sellega seoses tuleb märkida, et kodukorra artikli 83 kohaselt võib Euroopa Kohus igal ajal, olles kohtujuristi ära kuulanud, uuendada määrusega menetluse suulise osa, eelkõige kui ta leiab, et tal ei ole piisavalt teavet või kui asja lahendamisel tuleks tugineda argumendile, mille üle pooled või Euroopa Kohtu põhikirja artiklis 23 nimetatud huvitatud isikud ei ole vaielnud (vt 22. novembri 2012. aasta otsus kohtuasjas C‑116/11: Bank Handlowy ja Adamiak, punkt 28 ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesolevas asjas leiab Euroopa Kohus siiski, et olles ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku, on tal olemas kogu vajalik teave Ühendkuningriigi esitatud hagi üle otsustamiseks ning seda teavet on Euroopa Kohtu vaidluses käsitletud.
Järelikult tuleb suulise menetluse uuendamise taotlus rahuldamata jätta.
Hagi
Poolte argumendid
Ühendkuningriik, keda toetab Iirimaa, nõuab vaidlustatud otsuse tühistamist põhjusel, et see on vastu võetud kasutades vääralt materiaalõigusliku alusena ELTL artiklit 48. Ühendkuningriik märgib, et nagu Euroopa Kohus on selgelt tunnustanud oma 5. juuli 1984. aasta otsuses kohtuasjas
238/83: Meade (EKL 1984, lk 2631)
, käsitleb see säte liidu pädevust võtta meetmeid üksnes liikmesriikide kodanikest töötajate suhtes.
Seevastu selles osas, milles otsus püüab rahvusvahelise lepingu abil laiendada määruse nr 883/2004 sätteid Islandi Vabariigi, Liechtensteini Vürstiriigi ja Norra Kuningriigi kodanikele, on vaidlustatud otsuse eesmärk anda kolmandate riikide kodanikele sotsiaalkindlustuse valdkonnas täiendavaid õigusi. Seepärast oleks selline meede tulnud vastu võtta ELTL artikli 79 lõike 2 punkti b alusel, mis just nimelt lubab vastu võtta meetmeid „liikmesriigis seaduslikult elavate kolmandate riikide kodanike õiguste” määratlemiseks. Peale selle on eespool nimetatud sätet kasutatud teiste analoogsete meetmete vastuvõtmiseks, mis laiendasid neid õigusi selliste kolmandate riikide kodanikele nagu näiteks Alžeeria Demokraatlik Rahvavabariik, Iisraeli Riik, endine Jugoslaavia Makedoonia Vabariik, Maroko Kuningriik ja Tuneesia Vabariik.
Ühendkuningriik väidab lisaks, et EL toimimise lepingu ühe või teise kõnealuse sätte valimine õiguslikuks aluseks eeldab märkimisväärselt erinevate seadusandlike menetluste järgimist, millel on olulised tagajärjed nii Ühendkuningriigi enda kui ka Iirimaa jaoks.
Eelkõige rakenduksid ELTL artikli 79 alusel võetud meetmed erinevalt ELTL artikli 48 alusel võetud meetmetest nendele liikmesriikidele üksnes siis, kui nad kasutavad vastavalt protokollile (nr 21) võimalust neis osaleda.
Järelikult on vaidlustatud otsuse vastuvõtmine ELTL artikli 48 vääral õiguslikul alusel jätnud Ühendkuningriigi ja Iirimaa ilma neile esmase õigusega antud võimalusest mitte osaleda sellise otsuse vastuvõtmises, millega laiendatakse sotsiaalkindlustuse alaseid õigusi EFTA riikide kodanikele, ning mitte olla sellise otsusega seotud.
Mööndes, et alates Amsterdami lepingu jõustumisest on ELTL artikli 79 lõiget 2 tõepoolest kasutatud sotsiaalkindlustuse alaste õiguste andmiseks kolmandate riikide kodanikele, leiab nõukogu, keda toetab komisjon, et see ei ole vaidlustatud otsuse vastuvõtmiseks sobiv õiguslik alus.
EMP lepingu tekstis ei viita miski sellele, et leping on sõlmitud „ühise sisserändepoliitika” väljatöötamise raames ning et „[selle] eesmärk on tagada sisserändevoogude tõhus juhtimine” ELTL artikli 79 tähenduses.
Samuti ei oleks nõukogu arvates arusaam, et vaidlustatud otsusega kavandatud EMP lepingu muutmine kujutab endast liidu sisserändepoliitika osa koos sellest tulenevate tagajärgedega – mis tähendaks Taani Kuningriigi väljajäämist ning annaks Ühendkuningriigile ja Iirimaale võimaluse kasutada nende mitteosalemise võimalust – , kooskõlas liidu poolt EMP lepingu alusel võetud kohustustega EFTA riikide suhtes ja võiks seada ohtu kõnealuse lepingu peamise eesmärgi täitmise, milleks on siseturu võimalikult täiel määral elluviimine kogu EMP‑s.
Nõukogu leiab seega, et selles osas, milles vaidlustatud otsusega soovitakse laiendada liidu uut sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise valdkonna õigustikku EMP liikmeks olevatele EFTA riikidele, ning kuna see õigustik on hädavajalik EMP lepingu peamise eesmärgi – tagada kõnealuste riikide kodanikele tegelik vaba liikumise õigus Euroopa Liidus – saavutamiseks, on ELTL artikkel 48 liidu seisukoha võtmiseks selles valdkonnas tõepoolest õige õiguslik alus.
Oma repliigis selgitab Ühendkuningriik täpsemalt põhjuseid, miks ta keeldub aktsepteerimast vaidlustatud otsuses tehtud ettepanekut kaasata määrus nr 883/2004 EMP lepingusse. Selles osas rõhutab Ühendkuningriik, et kõnealune määrus laiendas võrreldes EMP lepingu VI lisas nimetatud määrusega nr 1408/71 liidu sotsiaalkindlustusõiguse isikulise kohaldamisala „mitteaktiivsetele” isikutele. Ühendkuningriik on vastu sotsiaalkindlustussüsteemi laiendamisele kolmandate riikide mitteaktiivsetele kodanikele ning ka just sel põhjusel otsustas ta mitte osaleda Euroopa Parlamendi ja nõukogu 24. novembri 2010. aasta määruse (EÜ) nr 1231/2010, millega laiendatakse määrust (EÜ) nr 883/2004 ja määrust (EÜ) nr 987/2009 kolmandate riikide kodanikele, keda nimetatud määrused veel ei hõlma üksnes nende kodakondsuse tõttu (
ELT L 344, lk 1
), vastuvõtmises.
Nõukogu vaidleb sellele analüüsile vastu ning väidab, et määrus nr 1408/71, mis kohaldub töötajatele ja alates 1981. aastast füüsilisest isikust ettevõtjatele, juba hõlmas erinevad majanduslikult „mitteaktiivsete” isikute kategooriad nagu pensionärid, üliõpilased või palgata puhkusel olevad isikud. Järelikult ei ole selle määruse ja määruse nr 883/2004 isikulise kohaldamisala vahel mingit erinevust.
Peale selle ei ole Ühendkuningriik hoolimata nõukogu sellekohasest selgest taotlusest esitanud mingit konkreetset teavet nendesse kategooriatesse kuuluvate isikute arvu kohta, kes on praegu hõlmatud määrusega nr 883/2004 ja ei kuulunud määruse nr 1408/71 kohaldamisalasse.
Euroopa Kohtu hinnang
Kõigepealt tuleb märkida – nagu tõi välja ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 31 –, et käesoleva menetluse pooled on üksmeelel selles osas, et menetlusõiguslikust seisukohast oli nõukogul õigus võtta vaidlustatud otsuse aluseks ELTL artikli 218 lõige 9.
Seevastu vaidlustab Ühendkuningriik oma hagis ELTL artikli 48 kasutamise kõnealuse otsuse vastuvõtmise materiaalõigusliku alusena.
Sellega seoses tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peab liidu õigusakti õigusliku aluse valik põhinema objektiivsetel asjaoludel, mis on kohtulikult kontrollitavad ja mille hulka kuuluvad eelkõige õigusakti eesmärk ja sisu (19. juuli 2012. aasta otsus kohtuasjas C‑130/10: parlament
vs
. nõukogu, punkt 42 ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul on vaidlustatud otsuse eesmärk, nagu tuleneb selle põhjendusest ning ainsast artiklist, võtta vastu liidu seisukoht EMP Ühiskomitees seoses EMP lepingu VI lisa ja protokolli nr 37 muutmisega.
Nagu märgitud käesoleva otsuse punktis 15, on vaidlustatud otsuse eesmärk sisuliselt esiteks ajakohastada EMP lepingu VI lisas sisalduvad viited määrustele nr 1408/71 ja nr 574/72, sest nimetatud määrused asendati määrustega nr 883/2004 ja nr 987/2009, ja teiseks lisada selle lepingu protokollis nr 37 sisalduvasse komiteede loetellu määrusega nr 883/2004 loodud sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise halduskomisjon.
Seega on vaidlustatud otsuse eesmärk võimaldada kohaldada liidu sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise valdkonna õigustikku, mida on muudetud määrustega nr 883/2004 ja nr 987/2009, ka EFTA riikidele, kes on EMP lepingu osalised.
Tegemaks kindlaks, kas ELTL artikkel 48 on vaidlustatud otsuse vastuvõtmiseks sobiv õiguslik alus, on selles osas, milles vaidlustatud otsusega soovitakse muuta EMP lepingus sisalduvaid sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise sätteid, oluline võtta arvesse ka konteksti, millesse otsus paigutub, eelkõige kõnealuse lepingu eesmärki ja sisu.
Selles suhtes tuleks esmajoones meeles pidada, et EMP leping loob liidu ja EFTA riikide vahel tiheda assotsiatsiooni, mis põhineb pooltevahelistel erilistel ja privilegeeritud sidemetel.
Nagu Euroopa Kohtul on juba olnud võimalus sedastada, on EMP lepingu – mille osalised on ka Ühendkuningriik ja Iirimaa – üks peamisi eesmärke ellu viia võimalikult täielikult terves EMP‑s kaupade, isikute, teenuste ja kapitali vaba liikumine nii, et liidu territooriumil loodud siseturg laieneks EFTA riikidele (23. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas
C-452/01: Ospelt ja Schlössle Weissenberg, EKL 2003, lk I-9743
, lk 29).
Käesolevat asja puudutavas osas kehtestab EMP leping eelkõige – artiklis 28 – töötajate liikumisvabaduse liikmesriikide ja EFTA riikide piires, ning sätestab – artiklis 29 – sotsiaalkindlustusvaldkonna õiguste ja nendega seotud õiguste tunnustamise sisuliselt samas sõnastuses nagu on ette nähtud vastavalt ELTL artiklites 45 ja 48.
Selles kontekstis hõlmab EMP lepinguga loodud assotsiatsioon vastavalt selle lepingu artikli 1 lõike 2 punktile f tihedamat koostööd sotsiaalpoliitika alal ja nõuab artikli 3 alusel lepinguosalistelt, et need ei aitaks pelgalt kaasa kõnealuse lepingu raames toimuvale koostööle, vaid et nad ühtlasi hoiduksid kõigist meetmetest, mis võiksid kahjustada selle lepingu eesmärkide saavutamist.
Samuti on oluline märkida, et vastavalt nimetatud lepingu artiklile 7 muutuvad EMP lepingu lisades või EMP Ühiskomitee otsustes nimetatud dokumendid lepinguosalistele kohustuslikuks ja peavad kuuluma nende siseriiklikku õiguskorda.
Eelkõige liidu määruse osas näeb eespool nimetatud artikli 7 punkt a sõnaselgelt ette, et niisugune õigusakt tuleb „sellisena” üle võtta lepinguosaliste siseriiklikku õiguskorda, ehk ilma et selleks oleks vaja võtta mingeid rakendusmeetmeid.
Seega – nagu komisjon on õigesti rõhutanud – on vaidlustatud otsuse eesmärk reguleerida vahetult mitte üksnes kolme EFTA riigi kodanike sotsiaalseid õigusi, vaid korraldada samamoodi ka liidu kodanike sotsiaalseid õigusi neis riikides. Teisisõnu, kõnealuse otsusega kavandatud muudatus mitte ainult ei luba sisuliselt kasutada Islandi, Liechtensteini ja Norra kodanikel neile määrustega nr 883/2004 ja nr 987/2009 antud õigusi liidu territooriumil, vaid võimaldab ka liidu kodanikel kasutada neid õigusi eelnimetatud riikides.
Neid täpsustusi silmas pidades tuleb käesolevas asjas olulises osas märkida, et EMP lepingu sõlmimise ajal inkorporeeriti toona kehtinud määrus nr 1408/71 selle lepingu VI lisasse ja protokolli nr 37, ning selles sisaldunud sotsiaalkindlustusskeemide koordineerimise sätteid laiendati seega kogu EMP‑le.
Selles osas, milles vaidlustatud otsuse eesmärk on asendada viide määrusele nr 1408/71 viitega eelnimetatud määruse asendanud määrusele nr 883/2004, tuleb rõhutada, et sisulisest vaatepunktist teeb see otsus võimalikuks säilitada – kooskõlas EMP lepingu osalisriikide kohustustega ning alates EMP lepingu jõustumisest juba saavutatud integratsiooni tasemel – sotsiaalsete õiguste laiendamine asjaomaste riikide kodanikele, mis oli EMP lepingu eesmärk ja mida rakendati sellega juba alates 1992. aastast.
Seetõttu on vaidlustatud otsus just üks sellistest meetmetest, millega laiendatakse liidu siseturu valdkonna õigust võimalikult täiel määral EMP‑le, nii et nende riikide kodanikud saavad kasutada isikute vaba liikumise õigust samadel sotsiaalsetel tingimustel nagu liidu kodanikud.
Kui vaidlustatud otsusega kavandatud muudatust ei tehtaks, siis ei saaks isikute vaba liikumise õigust teostada EMP‑s samadel sotsiaalsetel tingimustel nagu on ette nähtud liidus, mistõttu kahjustaks see kindlasti assotsiatsiooni edasiarendamist ja EMP lepinguga taotletavate eesmärkide elluviimist.
Sellest järeldub, et liidusiseselt kehtivate sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise eeskirjade kaasajastamine ja lihtsustamine, mis on määruse nr 1408/71 asendamisel määrusega nr 883/2004 just vaidlustatud otsuse eesmärk, tuleb tingimata tagada ka EMP tasandil.
Neil asjaoludel tuleb sedastada, et võttes arvesse konteksti, millesse vaidlustatud otsus kuulub, võis selle õigustatult võtta vastu ELTL artikli 48 alusel.
Täielikkuse huvides tuleb mainida, et vastupidiselt Ühendkuningriigi ja Iirimaa väitele, ei saa ELTL artikli 79 lõige 2 olla sellise meetme vastuvõtmise aluseks nagu vaidlustatud otsus.
Kõigepealt, nagu kohtujurist on märkinud oma ettepaneku punktides 39–41, tuleb seda sätet tõlgendada kontekstis, kuhu ta kuulub, ehk võttes arvesse EL toimimise lepingu V jaotise 2. peatükki „Piirikontrolli‑, varjupaiga‑ ja sisserändepoliitika”, ning pidades silmas selle artikli lõiget 1, mille kohaselt töötab liit välja ühise sisserändepoliitika, „mille eesmärk on tagada […] sisserändevoogude tõhus juhtimine, […] kolmandate riikide kodanike õiglane kohtlemine ning tõhusamad meetmed ebaseadusliku sisserände ja inimkaubanduse ennetamiseks ja nende vastu võitlemiseks”.
Võttes arvesse EFTA riikidega loodud assotsiatsiooni arengu konteksti, millesse vaidlustatud otsus kuulub, ning eelkõige selle assotsiatsiooniga taotletavaid eesmärke, on selge, et selline meede nagu vaidlustatud otsus ei ole eespool toodud eesmärkidega ilmselgelt ühitatav.
Ei saa välistada võimalust, et viide ELTL artikli 79 lõikele 2, mis annab Ühendkuningriigile ja/või Iirimaale mitteosalemise võimaluse, võib praktikas rikkuda EMP lepingu artiklit 3, millele on viidatud käesoleva otsuse punktis 52, kahjustades lepingu eesmärkide saavutamist. Eelkõige, kui oletada, et kõnealuste liikmesriikide ja asjaomaste EFTA riikide vahel ei sõlmitaks ühtegi lepingut, tooks selline viide endaga kaasa kahe paralleelse sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise režiimi kooseksisteerimise.
Lõpetuseks ei saa käesolevas asjas toetada Ühendkuningriigi ja Iirimaa argumenti, et viitamine ELTL artikli 79 lõikele 2 oleks praegusel juhul põhjendatud, võttes arvesse asjaolu, et liidu seadusandja on seda sätet juba kasutanud samasuguste, kolmandaid riike puudutavate otsuste alusena.
Selles osas piisab vaid meenutamisest, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb õigusakti õigusliku aluse valikul arvestada akti eesmärki ja sisu, mitte muude, teatavate sarnasustega liidu õigusaktide vastuvõtmisel kasutatud õiguslikku alust (vt eelkõige 10. jaanuari 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-94/03: komisjon
vs
. nõukogu, EKL 2006, lk I-1
, punkt 50 ja seal viidatud kohtupraktika).
Võttes arvesse eespool toodud kaalutlusi, tuleb seega järeldada, et kasutades materiaalõigusliku alusena ELTL artiklit 48, võeti vaidlustatud otsus vastu õigesti.
Seega tuleb hagi jätta põhjendamatuse tõttu rahuldamata.
Kohtukulud
Kodukorra artikli 138 lõike 1 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna nõukogu on kohtukulude hüvitamist nõudnud ning Ühendkuningriik on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud temalt välja mõista. Kodukorra artikli 140 lõike 1 alusel kannavad käesolevasse menetlusse astujad ise oma kohtukulud.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:

1.
Jätta hagi rahuldamata.

2.
Mõista kohtukulud välja Suurbritannia ja Põhja‑Iiri Ühendkuningriigilt.

3.
Iirimaa ja Euroopa Komisjon kannavad ise oma kohtukulud.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.