CELEX: 62007TJ0144
Hospodárska súťaž
Kartely
Trh montáže a údržby výťahov a eskalátorov
Rozhodnutie, ktorým sa konštatuje porušenie článku 81 ES
Manipulovanie verejných obchodných súťaží
Rozdelenie trhov
Určenie cien

Predmetom prejednávaných vecí sú návrhy na zrušenie rozhodnutia Komisie K(2007) 512 v konečnom znení z 21. februára 2007 o konaní
podľa článku 81 [ES] (vec COMP/E-1/38.823 – Výťahy a eskalátory) (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“), ktorého zhrnutie je
uverejnené v
Úradnom vestníku Európskej únie
z 26. marca 2008 (Ú. v. EÚ C 75, s. 19), alebo subsidiárne na zníženie pokút uložených žalobkyniam.
V napadnutom rozhodnutí Komisia Európskych spoločenstiev konštatovala, že tieto spoločnosti porušili článok 81 ES:
–        Kone Belgium SA (ďalej len „Kone Belgicko“), Kone GmbH (ďalej len „Kone Nemecko“), Kone Luxembourg Sàrl (ďalej len „Kone Luxembursko“),
Kone BV Liften en Roltrappen (ďalej len „Kone Holandsko“) a Kone Oyj (ďalej len „KC“) (ďalej spoločne alebo jednotlivo len
„Kone“),
–        Otis SA (ďalej len „Otis Belgicko“), Otis GmbH & Co. OHG (ďalej len „Otis Nemecko“), General Technic-Otis Sàrl (ďalej len
„GTO“), General Technic Sàrl (ďalej len „GT“), Otis BV (ďalej len „Otis Holandsko“), Otis Elevator Company (ďalej len „OEC“)
a United Technologies Corporation (ďalej len „UTC“) (ďalej spoločne alebo jednotlivo len „Otis“),
–        Schindler SA (ďalej len „Schindler Belgicko“), Schindler Deutschland Holding GmbH (ďalej len „Schindler Nemecko“), Schindler
Sàrl (ďalej len „Schindler Luxembursko“), Schindler Liften BV (ďalej len „Schindler Holandsko“) a Schindler Holding Ltd (ďalej
len „Schindler Holding“) (ďalej spoločne alebo jednotlivo len „Schindler“),
–        ThyssenKrupp Liften Ascenseurs NV (ďalej len „TKLA“), ThyssenKrupp Aufzüge GmbH (ďalej len „TKA“), ThyssenKrupp Fahrtreppen
GmbH (ďalej len „TKF“), ThyssenKrupp Elevator AG (ďalej len „TKE“), ThyssenKrupp AG (ďalej len „TKAG“), ThyssenKrupp Ascenseurs
Luxembourg Sàrl (ďalej len „TKAL“) a ThyssenKrupp Liften BV (ďalej len „TKL“) (ďalej spoločne alebo jednotlivo len „ThyssenKrupp“),
–        Mitsubishi Elevator Europe BV (ďalej len „MEE“).
Žalobkyne – TKLA, TKA, TKF, TKAL, TKE, TKAG a TKL – patria do skupiny spoločností ThyssenKrupp, ktorá pôsobí v oblasti výťahov,
ocele, automobilového priemyslu, technológií a služieb. Materskou spoločnosťou skupiny je spoločnosť TKAG, ktorá je kótovaná
na burze. TKE je stopercentnou dcérskou spoločnosťou spoločnosti TKAG a ako sprostredkujúca holdingová spoločnosť je najdôležitejším
podnikom skupiny v oblasti výťahov (odôvodnenia č. 33 až 37 napadnutého rozhodnutia).
ThyssenKrupp vykonáva svoju činnosť v oblasti eskalátorov a výťahov a prostredníctvom vnútroštátnych dcérskych spoločností.
Týmito sú okrem iného v Belgicku TKLA, v Nemecku TKA a TKF, v Luxembursku TKAL a v Holandsku TKL (odôvodnenia č. 33 až 37
napadnutého rozhodnutia). Na rozdiel od spoločnosti TKL, ktorá nie je dcérskou spoločnosťou spoločnosti TKE, ostatné vyššie
uvedené dcérske spoločnosti sú priamymi alebo nepriamymi stopercentnými dcérskymi spoločnosťami spoločností TKE a TKAG.

Správne konanie
1.
Prešetrovanie Komisie
V priebehu roka 2003 boli Komisii poskytnuté informácie o možnej existencii kartelu medzi štyrmi najväčšími európskymi výrobcami
výťahov a eskalátorov, ktorí vykonávajú obchodnú činnosť v Únii, konkrétne Kone, Otis, Schindler a ThyssenKrupp (odôvodnenia
č. 3 a 91 napadnutého rozhodnutia).

Belgicko
Od 28. januára 2004 a v priebehu marca 2004 Komisia na základe článku 14 ods. 2 a 3 nariadenia č. 17 Rady zo 6. februára 1962,
prvého nariadenia implementujúceho články [81 ES] a [82 ES] (Ú. v. ES 13, s. 204; Mim. vyd. 08/001, s. 3), vykonala šetrenia
okrem iného v priestoroch dcérskych spoločností spoločností Kone, Otis, Schindler a ThyssenKrupp v Belgicku (odôvodnenia č. 92,
93, 95 a 97 napadnutého rozhodnutia).
Kone, Otis, ThyssenKrupp a Schindler postupne podali žiadosti podľa oznámenia Komisie o oslobodení od pokút a o znížení pokút
v prípade kartelov (Ú. v. ES C 45, 2002, s. 3; Mim. vyd. 08/002, s. 155) (ďalej len „oznámenie o spolupráci z roku 2002“).
Dotknuté podniky tieto žiadosti doplnili (odôvodnenia č. 94, 96, 98 a 103 napadnutého rozhodnutia).
Dňa 29. júna 2004 bolo spoločnosti Kone priznané podmienečné oslobodenie od pokút na základe bodu 8 písm. b) uvedeného oznámenia
(odôvodnenie č. 99 napadnutého rozhodnutia).
V období od septembra do decembra 2004 Komisia tiež zaslala podnikom, ktoré sa podieľali na porušení v Belgicku, viacerým
zákazníkom v tomto členskom štáte a belgickému združeniu Agoria žiadosti o informácie podľa článku 18 nariadenia Rady (ES)
č. 1/2003 zo 16. decembra 2002 o vykonávaní pravidiel hospodárskej súťaže stanovených v článkoch 81 [ES] a 82 [ES] (Ú. v. ES
L 1, 2003, s. 1; Mim. vyd. 08/002, s. 205) (odôvodnenia č. 101 a 102 napadnutého rozhodnutia).

Nemecko
Od 28. januára 2004 a v priebehu marca 2004 Komisia na základe článku 14 ods. 3 nariadenia č. 17 vykonala šetrenia okrem iného
v priestoroch dcérskych spoločností spoločností Otis a ThyssenKrupp v Nemecku (odôvodnenia č. 104 a 106 napadnutého rozhodnutia).
V dňoch 12. a 18. februára 2004 Kone doplnila svoju žiadosť podľa oznámenia o spolupráci z roku 2002 z 2. februára 2004 týkajúcu
sa Belgicka o informácie týkajúce sa Nemecka. Otis medzi marcom 2004 a februárom 2005 rovnako doplnila svoju žiadosť týkajúcu
sa Belgicka o informácie týkajúce sa Nemecka. Schindler predložila 25. novembra 2004 žiadosť podľa uvedeného oznámenia, ktorá
obsahovala informácie týkajúce sa Nemecka a ktorá bola doplnená v období od decembra 2004 do februára 2005. Napokon v decembri
2005 ThyssenKrupp tiež predložila Komisii žiadosť podľa tohto oznámenia (odôvodnenia č. 105, 107, 112 a 114 napadnutého rozhodnutia).
V období od septembra do novembra 2004 Komisia tiež zaslala žiadosti o informácie na základe článku 18 nariadenia č. 1/2003
podnikom, ktoré sa podieľali na porušení v Nemecku, viacerým zákazníkom v tomto členskom štáte a združeniam VDMA, VFA a VMA
(odôvodnenia č. 110, 111 a 113 napadnutého rozhodnutia).

Luxembursko
Dňa 5. februára 2004 Kone doplnila svoju žiadosť z 2. februára 2004 týkajúcu sa Belgicka o informácie týkajúce sa Luxemburska.
Otis a ThyssenKrupp podali ústne žiadosť podľa oznámenia o spolupráci z roku 2002 týkajúcu sa Luxemburska. Spoločnosť Schindler
podala žiadosť podľa toho istého oznámenia týkajúcu sa Luxemburska (odôvodnenia č. 115, 118, 119 a 124 napadnutého rozhodnutia).
Od 9. marca 2004 Komisia na základe článku 14 ods. 3 nariadenia č. 17 vykonala šetrenia okrem iného v priestoroch dcérskych
spoločností spoločností Schindler a ThyssenKrupp v Luxembursku (odôvodnenie č. 116 napadnutého rozhodnutia).
Dňa 29. júna 2004 bolo spoločnosti Kone priznané podmienečné oslobodenie od pokút podľa bodu 8 písm. b) oznámenia o spolupráci
z roku 2002, pokiaľ ide o časť jej žiadosti týkajúcu sa Luxemburska (odôvodnenie č. 120 napadnutého rozhodnutia).
V septembri a v októbri 2004 Komisia zaslala žiadosti o informácie na základe článku 18 nariadenia č. 1/2003 podnikom, ktoré
sa podieľali na porušení v Luxembursku, viacerým zákazníkom v tomto členskom štáte a Fédération luxembourgeoise des ascensoristes
(Luxemburský zväz výrobcov výťahov) (odôvodnenia č. 122 a 123 napadnutého rozhodnutia).

Holandsko
V marci 2004 Otis podala žiadosť podľa oznámenia o spolupráci z roku 2002 týkajúcu sa Holandska, ktorá bola neskôr doplnená.
V apríli 2004 podala ThyssenKrupp žiadosť podľa tohto oznámenia, ktorá bola tiež neskôr viackrát doplnená. Napokon 19. júla
2004 Kone doplnila svoju žiadosť z 2. februára 2004 týkajúcu sa Belgicka o informácie týkajúce sa Holandska (odôvodnenia č. 127,
129 a 130 napadnutého rozhodnutia).
Dňa 27. júla 2004 bolo spoločnosti Otis priznané podmienečné oslobodenie od pokút na základe bodu 8 písm. a) uvedeného oznámenia
(odôvodnenie č. 131 napadnutého rozhodnutia).
Od 28. apríla 2004 Komisia na základe článku 14 ods. 3 nariadenia č. 17 vykonala šetrenia okrem iného v priestoroch dcérskych
spoločností spoločností Kone, Schindler, ThyssenKrupp a MEE v Holandsku, ako aj v priestoroch združenia Boschduin (odôvodnenie
č. 128 napadnutého rozhodnutia).
V septembri 2004 Komisia zaslala žiadosti o informácie na základe článku 18 nariadenia č. 1/2003 podnikom, ktoré sa podieľali
na porušení v Holandsku, viacerým zákazníkom v tomto členskom štáte a združeniam VLR a Boschduin (odôvodnenia č. 133 a 134
napadnutého rozhodnutia).
2.
Oznámenie o výhradách
Dňa 7. októbra 2005 Komisia prijala oznámenie o výhradách, ktoré bolo určené okrem iného spoločnostiam uvedeným v bode 2 vyššie.
Všetky spoločnosti, ktorým bolo oznámenie o výhradách určené, predložili v reakcii na výhrady uvedené Komisiou písomné pripomienky
(odôvodnenia č. 135 a 137 napadnutého rozhodnutia).
Nebolo vykonané nijaké vypočutie, keďže ani jedna zo spoločností, ktorým bolo oznámenie o výhradách určené, nepodala žiadosť
o vypočutie (odôvodnenie č. 138 napadnutého rozhodnutia).
3.
Napadnuté rozhodnutie
Dňa 21. februára 2007 Komisia prijala napadnuté rozhodnutie, v ktorom konštatovala, že spoločnosti, ktorým bolo toto rozhodnutie
určené, sa podieľali na štyroch jednotlivých, komplexných a nepretržitých porušeniach článku 81 ods. 1 ES v štyroch členských
štátoch, pričom si medzi sebou rozdelili trhy dohodami alebo zosúladením svojho postupu pri zadávaní zákaziek vo verejných
obchodných súťažiach a zmlúv súvisiacich s predajom, montážou, údržbou a modernizáciou výťahov a eskalátorov (odôvodnenie
č. 2 napadnutého rozhodnutia).
Pokiaľ ide o spoločnosti, ktorým bolo určené napadnuté rozhodnutie, Komisia konštatovala, že okrem dcérskych spoločností dotknutých
podnikov v Belgicku, v Nemecku, v Luxembursku a v Holandsku sú materské spoločnosti uvedených dcérskych spoločností spoločne
a nerozdielne zodpovedné za porušenia článku 81 ES, ktorých sa dopustili ich dcérske spoločnosti, z dôvodu, že mohli počas
trvania porušenia uplatňovať rozhodujúci vplyv na ich obchodnú politiku a že bolo možné predpokladať, že túto právomoc využili
(odôvodnenia č. 608, 615, 622, 627 a 634 až 641 napadnutého rozhodnutia). Materské spoločnosti spoločnosti MEE neboli spoločne
a nerozdielne zodpovedné za správanie svojej dcérskej spoločnosti z dôvodu, že nebolo možné preukázať, že uplatňovali rozhodujúci
vplyv na jej správanie (odôvodnenie č. 643 napadnutého rozhodnutia).
Na účely výpočtu výšky pokút Komisia v napadnutom rozhodnutí uplatnila metódu stanovenú v usmerneniach k metóde stanovovania
pokút uložených podľa článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 a článku 65 ods. 5 [ESUO] (Ú. v. ES C 9, s. 3; Mim. vyd. 08/001, s. 171,
ďalej len „usmernenia z roku 1998“). Komisia tiež skúmala, či a do akej miery dotknuté podniky splnili požiadavky stanovené
oznámením o spolupráci z roku 2002.
Komisia kvalifikovala porušenia ako „veľmi závažné“ vzhľadom na ich povahu a na skutočnosť, že každé z nich sa vzťahovalo
na celé územie jedného členského štátu (Belgicka, Nemecka, Luxemburska alebo Holandska), aj keď ich skutočný dopad nebolo
možné zmerať (odôvodnenie č. 671 napadnutého rozhodnutia).
S cieľom zohľadniť skutočnú hospodársku schopnosť dotknutých podnikov spôsobiť značnú ujmu hospodárskej súťaži Komisia rozdelila
dotknuté podniky podľa krajín do viacerých kategórií v závislosti od obratu dosiahnutého na trhu výťahov a/alebo eskalátorov
a prípadne aj na trhu služieb údržby a modernizácie (odôvodnenia č. 672 a 673 napadnutého rozhodnutia).
Pokiaľ ide o kartel v Belgicku, Kone a Schindler boli zaradené do prvej kategórie s východiskovou sumou pokuty stanovenou
v závislosti od závažnosti porušenia na 40 000 000 eur. Otis bola zaradená do druhej kategórie s východiskovou sumou pokuty
27 000 000 eur. ThyssenKrupp bola zaradená do tretej kategórie s východiskovou sumou pokuty 16 500 000 eur (odôvodnenia č. 674
a 675 napadnutého rozhodnutia). S cieľom zohľadniť ich veľkosť a ich celkové zdroje bol na východiskovú sumu pokuty, ktorá
sa mala uložiť spoločnosti Otis, uplatnený násobný koeficient 1,7 a na východiskovú sumu pokuty spoločnosti ThyssenKrupp bol
uplatnený násobný koeficient 2, takže východiskové sumy ich pokút boli zvýšené na 45 900 000 eur a na 33 000 000 eur (odôvodnenia
č. 690 a 691 napadnutého rozhodnutia). Vzhľadom na to, že porušenie trvalo sedem rokov a osem mesiacov (od 9. mája 1996 do
29. januára 2004), Komisia zvýšila východiskovú sumu pokuty pre dotknuté podniky o 75 %. Východisková suma pokuty bola teda
stanovená na 70 000 000 eur pre spoločnosť Kone, na 80 325 000 eur pre spoločnosť Otis, na 70 000 000 eur pre spoločnosť Schindler
a na 57 750 000 eur pre spoločnosť ThyssenKrupp (odôvodnenia č. 692 a 696 napadnutého rozhodnutia). Komisia konštatovala,
že spoločnosť ThyssenKrupp treba považovať za viacnásobného porušovateľa a na základe tejto priťažujúcej okolnosti zvýšila
jej pokutu o 50 % (odôvodnenia č. 697, 698 a 708 až 710 napadnutého rozhodnutia). Nebola zohľadnená nijaká poľahčujúca okolnosť
v prospech dotknutých podnikov (odôvodnenia č. 733, 734, 749, 750 a 753 až 755 napadnutého rozhodnutia). Na základe oznámenia
o spolupráci z roku 2002 bolo spoločnosti Kone priznané úplné oslobodenie od pokút. Spoločnosti Otis bolo priznané jednak
zníženie pokuty o 40 % v pásme stanovenom v bode 23 písm. b) prvom odseku prvej zarážke uvedeného oznámenia a jednak zníženie
pokuty o 1 % za nespochybnenie skutkového stavu. Spoločnosti ThyssenKrupp bolo priznané jednak zníženie pokuty o 20 % v pásme
stanovenom v bode 23 písm. b) prvom odseku druhej zarážke tohto oznámenia a jednak zníženie pokuty o 1 % za nespochybnenie
skutkového stavu. Spoločnosti Schindler bolo priznané zníženie pokuty o 1 % za nespochybnenie skutkového stavu (odôvodnenia
č. 760 až 777 napadnutého rozhodnutia).
Pokiaľ ide o kartel v Nemecku, Kone, Otis a ThyssenKrupp boli zaradené do prvej kategórie s východiskovou sumou pokuty 70 000 000
eur. Schindler bola zaradená do druhej kategórie s východiskovou sumou pokuty 17 000 000 eur (odôvodnenia č. 676 až 679 napadnutého
rozhodnutia). S cieľom zohľadniť ich veľkosť a ich celkové zdroje bol na východiskovú sumu pokuty, ktorá sa mala uložiť spoločnosti
Otis, uplatnený násobný koeficient 1,7 a na východiskovú sumu pokuty spoločnosti ThyssenKrupp bol uplatnený násobný koeficient
2, takže východiskové sumy ich pokút boli zvýšené na 119 000 000 eur a na 140 000 000 eur (odôvodnenia č. 690 a 691 napadnutého
rozhodnutia). Vzhľadom na to, že porušenie, ktorého sa dopustili Kone, Otis a ThyssenKrupp, trvalo osem rokov a štyri mesiace
(od 1. augusta 1995 do 5. decembra 2003), Komisia zvýšila východiskovú sumu pokuty pre tieto podniky o 80 %. Vzhľadom na to,
že porušenie, ktorého sa dopustila Schindler, trvalo päť rokov a štyri mesiace (od 1. augusta 1995 do 6. decembra 2000), Komisia
zvýšila východiskovú sumu pokuty pre tento podnik o 50 %. Východisková suma pokuty bola teda zvýšená na 126 000 000 eur pre
spoločnosť Kone, na 214 200 000 eur pre spoločnosť Otis, na 25 500 000 eur pre spoločnosť Schindler a na 252 000 000 eur pre
spoločnosť ThyssenKrupp (odôvodnenia č. 693 a 696 napadnutého rozhodnutia). Komisia konštatovala, že spoločnosť ThyssenKrupp
treba považovať za viacnásobného porušovateľa a na základe tejto priťažujúcej okolnosti zvýšila jej pokutu o 50 % (odôvodnenia
č. 697 až 707 napadnutého rozhodnutia). Nebola zohľadnená nijaká poľahčujúca okolnosť v prospech dotknutých podnikov (odôvodnenia
č. 727 až 729, 735, 736, 742 až 744, 749, 750 a 753 až 755 napadnutého rozhodnutia). Spoločnosti Kone bolo priznané jednak
maximálne zníženie pokuty o 50 % stanovené v bode 23 písm. b) prvom odseku prvej zarážke oznámenia o spolupráci z roku 2002
a jednak zníženie pokuty o 1 % za nespochybnenie skutkového stavu. Spoločnosti Otis bolo priznané jednak zníženie pokuty o 25 %
v pásme stanovenom v bode 23 písm. b) prvom odseku druhej zarážke uvedeného oznámenia a jednak zníženie pokuty o 1 % za nespochybnenie
skutkového stavu. Spoločnosti Schindler bolo priznané jednak zníženie pokuty o 15 % v pásme stanovenom v bode 23 písm. b)
prvom odseku tretej zarážke tohto oznámenia a jednak zníženie pokuty o 1 % za nespochybnenie skutkového stavu. Spoločnosti
ThyssenKrupp bolo priznané zníženie pokuty o 1 % za nespochybnenie skutkového stavu (odôvodnenia č. 778 až 813 napadnutého
rozhodnutia).
Pokiaľ ide o kartel v Luxembursku, Otis a Schindler boli zaradené do prvej kategórie s východiskovou sumou pokuty 10 000 000
eur. Kone a ThyssenKrupp boli zaradené do druhej kategórie s východiskovou sumou pokuty 2 500 000 eur (odôvodnenia č. 680
až 683 napadnutého rozhodnutia). S cieľom zohľadniť ich veľkosť a ich celkové zdroje bol na východiskovú sumu pokuty, ktorá
sa mala uložiť spoločnosti Otis, uplatnený násobný koeficient 1,7 a na východiskovú sumu pokuty spoločnosti ThyssenKrupp bol
uplatnený násobný koeficient 2, takže východiskové sumy ich pokút boli zvýšené na 17 000 000 eur a na 5 000 000 eur (odôvodnenia
č. 690 a 691 napadnutého rozhodnutia). Vzhľadom na to, že porušenie trvalo osem rokov a tri mesiace (od 7. decembra 1995 do
9. marca 2004), Komisia zvýšila východiskovú sumu pokuty pre dotknuté podniky o 80 %. Východisková suma pokuty bola teda zvýšená
na 4 500 000 eur pre spoločnosť Kone, na 30 600 000 eur pre spoločnosť Otis, na 18 000 000 eur pre spoločnosť Schindler a na
9 000 000 eur pre spoločnosť ThyssenKrupp (odôvodnenia č. 694 a 696 napadnutého rozhodnutia). Komisia konštatovala, že spoločnosť
ThyssenKrupp treba považovať za viacnásobného porušovateľa, a na základe tejto priťažujúcej okolnosti zvýšila jej pokutu o 50 %
(odôvodnenia č. 697, 698 a 711 až 714 napadnutého rozhodnutia). Nebola zohľadnená nijaká poľahčujúca okolnosť v prospech dotknutých
podnikov (odôvodnenia č. 730, 749, 750 a 753 až 755 napadnutého rozhodnutia). Na základe oznámenia o spolupráci z roku 2002
bolo spoločnosti Kone priznané úplné oslobodenie od pokút. Spoločnosti Otis bolo priznané jednak zníženie pokuty o 40 % v pásme
stanovenom v bode 23 písm. b) prvom odseku prvej zarážke uvedeného oznámenia a jednak zníženie pokuty o 1 % za nespochybnenie
skutkového stavu. Spoločnostiam Schindler a ThyssenKrupp bolo priznané iba zníženie pokuty o 1 % za nespochybnenie skutkového
stavu (odôvodnenia č. 814 až 835 napadnutého rozhodnutia).
Pokiaľ ide o kartel v Holandsku, Kone bola zaradená do prvej kategórie s východiskovou sumou pokuty 55 000 000 eur. Otis bola
zaradená do druhej kategórie s východiskovou sumou pokuty 41 000 000 eur. Schindler bola zaradená do tretej kategórie s východiskovou
sumou pokuty 24 500 000 eur. ThyssenKrupp a MEE boli zaradené do štvrtej kategórie s východiskovou sumou pokuty 8 500 000
eur (odôvodnenia č. 684 a 685 napadnutého rozhodnutia). S cieľom zohľadniť ich veľkosť a ich celkové zdroje bol na východiskovú
sumu pokuty, ktorá sa mala uložiť spoločnosti Otis, uplatnený násobný koeficient 1,7 a na východiskovú sumu pokuty spoločnosti
ThyssenKrupp bol uplatnený násobný koeficient 2, takže východiskové sumy ich pokút boli zvýšené na 69 700 000 eur a na 17 000 000
eur (odôvodnenia č. 690 a 691 napadnutého rozhodnutia). Vzhľadom na to, že porušenie, ktorého sa dopustili Otis a ThyssenKrupp,
trvalo päť rokov a desať mesiacov (od 15. apríla 1998 do 5. marca 2004), Komisia zvýšila východiskovú sumu pokuty pre tieto
podniky o 55 %. Vzhľadom na to, že porušenie, ktorého sa dopustili Kone a Schindler, trvalo štyri roky a deväť mesiacov (od
1. júna 1999 do 5. marca 2004), Komisia zvýšila východiskovú sumu pokuty pre tieto podniky o 45 %. Vzhľadom na to, že porušenie,
ktorého sa dopustila MEE, trvalo štyri roky a jeden mesiac (od 11. januára 2000 do 5. marca 2004), Komisia zvýšila východiskovú
sumu pokuty pre tento podnik o 40 %. Východisková suma pokuty bola teda zvýšená na 79 750 000 eur pre spoločnosť Kone, na
108 035 000 eur pre spoločnosť Otis, na 35 525 000 eur pre spoločnosť Schindler, na 26 350 000 eur pre spoločnosť ThyssenKrupp
a na 11 900 000 eur pre spoločnosť MEE (odôvodnenia č. 695 a 696 napadnutého rozhodnutia). Komisia konštatovala, že spoločnosť
ThyssenKrupp treba považovať za viacnásobného porušovateľa, a na základe tejto priťažujúcej okolnosti zvýšila jej pokutu o 50 %
(odôvodnenia č. 697, 698 a 715 až 720 napadnutého rozhodnutia). Nebola zohľadnená nijaká poľahčujúca okolnosť v prospech dotknutých
podnikov (odôvodnenia č. 724 až 726, 731, 732, 737, 739 až 741, 745 až 748 a 751 až 755 napadnutého rozhodnutia). Na základe
oznámenia o spolupráci z roku 2002 bolo spoločnosti Otis priznané úplné oslobodenie od pokút. Spoločnosti ThyssenKrupp bolo
priznané jednak zníženie pokuty o 40 % v pásme stanovenom v bode 23 písm. b) prvom odseku prvej zarážke uvedeného oznámenia
a jednak zníženie pokuty o 1 % za nespochybnenie skutkového stavu. Spoločnostiam Schindler a MEE bolo priznané zníženie pokuty
o 1 % za nespochybnenie skutkového stavu (odôvodnenia č. 836 až 855 napadnutého rozhodnutia).
Výrok napadnutého rozhodnutia znie:
„
Článok 1
1.      Pokiaľ ide o Belgicko, nasledujúce podniky porušili článok 81 [ES] tým, že počas uvedených období pravidelne uzatvárali kolektívne
dohody v rámci dohôd a zosúladených postupov na vnútroštátnej úrovni týkajúcich sa výťahov a eskalátorov s cieľom rozdeliť
si trhy, rozdeliť si zákazky v rámci verejných a súkromných obchodných súťaží a iné zmluvy v súlade s vopred dohodnutými podielmi
týkajúcich sa predaja a montáže a nekonkurovať si v oblasti zmlúv týkajúcich sa údržby a modernizácie:
–        Kone: [KC] a [Kone Belgicko]: od 9. mája 1996 do 29. januára 2004,
–        Otis: [UTC], [OEC] a [Otis Belgicko]: od 9. mája 1996 do 29. januára 2004,
–        Schindler: Schindler Holding… a [Schindler Belgicko]: od 9. mája 1996 do 29. januára 2004 a
–        ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] a [TKAL]: od 9. mája 1996 do 29. januára 2004.
2.      Pokiaľ ide o Nemecko, nasledujúce podniky porušili článok 81 [ES] tým, že počas uvedených období pravidelne uzatvárali kolektívne
dohody v rámci dohôd a zosúladených postupov na vnútroštátnej úrovni týkajúcich sa výťahov a eskalátorov s cieľom rozdeliť
si trhy, rozdeliť si zákazky v rámci verejných a súkromných obchodných súťaží a iné zmluvy v súlade s vopred dohodnutými podielmi
týkajúcich sa predaja a montáže:
–        Kone: [KC] a [Kone Nemecko]: od 1. augusta 1995 do 5. decembra 2003,
–        Otis: [UTC], [OEC] a [Otis Nemecko]: od 1. augusta 1995 do 5. decembra 2003,
–        Schindler: Schindler Holding… a [Schindler Nemecko]: od 1. augusta 1995 do 6. decembra 2000 a
–        ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE], [TKA] a [TKF]: od 1. augusta 1995 do 5. decembra 2003.
3.      Pokiaľ ide o Luxembursko, nasledujúce podniky porušili článok 81 [ES] tým, že počas uvedených období pravidelne uzatvárali
kolektívne dohody v rámci dohôd a zosúladených postupov na vnútroštátnej úrovni týkajúcich sa výťahov a eskalátorov s cieľom
rozdeliť si trhy, rozdeliť si zákazky v rámci verejných a súkromných obchodných súťaží a iné zmluvy v súlade s vopred dohodnutými
podielmi týkajúcich sa predaja a montáže a nekonkurovať si v oblasti zmlúv týkajúcich sa údržby a modernizácie:
–        Kone: [KC] a [Kone Luxembursko]: od 7. decembra 1995 do 29. januára 2004,
–        Otis: [UTC], [OEC], [Otis Belgicko], [GTO] a [GT]: od 7. decembra 1995 do 9. marca 2004,
–        Schindler: Schindler Holding… a [Schindler Luxembursko]: od 7. decembra 1995 do 9. marca 2004 a
–        ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] a [TKAL]: od 7. decembra 1995 do 9. marca 2004.
4.      Pokiaľ ide o Holandsko, nasledujúce podniky porušili článok 81 [ES] tým, že počas uvedených období pravidelne uzatvárali kolektívne
dohody v rámci dohôd a zosúladených postupov na vnútroštátnej úrovni týkajúcich sa výťahov a eskalátorov s cieľom rozdeliť
si trhy, rozdeliť si zákazky v rámci verejných a súkromných obchodných súťaží a iné zmluvy v súlade s vopred dohodnutými podielmi
týkajúcich sa predaja a montáže a nekonkurovať si v oblasti zmlúv týkajúcich sa údržby a modernizácie:
–        Kone: [KC] a [Kone Holandsko]: od 1. júna 1999 do 5. marca 2004,
–        Otis: [UTC], [OEC] a [Otis Holandsko]: od 15. apríla 1998 do 5. marca 2004,
–        Schindler: Schindler Holding… a [Schindler Holandsko]: od 1. júna 1999 do 5. marca 2004,
–        ThyssenKrupp: [TKAG] a [TKL]: od 15. apríla 1998 do 5. marca 2004 a
–        [MEE]: od 11. januára 2000 do 5. marca 2004.
Článok 2
1.      Za porušenia v Belgicku uvedené v článku 1 ods. 1 sa ukladajú tieto pokuty:
–        Kone: [KC] a [Kone Belgicko] spoločne a nerozdielne: 0 eur,
–        Otis: [UTC], [OEC] a [Otis Belgicko] spoločne a nerozdielne: 47 713 050 eur,
–        Schindler: Schindler Holding… a [Schindler Belgicko] spoločne a nerozdielne: 69 300 000 eur a
–        ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] a [TKLA] spoločne a nerozdielne: 68 607 000 eur.
2.      Za porušenia v Nemecku uvedené v článku 1 ods. 2 sa ukladajú tieto pokuty:
–        Kone: [KC] a [Kone Nemecko] spoločne a nerozdielne: 62 370 000 eur,
–        Otis: [UTC], [OEC] a [Otis Nemecko] spoločne a nerozdielne: 159 043 500 eur,
–        Schindler: Schindler Holding… a [Schindler Nemecko] spoločne a nerozdielne: 21 458 250 eur a
–        ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE], [TKA] a [TKF] spoločne a nerozdielne: 374 220 000 eur.
3.      Za porušenia v Luxembursku uvedené v článku 1 ods. 3 sa ukladajú tieto pokuty:
–        Kone: [KC] a [Kone Luxembursko] spoločne a nerozdielne: 0 eur,
–        Otis: [UTC], [OEC], [Otis Belgicko], [GTO] a [GT] spoločne a nerozdielne: 18 176 400 eur,
–        Schindler: Schindler Holding… a [Schindler Luxembursko] spoločne a nerozdielne: 17 820 000 eur a
–        ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] a [TKAL] spoločne a nerozdielne: 13 365 000 eur.
4.      Za porušenia v Holandsku uvedené v článku 1 ods. 4 sa ukladajú tieto pokuty:
–        Kone: [KC] a [Kone Holandsko] spoločne a nerozdielne: 79 750 000 eur,
–        Otis: [UTC], [OEC] a [Otis Holandsko] spoločne a nerozdielne: 0 eur,
–        Schindler: Schindler Holding… a [Schindler Holandsko] spoločne a nerozdielne: 35 169 750 eur,
–        ThyssenKrupp: [TKAG] a [TKL] spoločne a nerozdielne: 23 477 850 eur a
–        [MEE]: 1 841 400 eur.
…“

Konanie a návrhy účastníkov konania
Návrhmi podanými do kancelárie Súdu prvého stupňa 7. mája 2007 (vo veciach T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07 a T‑150/07)
a 8. mája 2007 (vo veci T‑154/07) podali žalobkyne žaloby, ktorými sa začalo toto konanie.
Na základe správy sudcu spravodajcu Súd prvého stupňa (ôsma komora) rozhodol o začatí ústnej časti konania v prejednávaných
veciach a v rámci opatrení na zabezpečenie priebehu konania upravených v článku 64 svojho rokovacieho poriadku písomne položil
účastníkom konania otázky a požiadal ich o predloženie dokumentov. Účastníci konania vyhoveli týmto žiadostiam v stanovenej
lehote.
Prednesy účastníkov konania vo veciach T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 a T‑154/07 a ich odpovede na ústne
otázky, ktoré im Súd prvého stupňa položil, boli vypočuté na pojednávaniach konaných 3., 7. a 10. septembra 2009. Ústna časť
konania vo veciach T‑144/07 a T‑148/07 bola následne ukončená.
V nadväznosti na žiadosti Súdu prvého stupňa na pojednávaniach žalobkyne vo veciach T‑147/07, T‑149/07, T‑150/07 a T‑154/07
predložili určité dokumenty.
Listami zo 14. a 15. septembra 2009 žalobkyne vo veciach T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 a T‑154/07 doručili
do kancelárie „korigendum“, ktoré sa týkalo ich žalobného dôvodu založeného na nesprávnom konštatovaní opakovaného porušenia.
Uzneseniami z 20. októbra 2009 bola vo veciach T‑144/07 a T‑148/07 opätovne otvorená ústna časť konania.
„Korigendá“ žalobkýň boli založené do spisu vo veciach uvedených v bode 37 vyššie. Komisia predložila svoje pripomienky k týmto
korigendám a poukázala najmä na ich neprípustnosť. Žalobkyne predložili svoje pripomienky v tejto súvislosti a ústna časť
konania v týchto veciach bola následne ukončená.
Po vypočutí účastníkov konania v tejto súvislosti na pojednávaní Súd prvého stupňa rozhodol na základe článku 50 svojho rokovacieho
poriadku, že spojí prejednávané veci na účely vyhlásenia rozsudku.
Žalobkyne vo veciach T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 a T‑154/07 navrhujú, aby Všeobecný súd:
–        zrušil napadnuté rozhodnutie v rozsahu, v akom sa ich týka,
–        subsidiárne znížil uloženú pokutu,
–        uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy konania.
V každej veci Komisia navrhuje, aby Všeobecný súd:
–        zamietol žalobu,
–        uložil žalobkyniam povinnosť nahradiť trovy konania.

O veci samej
1.
Úvodné poznámky
Predmetom žalôb podaných žalobkyňami vo veciach T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 a T‑154/07 sú jednak návrhy
na zrušenie napadnutého rozhodnutia a jednak subsidiárne návrhy na zrušenie alebo zníženie pokút uložených žalobkyniam.
Žalobkyne na podporu svojich žalôb uvádzajú desať žalobných dôvodov. Prvé dva žalobné dôvody, ktoré sú založené na neexistencii
právomoci Komisie a na zneužívajúcom konštatovaní solidárnej zodpovednosti za porušenie, patria k návrhom na zrušenie napadnutého
rozhodnutia.
Ďalších osem žalobných dôvodov, ktoré uvádzajú žalobkyne, sa týka stanovenia výšky pokút, a teda tieto žalobné dôvody patria
k návrhom na zrušenie alebo zníženie pokút. Prvý žalobný dôvod, ktorý uvádzajú žalobkyne vo veciach T‑144/07, T‑148/07, T‑149/07,
T‑150/07 a T‑154/07, je založený na porušení zásady
ne bis in idem
. Druhý žalobný dôvod, ktorý uvádzajú žalobkyne vo veciach T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 a T‑154/07, je založený
na porušení usmernení z roku 1998, zásad proporcionality a rovnosti zaobchádzania, ako aj práva na obhajobu pri stanovení
východiskovej sumy pokút v závislosti od závažnosti porušení. Tretí žalobný dôvod, ktorý uvádzajú všetky žalobkyne, je založený
na porušení usmernení z roku 1998, zásady proporcionality, článku 253 ES a zásady rovnosti zaobchádzania pri uplatnení skupinového
násobného koeficientu na účely zohľadnenia cieľa odstrašenia pri stanovení východiskovej sumy pokút. Štvrtý žalobný dôvod,
ktorý uvádzajú všetky žalobkyne, je založený na porušení usmernení z roku 1998, zásady proporcionality a práva na obhajobu
pri zvýšení základnej sumy pokút o 50 % z dôvodu opakovaného porušenia. Piaty žalobný dôvod, ktorý uvádzajú všetky žalobkyne,
je založený na porušení oznámenia o spolupráci z roku 2002 a zásad ochrany legitímnej dôvery, ako aj rovnosti zaobchádzania
pri posúdení ich spolupráce. Šiesty žalobný dôvod, ktorý uvádzajú všetky žalobkyne, je založený na porušení zásad ochrany
legitímnej dôvery, rovnosti zaobchádzania, proporcionality a riadnej správy vecí verejných pri určení sumy zníženia pokút
priznaného za spoluprácu nad rámec oznámenia o spolupráci z roku 2002. Siedmy žalobný dôvod, ktorý uvádzajú všetky žalobkyne,
je založený na porušení článku 23 ods. 2 nariadenia č. 1/2003. Napokon ôsmy žalobný dôvod, ktorý uvádzajú žalobkyne vo veciach
T‑144/07, T‑149/07, T‑150/07 a T‑154/07, je založený na porušení zásady proporcionality pri výpočte konečnej sumy pokút.
2.
O návrhoch na zrušenie napadnutého rozhodnutia

O žalobnom dôvode založenom na neexistencii právomoci Komisie
Tento žalobný dôvod bude preskúmaný v oboch jeho častiach. Prvá časť je založená na porušení článku 81 ods. 1 ES z dôvodu,
že predmetné kartely údajne nemajú vplyv na obchod medzi členskými štátmi. Druhá, subsidiárne formulovaná časť je založená
na porušení nariadenia č. 1/2003, oznámenia Komisie o spolupráci v rámci siete orgánov hospodárskej súťaže [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. EÚ C 101, 2004, s. 43) (ďalej len „oznámenie o spolupráci v rámci siete“) a zásad rovnosti zaobchádzania a ochrany
legitímnej dôvery, keďže Komisia mala prenechať stíhanie porušení príslušným vnútroštátnym orgánom.
O prvej časti založenej na porušení článku 81 ods. 1 ES z dôvodu, že predmetné kartely nemajú vplyv na obchod medzi členskými
štátmi
V odôvodnení č. 602 napadnutého rozhodnutia Komisia poukazuje na to, že „uplatňovanie a vykonávanie systému prideľovania projektov
štyrmi hlavnými výrobcami výťahov a eskalátorov (v prípade Holandska vrátane spoločnosti [MEE]) v každom dotknutom členskom
štáte vzhľadom na ich prax odkazovania boli spôsobilé vyvolať zmenu smerovania obchodných tokov v porovnaní s ich smerovaním
za odlišných okolností“. Komisia v tejto súvislosti vychádza z ďalej uvedených skutočností.
Po prvé Komisia konštatuje, že „v rámci Únie sa uskutočňujú niektoré cezhraničné transakcie týkajúce sa predaja a montáže
výťahov a eskalátorov, ako aj poskytovania služieb údržby a modernizácie“ (odôvodnenie č. 86 napadnutého rozhodnutia; pozri
tiež odôvodnenie č. 596 napadnutého rozhodnutia).
Podľa Komisie jej spis „obsahuje viaceré príklady cezhraničných transakcií, na ktorých sa podieľajú prevažne MSP, ale tiež
aspoň jeden veľký podnik, konkrétne [MEE, ktorá] prostredníctvom svojej dcérskej spoločnosti v Holandsku zásobuje aj belgický
trh“ (odôvodnenie č. 87 napadnutého rozhodnutia). Okrem toho Komisia konštatuje, že „štyria hlavní výrobcovia príležitostne
tiež reagujú na cezhraničné výzvy na predkladanie ponúk v rámci Únie,“ a na podporu tohto tvrdenia uvádza viaceré príklady
(odôvodnenie č. 88 napadnutého rozhodnutia; pozri tiež odôvodnenie č. 78 napadnutého rozhodnutia). Podľa Komisie „zákazníci
sa v čoraz väčšej miere obracajú na zahraničných dodávateľov“ (odôvodnenie č. 596 napadnutého rozhodnutia).
Podľa Komisie navyše existuje „trend, že veľké (nadnárodné) podniky a skupiny podnikov, ktoré pôsobia vo viacerých členských
štátoch, napríklad medzinárodné hotelové siete, uprednostňujú uzatváranie zmlúv vzťahujúcich sa na viaceré členské štáty“
(odôvodnenie č. 89 napadnutého rozhodnutia).
Po druhé Komisia poukazuje na prax odkazovania štyroch najväčších výrobcov výťahov a eskalátorov v Európe. Podľa Komisie „počet
cezhraničných transakcií by bol vyšší, ak by [títo]… výrobcovia… neuplatňovali stratégiu zameranú na odmietanie takmer všetkých
cezhraničných žiadostí o cenové ponuky a odkazovanie svojich zákazníkov na príslušnú vnútroštátnu dcérsku spoločnosť“ (odôvodnenie
č. 90 napadnutého rozhodnutia; pozri tiež odôvodnenie č. 596 napadnutého rozhodnutia).
Po tretie v rámci svojho právneho posúdenia Komisia zdôrazňuje, že „skutočnosť, že horizontálny kartel sa vzťahuje len na
jeden členský štát, neznamená, že protiprávne dohody nemôžu ovplyvniť obchod medzi členskými štátmi“ (odôvodnenie č. 595 napadnutého
rozhodnutia). Komisia navyše pripomína, že podľa ustálenej judikatúry „možný vplyv dohody na obchod medzi členskými štátmi
sa posudzuje najmä s prihliadnutím na postavenie a význam účastníkov na trhu s príslušnými výrobkami [rozsudok Súdneho dvora
z 28. apríla 1998, Javico, C‑306/96, Zb. s. I‑1983, bod 17]“ (odôvodnenie č. 600 napadnutého rozhodnutia). Komisia tiež tvrdí,
že „vzhľadom na výšku podielu obratu, ktorý štyria hlavní výrobcovia výťahov a eskalátorov dosahujú v oblasti predaja, montáže,
údržby a modernizácie výťahov a eskalátorov, a vzhľadom na to, že zaviedli a spolu so svojou praxou odkazovania uplatňovali
systém prideľovania projektov, ktorý sa vzťahoval na celé územie Belgicka, Luxemburska, Nemecka a Holandska, je potrebné predpokladať,
že schopnosť zahraničných podnikov predávať svoje výrobky a služby v dotknutých krajinách bola obmedzená, keďže v týchto krajinách
museli čeliť skupine výrobcov, ktorí spolu predstavovali väčšinu ponuky na trhu“ (odôvodnenie č. 600 napadnutého rozhodnutia).
Žalobkyne vo veciach T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 a T‑154/07 v podstate tvrdia, že porušenia citeľne neovplyvnili
obchod medzi členskými štátmi, takže nepredstavujú porušenie článku 81 ES.
Ako vyplýva už zo znenia článkov 81 ES a 82 ES, na to, aby sa normy Únie týkajúce sa hospodárskej súťaže uplatňovali na kartel
alebo zneužitie dominantného postavenia, je potrebné, aby mohli ovplyvniť obchod medzi členskými štátmi (rozsudok Súdneho
dvora z 13. júla 2006, Manfredi a i., C‑295/04 až C‑298/04, Zb. s. I‑6619, bod 40).
Pri výklade a uplatnení tejto podmienky týkajúcej sa vplyvu na obchod medzi členskými štátmi je potrebné vychádzať z cieľa
tejto podmienky, ktorým je určiť v rámci právnej úpravy hospodárskej súťaže pôsobnosť práva Únie a právnych poriadkov členských
štátov. Do pôsobnosti práva Únie teda patria všetky kartely a postupy, ktoré sú spôsobilé ohroziť slobodu obchodovania medzi
členskými štátmi spôsobom, ktorý by mohol škodiť napĺňaniu cieľov jednotného trhu medzi členskými štátmi, najmä oddelením
vnútroštátnych trhov alebo zmenou štruktúry hospodárskej súťaže na spoločnom trhu (rozsudky Súdneho dvora Manfredi a i., už
citovaný v bode 54 vyššie, bod 41; z 23. novembra 2006, Asnef-Equifax a Administración del Estado, C‑238/05, Zb. s. I‑11125,
bod 33, a z 25. januára 2007, Dalmine/Komisia, C‑407/04 P, Zb. s. I‑829, bod 89).
Na to, aby rozhodnutie, dohoda alebo postup boli spôsobilé ovplyvniť obchod medzi členskými štátmi, musia na základe súboru
skutkových a právnych okolností umožniť s dostatočnou pravdepodobnosťou predpokladať, že by mohli mať priamy či nepriamy,
skutočný či potenciálny vplyv na obchod medzi členskými štátmi, a to takým spôsobom, že by bolo možné obávať sa, že budú brániť
vytvoreniu jednotného trhu medzi členskými štátmi. Okrem toho je potrebné, aby tento vplyv nebol bezvýznamný (rozsudky Javico,
už citovaný v bode 52 vyššie, bod 16; z 21. januára 1999, Bagnasco a i., C‑215/96 a C‑216/96, Zb. s. I‑135, bod 47; Manfredi
a i., už citovaný v bode 54 vyššie, bod 42; Asnef‑Equifax a Administración del Estado, už citovaný v bode 55 vyššie, bod 34,
a Dalmine/Komisia, už citovaný v bode 55 vyššie, bod 90).
Ovplyvnenie obchodu vo vnútri Spoločenstva teda vo všeobecnosti vyplýva zo súčasného výskytu viacerých faktorov, ktoré by
nevyhnutne neboli určujúcimi faktormi, pokiaľ by boli posudzované samostatne (rozsudky Bagnasco a i., už citovaný v bode 56
vyššie, bod 47; Manfredi a i., už citovaný v bode 54 vyššie, bod 43, a Asnef-Equifax a Administración del Estado, už citovaný
v bode 55 vyššie, bod 35).
Podľa žalobkýň porušenia uvedené v článku 1 napadnutého rozhodnutia nemajú vplyv na obchod medzi členskými štátmi, keďže činnosti
v oblasti výťahov a eskalátorov sú organizované na vnútroštátnej či dokonca lokálnej úrovni najmä vzhľadom na skutočnosť,
že montáž a údržba výťahov a eskalátorov predstavujú práce vykonávané skúsenými odborníkmi, ktoré z dôvodov hospodárskej efektívnosti
možno uskutočňovať len na lokálnej úrovni, ako aj vzhľadom na potrebu zabezpečiť rýchle zásahy a na existenciu vnútroštátnych
predpisov. Medzištátne transakcie sú navyše výnimočné. Samotná Komisia sa domnieva, že kartely boli vnútroštátne.
Je potrebné konštatovať, že žalobkyne nespochybňujú skutočnosť, že štyri kartely konštatované v článku 1 napadnutého rozhodnutia
sa vzťahovali na celé územie Belgicka, Nemecka, Luxemburska a Holandska (odôvodnenia č. 595 a 600 napadnutého rozhodnutia).
Z ustálenej judikatúry však vyplýva, že kartel s pôsobnosťou na celom území členského štátu má vo svojej podstate za následok
upevnenie rozdelenia trhov na vnútroštátnej úrovni, čím bráni vzájomnej hospodárskej preniknuteľnosti trhov sledovanej Zmluvou
(rozsudky Súdneho dvora zo 17. októbra 1972, Vereeniging van Cementhandelaren/Komisia, 8/72, Zb. s. 977, bod 29; z 19. februára
2002, Wouters a i., C‑309/99, Zb. s. I‑1577, bod 95; Manfredi a i., už citovaný v bode 54 vyššie, bod 45, a Asnef-Equifax
a Administración del Estado, už citovaný v bode 55 vyššie, bod 37; rozsudky Súdu prvého stupňa z 22. októbra 1997, SCK a FNK/Komisia,
T‑213/95 a T‑18/96, Zb. s. II‑1739, bod 179, a zo 14. decembra 2006, Raiffeisen Zentralbank Österreich a i./Komisia, T‑259/02
až T‑264/02 a T‑271/02, Zb. s. II‑5169, bod 180).
Z tejto judikatúry vyplýva, že existuje prinajmenšom silná domnienka, že postup spočívajúci v obmedzení hospodárskej súťaže,
ktorý sa vzťahuje na celé územie členského štátu, môže prispieť k oddeleniu trhov a ovplyvniť obchod v rámci Spoločenstva.
Túto domnienku možno vyvrátiť iba v prípade, ak sa analýzou znakov dohody a jej hospodárskych súvislostí preukáže opak (rozsudok
Raiffeisen Zentralbank Österreich a i./Komisia, už citovaný v bode 60 vyššie, bod 181).
V prvom rade na rozdiel od toho, čo tvrdia žalobkyne vo veciach T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 a T‑154/07,
Komisia v napadnutom rozhodnutí dospela k záveru, že kartely sú spôsobilé ovplyvniť obchod medzi členskými štátmi v zmysle
článku 81 ods. 1 ES, nielen na základe tejto judikatúry. Z bodov 47 až 52 vyššie totiž vyplýva, že Komisia sa v uvedenom rozhodnutí
opierala aj o existenciu určitých cezhraničných transakcií týkajúcich sa predaja a montáže výťahov a eskalátorov, ako aj poskytovania
služieb údržby a modernizácie, na ktorých sa podieľali najmä štyria hlavní výrobcovia uvedení v napadnutom rozhodnutí (odôvodnenia
č. 87, 88 a 596 napadnutého rozhodnutia).
Ďalej je potrebné konštatovať, že tvrdenia žalobkýň týkajúce sa osobitostí relevantného trhu, ktoré údajne preukazujú jeho
vnútroštátnu či dokonca lokálnu povahu, nemôžu ovplyvniť dôkaznú silu listinných dôkazov uvedených v napadnutom rozhodnutí
(odôvodnenia č. 88 a 90 napadnutého rozhodnutia), ktoré preukazujú existenciu obchodu medzi členskými štátmi na trhu uvedenom
v napadnutom rozhodnutí. To isté platí pre argumentáciu týkajúcu sa výnimočnosti medzištátnych transakcií, ktorá spochybňuje
len citeľný charakter ovplyvnenia obchodu medzi členskými štátmi, a nie samotnú existenciu takého obchodu.
Napokon, ako vyplýva z napadnutého rozhodnutia, prax odkazovania spoločností Kone, Otis, Schindler a ThyssenKrupp „sama osebe
svedčí o tom, že existuje určitý záujem na strane zákazníkov obracať sa na zahraničných dodávateľov“ (odôvodnenie č. 596 napadnutého
rozhodnutia). Komisia navyše okrem iného poukázala na účasť zahraničných podnikov na vnútroštátnych ponukových konaniach (odôvodnenie
č. 78 napadnutého rozhodnutia), ako aj na existenciu cezhraničných ponukových konaní (odôvodnenie č. 89 napadnutého rozhodnutia).
Ako Komisia uvádza v odôvodnení č. 90 napadnutého rozhodnutia, možno vychádzať z toho, že počet cezhraničných transakcií by
bol vyšší, ak by štyria vyššie uvedení veľkí výrobcovia neuplatňovali stratégiu zameranú na odmietanie takmer všetkých cezhraničných
žiadostí o ponuky a odkazovanie zákazníkov na príslušnú vnútroštátnu dcérsku spoločnosť.
V tejto súvislosti sa tvrdenie žalobkýň, že prax odkazovania vyplýva z povahy predmetnej činnosti, musí zamietnuť. Vyvracia
ho totiž samotná existencia určitých cezhraničných transakcií na relevantnom trhu.
Preto je potrebné konštatovať, že Komisia na základe skutkových konštatovaní uvedených v predchádzajúcich bodoch a na základe
ustálenej judikatúry (pozri bod 60 vyššie) oprávnene konštatovala, že kartely uvedené v článku 1 napadnutého rozhodnutia môžu
ovplyvniť obchod medzi členskými štátmi.
Pokiaľ ide o otázku, či tento vplyv možno považovať za citeľný, je potrebné pripomenúť, že možný vplyv dohody alebo zosúladeného
postupu na obchod medzi členskými štátmi sa posudzuje najmä s prihliadnutím na postavenie a význam účastníkov na trhu s príslušnými
výrobkami (rozsudky Súdneho dvora z 10. júla 1980, Lancôme a Cosparfrance Nederland, 99/79, Zb. s. 2511, bod 24, a Javico,
už citovaný v bode 52 vyššie, bod 17; rozsudok Súdu prvého stupňa zo 14. júla 1994, Parker Pen/Komisia, T‑77/92, Zb. s. II‑549,
bod 40).
Výrobcovia uvedení v napadnutom rozhodnutí „spolu predstavovali väčšinu ponuky na trhu“ (odôvodnenie č. 600 napadnutého rozhodnutia),
konkrétne približne 81 % predaja výťahov a eskalátorov v Európe (údaj za rok 2004 vyjadrený objemom) (odôvodnenie č. 83 napadnutého
rozhodnutia). Títo výrobcovia mali teda dostatočnú veľkosť a ekonomickú silu na to, aby ich postupy uvedené v napadnutom rozhodnutí
boli spôsobilé citeľne ovplyvniť obchod medzi členskými štátmi (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 1. februára
1978, Miller International Schallplatten/Komisia, 19/77, Zb. s. 131, bod 10, a rozsudok SCK a FNK/Komisia, už citovaný v bode
60 vyššie, bod 181).
Navyše a na rozdiel od tvrdení žalobkýň Komisia nebola povinná preukázať, že sporné dohody mali v praxi citeľný vplyv na obchod
medzi členskými štátmi alebo že cezhraničný obchod by sa po skončení porušení zvýšil. Článok 81 ods. 1 ES vyžaduje len to,
aby dohody a zosúladené postupy, ktoré obmedzujú hospodársku súťaž, boli spôsobilé ovplyvniť obchod medzi členskými štátmi
(rozsudok Asnef-Equifax a Administración del Estado, už citovaný v bode 55 vyššie, bod 43, a rozsudok Súdu prvého stupňa z 13. decembra
2006, FNCBV a i./Komisia, T‑217/03 a T‑245/03, Zb. s. II‑4987, bod 68).
Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že Komisia oprávnene konštatovala, že kartely uvedené v článku 1 napadnutého rozhodnutia
citeľne ovplyvnili obchod medzi členskými štátmi v zmysle článku 81 ods. 1 ES.
Preto sa prvá časť musí zamietnuť.
O druhej časti založenej na porušení nariadenia č. 1/2003, oznámenia o spolupráci v rámci siete a zásad rovnosti zaobchádzania
a ochrany legitímnej dôvery, keďže Komisia mala prenechať stíhanie porušení príslušným vnútroštátnym orgánom hospodárskej
súťaže
V odôvodnení č. 543 napadnutého rozhodnutia Komisia odôvodňuje svoju právomoc uplatniť článok 81 ES na kartely uvedené v uvedenom
rozhodnutí takto:
„… nariadenie č. 1/2003 ponechalo v platnosti režim súbežnej právomoci Spoločenstva na uplatnenie článku 81 ods. 1 [ES]. Toto
nariadenie najmä nezmenilo právomoc Komisie prešetriť každé domnelé porušenie a prijať rozhodnutia podľa článku 81 [ES], a to
aj pokiaľ ide o porušenia, ktorých účinky nastávajú prevažne len v jednom členskom štáte. Oznámenie [o spolupráci v rámci
siete] určuje usmernenia na rozdelenie úloh medzi Komisiu a orgány hospodárskej súťaže členských štátov. Nariadenie č. 1/2003
ani oznámenie [o spolupráci v rámci siete] nezakladá práva ani očakávania podniku, pokiaľ ide o posúdenie jeho veci konkrétnym
orgánom hospodárskej súťaže, pričom nič tiež nebráni Komisii v tom, aby konala vo veci domnelého porušenia článku 81 [ES],
a to aj v rámci vecí obmedzených na územie len jedného členského štátu…“
Žalobkyne vo veciach T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 a T‑154/07 v podstate tvrdia, že aj keby bol článok
81 ES uplatniteľný, Komisia nemala právomoc začať konanie a uložiť pokuty. Začatie konania Komisiou údajne predstavuje porušenie
oznámenia o spolupráci v rámci siete a zásady ochrany legitímnej dôvery. Podľa článkov 5 a 35 nariadenia č. 1/2003 a bodov
8 a 14 oznámenia o spolupráci v rámci siete majú príslušné vnútroštátne orgány hospodárskej súťaže vhodnejšie postavenie na
stíhanie porušení. Žalobkyne vo veciach T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07 a T‑150/07 tiež tvrdia, že oznámenie o spolupráci v rámci
siete je pre orgány hospodárskej súťaže záväzné, čo údajne vyplýva zo zásad zákonnosti verejnej správy, rovnosti zaobchádzania
a dodržiavania legitímnej dôvery. Napokon žalobkyne vo veciach T‑147/07 a T‑149/07 zdôrazňujú, že stíhanie porušení vnútroštátnymi
orgánmi hospodárskej súťaže by bolo účinnejšie vzhľadom na „jazykové nedostatky“ príslušných úradníkov Komisie.
Podľa uvedených žalobkýň skutočnosť, že Komisia prenechala rakúskemu orgánu hospodárskej súťaže stíhanie paralelného porušenia
článku 81 ES na trhu výťahov a eskalátorov v Rakúsku, svedčí o arbitrárnosti uplatnenia zásad deľby právomoci stanovených
v oznámení o spolupráci v rámci siete. Žalobkyne vo veciach T‑144/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 a T‑154/07 v tejto súvislosti
tvrdia, že sa s nimi zaobchádzalo menej výhodne ako v prípade, ak by vo veci konali orgány príslušné podľa oznámenia o spolupráci
v rámci siete, keďže belgický, luxemburský a holandský orgán hospodárskej súťaže by im priznal oslobodenie od pokút.
V prvom rade je potrebné pripomenúť, že pokiaľ ide o rozdelenie právomocí medzi Komisiu a vnútroštátne orgány hospodárskej
súťaže, nariadenie č. 1/2003 zrušuje predchádzajúci centralizovaný systém a v súlade so zásadou subsidiarity organizuje širšie
združenie vnútroštátnych orgánov hospodárskej súťaže. Podľa článku 35 nariadenia č. 1/2003 sú teda členské štáty povinné určiť
orgán alebo orgány hospodárskej súťaže príslušné na uplatňovanie článkov 81 ES a 82 ES a článok 5 nariadenia č. 1/2003 oprávňuje
tieto orgány uplatňovať právo Únie v oblasti hospodárskej súťaže Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa z 8. marca
2007, France Télécom/Komisia, T‑339/04, Zb. s. II‑521, bod 79).
Na základe spolupráce medzi Komisiou a vnútroštátnymi orgánmi hospodárskej súťaže zavedenej nariadením č. 1/2003 sa však nemožno
domnievať, že v prejednávanej veci Komisia mala prenechať stíhanie jednotlivých porušení príslušným vnútroštátnym orgánom
hospodárskej súťaže. Naopak z ustanovení nariadenia č. 1/2003 vyplýva, že Komisia si ponecháva svoju rozhodujúcu úlohu pri
vyšetrovaní a zisťovaní porušení pravidiel Únie v oblasti hospodárskej súťaže, ktorá nie je dotknutá paralelnou právomocou,
ktorou disponujú vnútroštátne orgány hospodárskej súťaže podľa uvedeného nariadenia. Podľa článku 11 ods. 6 nariadenia č. 1/2003
je totiž Komisia oprávnená začať konanie s cieľom prijať rozhodnutie, aj keď vnútroštátny orgán už koná vo veci, po konzultácii
s týmto orgánom. Okrem toho podľa uvedeného ustanovenia začatie konania Komisiou zbavuje vnútroštátne orgány hospodárskej
súťaže ich právomoci uplatňovať pravidlá Únie v oblasti hospodárskej súťaže v takej veci.
Pokiaľ ide o oznámenie o spolupráci v rámci siete, ktoré bolo podľa žalobkýň v prejednávanej veci porušené, je potrebné poukázať
na to, že podľa bodu 31 tohto oznámenia toto oznámenie nepriznáva dotknutým podnikom individuálne právo, aby vec posúdil konkrétny
orgán. Žalobkyne teda nemôžu dôvodne tvrdiť, že podľa tohto oznámenia mali právo alebo legitímne očakávanie, že porušenia
konštatované v napadnutom rozhodnutí budú stíhať vnútroštátne orgány hospodárskej súťaže (pozri v tomto zmysle rozsudok France
Télécom/Komisia, už citovaný v bode 75 vyššie, bod 83).
Komisia teda v odôvodnení č. 543 napadnutého rozhodnutia správne konštatovala, že „nariadenie č. 1/2003, ani oznámenie [o
spolupráci v rámci siete] nezakladá práva ani očakávania podniku, pokiaľ ide o posúdenie jeho veci konkrétnym orgánom hospodárskej
súťaže.“
Okrem toho aj za predpokladu, že oznámenie o spolupráci v rámci siete by mohlo zakladať práva alebo vytvoriť u podnikov legitímnu
dôveru, že vec posúdi konkrétny orgán, argumentáciu žalobkýň, ktorá je založená na bodoch 8 a 14 uvedeného oznámenia, nemožno
prijať.
V tejto súvislosti je potrebné poukázať po prvé na to, že bod 8 oznámenia o spolupráci v rámci siete, ktorý stanovuje podmienky,
za ktorých „orgán možno považovať za vhodne umiestnený na posúdenie [veci] [
neoficiálny preklad
]“, nie je záväzný. Použitie slovesa „môcť“ svedčí o tom, že ide len o možnosť rozdelenia úloh, ktorú nemožno považovať za
povinnosť Komisie vo veci nekonať alebo vec neprešetriť, ak sú splnené podmienky uvedené v bode 8 (rozsudok France Télécom/Komisia,
už citovaný v bode 75 vyššie, bod 84).
Po druhé, pokiaľ bod 14 oznámenia o spolupráci v rámci siete môže zakladať práva alebo vyvolať legitímne očakávania, keďže
sa v ňom uvádza, že Komisia „je“ mimoriadne vhodne umiestnená, ak sú splnené určité podmienky, ktoré sú uvedené v tomto ustanovení,
tento bod potvrdzuje právomoc Komisie posúdiť prejednávanú vec. Podľa bodu 14 oznámenia o spolupráci v rámci siete je totiž
potrebné považovať Komisiu za mimoriadne vhodne umiestnenú, „ak jedna alebo viacero dohôd alebo postupov… má vplyv na hospodársku
súťaž vo viac ako troch členských štátoch [
neoficiálny preklad
],“ čo platí v prípade porušení konštatovaných v napadnutom rozhodnutí.
Po tretie, pokiaľ ide o bod 15 oznámenia o spolupráci v rámci siete, ktorý v prípade neexistencie jediného porušenia podľa
žalobkýň predstavuje jediný základ právomoci Komisie a ktorého podmienky podľa ich názoru v prejednávanej veci nie sú splnené,
je potrebné zdôrazniť, že – ako uvádza Komisia – toto ustanovenie nie je pre prejednávanú vec relevantné, keďže sa týka prípadu,
v ktorom je Komisia mimoriadne vhodne umiestnená na posúdenie veci.
Vzhľadom na to, že v prejednávanej veci nedošlo k porušeniu oznámenia o spolupráci v rámci siete, nie je potrebné rozhodnúť
o údajnom porušení zásad zákonnosti verejnej správy a rovnosti zaobchádzania, ktoré sú údajne základom záväznosti uvedeného
oznámenia.
V druhom rade prijatie rozhodnutia rakúskym orgánom hospodárskej súťaže v súvislosti s paralelným vnútroštátnym porušením
tiež nemôže preukázať, že Komisia mala prenechať stíhanie porušení v Belgicku, v Nemecku, v Luxembursku a v Holandsku príslušným
vnútroštátnym orgánom hospodárskej súťaže. Ako totiž vyplýva z analýzy uskutočnenej v bodoch 75 až 78 vyššie, nijaké ustanovenie
práva Únie neukladá Komisii takú povinnosť. Z vysvetlení Komisie navyše vyplýva, že jej prístup v každom prípade nebol arbitrárny.
Je totiž nesporné, že vyšetrovanie týkajúce sa štyroch kartelov uvedených v napadnutom rozhodnutí sa začalo 32 mesiacov pred
začatím vyšetrovania týkajúceho sa kartelu v Rakúsku a že v čase podania prvej žiadosti podľa oznámenia o spolupráci z roku
2002 týkajúcej sa kartelu v Rakúsku bolo vyšetrovanie kartelov uvedených v napadnutom rozhodnutí už ukončené a že už bol vypracovaný
návrh rozhodnutia. Obmedzenie vyšetrovania Komisie na štyri kartely uvedené v napadnutom rozhodnutí teda bolo odôvodnené rizikom
prieťahov pri posudzovaní týchto vecí.
V treťom rade žalobkyne vo veciach T‑144/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 a T‑154/07 sa na podporu svojej argumentácie, podľa
ktorej Komisia mala prenechať stíhanie porušení vnútroštátnym orgánom, nemôžu odvolávať na údajné rozhodnutia o oslobodení
od pokút, ktoré by im priznal belgický, luxemburský a holandský orgán hospodárskej súťaže. Tieto vnútroštátne rozhodnutia
boli totiž predbežné (pozri body 167 až 174 nižšie) a boli vydané nanajvýš v rámci vnútroštátneho konania. Podľa článku 11
ods. 6 nariadenia č. 1/2003 je však Komisia oprávnená kedykoľvek začať konanie a zbaviť tým orgány hospodárskej súťaže členských
štátov ich právomoci.
Vo štvrtom rade, pokiaľ ide o tvrdenie žalobkýň vo veciach T‑147/07 a T‑149/07 založené na údajných „jazykových nedostatkoch“
príslušných úradníkov Komisie, toto tvrdenie sa musí zamietnuť, keďže Komisia je mnohojazyčnou inštitúciou, ktorú treba považovať
za schopnú pracovať vo všetkých úradných jazykoch Spoločenstva (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa z 15. marca
2000, Cimenteries CBR a i./Komisia, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95 až T‑32/95, T‑34/95 až T‑39/95, T‑42/95 až T‑46/95, T‑48/95,
T‑50/95 až T‑65/95, T‑68/95 až T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 a T‑104/95, Zb. s. II‑491, bod 640). Žalobkyne tiež nemôžu
tvrdiť, že skutočnosť, že oznámenie o výhradách a napadnuté rozhodnutie im boli oznámené v anglickom jazyku, zatiaľ čo v rámci
správneho konania žalobkyne používali nemecký jazyk alebo holandský jazyk, obmedzila výkon ich práva na obhajobu, keďže uznávajú,
že súhlasili s doručovaním dokumentov v anglickom jazyku, a keďže ich tvrdenia v každom prípade nie sú podložené.
Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že ani druhej časti tohto žalobného dôvodu nemožno vyhovieť.
Preto sa musí žalobný dôvod založený na neexistencii právomoci Komisie zamietnuť v celom rozsahu.

O žalobnom dôvode založenom na porušení zásad upravujúcich pripísanie zodpovednosti za porušenia článku 81 ES, prezumpcie
neviny, individualizácie trestov a rovnosti zaobchádzania a na porušení práva na obhajobu, ako aj článku 253 ES pri pripísaní
porušení, ktorých sa dopustili dcérske spoločnosti, ich materským spoločnostiam
Úvodné poznámky
Týmto žalobným dôvodom, ktorý sa týka jednak zákonnosti konštatovania porušenia vo vzťahu k dotknutým materským spoločnostiam
v článku 1 napadnutého rozhodnutia a jednak zákonnosti pokút uložených týmto materským spoločnostiam v článku 2 napadnutého
rozhodnutia, žalobkyne vo veciach T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 a T‑154/07 spochybňujú solidárnu zodpovednosť
spoločností TKE a TKAG za protisúťažné správanie ich dcérskych spoločností v Belgicku, v Nemecku, v Luxembursku a v Holandsku.
Pokiaľ ide o solidárnu zodpovednosť materskej spoločnosti za správanie jej dcérskej spoločnosti, je potrebné pripomenúť, že
skutočnosť, že dcérska spoločnosť má samostatnú právnu subjektivitu, nestačí na vylúčenie možnosti pripísať jej správanie
materskej spoločnosti (rozsudok Súdneho dvora zo 14. júla 1972, Imperial Chemical Industries/Komisia, 48/69, Zb. s. 619, bod
132).
Právo Únie v oblasti hospodárskej súťaže sa totiž týka činností podnikov a pojem podnik zahŕňa každý subjekt vykonávajúci
hospodársku činnosť, bez ohľadu na jeho právne postavenie a spôsob financovania (pozri rozsudok Súdneho dvora z 10. septembra
2009, Akzo Nobel a i./Komisia, C‑97/08 P, Zb. s. I‑8237, bod 54 a tam citovanú judikatúru).
Z judikatúry súdov Únie tiež vyplýva, že pod pojmom podnik v tomto kontexte treba rozumieť hospodársku jednotku, aj keď je
táto hospodárska jednotka z právneho hľadiska zložená z viacerých fyzických alebo právnických osôb (pozri rozsudky Súdneho
dvora z 12. júla 1984, Hydrotherm Gerätebau, 170/83, Zb. s. 2999, bod 11, a Akzo Nobel a i./Komisia, už citovaný v bode 91
vyššie, bod 55 a tam citovanú judikatúru; rozsudok Súdu prvého stupňa z 29. júna 2000, DSG/Komisia, T‑234/95, Zb. s. II‑2603,
bod 124). Súdny dvor zdôraznil, že na účely uplatnenia pravidiel hospodárskej súťaže nie je rozhodujúce formálne oddelenie
dvoch spoločností vyplývajúce z ich odlišnej právnej subjektivity, ale skôr ich jednotné správanie sa na trhu. Môže byť teda
nevyhnutné zistiť, či dve spoločnosti, z ktorých každá má vlastnú právnu subjektivitu, vytvárajú alebo patria k jednému a tomu
istému podniku alebo hospodárskej jednotke s jednotným správaním sa na trhu (rozsudok Imperial Chemical Industries/Komisia,
už citovaný v bode 90 vyššie, bod 140, a rozsudok Súdu prvého stupňa z 15. septembra 2005, DaimlerChrysler/Komisia, T‑325/01,
Zb. s. II‑3319, bod 85).
Ak takýto hospodársky subjekt porušuje pravidlá hospodárskej súťaže, podľa zásady osobnej zodpovednosti za toto porušovanie
zodpovedá (pozri rozsudok Akzo Nobel a i./Komisia, už citovaný v bode 91 vyššie, bod 56 a tam citovanú judikatúru).
Správanie dcérskej spoločnosti teda možno pripísať materskej spoločnosti najmä vtedy, keď dcérska spoločnosť napriek tomu,
že má vlastnú právnu subjektivitu, neurčuje svoje správanie na trhu nezávisle, ale v podstatnej časti plní pokyny, ktoré jej
dáva materská spoločnosť, berúc do úvahy najmä hospodárske, organizačné a právne väzby medzi týmito dvoma právnymi subjektmi
(pozri rozsudky Súdneho dvora zo 16. novembra 2000, Metsä-Serla a i./Komisia, C‑294/98 P, Zb. s. I‑10065, bod 27; z 28. júna
2005, Dansk Rørindustri a i./Komisia, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P až C‑208/02 P a C‑213/02 P, Zb. s. I‑5425, bod 117,
a Akzo Nobel a i./Komisia, už citovaný v bode 91 vyššie, bod 58 a tam citovanú judikatúru).
V takej situácii sú totiž materská a dcérska spoločnosť súčasťou tej istej hospodárskej jednotky, a preto tvoria jeden podnik
v zmysle judikatúry uvedenej v bode 91 vyššie. Skutočnosť, že materská a dcérska spoločnosť tvoria jeden podnik v zmysle článku
81 ES, tak Komisii umožňuje adresovať rozhodnutie o uložení pokuty materskej spoločnosti bez toho, aby bolo potrebné preukázať
jej osobnú účasť na porušení (rozsudok Akzo Nobel a i./Komisia, už citovaný v bode 91 vyššie, bod 59).
V osobitnom prípade, keď materská spoločnosť vlastní 100 % základného imania svojej dcérskej spoločnosti, ktorá sa dopustila
porušenia pravidiel Únie v oblasti hospodárskej súťaže, jednak táto materská spoločnosť môže uplatňovať rozhodujúci vplyv
na správanie tejto dcérskej spoločnosti a jednak existuje vyvrátiteľná domnienka, že uvedená materská spoločnosť skutočne
uplatňuje rozhodujúci vplyv na správanie svojej dcérskej spoločnosti (pozri rozsudok Akzo Nobel a i./Komisia, už citovaný
v bode 91 vyššie, bod 60 a tam citovanú judikatúru).
Za týchto okolností stačí na to, aby sa bolo možné domnievať, že materská spoločnosť vykonáva rozhodujúci vplyv na obchodnú
politiku dcérskej spoločnosti, ak Komisia preukáže, že materská spoločnosť vlastní celé základné imanie tejto dcérskej spoločnosti.
Následne môže Komisia považovať materskú spoločnosť za solidárne zodpovednú za zaplatenie pokuty, ktorá bola uložená dcérskej
spoločnosti, ibaže by táto materská spoločnosť, ktorej prináleží vyvrátenie tejto domnienky, predložila dostatočné dôkazy,
ktoré preukazujú, že jej dcérska spoločnosť sa na trhu správa nezávisle (pozri rozsudok Akzo Nobel a i./Komisia, už citovaný
v bode 91 vyššie, bod 61 a tam citovanú judikatúru).
Okrem toho, hoci je pravda, že Súdny dvor v bodoch 28 a 29 svojho rozsudku zo 16. novembra 2000, Stora Kopparbergs Bergslags/Komisia
(C‑286/98 P, Zb. s. I‑9925) uviedol okrem stopercentného podielu na základnom imaní dcérskej spoločnosti aj ďalšie okolnosti,
akými sú nespochybnenie vplyvu materskej spoločnosti na obchodnú politiku jej dcérskej spoločnosti a spoločné zastupovanie
oboch spoločností v rámci správneho konania, nič to nemení na skutočnosti, že Súdny dvor uviedol tieto okolnosti len s cieľom
spomenúť všetky okolnosti, na ktorých Súd prvého stupňa založil svoje odôvodnenie, a nie preto, aby použitie domnienky uvedenej
v bode 96 vyššie podmienil predložením doplňujúcich nepriamych dôkazov o skutočnom uplatňovaní vplyvu materskej spoločnosti
(rozsudok Akzo Nobel a i./Komisia, už citovaný v bode 91 vyššie, bod 62).
Z hľadiska vyššie uvedených zásad je potrebné skúmať pripísanie porušení, ktorých sa dopustili TKLA, TKA, TKF a TKAL, spoločnostiam
TKE a TKAG, ako aj pripísanie porušenia, ktorého sa dopustila TKL, spoločnosti TKAG.
O pripísaní porušení konštatovaných v článku 1 napadnutého rozhodnutia spoločnostiam TKE a TKAG
V odôvodneniach č. 634, 635, 636 a 641 napadnutého rozhodnutia Komisia konštatovala, že TKE ako sprostredkujúca stopercentná
materská spoločnosť má byť spoločne a nerozdielne zodpovedná za porušenia, ktorých sa dopustili jej dcérske spoločnosti TKLA,
TKAL, TKA a TKF v Belgicku, v Luxembursku a v Nemecku. Komisia tiež konštatovala, že TKAG ako hlavná stopercentná materská
spoločnosť má byť spoločne a nerozdielne zodpovedná za porušenia, ktorých sa dopustili tieto dcérske spoločnosti a ktorých
sa dopustila TKL v Holandsku (odôvodnenia č. 634, 635, 636, 637 a 641 napadnutého rozhodnutia).
V odôvodnení č. 639 napadnutého rozhodnutia Komisia uviedla:
„… [A]ko bolo uvedené [v odôvodnení č.] 619 [napadnutého rozhodnutia], Komisia považuje za nepodložené tvrdenie spoločnosti
TKE, že neexistencia prepojení v správnych radách spoločnosti TKE a jej dcérskych spoločností počas obdobia porušení vylučuje
jej zodpovednosť. Ako bolo navyše uvedené v [odôvodnení č.] 626, na pripísanie zodpovednosti materskej spoločnosti sa nevyžaduje
nijaké prepojenie činností predmetných dvoch podnikov. Komisia teda považuje za nedostačujúce tvrdenie spoločnosti TKE, že
,TKE je len sprostredkujúca holdingová spoločnosť, ktorá neriadi bežné činnosti spoločností, ktoré vlastní,‘ a že TKE v dôsledku
toho nemohla uplatňovať vplyv na tieto dcérske spoločnosti. V rámci toho istého hospodárskeho subjektu totiž možno predpokladať,
že dcérska spoločnosť prevažne uplatňuje pokyny materskej spoločnosti, a na to, aby táto materská spoločnosť uplatňovala rozhodujúci
vplyv na obchodnú politiku dcérskej spoločnosti, nie je potrebné, aby materská spoločnosť priamo riadila bežné činnosti dcérskej
spoločnosti. Skutočnosť, že TKE vydala interný pokyn v rámci spoločnosti, ktorým svojim dcérskym spoločnostiam prikázala,
aby sa sústredili na svoje vnútroštátne trhy, a že dcérske spoločnosti sa týmto pokynom riadili, svedčí o tom, že TKE využila
možnosť uplatňovať rozhodujúci vplyv na obchodné činnosti svojich dcérskych spoločností. …“
Komisia v odôvodnení č. 640 napadnutého rozhodnutia tiež poukazuje na to, že „vo svojich odpovediach na oznámenie o výhradách
TKE a jej dotknuté dcérske spoločnosti neposkytli nijakú informáciu, ktorá by objasňovala ich vnútorné vzťahy, hierarchickú
štruktúru a informačné povinnosti s cieľom vyvrátiť domnienku, že dcérske spoločnosti neurčovali svoje správanie na trhu samostatne,“
a dospela k záveru, že „TKAG a jej stopercentná dcérska spoločnosť TKE nevyvrátili domnienku zodpovednosti za porušenia, ku
ktorým došlo v Belgicku, v Nemecku, v Luxembursku a v Holandsku.“
Žalobkyne vo veciach T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 a T‑154/07 v podstate tvrdia, že došlo k porušeniu zásad
týkajúcich sa pripísateľnosti protiprávneho správania dcérskych spoločností ich materským spoločnostiam. Uvedené žalobkyne
navyše uvádzajú viaceré tvrdenia, ktorými sa usilujú preukázať, že dcérske spoločnosti skupiny ThyssenKrupp uvedené v bode
99 vyššie (ďalej len „dcérske spoločnosti skupiny ThyssenKrupp“) určujú svoju obchodnú politiku samostatne, bez vplyvu svojich
materských spoločností. Uvedené žalobkyne napokon tvrdia, že Komisia porušila zásadu individualizácie trestov, prezumpciu
neviny, ich právo na obhajobu, ako aj svoju povinnosť odôvodnenia.
–       O domnienke zodpovednosti spoločností TKAG a TKE za správanie ich dcérskych spoločností
V prvom rade je potrebné poukázať na to, že je nesporné, že v priebehu obdobia porušení TKAG priamo vlastnila 100 % základného
imania spoločnosti TKE, ktorá priamo vlastnila 100 % základného imania spoločnosti TKA a nepriamo vlastnila 100 % základného
imania spoločností TKAL, TKLA a TKF. Okrem toho TKAG bola tiež najvyššou materskou spoločnosťou spoločnosti TKL. Preto vzhľadom
na judikatúru citovanú v bode 96 vyššie existuje domnienka, že TKAG a TKE uplatňovali rozhodujúci vplyv na správanie svojich
dcérskych spoločností. Žalobkyne vo veciach T‑149/07 a T‑150/07 teda nemôžu tvrdiť, že Komisia porušila zásady rozdelenia
dôkazného bremena, pokiaľ ide o preukázanie nezávislosti dcérskych spoločností od ich materskej spoločnosti.
Žalobkyne vo veciach T‑149/07 a T‑150/07 navyše tvrdia, že podľa zásady individualizácie trestov, ktorá vyplýva aj z rozhodovacej
praxe Komisie, správanie dcérskych spoločností nemožno pripísať ich materskej spoločnosti, ak sa materská spoločnosť skutočne
nepodieľala na porušení.
V tejto súvislosti je potrebné poukázať na to, že podľa zásady individualizácie trestov a sankcií, ktorá sa uplatňuje v každom
správnom konaní, ktoré môže viesť k uloženiu sankcií podľa pravidiel Únie v oblasti hospodárskej súťaže, podnik možno sankcionovať
len za skutky, ktoré sa mu individuálne vytýkajú (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa z 13. decembra 2001, Krupp
Thyssen Stainless a Acciai speciali Terni/Komisia, T‑45/98 a T‑47/98, Zb. s. II‑3757, bod 63).
Táto zásada sa však musí zosúladiť s pojmom podnik. Skutočnosťou, ktorá oprávňuje Komisiu na to, aby rozhodnutie ukladajúce
pokuty adresovala materskej spoločnosti skupiny spoločností, totiž nie je ani podnecovanie dcérskej spoločnosti materskou
spoločnosťou, aby sa dopustila porušenia, a už vôbec nie účasť materskej spoločnosti na tomto porušení, ale to, že tvoria
jediný podnik v zmysle článku 81 ES (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa z 30. septembra 2003, Michelin/Komisia,
T‑203/01, Zb. s. II‑4071, bod 290). Je však potrebné konštatovať, že TKAG a TKE boli osobne sankcionované za porušenia, v prípade
ktorých sa vychádza z toho, že sa ich dopustili samy z dôvodu úzkych hospodárskych a právnych väzieb, ktoré ich spájajú s ich
dcérskymi spoločnosťami (pozri v tomto zmysle rozsudok Metsä-Serla a i./Komisia, už citovaný v bode 94 vyššie, bod 34).
Okrem toho, pokiaľ sa žalobkyne odvolávajú na rozhodovaciu prax Komisie, je potrebné poukázať na to, že posúdenie skutkových
okolností predchádzajúcich vecí zo strany Komisie nemožno uplatniť v prejednávanom prípade (pozri v tomto zmysle rozsudok
Súdu prvého stupňa z 9. júla 2007, Sun Chemical Group a i./Komisia, T‑282/06, Zb. s. II‑2149, bod 88) a že rozhodnutia týkajúce
sa iných vecí môžu mať len orientačný charakter, keďže konkrétne okolnosti veci nie sú totožné (pozri v tomto zmysle rozsudky
Súdneho dvora z 21. septembra 2006, JCB Service/Komisia, C‑167/04 P, Zb. s. I‑8935, body 201 a 205, a zo 7. júna 2007, Britannia
Alloys & Chemicals/Komisia, C‑76/06 P, Zb. s. I‑4405, bod 60). Z toho vyplýva, že zásada individualizácie trestov v prejednávanej
veci nebola porušená.
Po druhé žalobkyne vo veciach T‑149/07 a T‑150/07 tvrdia, že pripísanie správania dcérskej spoločnosti jej materskej spoločnosti
prichádza do úvahy iba v prípade, ak je to objektívne nevyhnutné na zabezpečenie praktickej účinnosti pravidiel hospodárskej
súťaže.
Takéto tvrdenie vyplýva z nesprávneho výkladu judikatúry uvedenej v bodoch 90 až 98 vyššie, a preto sa musí zamietnuť. Vzhľadom
na to, že Komisia bola oprávnená konštatovať, že TKAG, TKE a dcérske spoločnosti skupiny ThyssenKrupp predstavujú na účely
uplatnenia článku 81 ES jeden podnik a že preto bol tento podnik osobne sankcionovaný za porušenia, v prípade ktorých sa vychádza
z toho, že sa ich dopustil sám, totiž Komisia nie je povinná v rámci skúmania pripísateľnosti porušenia dcérskej spoločnosti
jej materskej spoločnosti overiť, či je takéto pripísanie nevyhnutné na zabezpečenie „praktickej účinnosti“ práva Únie v oblasti
hospodárskej súťaže.
Po tretie žalobkyne vo veciach T‑144/07, T‑149/07, T‑150/07 a T‑154/07 sa domnievajú, že domnienka zodpovednosti uvedená v bode
96 vyššie porušuje prezumpciu neviny a je nezlučiteľná s článkom 6 ods. 2 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných
slobôd podpísaného 4. novembra 1950 v Ríme (ďalej len „EDĽP“) a s článkom 48 ods. 1 Charty základných práv Európskej únie
vyhlásenej 7. decembra 2000 v Nice (Ú. v. ES C 364, s. 1) (ďalej len „Charta“).
Je potrebné poukázať na to, že zásada prezumpcie neviny tak, ako vyplýva okrem iného z článku 6 ods. 2 EDĽP, je súčasťou základných
práv, ktoré sú podľa judikatúry Súdneho dvora, ktorá bola navyše potvrdená článkom 6 ods. 2 EÚ, ako aj článkom 48 ods. 1 Charty,
uznané v právnom poriadku Únie. Vzhľadom na povahu predmetných porušení, ako aj na povahu a stupeň prísnosti sankcií, ktoré
sú s nimi spojené, sa zásada prezumpcie neviny uplatňuje najmä na konania týkajúce sa porušenia pravidiel hospodárskej súťaže
uplatniteľných na podniky, ktoré môžu viesť k uloženiu pokút alebo penále (pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 5. apríla 2006,
Degussa/Komisia, T‑279/02, Zb. s. II‑897, bod 115 a tam citovanú judikatúru).
Zásada prezumpcie neviny znamená, že každá obvinená osoba sa považuje za nevinnú, až kým jej vina nie je zákonným spôsobom
preukázaná (rozsudok Súdu prvého stupňa zo 6. októbra 2005, Sumitomo Chemical a Sumika Fine Chemicals/Komisia, T‑22/02 a T‑23/02,
Zb. s. II‑4065, bod 106).
Pokiaľ ide o otázku, či je pravidlo týkajúce sa pripísateľnosti porušenia, akým je pravidlo stanovené v judikatúre citovanej
v bode 96 vyššie, zlučiteľné s článkom 6 ods. 2 EDĽP, je potrebné zdôrazniť, že Európsky súd pre ľudské práva (ďalej len „ESĽP“)
konštatoval, že toto ustanovenie nebráni skutkovým alebo právnym domnienkam stanoveným v trestných zákonoch, ale vyžaduje,
aby boli primerane obmedzené s prihliadnutím na závažnosť veci a pri zachovaní práva na obhajobu (pozri rozsudok ESĽP Salabiaku
v. Francúzsko zo 7. októbra 1988, séria A č. 141‑A, bod 28; pozri tiež v tomto zmysle rozsudok Grayson a Barnham v. Spojené
kráľovstvo z 23. septembra 2008,
Zbierka rozsudkov a rozhodnutí
, 2008, bod 40). K porušeniu prezumpcie neviny teda nemôže dôjsť vtedy, keď sú v konaniach vo veci hospodárskej súťaže určité
závery vyvodzované z pravidiel hodnotenia všeobecne známych skutočností, za predpokladu, že dotknutým podnikom je ponechaná
možnosť tieto závery vyvrátiť (pozri analogicky návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Kokott vo veci, v ktorej bol
vydaný rozsudok Súdneho dvora zo 4. júna 2009, T‑Mobile Netherlands a i., C‑8/08, Zb. s. I‑4529, I‑4533, bod 93).
V prejednávanej veci však Komisia v prvom rade v napadnutom rozhodnutí bez toho, aby vychádzala z akejkoľvek skutkovej alebo
právnej domnienky, preukázala, že dcérske spoločnosti skupiny ThyssenKrupp sa dopustili porušení článku 81 ES v Belgicku,
v Nemecku, v Luxembursku a v Holandsku.
Vzhľadom na skutočnosť, že článok 81 ES sa týka správania podnikov, Komisia následne skúmala, či hospodársky subjekt, ktorý
sa dopustil týchto porušení, zahŕňal aj materské spoločnosti dcérskych spoločností skupiny ThyssenKrupp. Komisia preukázala,
že TKAG a TKE uplatňovali rozhodujúci vplyv na správanie svojich dcérskych spoločností, na základe domnienky zodpovednosti,
ktorá vyplýva najmä z judikatúry citovanej v bode 96 vyššie. Napokon v súlade s právom na obhajobu tieto materské spoločnosti,
ktorým bolo určené oznámenie o výhradách, mali možnosť vyvrátiť túto domnienku predložením dôkazov spôsobilých preukázať samostatnosť
ich dcérskych spoločností. Komisia však v odôvodnení č. 641 napadnutého rozhodnutia konštatovala, že táto domnienka nebola
vyvrátená.
Vzhľadom na to, že domnienka uvedená v bode 96 vyššie je vyvrátiteľná a týka sa len pripísania porušenia, ktoré už bolo preukázané,
pokiaľ ide o dcérsku spoločnosť, materskej spoločnosti a navyše je súčasťou konania, v ktorom sa dodržiava právo na obhajobu,
výhrada založená na porušení zásady prezumpcie neviny sa musí zamietnuť.
Po štvrté žalobkyňa vo veci T‑149/07 tvrdí, že uloženie pokuty spoločnosti TKE nie je objektívne odôvodnené a že je v rozpore
so skutočnosťou, že Komisia neuložila pokutu iným sprostredkujúcim spoločnostiam.
Takéto tvrdenie sa tiež musí zamietnuť. Možnosť uložiť sankciu za protiprávne správanie dcérskej spoločnosti jej najvyššej
materskej spoločnosti totiž nebráni tomu, aby bola sankcionovaná sprostredkujúca holdingová spoločnosť alebo samotná dcérska
spoločnosť, pokiaľ sa Komisia mohla domnievať, že uvedené spoločnosti predstavovali jeden podnik. Ak sú splnené podmienky
pripísateľnosti, v takom prípade má Komisia možnosť voľby sankcionovať dcérsku spoločnosť, ktorá sa zúčastnila na porušení,
sprostredkujúcu materskú spoločnosť, ktorá ju počas tohto obdobia ovládala, a najvyššiu materskú spoločnosť skupiny (pozri
v tomto zmysle rozsudok Raiffeisen Zentralbank Österreich a i./Komisia, už citovaný v bode 60 vyššie, bod 331).
Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že všetky výhrady týkajúce sa uplatnenia domnienky zodpovednosti spoločností TKAG a TKE za
správanie ich dcérskych spoločností v prejednávanej veci sa musia zamietnuť.
–       O okolnostiach, ktoré uvádzajú žalobkyne s cieľom vyvrátiť domnienku zodpovednosti spoločností TKAG a TKE za správanie ich
dcérskych spoločností
Žalobkyne vo veciach T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 a T‑154/07 v podstate tvrdia, že aj keby existovala
domnienka zodpovednosti spoločností TKAG a TKE za správanie ich dcérskych spoločností, táto domnienka by bola vyvrátená, keďže
vo vzťahu ku Komisii bolo počas správneho konania a najmä počas dvoch stretnutí konaných 1. marca 2005 a 20. septembra 2006
preukázané, že dcérske spoločnosti skupiny ThyssenKrupp konali a konajú z hospodárskeho a právneho hľadiska samostatne.
Po prvé žalobkyne vo veciach T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07 a T‑150/07 tvrdia, že TKAG je len holdingová spoločnosť, ktorá vlastní
podiely v lokálnych spoločnostiach, ktoré sa podieľali na karteloch, len prostredníctvom iných holdingových spoločností, a že
TKE je len sprostredkujúca holdingová spoločnosť, ktorá sa nepodieľa na prevádzkových činnostiach v odvetví výťahov a eskalátorov.
Takéto tvrdenia sa musia zamietnuť, keďže samotná skutočnosť, že ide o holdingovú spoločnosť alebo o sprostredkujúcu holdingovú
spoločnosť, nemôže vyvrátiť domnienku zodpovednosti materskej spoločnosti za správanie jej dcérskych spoločností. V tejto
súvislosti je potrebné osobitne poukázať na to, že v rámci skupiny spoločností, o akú ide v prejednávanej veci, je holding
spoločnosťou, ktorej poslaním je preskupovať majetkové účasti v rôznych spoločnostiach a ktorej úlohou je zabezpečiť jednotu
ich riadenia (rozsudok Súdu prvého stupňa z 8. októbra 2008, Schunk a Schunk Kohlenstoff-Technik/Komisia, T‑69/04, Zb. s. II‑2567,
body 60 a 63).
Po druhé žalobkyne vo veciach T‑147/07, T‑149/07, T‑150/07 a T‑154/07 tvrdia, že z dôvodu decentralizovanej prevádzkovej štruktúry
odvetvia „výťahy“ spoločnosti ThyssenKrupp sa dcérske spoločnosti skupiny ThyssenKrupp, ktoré disponujú vlastnými ľudskými
a hmotnými zdrojmi, podieľali na porušeniach bez toho, aby podliehali vplyvu spoločností TKE a TKAG.
Takéto tvrdenia nemôžu vyvrátiť domnienku zodpovednosti spoločností TKAG a TKE za správanie dcérskych spoločností skupiny
ThyssenKrupp, keďže tieto tvrdenia nie sú podložené. V každom prípade je potrebné konštatovať, že rozdelenie dcérskych spoločností
spoločnosti TKAG na odvetvia, ako napríklad odvetvie „výťahy“, za ktoré zodpovedá TKE a ktoré zoskupuje všetky dcérske spoločnosti
skupiny ThyssenKrupp, vrátane spoločnosti TKL, ktorá však nie je dcérskou spoločnosťou spoločnosti TKE, predstavuje skôr nepriamy
dôkaz o uplatňovaní rozhodujúceho vplyvu dotknutých materských spoločností na uvedené dcérske spoločnosti.
Po tretie tvrdenie žalobkýň vo veciach T‑147/07, T‑149/07, T‑150/07 a T‑154/07, že neexistovalo nijaké prepojenie medzi riadiacimi
orgánmi spoločností TKE a TKAG a ich dotknutými dcérskymi spoločnosťami, tiež nemožno prijať. Je potrebné zdôrazniť, že tieto
tvrdenia nie sú podložené nijakým listinným dôkazom, pričom takéto dôkazy mohli byť poskytnuté, najmä pokiaľ ide o menný zoznam
členov štatutárnych orgánov uvedených podnikov v čase porušenia (pozri v tomto zmysle rozsudok Schunk a Schunk Kohlenstoff-Technik/Komisia,
už citovaný v bode 122 vyššie, bod 69). Okrem toho organizačné, hospodárske a právne väzby existujúce medzi spoločnosťami
TKAG a TKE a dcérskymi spoločnosťami skupiny ThyssenKrupp môžu preukázať existenciu vplyvu spoločností TKAG a TKE na stratégiu
uvedených dcérskych spoločností, a teda odôvodniť skutočnosť, že sa považujú za jednu hospodársku jednotku (pozri v tomto
zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa z 12. decembra 2007, Akzo Nobel a i./Komisia, T‑112/05, Zb. s. II‑5049, bod 83).
Po štvrté žalobkyne vo veciach T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 a T‑154/07 zdôrazňujú, že v konaní vystupovali samostatne
a že predložili individuálnu odpoveď na oznámenie o výhradách.
Takáto argumentácia tiež nemôže vyvrátiť domnienku zodpovednosti spoločností TKAG a TKE za správanie ich dcérskych spoločností.
Je pravda, že Súdny dvor konštatoval, že ak materská spoločnosť vystupuje ako jediný zástupca vo vzťahu ku Komisii v súvislosti
s predmetným porušením, môže to svedčiť o uplatňovaní rozhodujúceho vplyvu na správanie dcérskej spoločnosti (rozsudok Stora
Kopparbergs Bergslags/Komisia, už citovaný v bode 98 vyššie, bod 29). Samotná skutočnosť, že dcérske spoločnosti predložia
súbor samostatných odpovedí na oznámenie o výhradách, však nemôže predstavovať dôkaz o samostatnosti týchto dcérskych spoločností.
Po piate žalobkyne vo veciach T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07 a T‑150/07 tvrdia, že odôvodnenie č. 639 napadnutého
rozhodnutia je nepresné, keďže Komisia údajne konštatovala, že rozhodujúci vplyv spoločnosti TKE na správanie jej dcérskych
spoločností vyplýva z toho, že TKE vydala interný pokyn v rámci skupiny, ktorým svojim dcérskym spoločnostiam prikázala, aby
sa sústredili na svoje vnútroštátne trhy, zatiaľ čo tento pokyn iba vyjadruje obchodnú politiku vedenú vnútroštátnymi dcérskymi
spoločnosťami. Sústredenie sa na vnútroštátne trhy údajne vyplýva z rozdelenia úloh medzi dcérske spoločnosti, ktoré vyplýva
z osobitostí trhu.
Toto tvrdenie sa zakladá na nesprávnom výklade odôvodnení č. 634 až 639 napadnutého rozhodnutia. Z týchto odôvodnení totiž
vyplýva, že Komisia konštatovala, že TKE má zodpovedať za porušenia, ktorých sa dopustili jej dcérske spoločnosti, na základe
skutočnosti, že TKE vlastnila 100 % základného imania svojich dcérskych spoločností, a na základe nevyvrátenej domnienky rozhodujúceho
vplyvu na ich obchodnú politiku vyplývajúcej z tejto skutočnosti. Je pravda, že Komisia v odôvodnení č. 639 napadnutého rozhodnutia
tiež uviedla, že skutočnosť, že TKE vydala interný pokyn v rámci skupiny, ktorým svojim dcérskym spoločnostiam prikázala,
aby sa sústredili na svoje vnútroštátne trhy, a že dcérske spoločnosti sa týmto pokynom riadili, svedčí o tom, že TKE využila
možnosť uplatňovať rozhodujúci vplyv na obchodnú činnosť svojich dcérskych spoločností. Toto odôvodnenie je však reakciou
na tvrdenie uvedené v odpovedi spoločnosti TKE na oznámenie o výhradách, že TKE bola len sprostredkujúca holdingová spoločnosť,
ktorá neriadila bežné činnosti spoločností, ktoré vlastnila (pozri bod 122 vyššie).
V každom prípade na rozdiel od toho, čo tvrdia žalobkyne, skutočnosť, že TKE dala pokyn dcérskym spoločnostiam skupiny, ktoré
patrili do odvetvia „výťahy“, aby sa sústredili na svoje vnútroštátne trhy, svedčí – ako zdôraznila Komisia – o rozhodujúcom
vplyve spoločnosti TKE nielen na správanie svojich dcérskych spoločností, ale aj na správanie spoločnosti TKL, ktorá – ako
žalobkyňa vo veci T‑149/07 uviedla na pojednávaní – tiež patrí do tohto odvetvia.
Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že Komisia v odôvodnení č. 641 napadnutého rozhodnutia správne konštatovala, že žalobkyne
vo veciach T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 a T‑154/07 nevyvrátili domnienku zodpovednosti spoločností TKAG
a TKE za porušenia, ktorých sa dopustili dcérske spoločnosti skupiny ThyssenKrupp v Belgicku, v Nemecku, v Luxembursku a v Holandsku.
O porušení povinnosti odôvodnenia a práva na obhajobu
Žalobkyne vo veciach T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 a T‑154/07 v podstate tvrdia, že Komisia porušila povinnosť
odôvodnenia z viacerých hľadísk. V prvom rade je napadnuté rozhodnutie údajne nedostatočne odôvodnené, pokiaľ ide o konštatovanie
hospodárskej jednoty medzi spoločnosťami TKAG, TKE a dcérskymi spoločnosťami skupiny ThyssenKrupp, a nie je v ňom uvedené,
prečo dôkazy predložené spoločnosťami skupiny ThyssenKrupp neboli dostačujúce na vyvrátenie domnienky zodpovednosti. Komisia
ďalej údajne nezohľadnila viaceré dôkazy, ktoré predložili žalobkyne vo veciach T‑149/07 a T‑150/07 v reakcii na oznámenie
o výhradách. Napokon odôvodnenie č. 639 napadnutého rozhodnutia údajne obsahuje chyby odôvodnenia a navyše odkazuje na konštatovania,
ktoré Komisia uviedla v súvislosti so skupinou Otis.
Na úvod je potrebné pripomenúť, že hoci Komisia podľa ustálenej judikatúry nie je povinná v odôvodnení rozhodnutia, ktoré
prijala na zabezpečenie uplatňovania pravidiel hospodárskej súťaže, zaoberať sa všetkými skutkovými a právnymi otázkami a úvahami,
na základe ktorých prijala takéto rozhodnutie, podľa článku 253 ES je povinná uviesť aspoň skutočnosti a úvahy, ktoré majú
rozhodujúci význam v štruktúre jej rozhodnutia, a tak umožniť súdom Únie a dotknutým osobám zistiť podmienky, za ktorých Komisia
uplatnila Zmluvu (pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 15. septembra 1998, European Night Services a i./Komisia, T‑374/94,
T‑375/94, T‑384/94 a T‑388/94, Zb. s. II‑3141, bod 95 a tam citovanú judikatúru).
Po prvé je potrebné zamietnuť argumentáciu žalobkýň vo veciach T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 a T‑154/07
založenú na nedostatku odôvodnenia, pokiaľ ide o konštatovanie hospodárskej jednoty medzi spoločnosťami skupiny ThyssenKrupp,
ktorým bolo určené napadnuté rozhodnutie. Je totiž potrebné konštatovať, že z odôvodnení č. 633 až 641 napadnutého rozhodnutia
vyplýva, že Komisia z právneho hľadiska dostatočne uviedla dôvody, pre ktoré správanie dcérskych spoločností ThyssenKrupp
možno pripísať ich materským spoločnostiam TKE a/alebo TKAG. V týchto odôvodneniach totiž Komisia s poukazom na judikatúru
uvedenú v bode 96 vyššie konštatovala, že treba vyvodiť zodpovednosť spoločností TKAG a TKE za správanie ich dcérskych spoločností,
ktoré sa podieľali na porušeniach článku 81 ES. Komisia navyše konštatovala, že žalobkyniam sa nepodarilo vyvrátiť domnienku
zodpovednosti.
Po druhé argumentáciu žalobkýň vo veciach T‑149/07 a T‑150/07, podľa ktorej Komisia nezohľadnila niektoré tvrdenia uvedené
v reakcii na oznámenie o výhradách, nemožno prijať.
Pokiaľ ide o skutočnosť, že TKE sa vo svojej odpovedi na oznámenie o výhradách odvolávala na neexistenciu nadnárodných pokynov
a samostatný postup spoločnosti TKE a jej dcérskych spoločností v rámci správneho konania, je potrebné poukázať na to, že
Komisia v odôvodnení č. 639 napadnutého rozhodnutia konštatovala, že „skutočnosť, že TKE vydala interný pokyn v rámci skupiny,
ktorým svojim dcérskym spoločnostiam prikázala, aby sa sústredili na svoje vnútroštátne trhy, a že dcérske spoločnosti sa
týmto pokynom riadili, preukazuje, že TKE využila možnosť uplatniť rozhodujúci vplyv na obchodnú činnosť svojich dcérskych
spoločností.“ Okrem toho, hoci je pravda, že Komisia v napadnutom rozhodnutí neodpovedala na tvrdenie založené na samostatnom
postupe spoločnosti TKE a jej dcérskych spoločností v rámci správneho konania, je potrebné konštatovať, že takéto tvrdenie
nemôže mať rozhodujúci význam v štruktúre napadnutého rozhodnutia, a teda vzhľadom na judikatúru citovanú v bode 133 vyššie
si nevyžaduje výslovnú odpoveď Komisie.
Okrem toho Komisia tiež odpovedala na tvrdenia uvedené spoločnosťou TKAG v jej odpovedi na oznámenie o výhradách. TKAG vo
svojej odpovedi totiž tvrdila, že podanie žiadosti podľa oznámenia o spolupráci z roku 2002 nemôže odôvodňovať materiálnu
zodpovednosť spoločnosti TKAG, že TKAG sa priamo ani nepriamo nepodieľala na porušení, že odvetvie výťahov a eskalátorov bolo
organizované decentralizovane a riadené samostatne vnútroštátnymi dcérskymi spoločnosťami, že TKAG bola len holdingovou spoločnosťou,
ktorá nezasahovala do prevádzkovej činnosti svojich dcérskych spoločností pôsobiacich v oblasti výťahov a eskalátorov, že
prevádzkové spoločnosti nedodržiavali smernice v oblasti dodržiavania právnych predpisov, ktoré im doručila TKE, pričom ich
vyzvala, aby ukončili porušenie, že spis Komisie neobsahoval dôkazy, ktoré by preukazovali uplatňovanie skutočného vplyvu
spoločnosti TKAG na prevádzkové spoločnosti a že TKAG vystupovala v správnom konaní vždy nezávisle od ostatných spoločností.
Ako však Komisia správne uvádza, body 74 až 87 odpovede spoločnosti TKAG na oznámenie o výhradách obsahujú v podstate pripomienky
týkajúce sa právneho kritéria, ktoré treba uplatniť v rámci pripísania správania dcérskych spoločností jej materskej spoločnosti,
ku ktorým sa Komisia vyjadrila v odôvodneniach č. 603 až 605 a 639 napadnutého rozhodnutia. Pokiaľ ide o skutkové tvrdenia
uvedené v spomenutej odpovedi, TKAG neuvádza nijaký dôkaz, ale len odkazuje na smernice týkajúce sa dodržiavania práva hospodárskej
súťaže, ktoré navyše neboli pripojené k odpovedi spoločnosti TKAG na oznámenie o výhradách. Napokon, pokiaľ ide o tvrdenie
založené na samostatnom postupe spoločnosti TKAG a jej dcérskych spoločností v rámci správneho konania, toto tvrdenie si vzhľadom
na judikatúru citovanú v bode 133 vyššie tiež nevyžaduje výslovnú odpoveď Komisie.
Preto sa výhrada založená na nedostatku odôvodnenia musí zamietnuť.
Po tretie žalobkyne vo veciach T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07 a T‑149/07 tvrdia, že odôvodnenie č. 639 napadnutého rozhodnutia
je nedostatočne odôvodnené a odporuje „pravidlám logiky“, keďže Komisia údajne konštatovala, že v prípade jedného hospodárskeho
subjektu sa možno domnievať, že dcérska spoločnosť uplatňuje v podstate pokyny materskej spoločnosti, čo znamená, že zo želaného
záveru analýzy (v prejednávanej veci z existencie hospodárskej jednoty) sa vyvodzuje samotný predpoklad takého záveru (v prejednávanej
veci neexistencia dôkazov o obchodnej nezávislosti dcérskych spoločností spoločnosti ThyssenKrupp). Okrem toho je nelogické
odmietnuť dôvod, ktorý umožňuje vyvrátiť domnienku – v prejednávanej veci neexistenciu osobných prepojení medzi správnymi
radami spoločnosti TKE a jej dcérskych spoločností – na základe tvrdenia, že prepojenie riadiacich orgánov nie je predpokladom
existencie domnienky.
Túto argumentáciu tiež nemožno prijať. Táto argumentácia totiž po prvé nerešpektuje režim domnienky zodpovednosti tak, ako
vyplýva z judikatúry uvedenej v bodoch 96 a 97 vyššie, a najmä skutočnosť, že materská spoločnosť môže vyvrátiť uvedenú domnienku
predložením dôkazov spôsobilých preukázať samostatnosť jej dcérskych spoločností. Po druhé Komisia nezamietla tvrdenie žalobkýň
týkajúce sa neexistencie prepojení medzi spoločnosťou TKE a jej dcérskymi spoločnosťami s odôvodnením, že prepojenie riadiacich
orgánov nie je predpokladom existencie domnienky zodpovednosti materskej spoločnosti. Naopak z odkazu na odôvodnenie č. 619
napadnutého rozhodnutia, ako aj z odôvodnenia č. 640 uvedeného rozhodnutia vyplýva, že Komisia zamietla toto tvrdenie z dôvodu,
že TKE nepredložila nijaký dôkaz na podporu tohto tvrdenia. V tejto súvislosti je potrebné zdôrazniť, že ani v priebehu konania
pred Všeobecným súdom tvrdenia žalobkýň týkajúce sa neexistencie prepojenia medzi riadiacimi orgánmi spoločností TKE a TKAG
a ich dotknutými dcérskymi spoločnosťami neboli podložené nijakým listinným dôkazom (pozri bod 125 vyššie).
Pokiaľ ide o odôvodnenie č. 639 napadnutého rozhodnutia, žalobkyne vo veciach T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07 a T‑150/07
tiež tvrdia, že bolo porušené ich právo na obhajobu z dôvodu, že spomenuté odôvodnenie odkazuje na odôvodnenie č. 626 napadnutého
rozhodnutia, ktoré sa týka existencie hospodárskej jednoty medzi spoločnosťami skupiny Otis, a že Komisia nesprístupnila rozhodujúce
časti odôvodnení č. 622 až 625 napadnutého rozhodnutia spoločnosti ThyssenKrupp.
V tejto súvislosti je potrebné konštatovať, že žalobkyne neuvádzajú, v akom smere skutočnosť, že odôvodnenie č. 639 napadnutého
rozhodnutia odkazuje na odôvodnenie č. 626 uvedeného rozhodnutia, ovplyvnila jej právo na obhajobu v priebehu správneho konania.
Keďže výhrada uvedená v bode 141 vyššie sa musí vykladať tak, že sa ňou namieta nedostatok odôvodnenia, je potrebné konštatovať,
že pokiaľ ide o odkaz na odôvodnenie č. 626 napadnutého rozhodnutia v odôvodnení č. 639 tohto rozhodnutia, Komisia iba konštatovala,
že „ako bolo uvedené v [odôvodnení č.] 626, na pripísanie zodpovednosti materskej spoločnosti nie je potrebné nijaké prepojenie
činností týchto dvoch podnikov.“ Je však potrebné konštatovať, že vysvetlenia, na ktoré odkazuje odôvodnenie č. 639, sa nenachádzajú
v odôvodnení č. 626 napadnutého rozhodnutia, ktoré bolo spoločnostiam skupiny ThyssenKrupp sprístupnené, ale sú uvedené v predchádzajúcom
odôvodnení a najmä v tejto časti odôvodnenia č. 625, ktorá tiež bola sprístupnená spoločnostiam skupiny ThyssenKrupp:
„… [N]a pripísanie zodpovednosti za správanie dcérskej spoločnosti na trhu nie je potrebné nijaké prepojenie s obchodnou činnosťou
materskej spoločnosti, ani úzka súvislosť s činnosťou dcérskej spoločnosti. Je celkom bežné, že jednotlivé činnosti a špecializácie
sú v rámci skupiny podnikov pridelené rôznym subjektom.“
Žalobkyne teda nemôžu oprávnene tvrdiť, že právne zásady, z ktorých vychádzala Komisia v odôvodnení č. 639 napadnutého rozhodnutia,
zostali nejasné. Za týchto okolností sa výhrada uvedená v bode 141 vyššie teda tiež musí zamietnuť.
Po štvrté žalobkyne vo veciach T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 a T‑154/07 tvrdia, že Komisia vo svojich vyjadreniach
k žalobe uviedla súbor nových tvrdení, ktoré nemôžu nahradiť chýbajúce odôvodnenie v napadnutom rozhodnutí. Tieto tvrdenia
sú údajne oneskorené a neprípustné a v každom prípade nedôvodné.
Ako bolo uvedené v bode 133 vyššie, Komisia je podľa článku 253 ES povinná uviesť aspoň skutočnosti a úvahy, ktoré majú rozhodujúci
význam v štruktúre jej rozhodnutia, a tak umožniť súdom Únie a dotknutým osobám zistiť podmienky, za ktorých Komisia uplatnila
Zmluvu. Okrem toho z judikatúry vyplýva, že pokiaľ nejde o výnimočné okolnosti, rozhodnutie musí obsahovať odôvodnenie uvedené
v jeho znení a nemôže byť po prvý raz a dodatočne odôvodnené v súdnom konaní (pozri rozsudok European Night Services a i./Komisia,
už citovaný v bode 133 vyššie, bod 95 a tam citovanú judikatúru). Odôvodnenie sa teda v zásade musí dotknutej osobe oznámiť
súčasne s rozhodnutím, ktoré jej spôsobuje ujmu (pozri rozsudok Dansk Rørindustri a i./Komisia, už citovaný v bode 94 vyššie,
bod 463 a tam citovanú judikatúru).
Ako už bolo uvedené v bode 134 vyššie, z odôvodnení č. 633 až 641 napadnutého rozhodnutia vyplýva, že Komisia z právneho hľadiska
dostatočne uviedla dôvody, pre ktoré správanie dcérskych spoločností ThyssenKrupp možno pripísať ich materským spoločnostiam
TKE a/alebo TKAG. V tejto súvislosti je potrebné poukázať na to, že cieľom tvrdení uvedených vo vyjadreniach Komisie k žalobe
je len odpovedať na tvrdenia uvedené vo vyjadreniach žalobkýň a nie nahradiť údajné chýbajúce odôvodnenie v napadnutom rozhodnutí.
Z toho vyplýva, že tejto poslednej výhrade tiež nemožno vyhovieť.
Preto sa všetky výhrady žalobkýň vo veciach T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 a T‑154/07 týkajúce sa porušenia
článku 253 ES a práva na obhajobu v súvislosti s pripísaním porušení, ktorých sa dopustili dcérske spoločnosti skupiny ThyssenKrupp,
spoločnostiam TKAG a TKE musia zamietnuť.
O návrhoch na vykonanie dôkazov
Na podporu svojho tvrdenia, že spoločnosti skupiny ThyssenKrupp podrobne vysvetlili decentralizovanú organizáciu odvetví činnosti
dotknutých napadnutým rozhodnutím vo vnútri tejto skupiny, žalobkyne vo veciach T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07 a T‑150/07 navrhujú
podľa článku 65 písm. c) rokovacieho poriadku vypočuť osobu zodpovednú za spis v rámci Komisie, úradníka Komisie, ktorý viedol
inšpekcie v Nemecku 28. a 29. januára 2004, ako aj člena vedenia spoločnosti TKE. Okrem toho žalobkyne vo veciach T‑147/07,
T‑149/07 a T‑150/07 navrhujú vypočuť zamestnanca spoločnosti TKAG. Žalobkyňa vo veci T‑149/07 tiež navrhuje, aby Všeobecný
súd uložil Komisii povinnosť predložiť jej rozhodnutie K(2005) 4634 z 30. novembra 2005 týkajúce sa konania podľa článku 81 [ES]
(Vec COMP/38.354 – Priemyselné vrecia), ktorého zhrnutie je uverejnené v
Úradnom vestníku Európskej únie
z 26. októbra 2007 (L 282, s. 41), z ktorého údajne vyplýva, že neexistuje objektívny dôvod na solidárne uloženie pokuty
sprostredkujúcemu holdingu, ak už bola uložená pokuta dcérskym spoločnostiam, ktoré sa dopustili porušenia, a holdingu, ktorý
stojí na čele skupiny.
Pokiaľ ide o posúdenie návrhov na vykonanie dôkazov podaných účastníkom sporu, je potrebné pripomenúť, že len Všeobecný súd
rozhoduje o prípadnej potrebe doplniť informácie, ktorými disponuje vo veci, o ktorej rozhoduje (pozri rozsudok Súdneho dvora
z 22. novembra 2007, Sniace/Komisia, C‑260/05 P, Zb. s. I‑10005, bod 77 a tam citovanú judikatúru).
Po prvé, pokiaľ ide o návrhy na vypočutie svedkov, ktorí by umožnili preukázať, že spoločnosti skupiny ThyssenKrupp podrobne
vysvetlili decentralizovanú organizáciu odvetví činnosti dotknutých napadnutým rozhodnutím vo vnútri tejto skupiny, je potrebné
poukázať na to, že Komisia nespochybňuje skutočnosť, že spoločnosti skupiny ThyssenKrupp predložili ústne vysvetlenia týkajúce
sa údajnej decentralizovanej organizácie tejto skupiny. Konštatovala však, že tvrdenia spoločností skupiny ThyssenKrupp neboli
podložené listinnými dôkazmi a dokonca ich vyvracali niektoré listiny v spise.
Po druhé, pokiaľ ide o žiadosť o predloženie rozhodnutia Komisie K(2005) 4634, predloženie tohto rozhodnutia nemožno považovať
za nevyhnutné pre vyriešenie sporu, keďže rozhodovacia prax Komisie nemôže slúžiť ako právny rámec pre pokuty v oblasti hospodárskej
súťaže (rozsudky JCB Service/Komisia, už citovaný v bode 108 vyššie, body 201 a 205, a Britannia Alloys & Chemicals/Komisia,
už citovaný v bode 108 vyššie, bod 60; rozsudok Súdu prvého stupňa z 8. októbra 2008, Carbone‑Lorraine/Komisia, T‑73/04, Zb.
s. II‑2661, bod 92).
Návrhy na vykonanie dôkazov teda treba zamietnuť, keďže údaje obsiahnuté v spise sú dostačujúce na to, aby Všeobecný súd mohol
rozhodnúť o tomto žalobnom dôvode.
Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že tento žalobný dôvod treba zamietnuť.
3.
O návrhoch na zrušenie alebo zníženie uložených pokút

O žalobnom dôvode založenom na porušení zásady ne bis in idem
V odôvodnení č. 655 napadnutého rozhodnutia Komisia takto zamietla tvrdenie spoločnosti ThyssenKrupp, že akákoľvek pokuta,
ktorá by jej bola uložená, by bola v rozpore so zásadou
ne bis in idem
vzhľadom na údajné rozhodnutia o zhovievavosti prijaté vnútroštátnymi orgánmi hospodárskej súťaže v Belgicku, v Luxembursku
a v Holandsku:
„Na uplatnenie zásady [
ne bis in idem
] je potrebné…, aby bolo vydané rozhodnutie o tom, či skutočne došlo k porušeniu, alebo aby došlo k opätovnému preskúmaniu
zákonnosti uvedeného správania. V posudzovanom prípade ani jeden z vnútroštátnych orgánov hospodárskej súťaže spomenutých
spoločnosťou ThyssenKrupp vec nepreskúmal, ani nevydal konečné rozhodnutie vo veci samej. Zásada
ne bis in idem
nebráni Komisii v tom, aby vykonávala svoju právomoc, keď bolo vydané predbežné rozhodnutie o zhovievavosti na vnútroštátnej
úrovni. Okrem toho v tejto veci všetky údajné vnútroštátne rozhodnutia spomenuté spoločnosťou ThyssenKrupp boli prijaté po
začatí konania Komisiou v zmysle článku 11 ods. 6 nariadenia č. 1/2003. Podľa tohto ustanovenia sú za týchto okolností všetky
vnútroštátne orgány hospodárskej súťaže zbavené svojej právomoci na uplatňovanie článku 81 [ES]…“
Žalobkyne vo veciach T‑144/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 a T‑154/07 tvrdia, že napadnuté rozhodnutie porušuje zásadu
ne bis in idem
. V tejto súvislosti tvrdia, že Komisia im nemohla uložiť pokuty za porušenia, ktorých sa dopustila ThyssenKrupp v Belgicku,
v Luxembursku a v Holandsku, keďže už boli právoplatne odsúdené za uvedené porušenia v zmysle článku 54 Dohovoru, ktorým sa
vykonáva Schengenská dohoda zo 14. júna 1985 uzatvorená medzi vládami štátov hospodárskej únie Beneluxu, Nemeckej spolkovej
republiky a Francúzskej republiky o postupnom zrušení kontrol na ich spoločných hraniciach (Ú. v. ES L 239, 2000, s. 19; Mim.
vyd. 19/002, s. 9) (ďalej len „DVSD“) belgickým, luxemburským a holandským orgánom hospodárskej súťaže. V tejto súvislosti
poukazujú na rozhodnutie belgického zboru spravodajcov [
dôverné
](
), na stanovisko o zhovievavosti luxemburského orgánu hospodárskej súťaže [
dôverné
] a na prísľub zhovievavosti (clementietoezegging) holandského orgánu hospodárskej súťaže [
dôverné
]. Zdôrazňujú tiež, že rozhodnutia vnútroštátnych orgánov hospodárskej súťaže predchádzajú začatiu konania Komisiou 7. októbra
2005, takže nemožno konštatovať, že vnútroštátne orgány hospodárskej súťaže boli v okamihu vydania svojich rozhodnutí zbavené
svojej právomoci podľa článku 11 ods. 6 nariadenia č. 1/2003.
Je potrebné pripomenúť, že zásada
ne bis in idem
, ktorá je tiež zakotvená v článku 4 protokolu č. 7 k EDĽP, predstavuje základnú zásadu práva Únie, ktorej dodržiavanie súdy
zabezpečujú (rozsudok Súdneho dvora z 29. júna 2006, SGL Carbon/Komisia, C‑308/04 P, Zb. s. I‑5977, bod 26, a rozsudok Súdu
prvého stupňa z 18. júna 2008, Hoechst/Komisia, T‑410/03, Zb. s. II‑881, bod 598).
V oblasti práva hospodárskej súťaže Únie už bolo rozhodnuté, že táto zásada zakazuje, aby Komisia znova uznala podnik za zodpovedný
alebo ho stíhala z dôvodu protisúťažného správania, za ktoré už bol sankcionovaný alebo vo vzťahu ku ktorému bolo rozhodnuté,
že zaň nie je zodpovedný, a to skorším rozhodnutím Komisie, proti ktorému už nemožno podať žalobu (rozsudok Súdneho dvora
z 15. októbra 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij a i./Komisia, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P
až C‑252/99 P a C‑254/99 P, Zb. s. I‑8375, bod 59; rozsudky Súdu prvého stupňa z 9. júla 2003, Archer Daniels Midland a Archer
Daniels Midland Ingredients/Komisia, T‑224/00, Zb. s. II‑2597, body 85 a 86; z 29. apríla 2004, Tokai Carbon a i./Komisia,
T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01 až T‑246/01, T‑251/01 a T‑252/01, Zb. s. II‑1181, body 130 a 131, a FNCBV a i./Komisia, už citovaný
v bode 69 vyššie, bod 340).
Predpokladom uplatnenia zásady
ne bis in idem
teda je, že sa rozhodlo o existencii porušenia alebo že bola preskúmaná zákonnosť jeho posúdenia (rozsudok Limburgse Vinyl
Maatschappij a i./Komisia, už citovaný v bode 159 vyššie, bod 60). Zásada
ne bis in idem
teda zakazuje iba nové vecné posúdenie existencie porušenia, ktoré by malo za následok buď uloženie druhej sankcie popri prvej
sankcii v prípade, ak by sa znova konštatovala zodpovednosť, alebo prvej sankcie v prípade, ak by zodpovednosť, ktorá prvým
rozhodnutím nebola konštatovaná, bola konštatovaná druhým rozhodnutím (rozsudok Limburgse Vinyl Maatschappij a i./Komisia,
už citovaný v bode 159 vyššie, bod 61).
Pokiaľ ide o otázku, či rozhodnutie vnútroštátneho orgánu hospodárskej súťaže môže brániť Komisii v tom, aby znova uznala
za zodpovedný alebo stíhala ten istý podnik, je potrebné pripomenúť, že uplatnenie zásady
ne bis in idem
podlieha trojitej podmienke totožnosti skutkového stavu, porušovateľa a chráneného právneho záujmu. Táto zásada teda zakazuje
sankcionovať tú istú osobu viac ako jedenkrát za to isté protiprávne správanie s cieľom chrániť ten istý právny záujem (rozsudok
Súdneho dvora zo 7. januára 2004, Aalborg Portland a i./Komisia, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P
a C‑219/00 P, Zb. s. I‑123, bod 338; rozsudky FNCBV a i./Komisia, už citovaný v bode 69 vyššie, bod 340, a Hoechst/Komisia,
už citovaný v bode 158 vyššie, bod 600).
Keďže cieľom postupu orgánov hospodárskej súťaže členských štátov na jednej strane a Komisie na druhej strane v rámci stíhania
a konštatovania zodpovednosti podnikov za porušenia článkov 81 ES a 82 ES na základe právomocí, ktoré im priznávajú články
5 a 14 nariadenia č. 1/2003, je ochrana toho istého právneho záujmu, konkrétne ochrana slobodnej hospodárskej súťaže vo vnútri
spoločného trhu, ktorá je podľa článku 3 ods. 1 písm. g) ES základným cieľom Spoločenstva (pozri v tomto zmysle rozsudok SGL
Carbon/Komisia, už citovaný v bode 158 vyššie, bod 31), je potrebné konštatovať, že zásada
ne bis in idem
zakazuje, aby Komisia znova uznala podnik za zodpovedný alebo ho stíhala za porušenie článkov 81 ES alebo 82 ES, za ktoré
bol sankcionovaný alebo vo vzťahu ku ktorému bolo rozhodnuté, že zaň nie je zodpovedný, skorším rozhodnutím vnútroštátneho
orgánu hospodárskej súťaže vydaným na základe článku 5 nariadenia č. 1/2003, ktoré nadobudlo právoplatnosť.
V prvom rade je teda potrebné preskúmať, či akty uvedené v bode 157 vyššie predstavujú rozhodnutia vnútroštátnych orgánov
hospodárskej súťaže, ktorými boli žalobkyne sankcionované za porušenia, ku ktorým došlo v Belgicku, v Luxembursku a v Holandsku
a ktoré boli konštatované v napadnutom rozhodnutí, alebo ktorými bolo právoplatne rozhodnuté, že za tieto porušenia nezodpovedajú.
Je potrebné konštatovať, že akty príslušných vnútroštátnych orgánov hospodárskej súťaže sa vzťahujú na oslobodenie od pokút,
ktoré by mohli spoločnosti patriace do skupiny ThyssenKrupp získať za porušenia v Belgicku, v Luxembursku a v Holandsku, ktoré
boli neskôr konštatované a sankcionované v napadnutom rozhodnutí. Ako však Komisia správne zdôrazňuje v odôvodnení č. 655
napadnutého rozhodnutia, „ani jeden z vnútroštátnych orgánov hospodárskej súťaže spomenutých spoločnosťou ThyssenKrupp… nevydal
konečné rozhodnutie vo veci samej.“ Keďže aktmi vnútroštátnych orgánov hospodárskej súťaže, na ktoré sa odvolávajú žalobkyne,
sa nerozhodlo o existencii porušení, ku ktorým došlo v Belgicku, v Luxembursku a v Holandsku, tieto akty podľa judikatúry
citovanej v bode 160 vyššie nemôžu brániť Komisii v konštatovaní a v sankcionovaní uvedených porušení v napadnutom rozhodnutí.
Podľa žalobkýň vo veciach T‑144/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 a T‑154/07 však na účely uplatnenia zásady
ne bis in idem
postačuje predbežné preskúmanie porušenia vnútroštátnym orgánom hospodárskej súťaže. V tejto súvislosti poukazujú na článok
54 DVSD a na rozsudok Súdneho dvora z 11. februára 2003, Gözütok a Brügge (C‑187/01 a C‑385/01, Zb. s. I‑1345, bod 30), ktorým
bol údajne prekonaný rozsudok Limburgse Vinyl Maatschappij a i./Komisia, už citovaný v bode 159 vyššie (bod 60). Rozhodnutia
vnútroštátnych orgánov hospodárskej súťaže o oslobodení od pokút údajne spĺňajú podmienky článku 54 DVSD.
V tejto súvislosti je potrebné poukázať na to, že článok 54 DVSD stanovuje, že „osoba právoplatne odsúdená jednou zo zmluvných
strán nesmie byť pre ten istý čin stíhaná inou zmluvnou stranou…“. Podľa rozsudku Gözütok a Brügge, už citovaného v bode 165
vyššie (body 30 a 31), je osoba právoplatne odsúdená, ak sa po skončení vnútroštátneho konania trestné stíhanie definitívne
ukončí, aj keď súd v rámci tohto konania vôbec nekonal.
Aj za predpokladu, že v oblasti práva hospodárskej súťaže Únie by bolo možné odvolávať sa na článok 54 DVSD vzhľadom na to,
že predstavuje vyjadrenie všeobecnej zásady práva Únie, konkrétne zásady
ne bis in idem
, bolo by potrebné konštatovať, že predbežné rozhodnutie o zhovievavosti vydané vnútroštátnym orgánom hospodárskej súťaže
v každom prípade nemožno považovať za rozhodnutie, na ktoré sa vzťahuje toto ustanovenie. Priznanie dočasného oslobodenia
od pokút totiž nezodpovedá konečnej povahe zániku trestného stíhania, ktorý sa vyžaduje podľa článku 54 DVSD.
Po prvé, pokiaľ ide o údajné rozhodnutie belgického orgánu hospodárskej súťaže, je potrebné konštatovať, že toto rozhodnutie
[
dôverné
] vydal belgický zbor spravodajcov. Podľa spoločného oznámenia rady hospodárskej súťaže a zboru spravodajcov o oslobodení
od pokút a znížení pokút vo veciach týkajúcich sa kartelov (ďalej len „belgické oznámenie o zhovievavosti“) žiadosti o oslobodenie
od pokút podané na belgickom orgáne hospodárskej súťaže najprv preskúma zbor spravodajcov (body 7 a 8 belgického oznámenia
o zhovievavosti). Vzhľadom na to, že „… rada hospodárskej súťaže… je súdnym orgánom s rozhodovacou právomocou“ (bod 7 belgického
oznámenia o zhovievavosti), však len tomuto orgánu prináleží vydávať konečné rozhodnutia o oslobodení od pokút „po skončení
vyšetrovania… na základe vyšetrovacej správy spravodajcu…“ (bod 8 belgického oznámenia o zhovievavosti; pozri tiež body 21
a 22 belgického oznámenia o zhovievavosti). Vzhľadom na belgickú právnu úpravu je teda list zboru spravodajcov týkajúci sa
žiadosti o oslobodenie od pokút vždy dočasný.
Dočasná povaha listu zboru spravodajcov [
dôverné
] navyše vyplýva aj z jeho obsahu, keďže sa v ňom uvádza, že žiadosti „… na prvý pohľad spĺňajú podmienky na získanie oslobodenia
od pokút…“.
Nemožno teda konštatovať, že list zboru spravodajcov [
dôverné
] mal za následok definitívne ukončenie trestného stíhania, pokiaľ ide o účasť spoločnosti ThyssenKrupp na porušení v Belgicku.
Vzhľadom na to, že ThyssenKrupp nebola belgickým orgánom hospodárskej súťaže „právoplatne odsúdená“ v zmysle článku 54 DVSD,
v prejednávanej veci nič nebránilo Komisii v tom, aby v článku 1 ods. 1 a v článku 2 ods. 1 napadnutého rozhodnutia konštatovala
a sankcionovala účasť tohto podniku na porušení v Belgicku.
Po druhé, pokiaľ ide o stanovisko o zhovievavosti luxemburskej rady hospodárskej súťaže, [
dôverné
] je potrebné konštatovať, že týmto stanoviskom sa vo vzťahu k spoločnostiam TKAL a TKE potvrdzuje prijatie ich žiadosti o zhovievavosť
týkajúcej sa porušenia v Luxembursku a potvrdzuje sa ním, že táto žiadosť sa zohľadní v konaní v Luxembursku (články 1 a 2
stanoviska o zhovievavosti). Tak ako v prípade listu belgického zboru spravodajcov však ani v tomto prípade nedošlo k vydaniu
konečného rozhodnutia o žiadosti o oslobodenie od pokút. Luxemburská rada hospodárskej súťaže totiž považovala za „vhodné
prerušiť konanie o žiadosti o zhovievavosť vo veci samej, kým sa neskončí vyšetrovanie vykonávané Komisiou…“ (bod 6 a článok
3 stanoviska o zhovievavosti).
Za týchto okolností ThyssenKrupp stanoviskom o zhovievavosti [
dôverné
] luxemburskej rady hospodárskej súťaže tiež nebola „právoplatne odsúdená“ v zmysle článku 54 DVSD. Toto stanovisko o zhovievavosti
teda nebránilo Komisii v tom, aby v článku 1 ods. 3 a v článku 2 ods. 3 napadnutého rozhodnutia konštatovala a sankcionovala
účasť tohto podniku na porušení v Luxembursku.
Po tretie, pokiaľ ide o prísľub zhovievavosti holandského orgánu hospodárskej súťaže [
dôverné
], je potrebné konštatovať, že tento prísľub tiež nemá konečnú povahu. V tomto prísľube sa totiž spoločnostiam TKAG a TKL
priznáva oslobodenie od pokút iba v prípade, ak holandský orgán hospodárskej súťaže sám preskúma a prešetrí porušenie v Holandsku,
či už na žiadosť Komisie, alebo z vlastnej iniciatívy (bod 7 prísľubu zhovievavosti). Vzhľadom na to, že tento prípad nenastal,
si však prísľub zhovievavosti v prejednávanej veci ponechal svoju dočasnú povahu a nemal za následok definitívne ukončenie
trestného stíhania spoločnosti ThyssenKrupp za jej účasť na porušení v Holandsku.
Za týchto okolností prísľub zhovievavosti nebránil Komisii v tom, aby v článku 1 ods. 4 a v článku 2 ods. 4 napadnutého rozhodnutia
konštatovala a sankcionovala účasť spoločnosti ThyssenKrupp na porušení v Holandsku.
Komisia teda v odôvodnení č. 655 napadnutého rozhodnutia správne konštatovala, že akty vnútroštátnych orgánov hospodárskej
súťaže uvedené v bode 157 vyššie predstavujú predbežné rozhodnutia o zhovievavosti, ktoré jej nebránia vo výkone jej právomoci.
V druhom rade vzhľadom na vyššie uvedené konštatovania je argumentácia žalobkýň, podľa ktorej Komisia v odôvodnení č. 655
napadnutého rozhodnutia nesprávne konštatovala, že príslušné vnútroštátne orgány hospodárskej súťaže boli v okamihu prijatia
aktov uvedených v bode 157 vyššie zbavené svojej právomoci podľa článku 11 ods. 6 nariadenia č. 1/2003, neúčinná. Totiž aj
za predpokladu, že uvedené orgány by v okamihu prijatia aktov uvedených v bode 157 vyššie ešte stále mali právomoc na vydanie
rozhodnutí o zhovievavosti, je potrebné konštatovať, že uvedené akty v prejednávanej veci nepostačujú na uplatnenie zásady
ne bis in idem
, keďže nepredstavujú rozhodnutia o existencii porušenia a v každom prípade majú dočasnú povahu.
To isté platí aj pre argumentáciu založenú na prednosti zásady
ne bis in idem
pred sekundárnym právom Únie, keďže podmienky na uplatnenie tejto zásady v prejednávanej veci v každom prípade nie sú splnené.
V treťom rade žalobkyne vo veciach T‑144/07, T‑149/07 a T‑150/07 tvrdia, že mali legitímnu dôveru v skutočnosť, že akty vnútroštátnych
orgánov hospodárskej súťaže spomenuté v bode 157 vyššie ich chránia pred novým stíhaním zo strany Komisie.
Právo domáhať sa ochrany legitímnej dôvery sa vzťahuje na každého jednotlivca, ktorý sa nachádza v situácii, z ktorej vyplýva,
že správny orgán Únie tým, že mu poskytol presné uistenia, vyvolal u neho dôvodné očakávania [rozsudok Súdneho dvora z 15. júla
2004, Di Lenardo a Dilexport, C‑37/02 a C‑38/02, Zb. s. I‑6911, bod 70; rozsudky Súdu prvého stupňa zo 17. decembra 1998,
Embassy Limousines & Services/Parlament, T‑203/96, Zb. s. II‑4239, bod 74, a z 15. novembra 2007, Enercon/ÚHVT (Konvertor
veternej energie), T‑71/06, neuverejnený v Zbierke, bod 36].
Nikto sa však nemôže odvolávať na porušenie zásady ochrany legitímnej dôvery, pokiaľ neexistujú presné uistenia, ktoré mu
mal poskytnúť správny orgán (rozsudky Súdu prvého stupňa zo 14. septembra 1995, Lefebvre a i./Komisia, T‑571/93, Zb. s. II‑2379,
bod 72, a z 29. januára 1998, Dubois et Fils/Rada a Komisia, T‑113/96, Zb. s. II‑125, bod 68). Bez ohľadu na formu ich oznámenia
sú takýmito uisteniami informácie, ktoré sú presné a zhodujúce sa, neviažu sa na splnenie nijakej podmienky a pochádzajú z oprávnených
a dôveryhodných zdrojov (rozsudok Súdu prvého stupňa z 21. júla 1998, Mellett/Súdny dvor, T‑66/96 a T‑221/97, Zb. VS s. I‑A‑449
a II‑1305, body 104 a 107).
Je potrebné konštatovať, že žalobkyne neuvádzajú nijakú skutočnosť, z ktorej by vyplývalo, že Komisia im poskytla presné uistenia,
že akty vnútroštátnych orgánov hospodárskej súťaže spomenuté v bode 157 vyššie ich chránia pred akýmkoľvek stíhaním a pred
akýmkoľvek konštatovaním ich zodpovednosti za porušenia v Belgicku, v Luxembursku a v Holandsku, ktoré boli konštatované a sankcionované
v napadnutom rozhodnutí. Rovnako bez ohľadu na to, či je postup vnútroštátnych orgánov hospodárskej súťaže spôsobilý vyvolať
u jednotlivcov legitímnu dôveru, ktorá by mohla mať vplyv na zákonnosť rozhodnutia Komisie, žalobkyne neuvádzajú nijakú skutočnosť,
ktorá by mohla preukázať, že dostali presné uistenia od vnútroštátnych orgánov hospodárskej súťaže, že akty spomenuté v bode
157 vyššie bránia Komisii konštatovať a sankcionovať uvedené porušenia. Napokon, ako už bolo uvedené v bodoch 168 až 175 vyššie,
z obsahu týchto aktov vyplýva, že mali dočasnú povahu, a preto nemohli vyvolať nijaké legitímne očakávanie, že ThyssenKrupp
nebude stíhaná a sankcionovaná za porušenia konštatované v napadnutom rozhodnutí.
Tvrdenie založené na zásade ochrany legitímnej dôvery sa teda musí zamietnuť.
Vo štvrtom rade žalobkyne vo veciach T‑144/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 a T‑154/07 subsidiárne tvrdia, že aj keby zásada
ne bis in idem
nebola uplatniteľná, nezohľadnenie vnútroštátnych rozhodnutí o oslobodení od pokút vydaných vo vzťahu k nim v napadnutom rozhodnutí
predstavuje zjavne nesprávne posúdenie a porušenie zásad riadnej správy vecí verejných a právnej istoty.
Po prvé, ako vyplýva z bodov 158 až 175 vyššie, akty vnútroštátnych orgánov hospodárskej súťaže, na ktoré sa odvolávajú žalobkyne,
predstavujú predbežné rozhodnutia o zhovievavosti, ktoré nebránia Komisii vo výkone jej právomoci.
Z judikatúry, ktorú žalobkyne uvádzajú na podporu svojho tvrdenia, ďalej vyplýva, že Komisia je pri stanovovaní výšky pokuty
na základe zásady spravodlivosti povinná zohľadniť sankcie, ktoré tomu istému podniku už boli uložené za ten istý skutok,
ak ide o sankcie uložené za porušenia kartelového práva členského štátu, čiže o porušenia, ku ktorým došlo na území Únie (rozsudky
Súdneho dvora z 13. februára 1969, Wilhelm a i., 14/68, Zb. s. 1, bod 11, a zo 14. decembra 1972, Boehringer Mannheim/Komisia,
7/72, Zb. s. 1281, bod 3; rozsudok Archer Daniels Midland a Archer Daniels Midland Ingredients/Komisia, už citovaný v bode
159 vyššie, bod 87; pozri tiež v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa z 27. septembra 2006, Roquette Frères/Komisia, T‑322/01,
Zb. s. II‑3137, bod 279).
O taký prípad však v prejednávanej veci zjavne nejde, keďže je nesporné, že aktmi vnútroštátnych orgánov hospodárskej súťaže
spomenutými v bode 157 vyššie nebola žalobkyniam uložená nijaká sankcia.
Napokon judikatúra citovaná v bode 185 vyššie sa v každom prípade vzťahovala na rozhodnutia vydané vnútroštátnymi orgánmi
hospodárskej súťaže v čase, keď ešte neplatilo nariadenie č. 1/2003, a týkala sa rizika, že dôjde k uloženiu súbežných sankcií
za porušenie podľa vnútroštátneho práva a podľa súťažného práva Únie. Ako správne zdôrazňuje Komisia, takéto riziko je v súčasnosti
vylúčené vďaka európskej sieti hospodárskej súťaže vytvorenej nariadením č. 1/2003, ustanoveniam týkajúcim sa spolupráce medzi
Komisiou a orgánmi hospodárskej súťaže členských štátov obsiahnutým v uvedenom nariadení a oznámeniu o spolupráci v rámci
siete.
Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy v prejednávanej veci z nijakej zásady práva Únie nevyplývala Komisii povinnosť zohľadniť
pri stanovení pokút v napadnutom rozhodnutí predbežné rozhodnutia o zhovievavosti spomenuté v bode 157 vyššie.
Subsidiárne tvrdenie, ktoré uvádzajú žalobkyne vo veciach T‑144/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 a T‑154/07, sa teda tiež
musí zamietnuť.
Za týchto okolností sa žalobný dôvod založený na porušení zásady
ne bis in idem
musí zamietnuť ako celok.

O žalobnom dôvode založenom na porušení usmernení z roku 1998, zásad proporcionality a rovnosti zaobchádzania a práva na obhajobu
pri stanovení východiskovej sumy pokút v závislosti od závažnosti porušení
Úvodné poznámky
V rámci tohto žalobného dôvodu žalobkyne vo veciach T‑147/07, T‑148/08, T‑149/07, T‑150/07 a T‑154/07 napádajú stanovenie
východiskovej sumy pokút Komisiou.
Na úvod je potrebné pripomenúť, že z ustálenej judikatúry vyplýva, že Komisia disponuje širokou diskrečnou právomocou, pokiaľ
ide o metódu výpočtu pokút. Táto metóda, ktorá je opísaná v usmerneniach z roku 1998, obsahuje rôzne flexibilné faktory umožňujúce
Komisii vykonávať jej diskrečnú právomoc v súlade s ustanoveniami článku 23 ods. 2 nariadenia č. 1/2003 (pozri v tomto zmysle
rozsudok Súdneho dvora z 3. septembra 2009, Papierfabrik August Koehler a i./Komisia, C‑322/07 P, C‑327/07 P a C‑338/07 P,
Zb. s. I‑7191, bod 112 a tam citovanú judikatúru).
Závažnosť porušení práva Únie v oblasti hospodárskej súťaže sa musí určiť na základe veľkého množstva skutočností, akými sú
najmä konkrétne okolnosti prípadu, jeho kontext a odstrašujúci účinok pokút, a to bez toho, aby existoval záväzný alebo vyčerpávajúci
zoznam kritérií, ktoré sa nevyhnutne musia zohľadniť (rozsudky Súdneho dvora z 19. marca 2009, Archer Daniels Midland/Komisia,
C‑510/06 P, Zb. s. I‑1843, bod 72, a z 3. septembra 2009, Prym a Prym Consumer/Komisia, C‑534/07 P, Zb. s. I‑7415, bod 54).
Ako bolo uvedené v bode 25 vyššie, Komisia v prejednávanej veci stanovila výšku pokút uplatnením metódy vymedzenej v usmerneniach
z roku 1998.
Aj keď usmernenia z roku 1998 nemožno kvalifikovať ako právne pravidlá, ktoré by bol správny orgán povinný v každom prípade
dodržiavať, stanovujú orientačné pravidlá postupu správneho orgánu, od ktorých sa správny orgán nemôže v konkrétnom prípade
odkloniť bez udania dôvodov, ktoré sú v súlade so zásadou rovnosti zaobchádzania (pozri rozsudok Dansk Rørindustri a i./Komisia,
už citovaný v bode 94 vyššie, bod 209 a tam citovanú judikatúru, a rozsudok Carbone‑Lorraine/Komisia, už citovaný v bode 153
vyššie, bod 70).
Komisia sa prijatím takýchto pravidiel správania a tým, že ich zverejnením oznámila, že ich v budúcnosti uplatní na prípady,
ktorých sa týkajú, sama obmedzuje vo výkone svojej diskrečnej právomoci a nemôže sa od týchto pravidiel odchýliť bez toho,
aby bola prípadne sankcionovaná z dôvodu porušenia všeobecných právnych zásad, ako sú zásady rovnosti zaobchádzania alebo
ochrany legitímnej dôvery (pozri rozsudok Dansk Rørindustri a i./Komisia, už citovaný v bode 94 vyššie, bod 211 a tam citovanú
judikatúru; rozsudok Carbone‑Lorraine/Komisia, už citovaný v bode 153 vyššie, bod 71).
Okrem toho usmernenia z roku 1998 všeobecne a abstraktne určujú metodológiu, ktorú sa Komisia zaviazala uplatňovať pri stanovení
výšky pokút, a preto zaisťujú právnu istotu podnikov (rozsudok Dansk Rørindustri a i./Komisia, už citovaný v bode 94 vyššie,
body 211 a 213).
Napokon treba pripomenúť, že usmernenia z roku 1998 upravujú po prvé posúdenie závažnosti porušenia ako takej, na základe
ktorej sa môže stanoviť všeobecná východisková suma (bod 1 A druhý odsek). Po druhé závažnosť sa posudzuje so zreteľom na
povahu spáchaných porušení a na vlastnosti dotknutého podniku, najmä na jeho veľkosť a postavenie na relevantnom trhu, čo
môže viesť k zváženiu východiskovej sumy, zaradeniu podnikov do kategórií a stanoveniu konkrétnej východiskovej sumy (bod
1 A tretí až siedmy odsek).
Napadnuté rozhodnutie
Po prvé v oddiele napadnutého rozhodnutia venovanom závažnosti porušení (oddiel 13.6.1) Komisia paralelne skúma štyri porušenia
konštatované v článku 1 tohto rozhodnutia, keďže „vykazujú spoločné znaky“ (odôvodnenie č. 657 napadnutého rozhodnutia). Tento
oddiel je rozdelený na tri pododdiely, pričom prvý je nazvaný „Povaha porušení“ (pododdiel 13.6.1.1), druhý je nazvaný „Rozsah
relevantného geografického trhu“ (pododdiel 13.6.1.2) a tretí je nazvaný „Záver o závažnosti porušenia“ (pododdiel 13.6.1.3).
V pododdiele nazvanom „Povaha porušení“ Komisia v odôvodneniach č. 658 a 659 napadnutého rozhodnutia uvádza:
„658      Porušenia, ktoré sú predmetom tohto rozhodnutia, spočívali predovšetkým v tajných dohodách medzi súťažiteľmi o tom, že si
rozdelia trhy alebo zmrazia trhové podiely tým, že si rozdelia zadávanie projektov predaja a montáže nových výťahov a/alebo
eskalátorov a že si nebudú konkurovať, pokiaľ ide o údržbu a modernizáciu výťahov a eskalátorov (okrem Nemecka, kde činnosť
údržby a modernizácie nebola predmetom diskusií medzi účastníkmi kartelu). Takéto horizontálne obmedzenia patria už svojou
povahou medzi najzávažnejšie porušenia článku 81 [ES]. Porušenia v tomto prípade umelo zbavili zákazníkov výhod, ktoré mohli
získať z predkladania ponúk v podmienkach slobodnej hospodárskej súťaže. Tiež treba poznamenať, že niektoré zo zmanipulovaných
projektov boli verejné zákazky financované z daní, ktoré sa realizovali práve s cieľom získať konkurenčné ponuky s dobrým
pomerom kvality a ceny.
659      Pre posúdenie závažnosti porušenia sú faktory týkajúce sa jeho cieľa vo všeobecnosti významnejšie ako faktory týkajúce sa
jeho účinkov, najmä keď sa dohody, ako to je v tomto prípade, týkajú veľmi závažných porušení, ako je určovanie cien a rozdelenie
trhu. Účinky dohody vo všeobecnosti nie sú smerodajným kritériom na posúdenie závažnosti porušenia.“
Komisia ďalej uvádza, že „sa neusilovala preukázať presné účinky porušenia, keďže [bolo] nemožné určiť s dostatočnou presnosťou
príslušné konkurenčné parametre (cena, obchodné podmienky, kvalita, inovácia a iné) v prípade neexistencie porušení“ (odôvodnenie
č. 660 napadnutého rozhodnutia). Zastáva však názor, že „je… zrejmé, že porušenia mali skutočný dopad,“ a na tento účel uvádza,
že „samotná skutočnosť, že členovia kartelu zaviedli rôzne protisúťažné opatrenia, svedčí o dopade na trh, aj keď skutočný
účinok je ťažké zmerať, keďže najmä nie je známe, či a koľko iných projektov bolo zmanipulovaných, ani koľko projektov mohlo
byť rozdelených medzi členov kartelu bez toho, aby boli potrebné kontakty medzi nimi“ (odôvodnenie č. 660 napadnutého rozhodnutia).
V tom istom odôvodnení Komisia ďalej uvádza, že „vysoké celkové podiely súťažiteľov na trhu svedčia o pravdepodobných protisúťažných
účinkoch a [že] relatívna stabilita týchto podielov na trhu počas celej dĺžky trvania porušení potvrdzuje tieto účinky.“
V odôvodneniach č. 661 až 669 napadnutého rozhodnutia Komisia reaguje na tvrdenia, ktoré uviedli žalobkyne v priebehu správneho
konania a ktorými sa usilovali preukázať obmedzený dopad porušení na trh.
V pododdiele nazvanom „Rozsah relevantného geografického trhu“ Komisia v odôvodnení č. 670 napadnutého rozhodnutia tvrdí,
že „kartely, ktoré sú predmetom [napadnutého] rozhodnutia, sa vzťahovali na celé územia Belgicka, Nemecka, Luxemburska alebo
Holandska,“ a že „z judikatúry jednoznačne vyplýva, že vnútroštátny geografický trh, ktorý sa vzťahuje na celé územie členského
štátu, už sám osebe predstavuje podstatný podiel na spoločnom trhu.“
V pododdiele nazvanom „Záver o závažnosti porušenia“ Komisia v odôvodnení č. 671 napadnutého rozhodnutia uvádza, že každý
podnik, ktorému bolo rozhodnutie určené, sa dopustil jedného alebo viacerých veľmi závažných porušení článku 81 ES „vzhľadom
na povahu porušení a na skutočnosť, že každé z nich sa vzťahovalo na celé územie jedného členského štátu (Belgicka, Nemecka,
Luxemburska alebo Holandska).“ Komisia dospela k záveru, že „tieto faktory sú také, že porušenia sa musia považovať za veľmi
závažné, aj keď ich skutočný dopad nemožno zmerať.“
Po druhé v oddiele napadnutého rozhodnutia nazvanom „Rozdielne zaobchádzanie“ (oddiel 13.6.2) Komisia stanovila východiskovú
sumu pokuty pre každý podnik, ktorý sa podieľal na jednotlivých karteloch (pozri body 28 až 31 vyššie), ktorá podľa odôvodnenia
č. 672 napadnutého rozhodnutia zohľadňuje „skutočnú hospodársku schopnosť porušovateľov spôsobiť značnú ujmu hospodárskej
súťaži“. Komisia v odôvodnení č. 673 napadnutého rozhodnutia vysvetlila, že „na tento účel boli podniky rozdelené do viacerých
kategórií v závislosti od obratu dosiahnutého na trhu s výťahmi a/alebo eskalátormi, vrátane prípadných služieb údržby a modernizácie.“
O údajnej protiprávnosti všeobecných východiskových súm pokút
V prvom rade, pokiaľ ide o porušenia v Nemecku, žalobkyne vo veciach T‑147/07, T‑149/07 a T‑150/07 tvrdia, že Komisia pri
stanovení východiskovej sumy pokuty porušila zásadu proporcionality a svoju vlastnú rozhodovaciu prax. Stanovila totiž východiskovú
sumu pokuty na základe veľkosti trhu s výťahmi a eskalátormi, ktorá predstavovala viac ako 500 miliónov eur (odôvodnenie č. 664
napadnutého rozhodnutia). Kartely však mali vplyv len na predaj eskalátorov a na malú časť predaja výťahov v Nemecku, ktorá
zodpovedá veľkým alebo prestížnym projektom. Veľkosť trhu dotknutého dohodami teda neprekračuje 170 miliónov eur. Trh s veľkými
projektmi predstavuje trh oddelený od ostatných trhov s výťahmi, na ktorom pôsobia len Otis, Schindler, Kone a ThyssenKrupp
a na ktorom sú podmienky hospodárskej súťaže natoľko špecifické, že kartely týkajúce sa tohto trhu nemohli mať citeľný vplyv
na trh so štandardnými výťahmi, čo vyplýva zo znaleckého posudku, ktorý predložili žalobkyne vo veciach T‑147/07, T‑149/07
a T‑150/07 (ďalej len „znalecký posudok“). Podľa žalobkýň vo veciach T‑149/07 a T‑150/07 špekulácie o významnejších účinkoch
v každom prípade nemožno vziať do úvahy, keďže neboli uvedené v oznámení o výhradách, čím bolo porušené ich právo na obhajobu.
Po prvé je potrebné zdôrazniť, že žalobkyne vo veciach T‑147/07, T‑149/07 a T‑150/07 nespochybňujú zákonnosť metódy uvedenej
v bode 1 A usmernení z roku 1998 týkajúcej sa stanovenia všeobecných východiskových súm pokút. Táto metóda pritom zodpovedá
paušálnemu prístupu, podľa ktorého sa všeobecná východisková suma pokuty stanovená podľa závažnosti porušenia vypočíta na
základe povahy a geografického rozsahu porušenia, ako aj konkrétneho dopadu porušenia na trh, pokiaľ ho možno zmerať (rozsudky
Súdu prvého stupňa z 15. marca 2006, BASF/Komisia, T‑15/02, Zb. s. II‑497, bod 134, a zo 6. mája 2009, Wieland-Werke/Komisia,
T‑116/04, Zb. s. II‑1087, bod 62).
Na rozdiel od toho, čo tvrdia žalobkyne vo veciach T‑147/07, T‑149/07 a T‑150/07, Komisia nestanovila všeobecnú východiskovú
sumu pokuty za porušenie v Nemecku na základe veľkosti údajne dotknutého trhu. Ako totiž vyplýva z odôvodnení č. 657 až 671
napadnutého rozhodnutia, Komisia založila svoj záver týkajúci sa posúdenia závažnosti porušení na povahe týchto porušení a na
ich geografickom rozsahu.
V tejto súvislosti treba poukázať na to, že veľkosť relevantného trhu v zásade nie je povinným faktorom, ale len jednou z okolností
relevantných na účely posúdenia závažnosti porušenia, pričom Komisia podľa judikatúry navyše nie je povinná vymedziť relevantný
trh alebo posúdiť jeho veľkosť, pokiaľ má predmetné porušenie protisúťažný cieľ (pozri v tomto zmysle rozsudok Prym a Prym
Consumer/Komisia, už citovaný v bode 193 vyššie, body 55 a 64).
Komisia teda pri stanovení všeobecnej východiskovej sumy pokuty môže, avšak nie je povinná zohľadniť hodnotu trhu, ktorý je
predmetom porušenia (pozri v tomto zmysle rozsudky BASF/Komisia, už citovaný v bode 207 vyššie, bod 134, a Wieland‑Werke/Komisia,
už citovaný v bode 207 vyššie, bod 63). Usmernenia z roku 1998 totiž nestanovujú, že suma pokút sa vypočíta v závislosti od
celkového obratu alebo od obratu, ktorý podniky dosiahli na relevantnom trhu. Nebránia však ani tomu, aby sa tieto obraty
vzali do úvahy pri stanovení výšky pokuty s cieľom dodržať všeobecné zásady práva Únie, pokiaľ si to okolnosti vyžadujú (rozsudok
Archer Daniels Midland a Archer Daniels Midland Ingredients/Komisia, už citovaný v bode 159 vyššie, bod 187). Tvrdenie žalobkýň,
že všeobecná východisková suma pokuty stanovená pre kartel v Nemecku by mala odrážať údajne obmedzenú veľkosť relevantného
trhu, teda vychádza z nesprávneho predpokladu a musí sa zamietnuť.
Preto je potrebné zamietnuť tvrdenie žalobkýň, že Komisia porušila zásadu proporcionality tým, že nezohľadnila skutočnosť,
že pokiaľ ide o trh s výťahmi, kartely mali vplyv len na veľké alebo prestížne projekty, a že veľkosť trhu dotknutého kartelmi
teda nepresahovala 170 miliónov eur. Okrem toho tvrdenie založené na porušení rozhodovacej praxe Komisie nemôže uspieť, keďže
ako bolo uvedené v bode 153 vyššie, táto prax nemôže slúžiť ako právny rámec pre pokuty v oblasti hospodárskej súťaže.
V každom prípade je potrebné konštatovať, že aj na základe odhadov predložených žalobkyňami, podľa ktorých hodnota relevantného
trhu nepresahovala 170 miliónov eur, východisková suma pokuty vo výške 70 miliónov eur predstavuje približne 41 % trhu. Ako
však už bolo rozhodnuté, v prípade veľmi závažných porušení môžu byť odôvodnené východiskové sumy zodpovedajúce takému veľkému
percentuálnemu podielu (pozri v tomto zmysle rozsudok BASF/Komisia, už citovaný v bode 210 vyššie, body 130 a 133 až 137).
V tejto súvislosti tvrdenie založené na údajnom porušení práva na obhajobu žalobkýň vo veciach T‑149/07 a T‑150/07 tiež nemožno
prijať. Odhliadnuc od skutočnosti, že na rozdiel od toho, čo tvrdia uvedené žalobkyne, Komisia nestanovila závažnosť porušenia
na základe objemu trhu dotknutého kartelom, ani na základe dopadu kartelu, je potrebné konštatovať, že v oznámení o výhradách
a najmä v bodoch 77 až 83, ako aj 579 a 583 tohto oznámenia Komisia konštatovala, že kartel v Nemecku sa týkal všetkých odvetví
výťahov a eskalátorov. Okrem toho, pokiaľ ide o posúdenie závažnosti každého porušenia na účely stanovenia výšky pokuty, Komisia
v odôvodnení č. 617 písm. b) oznámenia o výhradách uviedla, že vezme do úvahy skutočnosť, že „dohody sa vzťahovali na všetky
odvetvia výťahov a eskalátorov.“
Po druhé, pokiaľ ide o tvrdenie žalobkýň vo veciach T‑147/07, T‑149/07 a T‑150/07, že kartely nemali vplyv na údajný samostatný
trh so štandardnými výťahmi, je potrebné pripomenúť, že pokiaľ ide o posúdenie závažnosti porušenia, usmernenia z roku 1998
v bode 1 A prvom a druhom odseku stanovujú:
„Pri posudzovaní závažnosti porušenia pravidiel sa musí brať do úvahy ich povaha [jeho povaha –
neoficiálny preklad
], skutočný dosah na trh tam, kde je ho možné merať, a veľkosť relevantného zemepisného trhu.
Preto sa porušovania pravidiel budú zadeľovať do jednej z troch kategórií: mierne priestupky, závažné priestupky a veľmi závažné
priestupky [mierne porušenia, závažné porušenia a veľmi závažné porušenia –
neoficiálny preklad
].“
V súlade s bodom 1 A prvým odsekom usmernení z roku 1998 Komisia teda musí v rámci posúdenia závažnosti porušenia vykonať
posúdenie konkrétneho dopadu na trh iba vtedy, keď sa zdá, že tento dopad je merateľný (pozri v tomto zmysle rozsudok Prym
a Prym Consumer/Komisia, už citovaný v bode 193 vyššie, bod 74; rozsudky Archer Daniels Midland a Archer Daniels Midland Ingredients/Komisia,
už citovaný v bode 159 vyššie, bod 143, a Degussa/Komisia, už citovaný v bode 112 vyššie, bod 216).
Podľa ustálenej judikatúry musí Komisia pri posudzovaní konkrétneho dopadu porušenia na trh vychádzať z hospodárskej súťaže,
aká by normálne existovala, keby k porušeniu nedošlo (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora zo 16. decembra 1975, Suiker
Unie a i./Komisia, 40/73 až 48/73, 50/73, 54/73 až 56/73, 111/73, 113/73 a 114/73, Zb. s. 1663, body 619 a 620; rozsudky Súdu
prvého stupňa zo 14. mája 1998, Mayr Melnhof/Komisia, T‑347/94, Zb. s. II‑1751, bod 235; Archer Daniels Midland a Archer Daniels
Midland Ingredients/Komisia, už citovaný v bode 159 vyššie, bod 150, a Carbone‑Lorraine/Komisia, už citovaný v bode 153 vyššie,
bod 83).
Komisia v odôvodnení č. 660 napadnutého rozhodnutia, uviedla, že „sa neusilovala preukázať presné účinky porušenia, keďže
[bolo] nemožné určiť s dostatočnou presnosťou príslušné konkurenčné parametre (cena, obchodné podmienky, kvalita, inovácia
a iné) v prípade neexistencie porušení.“ Hoci Komisia v odôvodnení č. 660 napadnutého rozhodnutia konštatuje, že je zrejmé,
že kartely mali skutočný dopad, keďže boli vykonané, čo samo osebe svedčí o dopade na trh, a hoci Komisia v odôvodneniach
č. 661 až 669 zamietla tvrdenia dotknutých podnikov, ktorými sa usilovali preukázať obmedzené účinky kartelov, je potrebné
konštatovať, že Komisia v napadnutom rozhodnutí pri posudzovaní závažnosti porušení nevzala do úvahy ich prípadný dopad na
trh.
Komisia teda v odôvodnení č. 671 napadnutého rozhodnutia založila svoj záver o posúdení závažnosti porušení len na zohľadnení
povahy uvedených porušení a ich geografického rozsahu. Komisia totiž v uvedenom odôvodnení dospela k záveru, že „vzhľadom
na povahu porušení a na skutočnosť, že každé z nich sa vzťahovalo na celé územie jedného členského štátu (Belgicka, Nemecka,
Luxemburska alebo Holandska)…, [je potrebné konštatovať, že] každý podnik, ktorému bolo rozhodnutie určené, sa dopustil jedného
alebo viacerých veľmi závažných porušení článku 81 ES.“
Pokiaľ ide o porušenia v Nemecku, z odôvodnenia č. 664 napadnutého rozhodnutia, v ktorom Komisia navyše odpovedala na tvrdenie
spoločností Kone a Otis týkajúce sa údajne obmedzeného dopadu porušenia, konkrétne vyplýva, že bolo „nemožné preukázať presné
účinky porušenia“ a že dohody v Nemecku nemali vplyv len na eskalátory a projekty výťahov veľkej hodnoty, pričom Komisia konštatovala,
že je pravdepodobné, „že činnosti kartelu týkajúce sa projektov výťahov s hodnotou vyššou ako jeden milión eur, ktoré zahŕňajú
vysokorýchlostné výťahy a výťahy veľkej hodnoty, mali vplyv na fungovanie zvyšku trhu s výťahmi.“ V uvedenom odôvodnení Komisia
tiež poukázala na to, že celková hodnota projektu mala väčší význam ako počet a druh výťahov, že nebolo možné preukázať presné
účinky porušenia a že skutkové okolnosti jednoznačne preukázali, že zámerom účastníkov nebolo vylúčiť určité druhy výrobkov,
ale dohodnúť sa na projektoch, v prípade ktorých sa dala hospodárska súťaž najľahšie vylúčiť.
V prejednávanej veci je potrebné konštatovať, že žalobkyne vo veciach T‑147/07, T‑149/07 a T‑150/07 netvrdia, že dopad porušenia
v Nemecku bol merateľný, ale len že porušenie sa týkalo trhu údajne obmedzenej veľkosti a že kartely nemohli mať citeľný vplyv
na údajný trh so štandardnými výťahmi. Za týchto okolností žalobkyne nepreukázali, že Komisia v prejednávanej veci bola podľa
usmernení z roku 1998 a judikatúry citovanej v bode 215 vyššie povinná zohľadniť konkrétny dopad porušení na účely posúdenia
ich závažnosti, takže ich tvrdenie nemôže uspieť.
Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy nie je potrebné rozhodnúť o Komisiou spochybnenej prípustnosti znaleckého posudku, ktorý
má preukázať, že kartel v Nemecku sa týkal len časti trhu s výťahmi, ani vyhovieť návrhom na vykonanie dôkazov, ktoré v tejto
súvislosti navrhli žalobkyne vo veciach T‑147/07, T‑149/07 a T‑150/07 a ktorými sa usilujú preukázať prípustnosť znaleckého
posudku.
Pokiaľ ide o uvedený posudok, v každom prípade je potrebné poukázať na to, že hoci podľa žalobkýň vo veciach T‑147/07, T‑149/07
a T‑150/07 trh údajne dotknutý dohodami nepresahuje hodnotu 170 miliónov eur a nemohol mať citeľný vplyv na trh so štandardnými
výťahmi, v znaleckom posudku sa jednak uvádza, že vysokorýchlostné výťahy (High-Tech/Premium) predstavovali v roku 2003 11,5
až 13,04 milióna eur a jednak že veľké projekty zahŕňali tak vysokorýchlostné výťahy, ako aj štandardné výťahy. Preto aj za
predpokladu, že by bolo potrebné vychádzať z toho, že kartel sa týkal len údajných veľkých projektov, nemožno vylúčiť ich
dopad na údajný trh so štandardnými výťahmi, keďže veľké projekty zjavne zahŕňajú veľké množstvo štandardných výťahov.
Navyše je potrebné zdôrazniť, že aj za predpokladu, že Komisia chcela zohľadniť tento voliteľný faktor, ktorý spočíva v dopade
porušenia na trh, a že preto mala v napadnutom rozhodnutí uviesť konkrétne, presvedčivé a dostatočné dôkazy umožňujúce posúdiť
skutočný vplyv, ktorý porušenie mohlo mať na hospodársku súťaž na trhu (rozsudok Prym a Prym Consumer/Komisia, už citovaný
v bode 193 vyššie, bod 82), je potrebné konštatovať, že Komisia si v každom prípade túto povinnosť splnila.
Pokiaľ ide o porušenie v Nemecku, Komisia okrem iného uviedla, že na spoločnosti Kone, Otis, Schindler a ThyssenKrupp pripadalo
z hľadiska hodnoty viac ako 60 % predaja výťahov a takmer 100 % trhu s eskalátormi (odôvodnenia č. 51 a 232 napadnutého rozhodnutia).
Okrem toho po roku 2000 celkový podiel troch účastníkov kartelu predstavoval približne 75 % trhu s eskalátormi a takmer 50 %
trhu s výťahmi (odôvodnenia č. 278 a 280 napadnutého rozhodnutia). Cieľom kartelu navyše bolo zmraziť príslušné trhové podiely
dotknutých podnikov (odôvodnenie č. 236 a nasl. napadnutého rozhodnutia). Komisia tiež poukázala na pravidelnosť stretnutí
(odôvodnenia č. 217 a 218 napadnutého rozhodnutia) a na opatrenia prijaté účastníkmi na utajenie svojich kontaktov (odôvodnenia
č. 219 až 221 napadnutého rozhodnutia).
Ako teda bolo uvedené v bode 217 vyššie, Komisia v odôvodnení č. 660 napadnutého rozhodnutia dospela k záveru, že samotná
skutočnosť, že boli vykonané rôzne protisúťažné dohody, svedčí o dopade na trh, aj keď skutočný účinok bolo ťažké zmerať,
keďže najmä nebolo možné zistiť, či a koľko iných projektov bolo zmanipulovaných, ani koľko projektov mohlo byť rozdelených
medzi členov kartelu bez toho, aby boli potrebné kontakty medzi nimi. Komisia ďalej uviedla, že vysoké celkové podiely súťažiteľov
na trhu svedčia o pravdepodobných protisúťažných účinkoch a že relatívna stabilita týchto podielov na trhu počas celej dĺžky
trvania porušení potvrdzuje tieto účinky.
Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že východisková suma vo výške 70 miliónov eur stanovená pre porušenie v Nemecku nie je neprimeraná
vzhľadom na mimoriadnu závažnosť porušenia, aj keby sa preukázalo, že – ako tvrdia žalobkyne vo veciach T‑147/07, T‑149/07
a T‑150/07 – pokiaľ ide o výťahy, kartel sa týkal len veľkých projektov.
Po tretie žalobkyne vo veciach T‑147/07, T‑149/07 a T‑150/07 tvrdia, že kartel mal účinky iba v Nemecku a len na zanedbateľnej
časti trhu, takže východisková suma vo výške 70 miliónov eur stanovená pre porušenie v Nemecku by sa mala znížiť vzhľadom
na relevantný geografický trh.
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že všeobecná východisková suma pokuty sa určuje najmä v závislosti od geografického
rozsahu porušenia.
Okrem toho z ustálenej judikatúry vyplýva, že geografický trh vnútroštátnej veľkosti zodpovedá podstatnej časti spoločného
trhu (rozsudok Súdneho dvora z 9. novembra 1983, Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin/Komisia, 322/81, Zb. s. 3461, bod
28, a rozsudok Súdu prvého stupňa z 27. júla 2005, Brasserie nationale a i./Komisia, T‑49/02 až T‑51/02, Zb. s. II‑3033, bod
176). Keďže nie je sporné, že kartel v Nemecku sa týkal celého územia tohto členského štátu, treba konštatovať, že sa vzťahoval
na podstatnú časť spoločného trhu.
Jednak vzhľadom na mimoriadnu závažnosť kartelu a jednak vzhľadom na to, že kartel sa vzťahoval na podstatnú časť spoločného
trhu, je potrebné konštatovať, že stanovenie východiskovej sumy pre porušenie v Nemecku vo výške 70 miliónov eur Komisiou
nie je v rozpore so zásadou proporcionality.
Žalobkyne vo veciach T‑147/07, T‑149/07 a T‑150/07 subsidiárne tvrdia, že východisková suma vo výške 70 miliónov eur stanovená
pre porušenie v Nemecku je neprimeraná aj vzhľadom na celkový objem trhu s výťahmi, keďže podniky, ktoré sa zúčastnili na
konaní, predstavovali menej ako 50 % celkového objemu nemeckého trhu s výťahmi (odôvodnenie č. 280 napadnutého rozhodnutia).
Takéto tvrdenie sa však musí zamietnuť, keďže ako bolo uvedené v bodoch 208 až 210 vyššie, Komisia nebola povinná stanoviť
– a v prejednávanej veci nestanovila – všeobecnú východiskovú sumu pokuty pre porušenie v Nemecku na základe veľkosti údajne
dotknutého trhu.
V každom prípade žalobkyne nespochybňujú skutočnosť, že v roku 2003 podniky, ktoré sa podieľali na karteli v Nemecku, predstavovali
48 % celkového trhu s výťahmi odhadovaného na 506 miliónov eur (odôvodnenie č. 280 napadnutého rozhodnutia) a 75 % trhu s eskalátormi
odhadovaného na 70 miliónov eur (odôvodnenia č. 82 a 278 napadnutého rozhodnutia). Východisková suma vo výške 70 miliónov
eur teda predstavuje 23,7 % obratu dosiahnutého podnikmi, ktoré sa podieľali na nemeckom karteli. Takýto percentuálny podiel
však nemožno považovať za neprimeraný jednak vzhľadom na mimoriadnu závažnosť porušenia a jednak vzhľadom na jeho geografický
rozsah.
Žalobkyne vo veciach T‑147/07, T‑149/07 a T‑150/07 ďalej subsidiárne tvrdia, že Komisia sa pri stanovení východiskovej sumy
pokuty pre porušenie v Nemecku odchýlila od spôsobu výpočtu pokuty použitého v napadnutom rozhodnutí. Komisia vzhľadom na
to, že uznala, že rozsah kartelov v Nemecku je menší ako v troch krajinách Beneluxu, údajne nemôže uplatniť tie isté kritériá
výpočtu výšky pokuty uloženej z dôvodu porušenia, ku ktorému došlo v Nemecku.
V tejto súvislosti je potrebné poznamenať, že hoci sa Komisia neusilovala preukázať presné účinky porušenia (odôvodnenie č. 660
napadnutého rozhodnutia), pokiaľ ide o porušenie v Nemecku, stanovila nižšiu východiskovú sumu s cieľom zohľadniť v prospech
dotknutých podnikov možnosť, že celý trh s výťahmi nebol priamo ovplyvnený kartelmi. Ako teda Komisia uvádza v odôvodnení
č. 664 napadnutého rozhodnutia, pri stanovení východiskovej sumy pokuty skutočne „vzala do úvahy skutočnosť, že činnosti kartelu
[v Nemecku] nemuseli mať priamy vplyv na celý trh s výťahmi.“ Ukazuje sa totiž, že vzhľadom na veľkosť relevantných trhov
bola východisková suma pre kartel v Nemecku stanovená na nižšej úrovni ako východiskové sumy použité pre ostatné kartely uvedené
v napadnutom rozhodnutí.
Aj za predpokladu, že Komisia musí v prípade, ak konštatuje viaceré veľmi závažné porušenia v jednom a tom istom rozhodnutí,
dodržať určitú koherentnosť medzi všeobecnými východiskovými sumami a veľkosťou jednotlivých dotknutých trhov, v prejednávanej
veci nič nenasvedčuje tomu, že všeobecné východiskové sumy stanovené pre porušenia v Belgicku, v Nemecku, v Luxembursku a v Holandsku
nie sú koherentné, alebo že sa odchýlili od údajného spôsobu výpočtu použitého v napadnutom rozhodnutí.
Z preskúmania relevantných údajov totiž vyplýva, že vzhľadom na veľkosť dotknutých trhov Komisia koherentne stanovila všeobecné
východiskové sumy pokút. Komisia stanovila tým vyššie všeobecné východiskové sumy, čím väčší bol trh, pričom nepoužila presný
matematický vzorec, čo v každom prípade nebola povinná urobiť (pozri body 207 až 210 vyššie). Pre jednoznačne najväčší – nemecký
– trh, ktorý predstavuje 576 miliónov eur, bola všeobecná východisková suma stanovená na 70 miliónov eur; pre dva menšie trhy
podľa poradia veľkosti – holandský a belgický trh –, ktoré predstavujú 363 miliónov eur a 254 miliónov eur, bola všeobecná
východisková suma stanovená na 55 miliónov eur a na 40 miliónov eur; napokon, pokiaľ ide o luxemburský trh, ktorý bol zjavne
menší, keďže predstavoval 32 miliónov eur, Komisia napriek tomu, že usmernenia z roku 1998 stanovujú pre veľmi závažné porušenia
určenie sumy na základe závažnosti „nad 20 miliónov [eur]“, považovala za vhodné obmedziť túto sumu na 10 miliónov eur (pozri
v tomto zmysle rozsudok BASF/Komisia, už citovaný v bode 207 vyššie, bod 136). Výhrada žalobkýň sa teda musí zamietnuť.
Z toho vyplýva, že všetky výhrady týkajúce sa stanovenia východiskovej sumy pre porušenie v Nemecku sa musia zamietnuť.
Po druhé, pokiaľ ide o porušenie v Luxembursku, žalobkyne vo veciach T‑148/07, T‑149/07 a T‑150/07 namietajú nepomer medzi
všeobecnou východiskovou sumou pokuty a veľkosťou trhu dotknutého porušením.
V tejto súvislosti je potrebné poukázať na to, že žalobkyňa vo veci T‑148/07 tiež nespochybňuje zákonnosť metódy uvedenej
v bode 1 A usmernení z roku 1998 týkajúcej sa stanovenia východiskovej sumy pokuty, ktorá – ako bolo uvedené v bode 207 vyššie
– zodpovedá paušálnemu prístupu. Okrem toho podľa judikatúry citovanej v bode 209 vyššie veľkosť dotknutého trhu je len jedným
z faktorov relevantných pre posúdenie závažnosti porušenia, ktorý Komisia nie je povinná zohľadniť pri stanovení východiskovej
sumy pokuty. V bode 208 vyššie však bolo uvedené, že ako vyplýva z odôvodnení č. 657 až 671 napadnutého rozhodnutia, Komisia
v prejednávanej veci založila svoj záver týkajúci sa posúdenia závažnosti porušení na povahe týchto porušení a na ich geografickom
rozsahu. Tvrdenie žalobkýň založené na neprimeranosti východiskovej sumy stanovenej pre porušenie v Luxembursku vzhľadom na
veľkosť trhu dotknutého porušením sa teda musí zamietnuť.
V každom prípade je potrebné zdôrazniť, že Komisia stanovila všeobecnú východiskovú sumu pokuty pre porušenie v Luxembursku
na 10 miliónov eur. Hoci teda Komisia stanovila závažnosť porušenia v závislosti od jeho povahy a od jeho geografického rozsahu,
považovala za vhodné stanoviť všeobecnú východiskovú sumu pokuty zodpovedajúcu polovici minimálnej hodnoty 20 miliónov eur,
ktorú usmernenia štandardne stanovujú pre tento druh veľmi závažného porušenia (pozri bod 1 A druhý odsek tretiu zarážku usmernení
z roku 1998).
Z toho vyplýva, že tvrdenie žalobkýň vo veciach T‑148/07, T‑149/07 a T‑150/07 sa musí zamietnuť.
Po tretie, pokiaľ ide o porušenie v Holandsku, žalobkyne vo veciach T‑150/07 a T‑154/07 tvrdia, že Komisia nezohľadnila obmedzený
dopad porušenia na trh, keďže kartelom bolo dotknutých údajne menej ako 10 až 15 % trhu, čo potvrdili všetky podniky, ktoré
sa podieľali na porušení v Holandsku. Okrem toho, aj keby Komisia nebola povinná konštatovať presné dôsledky porušenia na
holandskom trhu, mala zohľadniť veľmi obmedzený objem trhu dotknutého kartelom.
V tejto súvislosti je potrebné poukázať na to, že žalobkyňa vo veci T‑154/07 tiež nespochybňuje zákonnosť metódy uvedenej
v bode 1 A usmernení z roku 1998 týkajúcej sa stanovenia východiskovej sumy pokuty, ktorá – ako bolo uvedené v bode 207 vyššie
– zodpovedá paušálnemu prístupu. Okrem toho podľa judikatúry citovanej v bode 209 vyššie veľkosť dotknutého trhu je len jedným
z faktorov relevantných pre posúdenie závažnosti porušenia, ktorý Komisia nie je povinná zohľadniť pri stanovení východiskovej
sumy pokuty. V bode 208 vyššie však bolo uvedené, že ako vyplýva z odôvodnení č. 657 až 671 napadnutého rozhodnutia, Komisia
v prejednávanej veci založila svoj záver týkajúci sa posúdenia závažnosti porušení na povahe týchto porušení a na ich geografickom
rozsahu. Tvrdenie žalobkýň založené na neprimeranosti východiskovej sumy stanovenej pre porušenie v Holandsku vzhľadom na
veľkosť trhu dotknutého porušením sa teda musí zamietnuť.
Okrem toho, ako správne uvádza Komisia, po prvé vyhlásenia účastníkov kartelu v Holandsku týkajúce sa projektov, ktoré boli
údajne ovplyvnené kartelom, sú založené len na počte projektov, v prípade ktorých títo účastníci výslovne uznali existenciu
kartelu. Ako Komisia v tejto súvislosti uviedla v odôvodnení č. 384 napadnutého rozhodnutia, nebolo potrebné rozdeliť si všetky
projekty v rámci kartelu v Holandsku, keďže dotknuté podniky museli rokovať len o projektoch, ktoré neboli automaticky pridelené
jednému z nich na základe vzťahu vytvoreného s existujúcim klientom. Po druhé, hoci je pravda, že Otis a ThyssenKrupp tvrdili,
že celkový počet projektov, na rozdelenie ktorých sa uskutočnili rokovania, sa týkal iba malej časti všetkých projektov, ktoré
sa mali vykonať (odôvodnenie č. 492 napadnutého rozhodnutia), výpočty, ktoré tieto spoločnosti v tejto súvislosti predložili,
v každom prípade obsahujú značné rozdiely (odôvodnenia č. 494, 495, 496, 497 a 499 napadnutého rozhodnutia).
Z toho vyplýva, že tvrdenia založené na neprimeranosti východiskovej sumy pre porušenie v Holandsku sa musia zamietnuť.
Preto sa všetky výhrady týkajúce sa všeobecných východiskových súm pokút musia zamietnuť.
O údajnej protiprávnosti konkrétnych východiskových súm pokút
Je potrebné pripomenúť, že v rámci výpočtu pokút uložených na základe článku 23 ods. 2 nariadenia č. 1/2003 je rozdielne zaobchádzanie
s dotknutými podnikmi neoddeliteľne späté s výkonom právomocí, ktoré plynú Komisii z tohto ustanovenia. V rámci svojho priestoru
na voľnú úvahu Komisia totiž musí individuálne prispôsobiť sankcie v závislosti od samotného správania a charakteristík dotknutých
podnikov, aby v každom jednotlivom prípade zabezpečila plnú účinnosť pravidiel Únie v oblasti hospodárskej súťaže (pozri v tomto
zmysle rozsudky Súdneho dvora zo 7. júna 1983, Musique Diffusion française a i./Komisia, 100/80 až 103/80, Zb. s. 1825, bod
109, a Britannia Alloys & Chemicals/Komisia, už citovaný v bode 108 vyššie, bod 44).
Usmernenia z roku 1998 stanovujú, že pre porušenie určitej závažnosti môže byť nevyhnutné v prípade, ktorý sa týka viacerých
podnikov, ako sú kartely, vážiť všeobecnú východiskovú sumu, aby sa dosiahla konkrétna východisková suma zohľadňujúca váhu,
a teda skutočný dopad protiprávneho správania každého podniku na hospodársku súťaž, najmä ak existuje značný rozdiel vo veľkosti
podnikov, ktoré sa dopustili porušenia rovnakej povahy (bod 1 A šiesty odsek). Osobitne je nevyhnutné vziať do úvahy skutočnú
hospodársku schopnosť porušovateľov spôsobiť značnú škodu iným subjektom na trhu, najmä spotrebiteľom (bod 1 A štvrtý odsek).
Usmernenia z roku 1998 takisto stanovujú, že zásada rovnakého postihu za to isté konanie môže za určitých okolností viesť
k použitiu rozdielnych súm pre dotknuté podniky bez toho, aby sa toto rozlišovanie riadilo aritmetickým výpočtom (bod 1 A siedmy
odsek).
Ako bolo uvedené v bode 210 vyššie, z judikatúry vyplýva, že usmernenia z roku 1998 nestanovujú, že výška pokút sa stanovuje
v závislosti od obratu, ktorý podniky dosiahli na relevantnom trhu. Na účely posúdenia vplyvu podniku na trh alebo, v zmysle
znenia usmernení, na posúdenie jeho skutočnej ekonomickej schopnosti spôsobiť značnú škodu iným hospodárskym subjektom Komisia
nie je povinná vykonať predbežné vymedzenie trhu a posúdenie jeho veľkosti (rozsudok Prym a Prym Consumer/Komisia, už citovaný
v bode 193 vyššie, bod 63). Usmernenia z roku 1998 však nebránia ani tomu, aby sa tieto obraty vzali do úvahy pri stanovení
výšky pokuty s cieľom dodržať všeobecné zásady práva Únie, pokiaľ si to okolnosti vyžadujú (rozsudky Súdu prvého stupňa z 20. marca
2002, LR AF 1998/Komisia, T‑23/99, Zb. s. II‑1705, body 283 a 284; z 9. júla 2003, Cheil Jedang/Komisia, T‑220/00, Zb. s. II‑2473,
bod 82, a z 25. októbra 2005, Groupe Danone/Komisia, T‑38/02, Zb. s. II‑4407, bod 157).
V prejednávanej veci z odôvodnení č. 672 až 685 napadnutého rozhodnutia vyplýva, že Komisia uplatnila pre každé porušenie
konštatované v článku 1 napadnutého rozhodnutia „rozdielne zaobchádzanie s podnikmi s cieľom zohľadniť skutočnú hospodársku
schopnosť porušovateľov spôsobiť značnú ujmu hospodárskej súťaži“ (odôvodnenie č. 672 napadnutého rozhodnutia). Pre každé
porušenie Komisia zaradila podniky do kategórií na účely stanovenia konkrétnych východiskových súm pokuty v závislosti od
ich obratu dosiahnutého na každom vnútroštátnom trhu s príslušnými výrobkami (odôvodnenia č. 673 až 685 napadnutého rozhodnutia).
Okrem stanovenia konkrétnej východiskovej sumy pre spoločnosť Schindler z dôvodu jej účasti na karteli v Nemecku Komisia pri
stanovení konkrétnych východiskových súm ostatných podnikov pre každé porušenie vychádzala z obratu za rok 2003, ktorý je
podľa Komisie posledným rokom, v ktorom boli uvedené podniky aktívnymi členmi dotknutých kartelov (odôvodnenia č. 674, 676,
680 a 684 napadnutého rozhodnutia).
Po prvé, pokiaľ ide o porušenie v Belgicku, žalobkyne vo veciach T‑149/07 a T‑150/07 vo svojej argumentácii týkajúcej sa východiskovej
sumy pokút tvrdia, že podiel spoločnosti ThyssenKrupp na trhu počas obdobia porušenia v Belgicku bol oveľa nižší ako trhové
podiely spoločností Kone a Schindler, takže pokuta by sa mala znížiť.
Podľa bodu 1 A siedmeho odseku usmernení z roku 1998 rozlíšenie podnikov, ktoré sa podieľali na tom istom porušení, nemusí
zodpovedať aritmetickému výpočtu. Zásady proporcionality a rovnosti zaobchádzania totiž nevyžadujú, aby východisková suma
pokuty predstavovala v prípade všetkých členov kartelu rovnaký percentuálny podiel na individuálnom obrate (rozsudok BASF/Komisia,
už citovaný v bode 210 vyššie, bod 149).
Pri overení toho, či je rozdelenie členov kartelu do kategórií v súlade so zásadami rovnosti zaobchádzania a proporcionality,
sa teda Všeobecný súd v rámci svojho preskúmania zákonnosti výkonu diskrečnej právomoci, ktorou Komisia disponuje v tejto
oblasti, musí obmedziť na preskúmanie toho, či je toto rozdelenie koherentné a objektívne odôvodnené (rozsudky Súdu prvého
stupňa z 19. marca 2003, CMA CGM a i./Komisia, T‑213/00, Zb. s. II‑913, body 406 a 416; Tokai Carbon a i./Komisia, už citovaný
v bode 159 vyššie, body 220 a 222; BASF/Komisia, už citovaný v bode 210 vyššie, bod 157, a Schunk a Schunk Kohlenstoff-Technik/Komisia,
už citovaný v bode 122 vyššie, bod 184).
V prejednávanej veci však na rozdiel od toho, čo tvrdia žalobkyne vo veciach T‑149/07 a T‑150/07, Komisia zohľadnila relatívne
menej významné postavenie spoločnosti TKLA na belgickom trhu tým, že ju zaradila do samostatnej kategórie s východiskovou
sumou, ktorá bola oveľa nižšia ako východiskové sumy stanovené pre ostatných účastníkov kartelu v Belgicku. Na rozdiel od
spoločností Kone a Schindler, ktoré boli zaradené do prvej kategórie s východiskovou sumou vo výške 40 miliónov eur, a spoločnosti
Otis, ktorá bola zaradená do druhej kategórie s východiskovou sumou vo výške 27 miliónov eur, ThyssenKrupp bola zaradená do
tretej kategórie s východiskovou sumou vo výške 16,5 milióna eur, ktorá je navyše nižšia ako minimálna hodnota vo výške 20
miliónov eur, ktorú usmernenia štandardne stanovujú pre tento druh veľmi závažného porušenia (pozri bod 1 A druhý odsek tretiu
zarážku) (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa z 9. júla 2003, Daesang a Sewon Europe/Komisia, T‑230/00, Zb. s. II‑2733,
bod 58).
Za týchto okolností sa tvrdenia žalobkýň vo veciach T‑149/07 a T‑150/07 založené na údajnej protiprávnosti konkrétnej východiskovej
sumy pokuty, ktorá im bola uložená z dôvodu účasti spoločnosti TKLA na karteli v Belgicku, musia zamietnuť.
Po druhé, pokiaľ ide o porušenie v Nemecku, žalobkyne vo veciach T‑147/07, T‑149/07 a T‑150/07 v prvom rade namietajú údajné
diskriminačné zaobchádzanie, keďže východisková suma pokuty, ktorá bola v ich prípade stanovená, bola údajne vypočítaná len
na základe povahy a geografického rozsahu protiprávneho správania, zatiaľ čo východisková suma pokuty uloženej spoločnosti
Schindler údajne zohľadňovala skutočnosť, že toto správanie sa týkalo len časti relevantného tovarového trhu. Uplatnenie prístupu,
ktorý si Komisia zvolila v prípade spoločnosti Schindler, na prípad žalobkýň vo veciach T‑147/07, T‑149/07 a T‑150/07 by malo
viesť k zníženiu východiskovej sumy ich pokuty.
Na úvod je potrebné konštatovať, že z napadnutého rozhodnutia a najmä z jeho odôvodnení č. 676 až 679 jednoznačne vyplýva,
že pri kategorizácii podnikov, ktoré sa podieľali na karteli v Nemecku, Komisia vychádzala tak v prípade spoločnosti Schindler,
ako aj v prípade ostatných účastníkov kartelu v Nemecku z obratu dosiahnutého dotknutými podnikmi na trhu dotknutom kartelom.
Ďalej je potrebné poukázať na to, že pokiaľ ide o kartel v Nemecku, situácia spoločnosti Schindler sa odlišuje od situácie
spoločnosti ThyssenKrupp. Je totiž nesporné, že počas celého trvania účasti spoločnosti Schindler na karteli v Nemecku od
augusta 1995 do decembra 2000 sa jej účasť týkala len eskalátorov (odôvodnenie č. 213 a článok 1 ods. 2 napadnutého rozhodnutia).
Schindler sa teda podieľala len na časti porušenia konštatovaného v článku 1 ods. 2 napadnutého rozhodnutia týkajúcej sa eskalátorov.
Naproti tomu ThyssenKrupp sa podieľala na obidvoch častiach porušenia, konkrétne na časti týkajúcej sa eskalátorov od augusta
1995 do decembra 2003 a na časti týkajúcej sa výťahov od decembra 2000 do decembra 2003 (odôvodnenia č. 212 a 213 a článok
1 ods. 2 napadnutého rozhodnutia). Použitie rozdielneho zaobchádzania má však slúžiť práve na zohľadnenie rozdielov medzi
podnikmi z hľadiska ich možnosti spôsobiť významnú ujmu hospodárskej súťaži, ktorá bola v prípade spoločnosti Schindler nevyhnutne
menšia, keďže táto spoločnosť sa nepodieľala na časti kartelu týkajúcej sa výťahov.
Za týchto okolností žalobkyne vo veciach T‑147/07, T‑149/07 a T‑150/07 nemôžu oprávnene namietať diskriminačné zaobchádzanie
vyplývajúce z toho, že v prípade spoločnosti Schindler bol na účely stanovenia konkrétnej východiskovej sumy pokuty zohľadnený
iba obrat dosiahnutý na trhu s eskalátormi. Naopak Komisia v súlade so zásadou rovnosti zaobchádzania najmä na základe zohľadnenia
rozdielov medzi postavením spoločnosti Schindler na jednej strane a postavením ostatných účastníkov kartelu na druhej strane
vzala v prípade týchto dvoch kategórií dotknutých podnikov do úvahy rozdielne obraty.
Po druhé žalobkyne vo veciach T‑147/07, T‑149/07 a T‑150/07 tvrdia, že boli nesprávne zaradené do prvej kategórie, keďže podľa
údajov, ktoré majú k dispozícii, Komisia nezohľadnila skutočnú situáciu z hľadiska podielov na trhu. Na podporu svojho tvrdenia
uvedené žalobkyne poukazujú na jednej strane na trhové podiely spoločnosti Schindler na trhu s výťahmi a eskalátormi v roku
2003, ktorý je referenčným rokom. Na druhej strane žalobkyne uvádzajú, že ich trhové podiely sa nerovnajú trhovým podielom
spoločností Kone a Otis na nemeckom trhu, pokiaľ ide o eskalátory a veľké projekty výťahov. V tejto súvislosti Komisia údajne
nesprístupnila výpočty, na základe ktorých boli vymedzené kategórie z hľadiska trhových podielov, a to ani po tom, čo ju o to
žalobkyne požiadali.
V prvom rade je potrebné pripomenúť, že na účely stanovenia konkrétnych východiskových súm pokuty Komisia zaradila podniky
do kategórií v závislosti od ich obratu dosiahnutého na každom vnútroštátnom trhu s príslušnými výrobkami (odôvodnenie č. 673
napadnutého rozhodnutia) (pozri bod 251 vyššie). V tejto súvislosti Komisia v odôvodnení č. 678 napadnutého rozhodnutia konštatovala,
že „vzhľadom na podobnosť trhových podielov a na hospodársku schopnosť spoločností Kone, Otis a ThyssenKrupp nie je opodstatnené
zaobchádzať s týmito podnikmi pri výpočte pokuty rozdielne.“
Okrem toho je potrebné poukázať na to, že skutočnosť, že východisková suma pokuty nevyhnutne nepredstavuje v prípade všetkých
členov kartelu rovnaký percentuálny podiel na ich príslušných obratoch, je neoddeliteľnou súčasťou metódy spočívajúcej v rozdelení
podnikov do kategórií, ktorá má za následok paušalizáciu východiskovej sumy stanovenej pre podniky zaradené do tej istej kategórie.
Súd prvého stupňa už rozhodol, že napriek tomu, že takáto metóda vedie k nezohľadneniu rozdielov vo veľkosti medzi podnikmi
tej istej kategórie, nemožno ju v zásade kritizovať (rozsudky CMA CGM a i./Komisia, už citovaný v bode 254 vyššie, bod 385;
Tokai Carbon a i./Komisia, už citovaný v bode 159 vyššie, bod 217, a BASF/Komisia, už citovaný v bode 210 vyššie, bod 150).
V prejednávanej veci žalobkyne vo veciach T‑147/07, T‑149/07 a T‑150/07 nespochybňujú tvrdenia uvedené v odôvodneniach č. 673
a 678 napadnutého rozhodnutia.
Keďže sa však na jednej strane kartel, na ktorom sa podieľala Schindler, týkal len eskalátorov, Komisia pri stanovení konkrétnej
východiskovej sumy pre tento podnik správne vzala do úvahy len obrat dosiahnutý týmto podnikom v tomto odvetví. Tvrdenie žalobkýň
založené na porovnaní s trhovými podielmi spoločnosti Schindler na trhu s výťahmi a eskalátormi v roku 2003 teda nemôže uspieť.
Na druhej strane vzhľadom na to, že žalobkyne nespochybňujú skutočnosť, že Komisia rozdelila podniky do kategórií na základe
ich obratu dosiahnutého na každom vnútroštátnom trhu s príslušnými výrobkami (odôvodnenie č. 673 napadnutého rozhodnutia),
a vzhľadom na to, že na účely posúdenia vplyvu podniku na trhu alebo, v zmysle znenia usmernení z roku 1998, jeho skutočnej
hospodárskej schopnosti spôsobiť značnú škodu iným hospodárskym subjektom, Komisia nie je povinná vykonať predbežné vymedzenie
trhu a posúdenie jeho veľkosti (rozsudok Prym a Prym Consumer/Komisia, už citovaný v bode 193 vyššie, bod 63), tvrdenia žalobkýň
založené na trhových podieloch dotknutých podnikov, pokiaľ ide o eskalátory a veľké projekty v odvetví výťahov, v každom prípade
nemôžu uspieť.
Z toho vyplýva, že tvrdenie žalobkýň, že boli nesprávne zaradené do prvej kategórie, sa musí zamietnuť. Za týchto okolností
nie je opodstatnené vyhovieť návrhu na nariadenie opatrení na zabezpečenie priebehu konania, ktorý predložili žalobkyne vo
veciach T‑147/07, T‑149/07 a T‑150/07 a ktorým sa domáhajú, aby Komisii bola uložená povinnosť oznámiť jej výpočty týkajúce
sa trhových podielov na nemeckom trhu.
Po tretie, pokiaľ ide o porušenie v Luxembursku, žalobkyne vo veciach T‑148/07, T‑149/07 a T‑150/07 poukazujú na to, že ThyssenKrupp
vzhľadom na svoju obmedzenú veľkosť a na svoj nízky podiel na trhu údajne nebola schopná spôsobiť škodu iným hospodárskym
subjektom a spotrebiteľom (bod 1 A usmernení z roku 1998).
Po prvé Komisia zaradila spoločnosti ThyssenKrupp a Kone do druhej kategórie, hoci trhový podiel spoločnosti Kone bol oveľa
vyšší a dosahoval až dvojnásobok trhového podielu spoločnosti ThyssenKrupp (odôvodnenie č. 680 napadnutého rozhodnutia).
V tejto súvislosti je potrebné konštatovať, že ako vyplýva z odôvodnenia č. 680 napadnutého rozhodnutia, obraty spoločností
Kone a ThyssenKrupp na luxemburskom trhu boli v roku 2003 pomerne podobné a obidva tieto obraty boli trikrát až štyrikrát
nižšie ako obraty spoločností Otis a Schindler na tomto trhu. Komisia teda bez toho, aby zjavne prekročila mieru voľnej úvahy,
ktorá jej prináleží, zaradila spoločnosti Schindler a Otis do prvej kategórie a spoločnosti Kone a ThyssenKrupp do druhej
kategórie, pričom toto zaradenie do kategórií sa javí ako koherentné a objektívne odôvodnené.
Po druhé porovnanie trhových podielov spoločnosti ThyssenKrupp a trhových podielov spoločností Otis a Schindler údajne svedčí
o tom, že bolo objektívne nesprávne zaradiť spoločnosť ThyssenKrupp do druhej kategórie. Otis a Schindler totiž boli zaradené
do prvej kategórie a ich trhové podiely v roku 2003 boli približne päťkrát väčšie ako trhový podiel spoločnosti ThyssenKrupp.
Východisková suma pokuty spoločnosti ThyssenKrupp zodpovedá jednej štvrtine východiskovej sumy stanovenej pre spoločnosti
Otis a Schindler, hoci trhový podiel spoločnosti ThyssenKrupp predstavuje približne len pätinu trhových podielov týchto dvoch
podnikov a približne len polovicu trhového podielu spoločnosti Kone. Tento nepomer údajne odporuje rozhodovacej praxi Komisie,
podľa ktorej základné sumy pre nižšie kategórie boli vždy pomerne znížené vo vzťahu k sume stanovenej pre prvú kategóriu.
Toto tvrdenie sa tiež musí zamietnuť. Veľký rozdiel medzi trhovými podielmi spoločností Otis a Schindler na jednej strane
a spoločností Kone a ThyssenKrupp na druhej strane totiž odôvodňoval rozdelenie účastníkov do dvoch kategórií. Odhliadnuc
od toho, že stanovenie východiskovej sumy pre každú kategóriu nezodpovedá aritmetickému výpočtu, ktorý by musel vyjadrovať
každý zistený rozdiel medzi podnikmi z hľadiska trhových podielov podľa toho, či patria do prvej alebo druhej kategórie, je
však potrebné konštatovať, že vzhľadom na to, že v prejednávanej veci obrat dosiahnutý jedným z podnikov prvej kategórie predstavuje
približne štvornásobok obratu spoločnosti ThyssenKrupp, ktorá bola zaradená do druhej kategórie, stanovenie východiskovej
sumy pre spoločnosť ThyssenKrupp, ktorá predstavuje 25 % východiskovej sumy stanovenej pre podniky zaradené do prvej kategórie
sa v každom prípade javí ako koherentné a objektívne odôvodnené.
Po tretie, pokiaľ ide o Luxembursko, Komisia údajne nesprávne uplatnila systém kategórií, keďže v porovnaní so zaradením spoločností
TKLA a TKL v rámci porušení v Belgicku a v Holandsku Komisia mala s cieľom zohľadniť nízky trhový podiel spoločnosti ThyssenKrupp
v Luxembursku zaradiť túto spoločnosť do nižšej kategórie ako spoločnosť Kone a v dôsledku toho stanoviť v jej prípade nižšiu
základnú sumu.
V tejto súvislosti už bolo v bode 270 vyššie konštatované, že Komisia bez toho, aby zjavne prekročila mieru voľnej úvahy,
ktorá jej prináleží, zaradila spoločnosti Kone a ThyssenKrupp do druhej kategórie, pričom toto zaradenie do kategórií sa javí
ako koherentné a objektívne odôvodnené. Okrem toho tvrdenie založené na rozdielnom zaobchádzaní, ktoré Komisia uplatnila vo
vzťahu k iným spoločnostiam skupiny ThyssenKrupp v rámci iných porušení, je irelevantné, keďže cieľom rozdielneho zaobchádzania
je práve náležite zohľadniť v prípade každého porušenia pomerný význam dotknutých podnikov na dotknutých trhoch. Tvrdenia
žalobkýň sa teda musia zamietnuť.
Po štvrté žalobkyne vo veciach T‑148/07, T‑149/07 a T‑150/07 namietajú údajné porušenie zásady proporcionality založené na
vzťahu medzi ich obratom dosiahnutým na relevantnom trhu a východiskovou sumou pokuty, ktorá im bola uložená. Žalobkyne vo
veciach T‑148/07, T‑149/07 a T‑150/07 poukazujú na to, že východisková suma, ktorá im bola pridelená, je [
dôverné
] obratu, ktorý dosiahli na luxemburskom trhu v roku 2003.
Ako však vyplýva z bodu 218 vyššie, na jednej strane bola všeobecná východisková suma pokút stanovená s prihliadnutím na povahu
porušení a na rozsah relevantného geografického trhu. Na druhej strane Komisia zohľadnila obraty dosiahnuté predmetnými podnikmi
na luxemburskom trhu iba v rámci uplatnenia rozdielneho zaobchádzania s dotknutými podnikmi s cieľom zohľadniť ich relatívny
význam na dotknutom trhu a ich skutočnú hospodársku schopnosť spôsobiť značnú ujmu hospodárskej súťaži (odôvodnenie č. 672
napadnutého rozhodnutia), čo je navyše v súlade s judikatúrou citovanou v bodoch 247 a 250 vyššie. Porovnanie obratov, ktoré
žalobkyne dosiahli na dotknutom trhu, s východiskovou sumou ich pokuty, ktoré uvádzajú žalobkyne, preto nemôže obstáť.
Vzhľadom na to, že právo Únie v každom prípade neobsahuje všeobecne uplatniteľnú zásadu, podľa ktorej musí byť sankcia primeraná
vo vzťahu k významu podniku na trhu s výrobkami, ktoré sú predmetom porušenia (rozsudok Archer Daniels Midland/Komisia, už
citovaný v bode 193 vyššie, bod 75), sa teda tvrdenie založené na neprimeranosti konkrétnej východiskovej sumy stanovenej
pre spoločnosť ThyssenKrupp za porušenie v Luxembursku musí zamietnuť.
Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že všetky výhrady týkajúce sa konkrétnych východiskových súm pokút sa musia zamietnuť.
Tento žalobný dôvod sa teda musí zamietnuť ako celok.

O žalobnom dôvode založenom na porušení usmernení z roku 1998, zásady proporcionality, článku 253 ES a zásady rovnosti zaobchádzania
pri uplatnení skupinového násobného koeficientu na účely zohľadnenia cieľa odstrašenia pri stanovení východiskovej sumy pokút
V napadnutom rozhodnutí Komisia poukazuje na potrebu stanoviť pokuty „na úrovni, ktorá im zabezpečí dostatočný odstrašujúci
účinok, s prihliadnutím na veľkosť každého podniku“ (odôvodnenie č. 686 napadnutého rozhodnutia). Komisia po tom, čo konštatovala,
že „ThyssenKrupp a UTC/Otis sú so svojím celosvetovým obratom vo výške 47 100 000 000 eur a 34 300 000 000 eur oveľa významnejšími
podnikmi ako ostatné podniky, ktorým je rozhodnutie určené,“ konštatovala, že „je potrebné zvýšiť východiskovú sumu [pokuty]
s cieľom zohľadniť veľkosť a celkové zdroje“ týchto podnikov a že „je opodstatnené uplatnenie násobného koeficientu 2 (zvýšenie
o 100 %) na východiskovú sumu pokuty, ktorá mala byť uložená spoločnosti ThyssenKrupp, a násobného koeficientu 1,7 (zvýšenie
o 70 %) na východiskovú sumu pokuty, ktorá mala byť uložená spoločnosti UTC/Otis“ (odôvodnenie č. 690 napadnutého rozhodnutia).
Žalobkyne vo veciach T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 a T‑154/07 tvrdia, že Komisia porušila usmernenia z roku
1998, zásadu proporcionality a zásadu rovnosti zaobchádzania tým, že uplatnila násobný koeficient 2 na východiskové sumy pokút
uložených spoločnostiam skupiny ThyssenKrupp v štyroch dotknutých členských štátoch s cieľom zabezpečiť dostatočný odstrašujúci
účinok uvedených pokút. Žalobkyňa vo veci T‑154/07 tiež namieta nedostatok odôvodnenia týkajúceho sa násobného koeficientu
použitého v napadnutom rozhodnutí.
Po prvé výhrada, ktorú uvádza žalobkyňa vo veci T‑154/07, založená na porušení článku 253 ES sa musí zamietnuť. V odôvodneniach
č. 689 a 690 napadnutého rozhodnutia Komisia totiž odôvodnila uplatnenie násobného koeficientu 2 s poukazom na značnú hospodársku
a finančnú silu spoločnosti ThyssenKrupp, ktorej celosvetový obrat – rovnako ako v prípade spoločnosti Otis – značne presahuje
obrat spoločností Kone a Schindler.
Po druhé žalobkyne uvedené v bode 281 vyššie napádajú zohľadnenie celosvetového obratu skupiny ThyssenKrupp pri stanovení
násobného koeficientu. V tejto súvislosti zdôrazňujú neexistenciu hospodárskej jednoty medzi dcérskymi spoločnosťami, ktoré
sa dopustili porušení, a ich materskými spoločnosťami. Žalobkyňa vo veci T‑154/07 dodáva, že ThyssenKrupp má decentralizovanú
organizáciu, v rámci ktorej TKL pôsobí samostatne a nezávisle. Žalobkyne vo veciach T‑147/07 a T‑148/07 tiež tvrdia, že v rámci
stanovenia uvedeného koeficientu by mohol byť relevantný len obrat odvetvia „výťahy“ skupiny ThyssenKrupp. Napokon žalobkyňa
vo veci T‑144/07 sa domnieva, že uplatnenie skupinového násobného koeficientu na účely odstrašenia nie je nevyhnutné na zabezpečenie
dodržiavania práva hospodárskej súťaže, keďže bez jeho uplatnenia by pokuta spoločnosti TKLA dosahovala [
dôverné
] % obratu dosiahnutého v Belgicku touto spoločnosťou počas relevantného obdobia.
V prvom rade je potrebné pripomenúť, že Komisia správne konštatovala, že žalobkyne vo veciach T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07,
T‑149/07, T‑150/07 a T‑154/07 tvoria hospodársku jednotku (pozri body 100 až 131 vyššie).
Ďalej je potrebné zdôrazniť, že potreba zabezpečiť dostatočný odstrašujúci účinok pokuty, pokiaľ neodôvodňuje zvýšenie všeobecnej
úrovne pokút v rámci uplatňovania politiky hospodárskej súťaže, vyžaduje, aby bola výška pokuty prispôsobená sledovanému dopadu
na podnik, ktorému sa pokuta ukladá, a to tak, aby sa najmä s ohľadom na finančnú spôsobilosť dotknutého podniku nestala zanedbateľnou
alebo naopak neprimeranou, v súlade s požiadavkami vychádzajúcimi na jednej strane z nutnosti zabezpečiť účinnosť pokuty a na
druhej strane z dodržiavania zásady proporcionality (rozsudok Súdu prvého stupňa z 8. júla 2008, Lafarge/Komisia, T‑54/03,
neuverejnený v Zbierke, bod 670).
Je pravda, že na účely zohľadnenia cieľa odstrašenia Komisia nedefinovala v usmerneniach z roku 1998 individualizovanú metódu
alebo kritériá, ktorých osobitné uvedenie by mohlo byť záväzné. Bod 1 A štvrtý odsek usmernení v kontexte posúdenia závažnosti
porušenia sa zmieňuje len o nevyhnutnosti stanoviť pokutu na úroveň, ktorá zabezpečí, aby mala pokuta dostatočne odstrašujúci
účinok (rozsudok Schunk a Schunk Kohlenstoff-Technik/Komisia, už citovaný v bode 122 vyššie, bod 193).
Z ustálenej judikatúry však vyplýva, že Komisia je oprávnená použiť celkový obrat každého podniku, ktorý je účastníkom kartelu,
ako relevantné kritérium na stanovenie odstrašujúceho násobného koeficientu (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 29. júna
2006, Showa Denko/Komisia, C‑289/04 P, Zb. s. I‑5859, body 17 a 18). Veľkosť a celkové zdroje podniku sú teda relevantné kritériá
vzhľadom na sledovaný cieľ, ktorým je zaručiť účinnosť pokuty prispôsobením jej výšky s prihliadnutím na celkové zdroje podniku
a jeho schopnosť získať prostriedky potrebné na zaplatenie tejto pokuty. Cieľom stanovenia sadzby zvýšenia východiskovej sumy
na zabezpečenie dostatočne odstrašujúceho účinku pokuty je totiž skôr zaručiť účinnosť pokuty ako zohľadniť škodlivosť porušenia
pre riadne fungovanie hospodárskej súťaže, a teda závažnosť uvedeného porušenia (rozsudok Lafarge/Komisia, už citovaný v bode
285 vyššie, bod 672).
Preto Komisia neporušila usmernenia z roku 1998 ani zásadu proporcionality, keď vychádzala z celkového obratu skupiny ThyssenKrupp
na účely uplatnenia odstrašujúceho koeficientu. Tvrdenie žalobkyne vo veci T‑144/07, ktorým sa usiluje porovnať obrat spoločnosti
TKLA v Belgicku a výšku pokuty s cieľom preukázať, že uplatnenie odstrašujúceho koeficientu vo vzťahu k nej nebolo potrebné,
teda tiež nemôže uspieť.
Po tretie, pokiaľ ide o násobný koeficient 2 uplatnený na pokuty uložené skupine ThyssenKrupp, žalobkyne vo veciach T‑144/07,
T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07 a T‑150/07 s odkazom na rozhodovaciu prax Komisie a najmä na rozhodnutie Komisie 2007/534/ES
z 13. septembra 2006 o konaní podľa článku 81 ES [Vec COMP/F 38.456 – Bitúmen (Holandsko)] (Ú. v. EÚ L 196, s. 40, ďalej len
„rozhodnutie Cestný bitúmen“) tvrdia, že vzhľadom na to, že ide o výlučne vnútroštátne skutkové okolnosti, uvedený koeficient
mal byť stanovený na nižšej úrovni. Žalobkyne vo veciach T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07 a T‑150/07 v tejto súvislosti navrhujú,
aby Všeobecný súd uložil Komisii podľa článku 65 písm. b) rokovacieho poriadku povinnosť predložiť rozhodnutie Cestný bitúmen.
Pokiaľ ide o neprimeranosť násobného koeficientu uplatneného v prejednávanej veci, je potrebné poukázať na to, že cieľom zvýšenia
pokuty z dôvodu odstrašenia je zaručiť jej účinnosť prispôsobením jej výšky s prihliadnutím na celkové zdroje podniku a jeho
schopnosť získať prostriedky potrebné na zaplatenie tejto pokuty (rozsudok Lafarge/Komisia, už citovaný v bode 285 vyššie,
bod 671). Tvrdenie založené na výlučne vnútroštátnej povahe porušení konštatovaných Komisiou teda nemôže uspieť.
Tvrdenie založené na rozhodnutí Cestný bitúmen tiež nemožno prijať. Podľa judikatúry citovanej v bode 153 vyššie totiž predchádzajúce
rozhodnutia Komisie nie sú relevantné, keďže ako bolo uvedené v bode 108 vyššie, predchádzajúca rozhodovacia prax Komisie
neslúži ako právny rámec pre pokuty v oblasti hospodárskej súťaže. Preto je tiež opodstatnené zamietnuť návrh na vykonanie
dôkazu, ktorý predložili žalobkyne vo veciach T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07 a T‑150/07 a ktorým sa domáhali, aby bola Komisii
uložená povinnosť predložiť rozhodnutie Cestný bitúmen.
V každom prípade vzhľadom na celkový obrat spoločnosti ThyssenKrupp, ktorý predstavuje 47,1 miliardy eur (odôvodnenie č. 689
napadnutého rozhodnutia), uplatnenie násobného koeficientu 2 na východiskové sumy pokút uložených spoločnosti ThyssenKrupp
sa javí ako vhodné na zabezpečenie účinnosti pokút vzhľadom na finančnú schopnosť tejto spoločnosti, a teda na zaručenie dostatočne
odstrašujúceho účinku pokút, ktoré jej boli uložené.
Po štvrté žalobkyne vo veciach T‑144/07 a T‑154/07 poukazujú na údajne diskriminačnú povahu uplatnenia násobného koeficientu
na ich pokuty, keďže Komisia neuplatnila násobný koeficient na účely odstrašenia v prípade spoločností Kone a Schindler, hoci
tieto spoločnosti sú súčasťou nadnárodných skupín s vyšším obratom v rámci Únie. Okrem toho postavenie dcérskych spoločností
spoločností Kone a Schindler na relevantnom trhu v Holandsku je oveľa významnejšie ako postavenie spoločnosti ThyssenKrupp.
Toto tvrdenie nemožno prijať. Zvýšením východiskovej sumy na zabezpečenie odstrašujúceho cieľa pokuty totiž Komisia v skutočnosti
len rozdielne zaobchádza s účastníkmi toho istého kartelu s cieľom zohľadniť skutočný vplyv pokuty na tieto podniky (rozsudok
BASF/Komisia, už citovaný v bode 210 vyššie, bod 241).
Komisia však bez toho, aby porušila zásadu rovnosti zaobchádzania, v prejednávanej veci vychádzala z celkového obratu účastníkov,
a nie z obratov dosiahnutých v rámci Únie alebo na relevantnom vnútroštátnom trhu s cieľom posúdiť potrebu zvýšenia pokút
v záujme zaručenia ich odstrašujúceho účinku. Vzhľadom na celkový obrat spoločnosti ThyssenKrupp totiž možno vychádzať z toho,
že vplyv uložených pokút na tento podnik by bol menší ako v prípade spoločností Kone a Schindler, ktorých obraty predstavujú
3,2 a 5,73 miliardy eur (odôvodnenie č. 689 napadnutého rozhodnutia), ak by vôbec nedošlo k uplatneniu zvýšenia z dôvodu odstrašenia.
Uplatnenie násobného koeficientu 2 na pokuty spoločnosti ThyssenKrupp v prejednávanej veci je teda odôvodnené z hľadiska cieľa
zaručiť účinnosť pokút vzhľadom na finančnú schopnosť tejto spoločnosti.
Zo všetkých vyššie uvedených úvah vyplýva, že tento žalobný dôvod sa musí zamietnuť.

O žalobnom dôvode založenom na porušení usmernení z roku 1998, zásady proporcionality a práva na obhajobu pri zvýšení základnej
sumy pokút o 50 % z dôvodu opakovaného porušenia
V napadnutom rozhodnutí Komisia konštatuje, že základná suma pokút uložených spoločnostiam TKAG a TKE a dcérskym spoločnostiam
skupiny ThyssenKrupp sa musí zvýšiť o 50 % z dôvodu opakovaného porušenia (odôvodnenia č. 707, 710, 714 a 720 napadnutého
rozhodnutia).
V odôvodnení č. 697 napadnutého rozhodnutia Komisia v tejto súvislosti uvádza:
„… O opakované porušenie ide vtedy, keď je podnik, ktorého zodpovednosť bola konštatovaná predchádzajúcim rozhodnutím Komisie,
následne uznaný za zodpovedný za porušenie rovnakého druhu, aj keď k tomuto porušeniu došlo v inej oblasti činnosti alebo
v súvislosti s iným výrobkom. Podľa [bodu 2 usmernení z roku 1998] sa opakované porušenie, ktorého sa dopustí ten istý podnik
alebo tie isté podniky, považuje za priťažujúcu okolnosť. Pojem podnik zahŕňa všetky právne subjekty v rámci tej istej skupiny,
ktoré samostatne neurčujú svoje správanie na trhu. Vo veci Michelin [rozsudok Michelin/Komisia, už citovaný v bode 107 vyššie,
bod 290] Súd prvého stupňa potvrdil, že opakované porušenie sa môže uplatniť aj na subjekt, ktorý je vo výlučnom vlastníctve
(materskej) spoločnosti, ktorá ovláda iný subjekt, ktorý bol uznaný za zodpovedný za predchádzajúce porušenie.“
Na účely konštatovania opakovaného porušenia v prejednávanej veci Komisia v odôvodnení č. 698 napadnutého rozhodnutia poukazuje
na svoje rozhodnutie 98/247/ESUO z 21. januára 1998 týkajúce sa konania podľa článku 65 [UO] (Vec IV/35.814 – Prirážka za
legovanie) [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES L 100, s. 55) (ďalej len rozhodnutie „Prirážka za legovanie“). Komisia v tomto odôvodnení uvádza:
„v roku 1998 v [rozhodnutí Komisie] Prirážka za legovanie boli uložené pokuty v súvislosti s kartelom, ktorého cieľom a následkom
bolo obmedzenie a skreslenie hospodárskej súťaže. Pokuta bola okrem iných spoločností uložená aj nemeckej spoločnosti ThyssenKrupp
Stainless GmbH (TKS), ktorá vznikla 1. januára 1995 v dôsledku zlúčenia činností v oblasti nehrdzavejúcej ocele spoločností
Krupp a Thyssen. Pokuta bola uložená aj talianskej spoločnosti Acciai Speciali Terni SpA (AST) založenej 1. januára 1994,
ktorej hlavné činnosti zahŕňajú výrobu plochých výrobkov z nehrdzavejúcej ocele. V decembri 1994 niekoľko podnikov, vrátane
spoločností Krupp a Thyssen, spoločne odkúpilo spoločnosť AST. V decembri 1995 Krupp zvýšila svoj podiel v spoločnosti AST
zo 50 % na 75 % a v máji 1996 na 100 %. Krupp následne previedla všetky svoje akcie v spoločnosti AST na spoločnosť TKS…“
Komisia v napadnutom rozhodnutí (odôvodnenia č. 700, 704, 709, 713 a 717 napadnutého rozhodnutia) tiež uvádza, že kartel konštatovaný
v rozhodnutí Prirážka za legovanie trval od 16. decembra 1993, keď sa konalo stretnutie, na ktorom sa zúčastnené podniky dohodli
na karteli, až do 21. januára 1998, keď bolo prijaté rozhodnutie, ktorým bolo konštatované porušenie, takže porušenia, ktorých
sa dopustili spoločnosti skupiny ThyssenKrupp, boli nielen spáchané opakovane, ale sa aj prelínali a boli spáchané súbežne.
Žalobkyne vo veciach T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 a T‑154/07 sa domnievajú, že Komisia v odôvodneniach
č. 699 až 707 (veci T‑147/07 a T‑150/07), 708 až 710 (veci T‑144/07 a T‑150/07), 711 až 714 (veci T‑148/07 a T‑149/07), 717
(vec T‑150/07) a 720 (veci T‑150/07 a T‑154/07) napadnutého rozhodnutia nesprávne zvýšila ich pokutu o 50 % z dôvodu opakovaného
porušenia. Komisia údajne nemohla konštatovať, že porušenie, za ktoré boli spoločnosti ThyssenKrupp Stainless AG, ktorej názov
bol do septembra 1997 KruppThyssen Nirosta GmbH (poznámka pod čiarou č. 882 napadnutého rozhodnutia) (ďalej nazvaná len ako
„TKS“ za obdobia pred a po septembri 1997), a Acciai Speciali Terni SpA (ďalej len „AST“) sankcionované v rozhodnutí Prirážka
za legovanie, predstavovalo podobné predchádzajúce porušenie, ktorého sa dopustili.
Na úvod je potrebné pripomenúť, že v článku 1 rozhodnutia Prirážka za legovanie, na ktorý Komisia poukazuje v napadnutom rozhodnutí
na účely konštatovania opakovaného porušenia v prejednávanej veci, Komisia konštatovala, že viaceré spoločnosti, vrátane spoločností
Krupp Hoesch Stahl AG (ďalej len „KHS“) (od 1. januára 1995 TKS), Thyssen Stahl AG (ďalej len „TS“) (od 1. januára 1995 TKS)
a AST porušili článok 65 ods. 1 UO počas obdobia, ktoré v prípade týchto spoločností trvalo od decembra 1993 do 21. januára
1998, tým, že zosúladeným spôsobom upravovali a uplatňovali referenčné hodnoty vo vzorci na výpočet prirážky za legovanie.
Podľa Komisie bolo cieľom a následkom tohto konania obmedzenie a skreslenie riadneho fungovania hospodárskej súťaže na spoločnom
trhu.
Z rozhodnutia Prirážka za legovanie vyplýva, že KHS a TS sa priamo podieľali na porušení až do 31. decembra 1994, a preto
zaň museli zodpovedať samostatne. Pokuta, ktorú im mala uložiť Komisia, však bola uložená len spoločnosti TKS, ktorá listom
z 23. júla 1997 informovala Komisiu, že preberá zodpovednosť za konanie spoločností TS a KHS od roku 1993 (odôvodnenia č. 14
a 102 rozhodnutia Prirážka za legovanie).
TKS a AST 11. a 13. marca 1998 podali na Súd prvého stupňa žalobu, ktorou sa domáhali zrušenia rozhodnutia Prirážka za legovanie
v rozsahu, v akom sa ich týkalo, a subsidiárne navrhli podstatné zníženie pokút, ktoré im boli týmto rozhodnutím uložené.
Súd prvého stupňa svojím rozsudkom Krupp Thyssen Stainless a Acciai speciali Terni/Komisia, už citovaným v bode 106 vyššie,
zrušil článok 1 rozhodnutia Prirážka za legovanie v rozsahu, v akom ním bola spoločnosti TKS pripísaná zodpovednosť za porušenie,
ktorého sa dopustila TS, z dôvodu porušenia práva spoločnosti TKS na obhajobu, keďže tejto spoločnosti nebolo umožnené vyjadriť
sa k existencii a relevantnosti skutočností vytýkaných spoločnosti TS. Proti citovanému rozsudku boli podané dve odvolania,
ktoré Súdny dvor zamietol svojím rozsudkom zo 14. júla 2005, ThyssenKrupp/Komisia (C‑65/02 P a C‑73/02 P, Zb. s. I‑6773).
V nadväznosti na rozsudok Krupp Thyssen Stainless a Acciai speciali Terni/Komisia, už citovaný v bode 106 vyššie, Komisia
20. decembra 2006 prijala rozhodnutie K(2006) 6765 v konečnom znení o konaní podľa článku 65 [UO] (Vec COMP/F/39.234 – prirážka
na zliatinu – opätovné prijatie). V tomto rozhodnutí Komisia konštatovala, že TS v období od 16. decembra 1993 do 31. decembra
1994 porušovala článok 65 ods. 1 UO a že TKS je zodpovedná za správanie spoločnosti TS na základe listu spoločnosti TKS z 23. júla
1997.
V rámci tohto žalobného dôvodu žalobkyne popierajú, že tvoria hospodársku jednotku v zmysle článkov 81 ES a 82 ES s podnikmi
sankcionovanými v rozhodnutí Prirážka za legovanie. V tejto súvislosti tvrdia, že Komisia nesprávne vyvodila z rozsudku Michelin/Komisia,
už citovaného v bode 107 vyššie, záver, že stopercentný podiel materskej spoločnosti na základnom imaní jej dcérskej spoločnosti
stačí na pripísanie predchádzajúceho porušenia tejto dcérskej spoločnosti jej materskej spoločnosti bez toho, aby bolo potrebné
posúdiť otázku skutočnej samostatnosti dcérskej spoločnosti. Podľa žalobkýň teda Komisia na rozdiel od toho, čo tvrdí, nemohla
uložiť pokutu tej istej materskej spoločnosti v obidvoch rozhodnutiach, ako to údajne vyžaduje rozsudok Michelin, už citovaný
v bode 107 vyššie (bod 290).
Je potrebné poukázať na to, že pojem opakované porušovanie tak, ako je chápaný v niektorých vnútroštátnych právnych poriadkoch,
znamená, že osoba sa dopustila nových porušení po tom, čo jej bola uložená sankcia za podobné porušenia (rozsudky Súdu prvého
stupňa z 11. marca 1999, Thyssen Stahl/Komisia, T‑141/94, Zb. s. II‑347, bod 617; Michelin/Komisia, už citovaný v bode 107
vyššie, bod 284; Groupe Danone/Komisia, už citovaný v bode 250 vyššie, bod 362, a Hoechst/Komisia, už citovaný v bode 158
vyššie, bod 450). Okrem toho v bode 2 usmernení z roku 1998 je výslovne uvedené „opakované porušovanie toho istého typu tým
istým podnikom (podnikmi)“ v rámci demonštratívneho výpočtu priťažujúcich okolností, ktoré môžu odôvodňovať zvýšenie základnej
sumy pokuty.
Ako bolo uvedené v bode 92 vyššie, pod pojmom podnik v kontexte práva hospodárskej súťaže treba rozumieť hospodársku jednotku
z hľadiska cieľa dohody, o ktorú ide, aj keď je z právneho hľadiska táto hospodárska jednotka zložená z viacerých fyzických
alebo právnických osôb.
Protisúťažné správanie podniku teda môže byť pripísané inému podniku v prípade, ak prvý uvedený podnik neurčoval svoje správanie
na trhu samostatne, ale v podstate uplatňoval pokyny vydané druhým uvedeným podnikom, najmä so zreteľom na ekonomické a právne
väzby medzi nimi (rozsudky Dansk Rørindustri a i./Komisia, už citovaný v bode 94 vyššie, bod 117; Metsä-Serla a i./Komisia,
už citovaný v bode 94 vyššie, bod 27, a z 10. septembra 2009, Akzo Nobel a i./Komisia, už citovaný v bode 91 vyššie, bod 58;
rozsudok Súdu prvého stupňa z 27. septembra 2006, Avebe/Komisia, T‑314/01, Zb. s. II‑3085, bod 135).
V tejto súvislosti je potrebné uviesť, že podľa judikatúry nestačí, ak Komisia konštatuje, že podnik „mohol“ vykonávať takýto
rozhodujúci vplyv na iný podnik, bez toho, aby bolo potrebné overiť, či tento vplyv bol naozaj vykonávaný. Naopak Komisii
v zásade prináleží, aby preukázala takýto rozhodujúci vplyv na základe súboru skutkových okolností, medzi ktoré patrí najmä
prípadná riadiaca právomoc jedného z týchto podnikov voči druhému podniku (pozri v tomto zmysle rozsudky Súdneho dvora z 2. októbra
2003, Aristrain/Komisia, C‑196/99 P, Zb. s. I‑11005, body 95 až 99, a Dansk Rørindustri a i./Komisia, už citovaný v bode 94
vyššie, body 118 až 122; rozsudky Súdu prvého stupňa z 20. marca 2002, HFB a i./Komisia, T‑9/99, Zb. s. II‑1487, bod 527,
a Avebe/Komisia, už citovaný v bode 310 vyššie, bod 136).
Ako uvádza Komisia, je pravda, že Súd prvého stupňa vo svojom rozsudku Michelin/Komisia, už citovanom v bode 107 vyššie (bod
290), konštatoval, že pokiaľ tá istá materská spoločnosť priamo alebo nepriamo vlastní viac ako 99 % základného imania dvoch
dcérskych spoločností, možno sa dôvodne domnievať, že tieto dcérske spoločnosti neurčujú svoje správanie na trhu samostatne.
Súd prvého stupňa v tomto rozsudku ďalej uviedol, že rôzne spoločnosti patriace do tej istej skupiny tvoria jeden hospodársky
subjekt, a teda jeden podnik v zmysle článkov 81 ES a 82 ES, ak dotknuté spoločnosti neurčujú svoje správanie na trhu samostatne.
Ako však bolo uvedené v bodoch 96 a 97 vyššie, Súdny dvor nedávno pripomenul, že v osobitnom prípade, keď materská spoločnosť
vlastní 100 % základného imania svojej dcérskej spoločnosti, ktorá sa dopustila porušenia pravidiel Únie v oblasti hospodárskej
súťaže, síce existuje domnienka, že uvedená materská spoločnosť skutočne uplatňuje rozhodujúci vplyv na správanie svojej dcérskej
spoločnosti, avšak táto domnienka je vyvrátiteľná (pozri v tomto zmysle rozsudok z 10. septembra 2009, Akzo Nobel a i./Komisia,
už citovaný v bode 91 vyššie, body 60 a 61 a tam citovanú judikatúru). Okrem toho, ako Súdny dvor pripomenul vo svojom rozsudku
Aristrain/Komisia, už citovanom v bode 311 vyššie (bod 99), samotná skutočnosť, že základné imanie dvoch samostatných obchodných
spoločností patrí tej istej osobe, ako taká nestačí na preukázanie existencie hospodárskej jednoty týchto dvoch spoločností,
ktorá podľa práva Únie v oblasti hospodárskej súťaže znamená, že konanie jednej spoločnosti možno pripísať druhej spoločnosti.
V prejednávanej veci je potrebné konštatovať, že po prvé vo veci Prirážka za legovanie Komisia nekonštatovala, že materské
spoločnosti spoločností KHS, TS, TKS a AST, ktorých hospodárskym a právnym nástupcom bola TKAG, tvorili hospodársku jednotku
s týmito spoločnosťami na účely uplatňovania článkov 81 ES a 82 ES, a teda netvrdila, že KHS, TS, TKS a AST neurčovali svoje
správanie na trhu samostatne. Z rozhodnutia Prirážka za legovanie totiž vyplýva, že pokiaľ ide o spoločnosti, ktoré patria
do skupiny ThyssenKrupp, Komisia konštatovala porušenie iba vo vzťahu k spoločnostiam KHS, TS, TKS a AST, a nie vo vzťahu
k ich jednotlivým materským spoločnostiam, ktoré – ako uviedli žalobkyne, pričom Komisia im neprotirečila – neboli vypočuté
v rámci správneho konania, ktoré viedlo k jeho prijatiu.
Po druhé z napadnutého rozhodnutia nevyplýva, že Komisia v rámci prejednávanej veci konštatovala, že KHS, TS, TKS a AST patria
medzi podniky, vo vzťahu ku ktorým boli v článku 1 tohto rozhodnutia konštatované porušenia.
Preto porušenia konštatované v článku 1 napadnutého rozhodnutia nemožno považovať za opakované porušenia toho istého alebo
tých istých podnikov, vo vzťahu ku ktorým boli konštatované porušenia vo veci Prirážka za legovanie.
V tejto súvislosti po prvé nemožno prijať tvrdenie Komisie, že ThyssenKrupp v rámci správneho konania, ktoré viedlo k prijatiu
napadnutého rozhodnutia a podaniu žaloby prejednávanej v tomto konaní, mala možnosť spochybniť existenciu hospodárskej jednoty
medzi ňou a podnikmi sankcionovanými vo veci Prirážka za legovanie.
Treba totiž poukázať na to, že podľa judikatúry Súdneho dvora jednak zásada rešpektovania práva na obhajobu vylučuje, aby
bolo možné považovať za zákonné rozhodnutie, ktorým Komisia uloží podniku pokutu v oblasti hospodárskej súťaže, bez toho,
aby mu predtým oznámila výhrady prijaté proti nemu, a jednak oznámenie o výhradách musí vzhľadom na svoju dôležitosť jednoznačne
určovať právnickú osobu, ktorej môžu byť uložené pokuty, a musí jej byť určené (pozri rozsudky Papierfabrik August Koehler/Komisia,
už citovaný v bode 192 vyššie, body 37 a 38, a z 10. septembra 2009, Akzo Nobel a i./Komisia, už citovaný v bode 91 vyššie,
bod 57 a tam citovanú judikatúru).
Preto nemožno pripustiť, že Komisia sa v rámci preukázania opakovaného porušenia ako priťažujúcej okolnosti môže domnievať,
že treba vyvodiť zodpovednosť podniku za predchádzajúce porušenie, za ktoré nebol sankcionovaný rozhodnutím Komisie a v rámci
preukázania ktorého mu nebolo doručené oznámenie o výhradách, takže tomuto podniku v konaní, ktoré viedlo k prijatiu rozhodnutia,
ktorým bolo konštatované predchádzajúce porušenie, nebolo umožnené, aby vyjadril svoje stanovisko s cieľom spochybniť existenciu
prípadnej hospodárskej jednoty medzi ním a inými podnikmi.
K tomuto záveru je potrebné dospieť tým skôr, že hoci je pravda, že zásada proporcionality vyžaduje, aby sa pri posudzovaní
sklonu podniku k porušovaniu pravidiel hospodárskej súťaže vzal do úvahy čas, ktorý uplynie medzi predmetným porušením a predchádzajúcim
porušením týchto pravidiel, Súdny dvor už zdôraznil, že Komisia nemôže byť pri konštatovaní opakovaného porušenia viazaná
prípadnou premlčacou lehotou (rozsudok Súdneho dvora z 8. februára 2007, Groupe Danone/Komisia, C‑3/06 P, Zb. s. I‑1331, bod
38, a rozsudok Hoechst/Komisia, už citovaný v bode 158 vyššie, bod 462; pozri tiež rozsudok z 25. októbra 2005, Groupe Danone/Komisia,
už citovaný v bode 250 vyššie, bod 353) a že v dôsledku toho k takému konštatovaniu môže dôjsť aj mnoho rokov po konštatovaní
porušenia, keď by dotknutý podnik v každom prípade nemohol spochybniť existenciu takej hospodárskej jednoty, najmä keď sa
uplatní domnienka uvedená v bode 313 vyššie.
Okrem toho tvrdenie Komisie, že zvýšenie pokuty za opakované porušenie je tiež odôvodnené vzhľadom na porušenia konštatované
v rozhodnutí Komisie 90/417/ESUO z 18. júla 1990 o konaní podľa článku 65 [UO] týkajúcom sa dohody a zosúladených postupov
európskych výrobcov plochých výrobkov z nehrdzavejúcej ocele valcovaných za studena [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES L 220, s. 28) a v rozhodnutí Komisie 94/215/ESUO zo 16. februára 1994 o konaní podľa článku 65 [UO] týkajúcom
sa dohôd a zosúladených postupov zahŕňajúcich európskych výrobcov nosníkov [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES L 116, s. 1), tiež nemožno prijať. Odhliadnuc od skutočnosti, že tieto rozhodnutia neboli spomenuté v oznámení
o výhradách ani v napadnutom rozhodnutí, je potrebné konštatovať, že – rovnako ako podniky sankcionované vo veci Prirážka
za legovanie – podniky sankcionované v uvedených rozhodnutiach nie sú tými istými podnikmi v zmysle článkov 81 ES a 82 ES
ako podniky, ktoré boli sankcionované v napadnutom rozhodnutí.
Napokon, pokiaľ ide o tvrdenie Komisie, že v prípade, ak materská spoločnosť vlastní takmer celé základné imanie dcérskej
spoločnosti, materskej spoločnosti je tiež určené upozornenie adresované dcérskej spoločnosti vyplývajúce z predchádzajúceho
rozhodnutia Komisie, ktorým bola dcérska spoločnosť sankcionovaná za porušenie práva hospodárskej súťaže, toto tvrdenie tiež
nemožno uznať. Hoci je totiž pravda, že sa možno dôvodne domnievať, že materská spoločnosť skutočne vie o predchádzajúcom
rozhodnutí, ktoré Komisia adresovala jej dcérskej spoločnosti, v ktorej vlastní takmer celé základné imanie, takáto vedomosť
nemôže napraviť skutočnosť, že v predchádzajúcom rozhodnutí nebola konštatovaná hospodárska jednota medzi touto materskou
spoločnosťou a jej dcérskou spoločnosťou na účely pripísania zodpovednosti za predchádzajúce porušenie uvedenej materskej
spoločnosti a zvýšenia pokút, ktoré jej boli uložené, z dôvodu opakovaného porušenia.
Z toho vyplýva, že tento žalobný dôvod je dôvodný a že je potrebné zmeniť napadnuté rozhodnutie bez toho, aby bolo potrebné
preskúmať ostatné tvrdenia žalobkýň uvedené v rámci tohto žalobného dôvodu. Dôsledky tejto zmeny sú uvedené v bodoch 461 a 462
nižšie.

O žalobnom dôvode založenom na porušení oznámenia o spolupráci z roku 2002 a na porušení zásad ochrany legitímnej dôvery a rovnosti
zaobchádzania pri posúdení spolupráce
Žalobkyne vo veciach T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07 a T‑150/07 pripomínajú, že podali žiadosti o oslobodenie od pokút
alebo o zníženie ich pokút podľa oznámenia o spolupráci z roku 2002. Komisia však údajne pri posudzovaní kvality a užitočnosti
ich spolupráce porušila ustanovenia uvedeného oznámenia. Podľa žalobkýň vo veciach T‑147/07, T‑149/07 a T‑150/07 Komisia okrem
toho údajne porušila ich legitímne očakávania, pokiaľ ide o posúdenie ich spolupráce pri preukázaní porušenia v Nemecku. Napokon
žalobkyne vo veciach T‑144/07, T‑149/07 a T‑150/07 namietajú porušenie zásady rovnosti zaobchádzania v rámci uplatnenia oznámenia
o spolupráci z roku 2002, pokiaľ ide o porušenie v Belgicku.
O oznámení o spolupráci z roku 2002
Je potrebné poukázať na to, že Komisia v oznámení o spolupráci z roku 2002 definovala podmienky, za ktorých môžu byť podniky,
ktoré s ňou spolupracujú pri preukazovaní kartelu, oslobodené od pokuty alebo môžu dosiahnuť zníženie pokuty, ktorú by inak
museli zaplatiť.
Po prvé oznámenie o spolupráci z roku 2002 v oddiele A bode 8 stanovuje:
„Komisia udelí podniku oslobodenie od akejkoľvek pokuty, ktorá by bola inak uložená, ak:
a)      podnik je prvý, ktorý predkladá dôkaz, ktorý podľa názoru Komisie jej umožní prijať rozhodnutie na vykonanie vyšetrovania
v zmysle článku 14 ods. 3 nariadenia č. 17 v súvislosti s údajným kartelovým vplyvom na spoločenstvo [v súvislosti s údajným
kartelom ovplyvňujúcim Spoločenstvo –
neoficiálny preklad
], alebo
b)      podnik je prvý, ktorý predloží dôkaz, ktorý podľa názoru Komisie jej umožní zistiť porušovanie článku 81 [ES] v súvislosti
s údajným kartelovým vplyvom na spoločenstvo [v súvislosti s údajným kartelom ovplyvňujúcim Spoločenstvo –
neoficiálny preklad
].“
Oznámenie o spolupráci z roku 2002 v oddiele B bode 20 ďalej stanovuje, že „podniky, ktoré nespĺňajú podmienky [oslobodenia
od pokuty] podľa oddielu A, môžu byť oprávnené pre využitie zníženia akejkoľvek pokuty, ktorá by bola inak uložená,“ a v bode
21 stanovuje, že „s cieľom oprávnenia podnik musí poskytnúť Komisii dôkaz o porušovaní, pre ktoré existuje podozrenie, ktorý
predstavuje značnú pridanú hodnotu, pokiaľ ide o dôkaz, ktorý už má Komisia, a musí ukončiť svoje zapojenie sa do porušovania,
pre ktoré existuje podozrenie, najneskôr k dátumu, keď predkladá dôkaz [na splnenie podmienok na zníženie pokuty musí podnik
poskytnúť Komisii dôkaz o údajnom porušení, ktorý predstavuje významnú pridanú hodnotu vo vzťahu k dôkazom, ktorými Komisia
už disponuje, a musí ukončiť svoju účasť na údajnom porušení najneskôr v čase, keď predloží tento dôkaz –
neoficiálny preklad
].“
Pokiaľ ide o pojem pridaná hodnota, tento pojem je vysvetlený v bode 22 oznámenia o spolupráci z roku 2002:
„Pojem ‚pridaná hodnota‘ sa týka rozsahu, do ktorého poskytnutý dôkaz posilňuje, svojou povahou a/alebo úrovňou podrobnosti
[rozsahu, v akom poskytnutý dôkaz svojou povahou a/alebo úrovňou podrobnosti posilňuje –
neoficiálny preklad
] schopnosť Komisie preukázať dané skutočnosti. Pri tomto hodnotení Komisia obvykle považuje písomný dôkaz pochádzajúci z časového
obdobia, ku ktorému sa vzťahujú skutočnosti, za dôkaz väčšej hodnoty ako je následne stanovený dôkaz [pochádzajúci z obdobia
súvisiaceho s predmetnými skutočnosťami za dôkaz väčšej hodnoty ako dôkaz získaný následne –
neoficiálny preklad
]. Podobne, dôkaz priamo sa vzťahujúci k daným skutočnostiam sa spravidla považuje za dôkaz s väčšou hodnotou ako iba nepriama
dôležitosť [Podobne dôkaz priamo súvisiaci s predmetnými skutočnosťami sa vo všeobecnosti považuje za dôkaz väčšej hodnoty
ako dôkaz, ktorý s nimi súvisí len nepriamo –
neoficiálny preklad
].“
Bod 23 písm. b) prvý odsek oznámenia o spolupráci z roku 2002 stanovuje rozdelenie znížení pokút do troch kategórií:
„–      prvý podnik spĺňajúci bod 21: zníženie o 30 – 50 %,
–        druhý podnik spĺňajúci bod 21: zníženie o 20 – 30 %,
–        ďalšie podniky, ktoré spĺňajú bod 21: zníženie až do 20 %.“
Oznámenie o spolupráci z roku 2002 v bode 23 písm. b) druhom odseku stanovuje:
„s cieľom určiť úroveň zníženia v rámci každého z týchto pásiem Komisia zohľadní čas, kedy bol predložený dôkaz spĺňajúci
podmienku v bode 21, a rozsah, do ktorého predstavuje pridanú hodnotu [rozsah, v akom predstavuje pridanú hodnotu –
neoficiálny preklad
]. Môže tiež zohľadniť rozsah a kontinuitu akejkoľvek spolupráce poskytovanej podnikom po dátume jeho predloženia.“
Napokon bod 23 písm. b) posledný odsek oznámenia o spolupráci z roku 2002 stanovuje:
„… ak podnik poskytne dôkaz týkajúci sa skutočností, ktoré boli predtým Komisii neznáme a ktoré majú priamy vplyv na závažnosť
alebo obdobie trvania kartelu, pre ktorý existuje podozrenie, Komisia nezohľadní tieto prvky pri stanovovaní akejkoľvek pokuty,
ktorá má byť uložená podniku, ktorý poskytol tento dôkaz.“
O miere voľnej úvahy Komisie a o preskúmaní súdmi Únie
Je potrebné pripomenúť, že článok 23 ods. 2 nariadenia č. 1/2003, ktorý predstavuje právny základ pre ukladanie pokút v prípade
porušenia pravidiel súťažného práva Únie, priznáva Komisii určitú mieru voľnej úvahy pri určovaní pokút (pozri v tomto zmysle
rozsudok Súdu prvého stupňa z 21. októbra 1997, Deutsche Bahn/Komisia, T‑229/94, Zb. s. II‑1689, bod 127), ktorá závisí najmä
od jej všeobecnej politiky v oblasti hospodárskej súťaže (pozri v tomto zmysle rozsudok Musique Diffusion française a i./Komisia,
už citovaný v bode 247 vyššie, body 105 a 109). Práve v tomto rámci Komisia na zabezpečenie transparentnosti a objektívnosti
svojich rozhodnutí v oblasti pokút v roku 2002 prijala a zverejnila oznámenie o spolupráci. Ide o nástroj, ktorého účelom
je určiť v súlade s predpismi vyššej právnej sily kritériá, ktoré Komisia zamýšľa uplatňovať v rámci výkonu svojej diskrečnej
právomoci. Z toho vyplýva samoobmedzenie tejto právomoci (pozri analogicky rozsudok Súdu prvého stupňa z 30. apríla 1998,
Vlaams Gewest/Komisia, T‑214/95, Zb. s. II‑717, bod 89), keďže Komisia musí dodržiavať usmernenia, ktoré si stanovila (pozri
analogicky rozsudok Súdu prvého stupňa z 12. decembra 1996, AIUFFASS a AKT/Komisia, T‑380/94, Zb. s. II‑2169, bod 57).
Samoobmedzenie diskrečnej právomoci Komisie, ktoré vyplýva z prijatia oznámenia o spolupráci z roku 2002, však nie je nezlučiteľné
so zachovaním značnej miery voľnej úvahy Komisie (pozri analogicky rozsudok Raiffeisen Zentralbank Österreich a i./Komisia,
už citovaný v bode 60 vyššie, bod 224).
Oznámenie o spolupráci z roku 2002 totiž obsahuje rôzne flexibilné prvky, ktoré umožňujú Komisii vykonávať jej diskrečnú právomoc
v súlade s ustanoveniami článku 23 nariadenia č. 1/2003, ako ich vyložil Súdny dvor (pozri analogicky rozsudok Raiffeisen
Zentralbank Österreich a i./Komisia, už citovaný v bode 60 vyššie, bod 224).
Je teda potrebné poukázať na to, že Komisia disponuje širokou mierou voľnej úvahy pri posudzovaní otázky, či majú dôkazy predložené
podnikom, ktorý požiadal o uplatnenie oznámenia o spolupráci z roku 2002, významnú pridanú hodnotu v zmysle bodu 21 uvedeného
oznámenia (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 10. mája 2007, SGL Carbon/Komisia, C‑328/05 P, Zb. s. I‑3921, bod
88, a rozsudok Hoechst/Komisia, už citovaný v bode 158 vyššie, bod 555). Pokiaľ ide o bod 8 písm. a) a b) oznámenia o spolupráci
z roku 2002, je potrebné konštatovať, že táto značná miera voľnej úvahy vyplýva zo samotného znenia tohto ustanovenia, v ktorom
sa výslovne spomína predloženie dôkazov, ktoré „podľa názoru Komisie“ umožnia Komisii prijať rozhodnutie na vykonanie vyšetrovania
alebo umožnia Komisii konštatovať porušenie. Posúdenie kvality a užitočnosti spolupráce poskytnutej podnikom si totiž vyžaduje
zložité skutkové posúdenie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 10. mája 2007, SGL Carbon/Komisia, už citovaný, bod 81, a rozsudok
Carbone‑Lorraine/Komisia, už citovaný v bode 153 vyššie, bod 271).
Rovnako po konštatovaní, že dôkazy predstavujú významnú pridanú hodnotu v zmysle bodu 21 oznámenia o spolupráci z roku 2002,
Komisia disponuje určitou mierou voľnej úvahy, keď má stanoviť presnú úroveň zníženia pokuty, ktoré sa má priznať dotknutému
podniku. Bod 23 písm. b) prvý odsek oznámenia o spolupráci z roku 2002 totiž stanovuje pásma na zníženie pokuty pre rôzne
kategórie dotknutých podnikov, zatiaľ čo druhý odsek uvedeného bodu stanovuje kritériá, ktoré má Komisia zohľadniť pri stanovení
úrovne zníženia v rámci týchto pásiem.
Vzhľadom na mieru voľnej úvahy, ktorou Komisia disponuje pri hodnotení spolupráce podniku podľa oznámenia o spolupráci z roku
2002, jej Všeobecný súd môže vytknúť iba zjavné prekročenie tejto miery voľnej úvahy (pozri v tomto zmysle rozsudok z 10. mája
2007, SGL Carbon/Komisia, už citovaný v bode 335 vyššie, body 81, 88 a 89, a rozsudok Hoechst/Komisia, už citovaný v bode
158 vyššie, bod 555).
O spolupráci spoločnosti ThyssenKrupp pri preukázaní porušenia v Belgicku
Komisia v odôvodnení č. 773 napadnutého rozhodnutia rozhodla „priznať spoločnosti ThyssenKrupp zníženie [pokuty] o 20 % v pásme
stanovenom v bode 23 [písm.] b) [druhej zarážke] oznámenia o spolupráci [z roku 2002].“
V odôvodnení č. 769 napadnutého rozhodnutia Komisia v tejto súvislosti uvádza, že „keď ThyssenKrupp podala svoju žiadosť [podľa
oznámenia o spolupráci z roku 2002], Komisia už uskutočnila tri inšpekcie v Belgicku a dostala dve žiadosti [podľa toho istého
oznámenia] od spoločností Kone a Otis týkajúce sa činností kartelu v Belgicku.“
Po tom, čo Komisia v odôvodnení č. 770 napadnutého rozhodnutia uviedla, že „nové informácie poskytnuté spoločnosťou ThyssenKrupp
obsahovali najmä ústne vysvetlenia týkajúce sa niektorých projektov výťahov a eskalátorov“, Komisia v odôvodnení č. 771 uznala,
že „žiadosť spoločnosti ThyssenKrupp [podľa oznámenia o spolupráci z roku 2002] má významnú pridanú hodnotu, keďže poskytuje
doplňujúce informácie o [
dôverné
].“ Komisia v odôvodnení č. 771 dodala, že „okrem toho vyjadrenie spoločnosti ThyssenKrupp potvrdilo dôkazy, ktoré už Komisia
mala k dispozícii, týkajúce sa zúčastnených spoločností, zahrnutých výrobkov a služieb, obdobia, ktorého sa týka vyšetrovanie,
miesta a organizácie stretnutí kartelu, ako aj jeho fungovania a vykonávania.“
V odôvodnení č. 772 napadnutého rozhodnutia Komisia dospela k záveru, že ThyssenKrupp „predložila dôkazy, ktoré značne posilnili
schopnosť Komisie preukázať porušenie,“ pričom uviedla, že „predložené dôkazy sa však netýkajú skutočností, ktoré Komisii
predtým neboli známe, a tiež neobsahujú dôkazy z relevantného obdobia.“
Po prvé žalobkyne vo veciach T‑144/07, T‑149/07 a T‑150/07 tvrdia, že napadnuté rozhodnutie vyvoláva nejasnosti, pokiaľ ide
o percentuálnu sadzbu zníženia pokuty, ktoré Komisia chcela uplatniť v prípade spoločnosti ThyssenKrupp za jej spoluprácu
pri preukázaní porušenia v Belgicku. Komisia v odôvodnení č. 773 napadnutého rozhodnutia uvádza zníženie o 20 %, zatiaľ čo
v odôvodnení č. 856 napadnutého rozhodnutia toto zníženie predstavuje 25 %. Podľa uvedených žalobkýň má ThyssenKrupp podľa
zásady
in dubio pro reo
nárok na priaznivejší výklad napadnutého rozhodnutia, pokiaľ ide o výšku jej pokuty. Pokuta by sa teda nemala znížiť o 20 %,
ale o 25 %.
Je potrebné konštatovať, že žalobkyne vo veciach T‑144/07, T‑149/07 a T‑150/07 sa v tejto súvislosti nemôžu odvolávať na zásadu
in dubio pro reo
, podľa ktorej má byť pochybnosť na prospech dotknutým podnikom, keďže táto zásada sa týka preukazovania existencie porušenia
a jej cieľom je určiť, či sú skutkové konštatovania uvedené Komisiou v napadnutom rozhodnutí podložené dôkazmi, ktoré predložila.
Uvedené žalobkyne však nespochybňujú porušenie, za ktoré boli sankcionované v napadnutom rozhodnutí.
Pokiaľ ide o tvrdenie žalobkýň, že výška pokuty uloženej spoločnosti ThyssenKrupp za porušenie v Belgicku by sa mala znížiť,
keďže v odôvodnení č. 856 napadnutého rozhodnutia je uvedené zníženie o 25 %, je potrebné pripomenúť, že výška pokuty, ktorá
bola uložená v článku 1 ods. 1 štvrtej zarážke napadnutého rozhodnutia zahŕňa zníženie o 20 % z dôvodu spolupráce spoločnosti
ThyssenKrupp v rámci uplatnenia oznámenia o spolupráci z roku 2002.
Je pravda, že výroková časť právneho aktu je neoddeliteľne spojená s jeho odôvodnením, takže v prípade potreby sa musí výrok
vykladať s prihliadnutím na dôvody, ktoré viedli k jeho prijatiu (rozsudok Súdneho dvora z 15. mája 1997, TWD/Komisia, C‑355/95 P,
Zb. s. I‑2549, bod 21). Z odôvodnenia napadnutého rozhodnutia však jednoznačne vyplýva, že Komisia chcela priznať spoločnosti
ThyssenKrupp podľa oznámenia o spolupráci z roku 2002 zníženie pokuty o 20 %, a nie o 25 %.
Na jednej strane totiž Komisia v odôvodnení č. 772 napadnutého rozhodnutia uviedla, že „ThyssenKrupp v celom rozsahu splnila
podmienky bodu 21 [oznámenia o spolupráci z roku 2002] [
dôverné
] a predložila dôkazy, ktoré značne posilnili schopnosť Komisie preukázať porušenie.“ Uviedla, že „predložené dôkazy sa však
netýkajú skutočností, ktoré Komisii predtým neboli známe, a tiež neobsahujú dôkazy z relevantného obdobia,“ z čoho vyplýva
uplatnenie minimálneho zníženia pokuty v rámci pásma stanoveného v bode 23 písm. b) prvom odseku druhej zarážke oznámenia
o spolupráci z roku 2002. Na druhej strane odôvodnenie č. 773 napadnutého rozhodnutia výslovne potvrdzuje, že „vzhľadom na
vyššie uvedené úvahy je vhodné priznať spoločnosti ThyssenKrupp zníženie o 20 % v rámci [uplatniteľného] pásma.“
Sadzbu 25 % uvedenú v odôvodnení č. 856 napadnutého rozhodnutia, v ktorom sú zhrnuté všetky zníženia pokút priznané jednotlivým
podnikom za ich spoluprácu v rámci správneho konania, treba vzhľadom na odôvodnenia č. 772 a 773, ako aj na výrok napadnutého
rozhodnutia považovať za chybu v písaní. Prvá výhrada žalobkýň vo veciach T‑144/07, T‑149/07 a T‑150/07 sa teda musí zamietnuť.
Po druhé žalobkyne vo veciach T‑144/07, T‑149/07 a T‑150/07 tvrdia, že spoločnosti ThyssenKrupp malo byť na základe oznámenia
o spolupráci z roku 2002 priznané zníženie pokuty, ktorá jej bola uložená za porušenie v Belgicku, najmenej o 25 %. ThyssenKrupp
totiž údajne predložila dôkazy týkajúce sa skutočností a okolností, o ktorých Komisia predtým nevedela. Išlo navyše o kľúčové
prvky porušenia.
V tejto súvislosti je potrebné konštatovať, že žalobkyne vo veciach T‑144/07, T‑149/07 a T‑150/07 nespochybňujú skutočnosť,
že spolupráca spoločnosti ThyssenKrupp spadá do bodu 23 písm. b) prvého odseku druhej zarážky oznámenia o spolupráci z roku
2002 a že z tohto dôvodu mala táto spoločnosť nárok na zníženie pokuty v rozsahu od 20 % do 30 %. Zníženie pokuty o 20 % priznané
spoločnosti ThyssenKrupp z dôvodu jej spolupráce (odôvodnenie č. 773 napadnutého rozhodnutia) sa teda nachádza v pásme stanovenom
na tento účel uvedeným oznámením.
Tiež je potrebné pripomenúť, že Komisia disponuje určitou mierou voľnej úvahy pri stanovovaní presnej výšky zníženia pokuty,
ktoré sa má priznať v rámci pásiem stanovených v bode 23 písm. b) prvom odseku oznámenia o spolupráci z roku 2002 a že Všeobecný
súd jej môže vytýkať iba zjavné prekročenie tejto miery voľnej úvahy (pozri v tomto zmysle rozsudok z 10. mája 2007, SGL Carbon/Komisia,
už citovaný v bode 335 vyššie, body 81, 88 a 89).
V napadnutom rozhodnutí Komisia po tom, čo uznala, že ThyssenKrupp má nárok na zníženie pokuty, keďže „[predložené] dôkazy
značne posilnili [jej] schopnosť… preukázať porušenie,“ rozhodla priznať zníženie pokuty o 20 % vzhľadom na to, že „predložené
dôkazy sa [netýkali] skutočností, ktoré Komisii predtým neboli známe, a tiež [neobsahovali] dôkazy z relevantného obdobia“
(odôvodnenie č. 772 napadnutého rozhodnutia).
Žalobkyne vo veciach T‑144/07, T‑149/07 a T‑150/07 však spochybňujú vecnú správnosť konštatovaní uvedených v odôvodnení č. 772
napadnutého rozhodnutia.
Po prvé tvrdia, že porušenie v Belgicku sa skladalo z dvoch fáz, konkrétne jednak z kartelu týkajúceho sa trhových podielov
alebo zmrazenia trhových podielov a jednak z kartelu týkajúceho sa rozdeľovania verejných a súkromných ponukových konaní na
dosiahnutie dohodnutých trhových podielov. Komisia však údajne len na základe dôkazov predložených spoločnosťou ThyssenKrupp
v odôvodneniach č. 158 a 159 napadnutého rozhodnutia konštatuje zmrazenie trhových podielov dotknutých podnikov. ThyssenKrupp
teda údajne poskytla informácie, ktoré Komisii predtým neboli známe, týkajúce sa aspektu zakladajúceho porušenie v Belgicku,
konkrétne kartelu týkajúceho sa rozdelenia odvetvia predaja a montáže výťahov a eskalátorov v Belgicku.
V tejto súvislosti je potrebné konštatovať, že obidva aspekty porušenia opísané v odôvodnení č. 158 napadnutého rozhodnutia
sú vnútorne prepojené. Rozdeľovanie verejných a súkromných zákaziek, ako aj iných zmlúv „podľa vopred dohodnutého podielu“
uvedené v tretej vete odôvodnenia č. 158 predpokladá existenciu kartelu týkajúceho sa rozdelenia trhu, ktorý je uvedený v prvej
vete odôvodnenia č. 158, ako aj v odôvodnení č. 159 napadnutého rozhodnutia. Keďže žalobkyne nespochybňujú skutočnosť, že
dôkazy predložené spoločnosťami Kone a Otis postačovali na preukázanie existencie kartelu uvedeného v tretej vete odôvodnenia
č. 158, treba vychádzať z toho, že Komisia v čase podania žiadosti spoločnosti ThyssenKrupp musela vedieť o existencii kartelu
týkajúceho sa trhových podielov medzi štyrmi dotknutými výrobcami.
V každom prípade zo spisu Komisie vyplýva, že Kone ju už vo februári 2004 informovala o existencii mechanizmu prispôsobovania
medzi účastníkmi porušenia v Belgicku v prípade, keď sa skutočné trhové podiely odlišovali od dohodnutých trhových podielov,
čo bolo možné len v rámci kartelu týkajúceho sa trhových podielov. Za týchto okolností skutočnosť, že v odôvodnení č. 159
napadnutého rozhodnutia sú na účely preukázania existencie kartelu týkajúceho sa trhových podielov spomenuté len dôkazy pochádzajúce
od spoločnosti ThyssenKrupp, síce svedčí o tom, že tieto dôkazy posilnili schopnosť Komisie preukázať porušenie, avšak neznamená,
že Komisia sa na základe nich dozvedela o skutočnostiach, ktoré jej predtým neboli známe.
Okrem toho skutočnosť, že zástupcovia spoločnosti Kone v reakcii na otázku Komisie položenú počas stretnutia [
dôverné
], ktorá sa týkala „použitého zdroja trhových podielov“, uviedli, že tento zdroj im nie je známy vzhľadom na to, že v čase,
keď nastúpili na svoje miesta v spoločnosti Kone, trhové podiely už boli stanovené, vôbec neznamená, že Komisia nevedela o existencii
kartelu týkajúceho sa trhových podielov pred [
dôverné
], keď bola žiadosť spoločnosti ThyssenKrupp doručená Komisii. Naopak už samotná skutočnosť, že Komisia položila zástupcom
spoločnosti Kone otázky týkajúce sa spôsobu stanovenia trhových podielov zúčastnených podnikov, dostatočne preukazuje, že
Komisia vedela o existencii kartelu týkajúceho sa trhových podielov už pred [
dôverné
].
Ako vyplýva zo spisu, vzhľadom na skutočnosti, ktoré Komisii už boli známe v čase, keď ThyssenKrupp podala svoju žiadosť podľa
oznámenia o spolupráci z roku 2002, čiže vzhľadom na existenciu kartelu týkajúceho sa trhových podielov a trhových podielov
skutočne dohodnutých medzi účastníkmi, je potrebné konštatovať, že informácia, ktorú tento podnik poskytol Komisii, sa netýkala
skutočností, ktoré Komisii predtým neboli známe. Okrem toho, pokiaľ ide o tvrdenie, že trhové podiely boli zmrazené na základe
trhových štatistík vypracovaných odvetvovým združením Agoria, predtým Fabrimetal, je potrebné konštatovať, že v rámci preukázania
porušenia v Belgicku toto tvrdenie predstavovalo len obmedzenú pridanú hodnotu.
Žalobkyne vo veciach T‑144/07, T‑149/07 a T‑150/07 ďalej tvrdia, že ThyssenKrupp v rozhodujúcej miere prispela ku konštatovaniu
porušenia týkajúceho sa údržby a modernizácie výťahov a eskalátorov v Belgicku (odôvodnenie č. 771 napadnutého rozhodnutia),
keďže ako prvý podnik predložila dôkaz o tom, že zúčastnené podniky používali [
dôverné
], čo malo za následok väčšiu závažnosť porušenia, čo jednoznačne vyplýva z porovnania oznámenia o výhradách s napadnutým
rozhodnutím (odôvodnenia č. 189 až 196 napadnutého rozhodnutia).
Žalobkyne uvádzajú, že na preukázanie svojich tvrdení [
dôverné
] predložili Komisii fax od spoločnosti Schindler. Komisia teda v odôvodnení č. 772 napadnutého rozhodnutia údajne nesprávne
tvrdí, že ThyssenKrupp nepredložila ani jeden dôkaz pochádzajúci z obdobia porušenia. Aj keď Komisia skopírovala tento fax
počas kontrol vykonávaných u spoločností Schindler a Kone, údajne pochopila význam tohto dokumentu len vďaka informáciám spoločnosti
ThyssenKrupp. Pridaná hodnota údajne spočíva práve v doplňujúcom vysvetlení, ktoré poskytla ThyssenKrupp, a to tým skôr, že
z dôkazov, ktoré mala Komisia k dispozícii, a najmä z vyhlásenia spoločnosti Kone z 11. februára 2004 vyplývalo, že nebol
použitý nijaký [
dôverné
].
V tejto súvislosti je potrebné konštatovať, že v čase, keď ThyssenKrupp podala svoju žiadosť [
dôverné
], Komisia už mala k dispozícii fax od spoločnosti Schindler, na ktorý poukazujú uvedené žalobkyne. Z konštatovaní uvedených
v odôvodnení č. 196 napadnutého rozhodnutia, ktoré neboli spochybnené, a z dokumentov uvedených v poznámke pod čiarou č. 224
napadnutého rozhodnutia totiž vyplýva, že fax od spoločnosti Schindler bol už zaistený u spoločností Kone a Schindler v januári
2004. Za týchto okolností, hoci tento fax predstavuje dôkaz z obdobia porušenia, nemožno konštatovať, že tento dokument predložený
spoločnosťou ThyssenKrupp priniesol významnú pridanú hodnotu vo vzťahu k dôkazom, ktoré už Komisia mala k dispozícii v čase,
keď tento podnik podal svoju žiadosť. Vzhľadom na to, že tento dokument nespĺňa podmienky bodu 21 oznámenia o spolupráci z roku
2002, nebolo potrebné, aby ho Komisia vzala do úvahy pri stanovení výšky zníženia pokuty priznaného spoločnosti ThyssenKrupp
z dôvodu jej spolupráce v rámci uplatnenia tohto oznámenia. Iba dôkazy, ktoré spĺňajú podmienky bodu 21 uvedeného oznámenia,
totiž zakladajú nárok na zníženie pokuty podľa tohto oznámenia.
Je pravda, že keď ThyssenKrupp predložila fax od spoločnosti Schindler, poskytla doplňujúce informácie týkajúce sa [
dôverné
]. Napriek tomu, že tieto informácie spĺňajú podmienky bodu 21 oznámenia o spolupráci z roku 2002, nepredstavujú dôkazy z relevantného
obdobia a týkajú sa skutočnosti, konkrétne [
dôverné
], ktorá bola uvedená už vo vysvetleniach predložených spoločnosťou Otis v marci 2004 (odôvodnenie č. 194 napadnutého rozhodnutia
a poznámka pod čiarou č. 222). V každom prípade z odôvodnení č. 189 a 193 až 196 napadnutého rozhodnutia vyplýva, že [
dôverné
], na ktorý poukazujú žalobkyne, sa týkal výlučne fungovania a vykonávania kartelu týkajúceho sa zmlúv o údržbe a sám osebe
nepredstavoval rozhodujúcu skutočnosť na konštatovanie porušenia uvedeného v článku 1 ods. 1 napadnutého rozhodnutia.
Napokon žalobkyne vo veciach T‑144/07, T‑149/07 a T‑150/07 nemôžu tvrdiť, že z porovnania oznámenia o výhradách s napadnutým
rozhodnutím vyplýva, že Komisia mohla na základe informácií, ktoré jej poskytla ThyssenKrupp, konštatovať závažnejšie porušenie.
Z porovnania bodov 195 až 200 oznámenia o výhradách s odôvodneniami č. 189 až 196 napadnutého rozhodnutia, na ktoré poukazujú
uvedené žalobkyne, totiž nevyplýva, že medzi vydaním oznámenia o výhradách a prijatím napadnutého rozhodnutia došlo k závažnejšej
kvalifikácii skutkového stavu. V každom prípade prípadná závažnejšia kvalifikácia porušenia, ku ktorej by došlo po vydaní
oznámenia o výhradách, by nemohla byť dôsledkom faxu od spoločnosti Schindler a vysvetlení poskytnutých spoločnosťou ThyssenKrupp
v jej žiadosti, keďže táto žiadosť bola podaná pred vydaním oznámenia o výhradách a fax od spoločnosti Schindler a vysvetlenia
poskytnuté spoločnosťou ThyssenKrupp už boli podrobne analyzované v bodoch 196 a 200 oznámenia o výhradách.
Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy je potrebné konštatovať, že Komisia mohla bez toho, aby zjavne prekročila mieru svojej voľnej
úvahy, stanoviť zníženie pokuty spoločnosti ThyssenKrupp z dôvodu jej spolupráce pri preukázaní porušenia v Belgicku na minimálnu
úroveň v rámci pásma stanoveného v bode 23 písm. b) prvom odseku druhej zarážke oznámenia o spolupráci z roku 2002.
Po tretie žalobkyne vo veciach T‑144/07, T‑149/07 a T‑150/07 tvrdia, že Komisia porušila zásadu rovnosti zaobchádzania tým,
že spoločnosti ThyssenKrupp priznala zníženie pokuty o 20 %, zatiaľ čo spoločnosti Otis, ktorej spolupráca údajne bola podobná
spolupráci spoločnosti ThyssenKrupp, priznala zníženie pokuty o 40 %.
Podľa ustálenej judikatúry Komisia v rámci posudzovania spolupráce poskytnutej členmi kartelu nesmie porušiť zásadu rovnosti
zaobchádzania (pozri rozsudky Súdu prvého stupňa Krupp Thyssen Stainless a Acciai speciali Terni/Komisia, už citovaný v bode
106 vyššie, bod 237, a z 20. marca 2002, ABB Asea Brown Boveri/Komisia, T‑31/99, Zb. s. II‑1881, bod 240 a tam citovanú judikatúru).
Tvrdenie uvedené v bode 364 vyššie, ktorého cieľom je preukázať porušenie zásady rovnosti zaobchádzania, však nemožno prijať.
Na jednej strane sa totiž pridaná hodnota podľa oznámenia o spolupráci z roku 2002 posudzuje na základe dôkazov, ktoré už
Komisia má k dispozícii. Vzhľadom na to, že spolupráca spoločnosti Otis predchádzala spolupráci spoločnosti ThyssenKrupp (odôvodnenia
č. 96 a 98 napadnutého rozhodnutia), však Komisia mala v čase, keď ThyssenKrupp podala svoju žiadosť podľa uvedeného oznámenia,
k dispozícii viac dôkazov ako v čase podania žiadosti spoločnosti Otis.
Na druhej strane Otis predložila listinné dôkazy z relevantného obdobia, ktoré mali významnú pridanú hodnotu (odôvodnenie
č. 766 napadnutého rozhodnutia), zatiaľ čo ThyssenKrupp predložila len jeden dôkaz z relevantného obdobia, konkrétne fax od
spoločnosti Schindler uvedený v bode 360 vyššie, ktorý však nespĺňal podmienky bodu 21 oznámenia o spolupráci z roku 2002,
keďže v čase, keď ThyssenKrupp podala svoju žiadosť podľa tohto oznámenia, Komisia ním už disponovala.
Za týchto okolností, keďže Otis a ThyssenKrupp sa nenachádzajú v porovnateľnej situácii, Komisia priznala zníženie pokuty
spoločnosti ThyssenKrupp o 20 % podľa druhej zarážky uvedeného ustanovenia bez toho, aby porušila zásadu rovnosti zaobchádzania.
Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že všetky výhrady spoločnosti ThyssenKrupp týkajúce sa uplatnenia oznámenia o spolupráci
z roku 2002 na jej spoluprácu pri preukázaní porušenia v Belgicku sa musia zamietnuť.
O spolupráci spoločnosti ThyssenKrupp pri preukázaní porušenia v Nemecku
Komisia v odôvodnení č. 812 napadnutého rozhodnutia rozhodla, že spoločnosti ThyssenKrupp neprizná oslobodenie od pokút ani
zníženie pokuty za jej spoluprácu pri preukázaní porušenia v Nemecku [
dôverné
] (odôvodnenie č. 807 napadnutého rozhodnutia).
V odôvodnení č. 808 napadnutého rozhodnutia Komisia uvádza, že „ThyssenKrupp uvádza niektoré tvrdenia týkajúce sa [
dôverné
]. Tieto tvrdenia [však] nie sú podložené nijakým dôkazom z relevantného obdobia a Komisia nezískala nijaký dôkaz, ktorý by
ich potvrdzoval.“
Komisia v odôvodnení č. 809 napadnutého rozhodnutia ďalej uvádza, že „ostatné informácie poskytnuté spoločnosťou ThyssenKrupp
[
dôverné
] iba potvrdzujú dôkazy v oznámení o výhradách, čo nepredstavuje rozhodujúci prínos ani významnú pridanú hodnotu.“
Napokon Komisia v odôvodneniach č. 810 a 811 napadnutého rozhodnutia osobitne uvádza:
„810      … Vyjadrenie spoločnosti ThyssenKrupp nebolo rozhodujúce pre konštatovanie porušenia Komisiou, keďže Komisia už mala k dispozícii
dostatočné dôkazy, ako to vyplýva z oznámenia o výhradách. … ThyssenKrupp nepredložila dôkazy pochádzajúce z obdobia, ktorého
sa týkalo vyšetrovanie. Naproti tomu jej vyhlásenia podané po doručení oznámenia o výhradách a po nahliadnutí do spisu iba
potvrdzujú dôkazy, ktoré už Komisia mala k dispozícii. … Nepotvrdené jednostranné vyhlásenia týkajúce sa [
dôverné
] zostávajú naďalej nepodložené.
811      Vzhľadom na vyššie uvedené nemožno konštatovať, že informácie poskytnuté spoločnosťou ThyssenKrupp majú významnú pridanú hodnotu
v zmysle oznámenia o spolupráci [z roku 2002]. [
dôverné
] Aj vtedy ThyssenKrupp obmedzila svoju spoluprácu [
dôverné
] len na potvrdenie vyhlásení, ktoré už uviedli všetci ostatní členovia kartelu. [
dôverné
]“
Žalobkyne vo veciach T‑147/07, T‑149/07 a T‑150/07 tvrdia, že Komisia porušila oznámenie o spolupráci z roku 2002, keďže nekonštatovala,
že dôkazy predložené spoločnosťou ThyssenKrupp týkajúce sa porušení, ku ktorým došlo v Nemecku, predstavovali významnú pridanú
hodnotu.
Po prvé ThyssenKrupp údajne nespochybnila skutočnosti vytýkané v oznámení o výhradách, ale ich potvrdila a doplnila. Tým údajne
posilnila schopnosť Komisie preukázať porušenie v zmysle bodu 22 prvej vety oznámenia o spolupráci z roku 2002. ThyssenKrupp
údajne bezodkladne po tom, čo sa jej podarilo objasniť porušenia, ku ktorým došlo v Nemecku, poskytla Komisii výsledky svojho
interného prešetrovania.
Po druhé ThyssenKrupp tým, že poskytla informácie o [
dôverné
], poskytla Komisii dôkazy s významnou pridanou hodnotou, ktoré odôvodňujú zníženie pokuty, ktorá jej bola uložená za porušenie
v Nemecku, o 20 %. Dôkazy [
dôverné
] údajne predstavujú významnú pridanú hodnotu bez ohľadu na to, či ich Komisia zohľadní. Komisia tým, že nevzala do úvahy
takéto dôkazy, navyše údajne porušila legitímne očakávania uvedených žalobkýň, keďže z bodu 617 oznámenia o výhradách údajne
vyplýva, že [
dôverné
] bola zohľadnená pri posudzovaní závažnosti každého porušenia.
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že oznámenie o spolupráci z roku 2002 na rozdiel od bodu D ods. 2 druhej zarážky
oznámenia o neuložení pokút alebo ich znížení v prípadoch kartelov [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES C 207, 1996, s. 4) (ďalej len „oznámenie o spolupráci z roku 1996“) nestanovuje zníženie pokuty v prospech podniku,
ktorý po doručení oznámenia o výhradách nespochybní vecnú správnosť skutkových okolností, na ktorých Komisia zakladá svoje
výhrady.
V rámci oznámenia o spolupráci z roku 2002 na to, aby sa podnik mohol domáhať zníženia pokuty, musí Komisii poskytnúť dôkazy
o porušení, pre ktoré existuje podozrenie, ktoré predstavujú významnú pridanú hodnotu vo vzťahu k dôkazom, ktorými už Komisia
disponuje (pozri bod 21 uvedeného oznámenia).
Vzhľadom na mieru voľnej úvahy, ktorou Komisia disponuje pri posudzovaní spolupráce podniku podľa oznámenia o spolupráci z roku
2002 a najmä pri určovaní, či dôkazy predstavujú významnú pridanú hodnotu, jej Všeobecný súd môže vytknúť iba zjavné prekročenie
tejto voľnej úvahy (pozri bod 350 vyššie).
Je teda potrebné preskúmať, či Komisia zjavne prekročila svoju voľnú úvahu tým, že konštatovala, že dôkazy predložené spoločnosťou
ThyssenKrupp nepredstavujú významnú pridanú hodnotu v zmysle tohto oznámenia.
Podľa bodov 21 a 22 uvedeného oznámenia Komisia pri posudzovaní pridanej hodnoty dôkazov predložených podnikom berie do úvahy
nielen povahu a/alebo úroveň podrobnosti dôkazov, ale aj dôkazy, ktorými už disponuje v čase podania žiadosti dotknutého podniku.
V tejto súvislosti je potrebné konštatovať, že v čase, keď ThyssenKrupp podala svoju žiadosť [
dôverné
], Komisia už dostala žiadosti podľa oznámenia o spolupráci z roku 2002 od spoločností Kone, Otis a Schindler týkajúce sa
porušenia v Nemecku, ale tiež zorganizovala dve série inšpekcií podľa článku 14 ods. 3 nariadenia č. 17 (odôvodnenia č. 104
a 106 napadnutého rozhodnutia) a zaslala žiadosti o informácie na základe článku 18 nariadenia č. 1/2003 podnikom, ktoré sa
podieľali na porušení v Nemecku, združeniam VDMA, VFA a VMA a viacerým zákazníkom v Nemecku (odôvodnenia č. 110, 111 a 113
napadnutého rozhodnutia). Okrem toho Komisia už zhromaždila dostatok dôkazov na oznámenie výhrad podnikom, ktoré sa podieľali
na porušení v Nemecku, 7. októbra 2005, pred podaním žiadosti spoločnosti ThyssenKrupp (odôvodnenie č. 135 napadnutého rozhodnutia).
Žalobkyne vo veciach T‑147/07, T‑149/07 a T‑150/07 navyše nespochybňujú skutočnosť, že tvrdenia spoločnosti ThyssenKrupp neboli
podložené dôkazmi z relevantného obdobia (odôvodnenia č. 808 a 810 napadnutého rozhodnutia).
Pokiaľ ide o tvrdenie žalobkýň vo veciach T‑147/07, T‑149/07 a T‑150/07, že ThyssenKrupp údajne „potvrdila a doplnila“ skutkové
okolnosti týkajúce sa kartelu v Nemecku, je potrebné konštatovať, že okrem dôkazov týkajúcich sa utajenia kartelu žalobkyne
neuvádzajú presné údaje týkajúce sa dôkazov, ktoré údajne predložili, a tiež neuvádzajú, do akej miery tieto dôkazy predstavujú
významnú pridanú hodnotu v zmysle bodu 21 oznámenia o spolupráci z roku 2002.
Pokiaľ ide o dôkazy týkajúce sa [
dôverné
] v Nemecku, z dokumentov uvedených v bodoch 234 až 236 oznámenia o výhradách a v odôvodneniach č. 219 až 221 napadnutého
rozhodnutia vyplýva, že dôkazy predložené spoločnosťami Kone, Otis a Schindler pred podaním žiadosti spoločnosti ThyssenKrupp
už postačovali na preukázanie toho, že účastníci kartelu v Nemecku prijali rôzne opatrenia [
dôverné
].
Pokiaľ sa tvrdenie žalobkýň vo veciach T‑147/07, T‑149/07 a T‑150/07 týka [
dôverné
], je potrebné poukázať na to, že tieto snahy – pokiaľ sú preukázané – sa týkajú obdobia po porušení konštatovanom v článku
1 ods. 2 napadnutého rozhodnutia. Tieto dôkazy teda nemohli posilniť schopnosť Komisie preukázať porušenie, a teda nepredstavujú
významnú pridanú hodnotu v zmysle bodu 21 oznámenia o spolupráci z roku 2002.
Keďže v prejednávanej veci dôkazy predložené spoločnosťou ThyssenKrupp nespĺňajú podmienky tohto ustanovenia, Komisia oprávnene
odmietla priznať spoločnosti ThyssenKrupp zníženie jej pokuty podľa bodu 23 písm. b) posledného odseku uvedeného oznámenia.
Napokon, pokiaľ ide o výhradu založenú na porušení zásady ochrany legitímnej dôvery, v bode 179 vyššie bolo uvedené, že právo
domáhať sa ochrany legitímnej dôvery sa vzťahuje na každého jednotlivca, ktorý sa nachádza v situácii, z ktorej vyplýva, že
správny orgán Únie tým, že mu poskytol presné uistenia, vyvolal u neho dôvodné očakávania.
Skutočnosť, že Komisia v bode 617 oznámenia o výhradách uviedla, že pri posudzovaní závažnosti porušenia zohľadní najmä skutočnosť,
že účastníci kartelu prijali rozsiahle opatrenia na zabránenie odhalenia kartelu, však nemožno považovať za presné uistenie
o tom, že spoločnosti ThyssenKrupp bude priznané zníženie pokuty z dôvodu jej spolupráce podľa bodu 23 oznámenia o spolupráci
z roku 2002. Zníženie pokuty podľa tohto ustanovenia totiž závisí od významnej pridanej hodnoty predložených dôkazov, ktorá
v bode 617 oznámenia o výhradách vôbec nie je spomenutá. Okrem toho vzhľadom na to, že v čase, keď bolo spoločnosti ThyssenKrupp
doručené oznámenie o výhradách, ThyssenKrupp ešte nepodala žiadosť podľa oznámenia o spolupráci z roku 2002 pre porušenie
v Nemecku, bod 617 oznámenia o výhradách v každom prípade nemohol vyvolať legitímne očakávania týkajúce sa pridanej hodnoty
dôkazov, ktoré ešte neboli predložené. Táto posledná výhrada sa teda tiež musí zamietnuť.
Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že všetky výhrady spoločnosti ThyssenKrupp týkajúce sa uplatnenia oznámenia o spolupráci
z roku 2002 na jej spoluprácu pri preukázaní porušenia v Nemecku sa musia zamietnuť.
O spolupráci spoločnosti ThyssenKrupp pri preukázaní porušenia v Luxembursku
Spoločnosti ThyssenKrupp, ktorá ako tretí podnik podala žiadosť podľa oznámenia o spolupráci z roku 2002 týkajúcu sa kartelu
v Luxembursku (odôvodnenie č. 119 napadnutého rozhodnutia), nebolo priznané zníženie pokuty podľa tohto oznámenia, pokiaľ
ide o uvedený kartel (odôvodnenie č. 828 napadnutého rozhodnutia). Komisia v tejto súvislosti v odôvodnení č. 827 napadnutého
rozhodnutia uviedla:
„Komisia poznamenáva, že už vykonala inšpekciu v Luxembursku a že dostala dve potvrdzujúce žiadosti od spoločností Kone a Otis
[podľa oznámenia o spolupráci z roku 2002] týkajúce sa činnosti kartelu v Luxembursku skôr, než ThyssenKrupp podala svoju
žiadosť [podľa toho istého oznámenia]. Žiadosť… spoločnosti ThyssenKrupp sa skladá z krátkeho ústneho vyhlásenia tejto spoločnosti
a neposkytuje nijaký dôkaz z relevantného obdobia ani významnú novú informáciu, pričom sa všeobecne obmedzuje na potvrdenie
informácií, ktoré Komisii už boli známe, napríklad pokiaľ ide o osoby podieľajúce sa na karteli. ThyssenKrupp teda nepredložila
nijaký nový dôkaz s vysokou pridanou hodnotou a v porovnaní s dôkazmi, ktoré už Komisia mala k dispozícii v čase podania žiadosti,
značne neposilnila schopnosť Komisie preukázať predmetné skutočnosti. ThyssenKrupp po podaní svojej žiadosti… s výnimkou odpovede
na žiadosť o informácie Komisie podľa článku 18 ods. 2 [nariadenia č. 1/2003] ďalej nespolupracovala.“
Žalobkyne vo veciach T‑148/07, T‑149/07 a T‑150/07 tvrdia, že Komisia z právneho hľadiska nesprávne uplatnila oznámenie o spolupráci
z roku 2002, keďže nezohľadnila pridanú hodnotu dôkazov predložených spoločnosťou ThyssenKrupp. ThyssenKrupp totiž údajne
poskytla Komisii dôkazy s významnou pridanou hodnotou tým, že nespochybnila skutkový stav uvedený v oznámení o výhradách,
a tým, že podložila a doplnila výhrady uvedené Komisiou, čo by sa malo podľa bodu 23 písm. b) prvého odseku druhej zarážky
oznámenia o spolupráci z roku 2002 prejaviť znížením pokuty, ktorá jej bola uložená za kartel v Luxembursku, o 20 % až 30 %.
Ako už bolo uvedené v bode 378 vyššie, oznámenie o spolupráci z roku 2002 nestanovuje zníženie pokuty v prospech podniku,
ktorý po doručení oznámenia o výhradách nespochybní vecnú správnosť skutkových okolností, na ktorých Komisia zakladá svoje
výhrady. Je teda potrebné preskúmať, či Komisia vzhľadom na mieru voľnej úvahy, ktorou disponuje pri posudzovaní spolupráce
podniku podľa oznámenia o spolupráci z roku 2002, zjavne prekročila túto mieru voľnej úvahy, keď konštatovala, že dôkazy predložené
spoločnosťou ThyssenKrupp nepredstavujú významnú pridanú hodnotu vo vzťahu k dôkazom, ktoré už mala k dispozícii v čase, keď
uvedená spoločnosť podala svoju žiadosť podľa tohto oznámenia.
V prejednávanej veci je potrebné po prvé konštatovať, že žalobkyne vo veciach T‑148/07, T‑149/07 a T‑150/07, ktoré nenapádajú
oslobodenie od pokuty priznané spoločnosti Kone podľa bodu 8 písm. b) oznámenia o spolupráci z roku 2002, tiež nepopierajú,
že informácie poskytnuté spoločnosťou Kone už umožnili Komisii konštatovať porušenie v Luxembursku (odôvodnenie č. 816 napadnutého
rozhodnutia). Komisia teda v čase, keď ThyssenKrupp podala svoju žiadosť, už mala dostatok dôkazov na to, aby mohla konštatovať
porušenie v Luxembursku. Okrem toho Komisia v marci 2004 pred podaním žiadosti spoločnosti ThyssenKrupp tiež dostala žiadosť
spoločnosti Otis, na základe ktorej bolo spoločnosti Otis priznané zníženie pokuty, ktorá jej bola uložená za porušenie v Luxembursku,
o 40 % (odôvodnenia č. 118 a 823 napadnutého rozhodnutia).
Po druhé žalobkyne vo veciach T‑148/07, T‑149/07 a T‑150/07 nespochybňujú skutočnosť, že ThyssenKrupp v rámci svojej žiadosti
[
dôverné
] neposkytla Komisii nijaký dôkaz z relevantného obdobia (odôvodnenie č. 827 napadnutého rozhodnutia). Podľa bodu 22 oznámenia
o spolupráci z roku 2002 sa však písomné dôkazy pochádzajúce z obdobia súvisiaceho s predmetnými skutočnosťami považujú za
dôkaz vyššej hodnoty ako dôkazy získané následne.
Žalobkyne vo veciach T‑148/07, T‑149/07 a T‑150/07 však uvádzajú viaceré skutočnosti, ktoré sú podľa ich názoru spôsobilé
preukázať, že dôkazy predložené spoločnosťou ThyssenKrupp mali významnú pridanú hodnotu vo vzťahu k dôkazom, ktoré Komisia
už mala k dispozícii.
Po prvé uvedené žalobkyne poukazujú na veľký počet odkazov na žiadosť spoločnosti ThyssenKrupp podľa oznámenia o spolupráci
z roku 2002 v napadnutom rozhodnutí s cieľom preukázať pridanú hodnotu uvedenej žiadosti.
Skutočnosť, že Komisia v napadnutom rozhodnutí využila všetky dôkazy, ktoré mala k dispozícii, a teda aj informácie, ktoré
poskytla ThyssenKrupp vo svojej žiadosti [
dôverné
], však ešte nepreukazuje, že tieto informácie predstavovali významnú pridanú hodnotu vo vzťahu k dôkazom, ktoré Komisia v tom
čase už mala k dispozícii. Pridaná hodnota v zmysle oznámenia o spolupráci z roku 2002 sa totiž posudzuje tak podľa kvality
spolupráce, ako aj na základe jej porovnania s dôkazmi, ktoré už Komisia mala k dispozícii.
V tejto súvislosti žalobkyne vo veciach T‑148/07, T‑149/07 a T‑150/07 nemôžu tvrdiť, že Komisia porušila svoju povinnosť odôvodnenia,
keďže údajne neoprávnene minimalizovala význam podrobných dôkazov, ktoré jej podniky predložili. Podľa ustálenej judikatúry
v odôvodnení vyžadovanom článkom 253 ES musia byť jasne a jednoznačne uvedené úvahy orgánu Únie, ktorý prijal sporný akt,
aby sa dotknuté osoby mohli oboznámiť s dôvodmi prijatia opatrenia a aby mohol príslušný súd vykonať svoje preskúmanie (rozsudky
Súdneho dvora z 2. apríla 1998, Komisia/Sytraval a Brink’s France, C‑367/95 P, Zb. s. I‑1719, bod 63, a z 30. septembra 2003,
Nemecko/Komisia, C‑301/96, Zb. s. I‑9919, bod 87). V prejednávanej veci však Komisia v odôvodneniach č. 825 až 828 napadnutého
rozhodnutia (pozri najmä bod 391 vyššie) jasne uviedla dôvody, pre ktoré nebolo možné priznať zníženie pokuty uloženej za
porušenie v Luxembursku.
Po druhé žalobkyne vo veciach T‑148/07, T‑149/07 a T‑150/07 tvrdia, že Komisia na základe vyhlásení spoločnosti ThyssenKrupp
v odôvodnení č. 307 napadnutého rozhodnutia poukazuje na opatrenia, ktoré prijali podniky podieľajúce sa na porušení, s cieľom
utajiť stretnutia a kontakty medzi súťažiteľmi.
Je potrebné konštatovať, že vo vyhláseniach spoločnosti ThyssenKrupp uvedených v odôvodnení č. 307 napadnutého rozhodnutia
sa uvádza, že TKAL používala na organizovanie protisúťažných stretnutí druhý mobilný telefón [
dôverné
] s predplateným kreditom. Snahy účastníkov kartelu v Luxembursku utajiť svoje stretnutia a kontakty však jednoznačne vyplývajú
už zo žiadosti spoločnosti Kone z 5. februára 2004 a najmä z bodov 3.4.2 a 3.4.5 tejto žiadosti. Za týchto okolností Komisia
zjavne neprekročila mieru svojej voľnej úvahy, keď konštatovala, že vyhlásenia spoločnosti ThyssenKrupp uvedené v odôvodnení
č. 307 napadnutého rozhodnutia nepredstavujú významnú pridanú hodnotu vo vzťahu k dôkazom, ktoré Komisia už mala k dispozícii.
Po tretie žalobkyne vo veciach T‑148/07, T‑149/07 a T‑150/07 poukazujú na to, že ThyssenKrupp ako prvý podnik oznámila Komisii,
že sa organizovali protiprávne stretnutia [
dôverné
] (odôvodnenie č. 303 napadnutého rozhodnutia). V tejto súvislosti z poznámky pod čiarou č. 455 napadnutého rozhodnutia údajne
vyplýva, že ThyssenKrupp [
dôverné
] poskytla dôkazy skôr ako jej konkurenti.
Ako však vyplýva zo spisu, je potrebné konštatovať, že na rozdiel od toho, čo tvrdia žalobkyne vo veciach T‑148/07, T‑149/07
a T‑150/07, Komisia vedela o úlohe [
dôverné
] pri organizovaní protiprávnych stretnutí už pred predložením dôkazov spoločnosťou ThyssenKrupp na základe vyhlásení spoločností
Kone a Otis z februára a marca 2004. Za týchto okolností nemožno vyhláseniam spoločnosti ThyssenKrupp uvedeným v predchádzajúcom
bode pripísať nijakú významnú pridanú hodnotu v zmysle bodu 21 oznámenia o spolupráci z roku 2002.
V každom prípade aj za predpokladu, že ThyssenKrupp ako prvý podnik poskytla informácie uvedené v bode 402 vyššie, Komisia
zjavne neprekročila mieru svojej voľnej úvahy, keď konštatovala, že tieto informácie nepredstavujú významnú pridanú hodnotu
v zmysle bodu 21 uvedeného oznámenia. Odhliadnuc od skutočnosti, že totožnosť podniku, ktorý zvolával protiprávne stretnutia,
nemožno považovať za významnú skutočnosť na preukázanie existencie kartelu, totiž z odôvodnenia č. 721 napadnutého rozhodnutia
vyplýva, že Komisia nepovažovala predmetné informácie za dostatočne presvedčivé na to, aby konštatovala, že [
dôverné
] bol organizátorom kartelu v Luxembursku alebo že v ňom zohrával rozhodujúcu úlohu.
Po štvrté ThyssenKrupp vo svojej žiadosti [
dôverné
] údajne informovala Komisiu o existencii mechanizmu prispôsobovania. V prípade nedodržania dohodnutých trhových podielov
údajne došlo k automatickému prerozdeleniu projektov medzi účastníkov kartelu (odôvodnenia č. 317 a 336 napadnutého rozhodnutia).
Komisia v tejto súvislosti v napadnutom rozhodnutí (poznámky pod čiarou č. 484 a 517 napadnutého rozhodnutia) údajne poukazuje
na vyhlásenie spoločnosti Kone z 29. októbra 2004, ktoré však údajne nebolo dobrovoľné a bolo podané oveľa neskôr ako vyhlásenie
spoločnosti ThyssenKrupp.
Ako však vyplýva zo spisu, je potrebné konštatovať, že ThyssenKrupp vo svojej žiadosti [
dôverné
] iba uviedla, že cieľom rozdeľovania projektov bolo zmrazenie trhových podielov a že nedodržanie dohôd malo za následok úpravu
nasledujúcich projektov. V čase, keď ThyssenKrupp podala svoju žiadosť, však Komisia už mala k dispozícii tieto informácie.
Informáciám poskytnutým spoločnosťou ThyssenKrupp týkajúcim sa mechanizmu prispôsobovania teda nemožno pripísať nijakú významnú
pridanú hodnotu v zmysle bodu 21 oznámenia o spolupráci z roku 2002.
Po piate ThyssenKrupp vo svojom vyhlásení [
dôverné
] údajne uviedla, že zoznamy projektov obsahovali názvy projektov, množstvá výťahov a ceny. Komisia údajne použila túto informáciu
v odôvodnení č. 321 písm. a), c) a d) napadnutého rozhodnutia, pričom však neuznala, že ide o informáciu poskytnutú spoločnosťou
ThyssenKrupp.
Ako však vyplýva zo spisu, je potrebné konštatovať, že v čase, keď ThyssenKrupp podala svoju žiadosť, Komisia už mala k dispozícii
informácie spomenuté v predchádzajúcom bode. Predmetným informáciám teda nemožno pripísať nijakú významnú pridanú hodnotu
v zmysle bodu 21 oznámenia o spolupráci z roku 2002.
Po šieste žalobkyne vo veciach T‑148/07, T‑149/07 a T‑150/07 tvrdia, že Komisia využila informácie týkajúce sa obsahu zmlúv
o údržbe a v tejto súvislosti vychádzala z vyjadrenia spoločnosti Kone z 5. februára 2004 a spoločnosti ThyssenKrupp [
dôverné
], pričom informácie od spoločností Schindler a Luxlift boli poskytnuté až neskôr (odôvodnenie č. 348 napadnutého rozhodnutia).
Vzhľadom na to, že Komisia potvrdila informácie uvedené v odôvodnení č. 348 štyrmi vyhláseniami konkurentov, sa však Komisia
zjavne nemohla opierať len o vyhlásenie spoločnosti Kone.
Ako však vyplýva zo spisu, je potrebné konštatovať, že pred podaním žiadosti spoločnosti ThyssenKrupp [
dôverné
] Kone 5. a 11. februára 2004 poskytla informácie týkajúce sa zmlúv o údržbe, ktoré boli oveľa podrobnejšie ako informácie
poskytnuté spoločnosťou ThyssenKrupp, a že tieto informácie boli ústne potvrdené spoločnosťou Otis 23. marca 2004. Za týchto
okolností informáciám týkajúcim sa zmlúv o údržbe poskytnutým spoločnosťou ThyssenKrupp v rámci jej žiadosti podľa oznámenia
o spolupráci z roku 2002 nemožno pripísať nijakú významnú pridanú hodnotu.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že žalobkyne vo veciach T‑148/07, T‑149/07 a T‑150/07 nepreukázali, že Komisia zjavne prekročila
mieru svojej voľnej úvahy, keď konštatovala, že dôkazy predložené spoločnosťou ThyssenKrupp nepredstavovali významnú pridanú
hodnotu v zmysle bodu 21 oznámenia o spolupráci z roku 2002.
Po tretie žalobkyne vo veciach T‑148/07, T‑149/07 a T‑150/07 tvrdia, že Komisia sa dopustila závažného nesprávneho posúdenia,
keď nezohľadnila rozhodnutie [
dôverné
] luxemburského orgánu hospodárskej súťaže, ktorým bolo spoločnosti ThyssenKrupp údajne priznané oslobodenie od pokút a ktoré
svedčí o tom, že jej spolupráca podľa luxemburského práva postačovala na priznanie oslobodenia od pokút alebo zníženia pokuty
a že jej spolupráca teda predstavovala pridanú hodnotu.
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že stanovisko o zhovievavosti luxemburskej rady hospodárskej súťaže [
dôverné
] vo vzťahu k spoločnostiam TKAL a TKE potvrdzuje prijatie ich žiadosti o zhovievavosť týkajúcej sa porušenia v Luxembursku
a potvrdzuje sa ním, že táto žiadosť sa zohľadní v konaní v Luxembursku (články 1 a 2 stanoviska o zhovievavosti). Toto stanovisko
však neobsahuje nijaké kvalitatívne posúdenie dôkazov predložených spoločnosťou ThyssenKrupp. Luxemburská rada hospodárskej
súťaže totiž považovala za „vhodné prerušiť konanie o žiadosti o zhovievavosť vo veci samej, kým sa neskončí vyšetrovanie
vykonávané Komisiou…“ (bod 6 a článok 3 stanoviska o zhovievavosti). Za týchto okolností tvrdenie žalobkýň nemožno prijať.
Po štvrté žalobkyne vo veciach T‑148/07, T‑149/07 a T‑150/07 tvrdia, že z dôvodu zjavných jazykových ťažkostí úradníkov poverených
predmetnou vecou, ktoré sa údajne prejavili v nesprávnom výklade niektorých dôkazov, Komisia nesprávne posúdila pridanú hodnotu
prínosu spoločnosti ThyssenKrupp podľa oznámenia o spolupráci z roku 2002. Toto tvrdenie sa však z dôvodov uvedených v bode
86 vyššie musí zamietnuť.
Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že všetky výhrady spoločnosti ThyssenKrupp týkajúce sa uplatnenia oznámenia o spolupráci
z roku 2002 na jej spoluprácu pri preukázaní porušenia v Luxembursku sa musia zamietnuť.
Preto sa tento žalobný dôvod musí zamietnuť ako celok.

O žalobnom dôvode založenom na porušení zásad ochrany legitímnej dôvery, rovnosti zaobchádzania, proporcionality a riadnej
správy vecí verejných pri stanovení sumy zníženia pokút priznaného za spoluprácu nad rámec oznámenia o spolupráci z roku 2002
V bode 614 oznámenia o výhradách Komisia uviedla, že zamýšľa „priznať zníženie [pokuty] za spoluprácu nad rámec oznámenia
o spolupráci [z roku 2002], a to najmä vtedy, keď spoločnosť nespochybní skutočnosti konštatované Komisiou, alebo keď poskytne
doplňujúcu pomoc, ktorá umožní objasniť alebo doplniť tieto skutočnosti.“
V odôvodnení č. 758 napadnutého rozhodnutia Komisia uviedla, že „vzhľadom na to, že bod 614 oznámenia o výhradách vyvolal
v predmetnej veci očakávania, [rozhodla sa] vykladať tento bod v prospech podnikov, ktoré na základe neho prispeli k preukázaniu
skutkových okolností porušenia uvedeného v [napadnutom] rozhodnutí tým, že nespochybnili skutkový stav alebo poskytli ďalšie
informácie alebo doplňujúce vysvetlenia.“
Komisia teda priznala všetkým účastníkom štyroch porušení s výnimkou jednak podnikov, ktorým bolo priznané oslobodenie od
pokút (odôvodnenia č. 762, 817 a 839 napadnutého rozhodnutia), a jednak spoločnosti Kone v rámci kartelu v Holandsku (odôvodnenie
č. 851 napadnutého rozhodnutia) zníženie pokuty o 1 % za ich spoluprácu nad rámec oznámenia o spolupráci z roku 2002 z dôvodu
nespochybnenia skutkového stavu uvedeného v oznámení o výhradách (odôvodnenia č. 768, 774, 777, 794, 801, 806, 813, 824, 829,
835, 845, 854, 855 a 856 napadnutého rozhodnutia).
Po prvé žalobkyne vo veciach T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 a T‑154/07 sa domnievajú, že sa môžu oprávnene
domáhať zníženia pokút uložených spoločnosti ThyssenKrupp za porušenia v Belgicku, v Nemecku, v Luxembursku a v Holandsku
aspoň o 10 % z dôvodu nespochybnenia skutkových okolností uvedených v oznámení o výhradách. Takéto legitímne očakávania podľa
uvedených žalobkýň vyplývajú z bodu 614 oznámenia o výhradách a z rozhodovacej praxe Komisie, podľa ktorej podnik, ktorý nespochybní
vecnú správnosť skutočností, ktoré sa mu vytýkajú v oznámení o výhradách, má podľa oznámenia o spolupráci z roku 1996 nárok
na zníženie pokuty o 10 %.
Po prvé, ako bolo uvedené v bode 388 vyššie, právo domáhať sa ochrany legitímnej dôvery prináleží každému jednotlivcovi nachádzajúcemu
sa v situácii, z ktorej vyplýva, že správny orgán Únie tým, že mu poskytol presné uistenia, vyvolal u neho dôvodné očakávania.
Naproti tomu, ako už bolo uvedené v bode 180 vyššie, nikto sa nemôže odvolávať na porušenie zásady ochrany legitímnej dôvery,
pokiaľ neexistujú presné uistenia, ktoré mu mal poskytnúť správny orgán. Takýmito uisteniami sú informácie, ktoré sú presné
a zhodujúce sa, neviažu sa na splnenie nijakej podmienky a pochádzajú z oprávnených a dôveryhodných zdrojov.
Je pravda, že oznámenie o spolupráci z roku 2002 na rozdiel od oznámenia o spolupráci z roku 1996 nestanovuje nijaké zníženie
pokuty v prospech podnikov, ktoré nespochybňujú vecnú správnosť skutkových okolností, na ktorých Komisia zakladá svoje obvinenia
v oznámení o výhradách. Komisia však v odôvodnení č. 758 napadnutého rozhodnutia uznala, že bod 614 oznámenia o výhradách
vyvolal u podnikov legitímne očakávanie, že nespochybnenie skutkového stavu bude viesť k zníženiu pokuty nad rámec oznámenia
o spolupráci z roku 2002.
V bode 614 oznámenia o výhradách Komisia uviedla, že „zamýšľa priznať zníženie [pokuty] za spoluprácu nad rámec oznámenia
o spolupráci [z roku 2002], a to najmä vtedy, keď spoločnosť nespochybní skutočnosti konštatované Komisiou, alebo keď poskytne
doplňujúcu pomoc, ktorá umožní objasniť alebo doplniť tieto skutočnosti.“ Takéto tvrdenie nemožno považovať za presné uistenie,
ktoré mohlo u žalobkýň vyvolať dôvodné očakávania, že im bude priznané zníženie pokút o viac ako 1 %. V bode 614 oznámenia
o výhradách totiž nie je uvedený rozsah alebo sadzba zníženia, ktoré sa prípadne prizná dotknutým podnikom, takže tento bod
nemohol v tejto súvislosti v žiadnom prípade vyvolať akúkoľvek legitímnu dôveru.
Po druhé je potrebné zamietnuť tvrdenie žalobkýň, že Komisia sa odklonila od svojej predchádzajúcej praxe, podľa ktorej podnik,
ktorý nespochybní vecnú správnosť skutočností, ktoré sa mu vytýkajú v oznámení o výhradách, má nárok na zníženie pokuty, ktorá
by mu bola uložená, o 10 %, keďže ako bolo uvedené v bode 153 vyššie, rozhodovacia prax Komisie podľa ustálenej judikatúry
nemôže slúžiť ako právny rámec pre pokuty v oblasti hospodárskej súťaže.
Okrem toho žalobkyne nespochybňujú skutočnosť, že na ich žiadosti sa vzťahuje len oznámenie o spolupráci z roku 2002. Rozhodovacia
prax Komisie alebo judikatúra týkajúca sa uplatňovania bodu D ods. 2 druhej zarážky oznámenia o spolupráci z roku 1996 teda
v každom prípade nemôže vyvolať legitímnu dôveru žalobkýň, pokiaľ ide o úroveň zníženia pokút priznaného z dôvodu nespochybnenia
skutkového stavu týkajúceho sa kartelov v Belgicku, v Nemecku, v Luxembursku a v Holandsku, založenú na bode 614 oznámenia
o výhradách.
Po druhé žalobkyne vo veciach T‑144/07 a T‑154/07 tvrdia, že Komisia porušila zásadu proporcionality tým, že im nepriznala
zníženie z dôvodu nespochybnenia skutkového stavu o 10 %. V tejto súvislosti tiež namietajú porušenie zásady riadnej správy
vecí verejných, keďže Komisia údajne podnecovala podniky, aby nespochybnili skutkový stav, ale priznala im zníženie ich pokút
len o 1 %.
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že podľa zásady proporcionality akty inštitúcií Únie nesmú prekračovať hranice
toho, čo je vhodné a nevyhnutné na dosiahnutie legitímnych cieľov sledovaných danou právnou úpravou, čo znamená, že v prípade,
ak existuje voľba medzi viacerými vhodnými opatreniami, je potrebné použiť opatrenie, ktoré je najmenej obmedzujúce, a že
spôsobené ťažkosti nesmú byť neprimerané vo vzťahu k sledovaným cieľom (rozsudok Súdneho dvora z 5. mája 1998, Spojené kráľovstvo/Komisia,
C‑180/96, Zb. s. I‑2265, bod 96, a rozsudok Súdu prvého stupňa z 12. septembra 2007, Prym a Prym Consumer/Komisia, T‑30/05,
neuverejnený v Zbierke, bod 223).
Pokiaľ ide o sadzbu prípadného zníženia pokuty z dôvodu nespochybnenia skutkových okolností, je potrebné poukázať na to, že
z judikatúry vyplýva, že v prípade podniku, ktorý výslovne vyhlási, že nespochybňuje skutkové tvrdenia, na ktorých Komisia
zakladá svoje výhrady, možno konštatovať, že prispel k uľahčeniu úlohy Komisie spočívajúcej v objasňovaní a stíhaní porušení
pravidiel Únie v oblasti hospodárskej súťaže (rozsudky Súdu prvého stupňa zo 14. mája 1998, Mo och Domsjö/Komisia, T‑352/94,
Zb. s. II‑1989, bod 395, a SCA Holding/Komisia, T‑327/94, Zb. s. II‑1373, bod 157).
V odôvodnení č. 758 napadnutého rozhodnutia Komisia však uviedla, že „v rámci rozsahu zníženia sa musí zohľadniť skutočnosť,
že spolupráca poskytnutá po zaslaní oznámenia o výhradách, keď Komisia už preukázala všetky zložky porušenia a keď podnik
už vedel o všetkých výsledkoch prešetrovania a mal prístup k vyšetrovaciemu spisu, môže Komisii pomôcť pri prešetrovaní nanajvýš
vo veľmi obmedzenej miere.“ Komisia ďalej uviedla, že „uznanie skutkového stavu je za týchto okolností vo všeobecnosti nanajvýš
dôkazom, ktorý potvrdzuje skutkový stav, ktorý je podľa názoru Komisie spravidla dostatočne preukázaný inými dôkazmi založenými
v spise.“
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že podľa oznámenia o spolupráci z roku 2002 sa vyžaduje vysoký stupeň spolupráce
s Komisiou, pričom sa má navyše dosiahnuť „väčšie zosúladenie medzi úrovňou zníženia pokút a hodnotou príspevku spoločnosti
k stanoveniu porušenia [a významom prínosu spoločnosti k preukázaniu porušenia –
neoficiálny preklad
]“ (bod 5 oznámenia o spolupráci z roku 2002). Ako teda už bolo uvedené v bode 378 vyššie, na jednej strane na rozdiel od
oznámenia o spolupráci z roku 1996 oznámenie o spolupráci z roku 2002 nestanovuje zníženie pokút z dôvodu nespochybnenia skutkového
stavu a na druhej strane, pokiaľ ide o žiadosti predložené Komisii podľa oznámenia o spolupráci z roku 2002, maximálne zníženie,
ktoré môže dosiahnuť podnik, ktorý nie je ani prvým ani druhým podnikom, ktorý splní podmienku stanovenú v bode 21 tohto oznámenia,
ale ktorý predložil dôkazy s významnou pridanou hodnotou vo vzťahu k dôkazom, ktoré Komisia už mala k dispozícii, predstavuje
20 %.
Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy a vzhľadom na skutočnosť, že zníženia priznané v prejednávanej veci za nespochybnenie skutkového
stavu boli priznané nad rámec znížení pokút, ktoré už boli priznané v rámci oznámenia o spolupráci z roku 2002, ako aj vzhľadom
na nízku hodnotu spolupráce poskytnutej po oznámení o výhradách (odôvodnenie č. 758 napadnutého rozhodnutia) Komisia bez toho,
aby porušila zásadu proporcionality, nepriznala spoločnosti ThyssenKrupp zníženie pokút o 10 % z dôvodu nespochybnenia skutkového
stavu týkajúceho sa kartelov v Belgicku, v Nemecku, v Luxembursku a v Holandsku. Okrem toho žalobkyne vo veciach T‑144/07
a T‑154/07 neuvádzajú nijakú skutočnosť, ktorá by preukazovala, že Komisia ich podnecovala k tomu, aby nespochybnili skutkový
stav, takže ich výhrada založená na porušení zásady riadnej správy vecí verejných v každom prípade nemôže uspieť.
Po tretie žalobkyne vo veciach T‑147/07, T‑149/07 a T‑150/07 poukazujú na to, že so spoločnosťou ThyssenKrupp, ktorá údajne
informovala Komisiu o pokusoch podnikov podieľajúcich sa na porušení v Nemecku mariť jej vyšetrovanie, sa zaobchádzalo diskriminačne
vo vzťahu k podnikom, ktoré popreli takéto konanie, keďže obidvom kategóriám podnikov bolo priznané rovnaké zníženie pokuty
z dôvodu ich spolupráce nad rámec oznámenia o spolupráci z roku 2002. Žalobkyňa vo veci T‑144/07 v tejto súvislosti tiež tvrdí,
že zníženie pokuty o 1 % bolo uplatnené v prípade všetkých podnikov, bez ohľadu na ich spoluprácu.
Túto výhradu nemožno prijať. Keďže tvrdenia spoločnosti ThyssenKrupp týkajúce sa pokusov o marenie vyšetrovania nemohli posilniť
schopnosť Komisie preukázať porušenie (pozri bod 386 vyššie), užitočná spolupráca spoločnosti ThyssenKrupp nad rámec oznámenia
o spolupráci z roku 2002 je obmedzená na nespochybnenie skutkového stavu. Spolupráca spoločnosti ThyssenKrupp je teda porovnateľná
so spoluprácou ostatných podnikov, ktoré – pokiaľ ide o spoluprácu nad rámec uvedeného oznámenia – len nespochybnili skutočnosti
uvedené v oznámení o výhradách.
Po štvrté žalobkyne vo veciach T‑144/07, T‑149/07, T‑150/07 a T‑154/07 tvrdia, že metóda výpočtu zníženia o 1 % z dôvodu nespochybnenia
skutkového stavu spôsobuje spoločnosti ThyssenKrupp finančnú škodu v porovnaní s ostatnými podnikmi zúčastnenými na správnom
konaní. Vo vzťahu k spoločnosti ThyssenKrupp totiž Komisia údajne vypočítala priznané zníženia pokút v dvoch fázach, konkrétne
v súvislosti s Belgickom a Holandskom zníženia o 20 % a o 40 % z dôvodu spolupráce v rámci oznámenia o spolupráci z roku 2002
a následne zníženia o 1 % z dôvodu spolupráce nad rámec uvedeného oznámenia. Vo vzťahu k iným podnikom však zníženie o 1 %
bolo uplatnené priamo na pokutu stanovenú Komisiou. Komisia teda svojou metódou výpočtu zvýhodnila podniky, ktorým nebolo
priznané zníženie pokuty na základe oznámenia o spolupráci z roku 2002, v porovnaní s podnikmi, ktoré spolupracovali počas
správneho konania.
Už bolo spomenuté (pozri bod 365 vyššie), že podľa ustálenej judikatúry Komisia v rámci svojho posúdenia spolupráce poskytnutej
členmi kartelu nesmie porušiť zásadu rovnosti zaobchádzania.
Odhliadnuc od skutočnosti, že zníženia pokút priznané v rámci oznámenia o spolupráci z roku 2002 a zníženia priznané nad rámec
tohto oznámenia predstavujú samostatné fázy výpočtu pokút, je však potrebné konštatovať, že podniky, ktoré spolupracovali
v rámci uvedeného oznámenia a zároveň nad rámec tohto oznámenia, na jednej strane a podniky, ktoré spolupracovali len nad
rámec tohto oznámenia na druhej strane sa nenachádzajú v porovnateľnej situácii. Výhrada založená na údajnom porušení zásady
rovnosti zaobchádzania teda nemôže uspieť.
Z toho vyplýva, že tento žalobný dôvod sa musí zamietnuť ako celok.

O žalobnom dôvode založenom na porušení článku 23 ods. 2 nariadenia č. 1/2003
Žalobkyne vo veciach T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 a T‑154/07 tvrdia, že pokuty uložené v článku 2 napadnutého
rozhodnutia za porušenia, ktoré sú konštatované v tomto článku, sú v rozpore s článkom 23 ods. 2 nariadenia č. 1/2003, keďže
Komisia pri stanovení maximálnej hranice vo výške 10 % obratu predmetných podnikov vychádzala z obratu skupiny ThyssenKrupp,
a nie z obratu dcérskych spoločností, ktoré sa priamo podieľali na porušeniach.
Žalobkyne vo veciach T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 a T‑154/07 po prvé tvrdia, že spoločnostiam TKAG a TKE
nemožno pripísať porušenia, ktorých sa dopustili ich jednotlivé dcérske spoločnosti, a že z tohto dôvodu by sa maximálna hranica
vo výške 10 % obratu uvedená v článku 23 ods. 2 nariadenia č. 1/2003 mala vypočítať na základe obratu uvedených dcérskych
spoločností.
Je však potrebné konštatovať, že táto výhrada sa zhoduje s výhradami preskúmanými v bodoch 100 až 149 vyššie týkajúcimi sa
pripísania protiprávneho správania dcérskych spoločností materským spoločnostiam skupiny ThyssenKrupp. Z úvah týkajúcich sa
týchto výhrad pritom vyplýva, že Komisia oprávnene konštatovala, že TKAG a TKE tvoria so svojimi dcérskymi spoločnosťami hospodársku
jednotku. Táto výhrada sa teda musí zamietnuť.
Po druhé žalobkyne vo veciach T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 a T‑154/07 tvrdia, že stanovenie maximálnej
hranice pokút na základe obratu materskej spoločnosti je v každom prípade tiež vylúčené, keďže článok 23 ods. 2 nariadenia
č. 1/2003 odkazuje na „podniky podieľajúce sa na porušení“. Maximálna hranica vo výške 10 % sa teda vzťahuje na obrat porušovateľa,
ktorý sa priamo podieľal na porušení, a nie na obrat jeho solidárne zodpovednej materskej spoločnosti.
V tejto súvislosti je potrebné poukázať na to, že článok 23 ods. 2 nariadenia č. 1/2003 stanovuje, že „pokuta uložená každému
podniku alebo združeniu podnikov nepresiahne 10 % jeho celkového obratu v predchádzajúcom obchodnom roku.“ Podľa ustálenej
judikatúry sa obratom uvedeným v tomto ustanovení rozumie celkový obrat dotknutého podniku (pozri rozsudok Dalmine/Komisia,
už citovaný v bode 55 vyššie, bod 146, a rozsudok z 12. septembra 2007, Prym a Prym Consumer/Komisia, už citovaný v bode 428
vyššie, bod 177 a tam citovanú judikatúru).
Maximálna hranica vo výške 10 % obratu stanovená v článku 23 ods. 2 nariadenia č. 1/2003 sa teda musí vypočítať na základe
celkového obratu všetkých spoločností tvoriacich hospodársku jednotku, ktorá koná ako podnik v zmysle článku 81 ES (rozsudky
Súdu prvého stupňa HFB a i./Komisia, už citovaný v bode 311 vyššie, bod 528, a z 15. júna 2005, Tokai Carbon a i./Komisia,
T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 a T‑91/03, neuverejnený v Zbierke, bod 390).
V prejednávanej veci však Komisia preukázala, že TKAG na účely uplatnenia článku 81 ES tvoril hospodársku jednotku so svojimi
dcérskymi spoločnosťami uvedenými v článku 1 napadnutého rozhodnutia (pozri body 100 až 149 vyššie). Vzhľadom na judikatúru
citovanú v bodoch 443 a 444 vyššie Komisia pri výpočte pokút, ktoré uložila v článku 2 napadnutého rozhodnutia, správne vychádzala
z obratu materskej spoločnosti s cieľom stanoviť pokuty na dostatočne odstrašujúcej úrovni.
Z toho vyplýva, že Komisia neporušila článok 23 ods. 2 nariadenia č. 1/2003, keď na účely stanovenia maximálnej hranice vo
výške 10 % obratu pre pokuty, ktoré mali byť uložené za porušenia, ktorých sa dopustili spoločnosti patriace do skupiny ThyssenKrupp,
vychádzala z obratu spoločnosti TKAG. Keďže žalobkyne vo veciach T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 a T‑154/07
netvrdia, že pokuta, ktorá im bola uložená, prekračuje maximálnu hranicu vo výške 10 % uvedeného obratu, ich výhrady sa musia
zamietnuť.

O žalobnom dôvode založenom na porušení zásady proporcionality pri výpočte konečnej sumy pokút
Žalobkyne vo veciach T‑144/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 a T‑154/07 tvrdia, že konečná suma pokút, ktoré im boli uložené,
je neprimeraná.
Na účely preukázania porušenia zásady proporcionality žalobkyne vo veciach T‑144/07, T‑149/07 a T‑150/07 po prvé zdôrazňujú
vnútroštátnu povahu porušení sankcionovaných v napadnutom rozhodnutí. Po druhé žalobkyne vo veciach T‑144/07, T‑148/07, T‑149/07
a T‑150/07 tvrdia, že pokuty uložené spoločnosti ThyssenKrupp za porušenia v Belgicku a v Luxembursku sú neprimerané vo vzťahu
k veľkosti dotknutých trhov a správne nevyjadrujú pomery hospodárskej sily medzi podnikmi, ktoré sa podieľali na porušeniach,
ktoré boli pri páchaní porušení rozhodujúce. Žalobkyne vo veciach T‑144/07, T‑149/07, T‑150/07 a T‑154/07 v tejto súvislosti
tiež zdôrazňujú, že pokuty, ktoré im boli uložené za porušenia v Belgicku a v Holandsku, zodpovedajú viacnásobku obratov spoločností
TKLA a TKL. Po tretie žalobkyňa vo veci T‑144/07 tvrdí, že Komisia je podľa zásady proporcionality povinná stanoviť konečnú
sumu pokuty tak, aby vyjadrovala celý rozsah spolupráce, ktorú poskytla TKLA, a najmä zohľadňovala prísľub zhovievavosti poskytnutý
belgickým orgánom hospodárskej súťaže. Žalobkyňa vo veci T‑154/07 v tejto súvislosti tiež tvrdí, že Komisia mala vziať do
úvahy oslobodenie od pokút, ktoré spoločnosti TKL priznal holandský orgán hospodárskej súťaže.
Na úvod je potrebné pripomenúť, že podľa zásady proporcionality akty inštitúcií Únie nesmú prekračovať hranice toho, čo je
vhodné a nevyhnutné na dosiahnutie legitímnych cieľov sledovaných predmetnou právnou úpravou, pričom v prípade, ak si možno
vybrať z viacerých vhodných opatrení, je potrebné použiť opatrenie, ktoré je najmenej obmedzujúce, a spôsobené ťažkosti nesmú
byť neprimerané vo vzťahu k sledovaným cieľom (pozri bod 428 vyššie).
Z toho vyplýva, že pokuty nesmú byť neprimerané vo vzťahu k sledovaným cieľom, čiže vo vzťahu k dodržiavaniu pravidiel hospodárskej
súťaže, a že výška pokuty uloženej podniku z dôvodu porušenia pravidiel hospodárskej súťaže musí byť primeraná vo vzťahu k porušeniu
posudzovanému ako celku, a to najmä s prihliadnutím na závažnosť porušenia (rozsudok z 12. septembra 2007, Prym a Prym Consumer/Komisia,
už citovaný v bode 428 vyššie, bod 224). Okrem toho Komisia je oprávnená pri stanovení výšky pokút vziať do úvahy potrebu
zaručiť dostatočne odstrašujúci účinok pokút (pozri v tomto zmysle rozsudok Musique Diffusion française a i./Komisia, už citovaný
v bode 247 vyššie, bod 108, a rozsudok Súdu prvého stupňa zo 14. mája 1998, Europa Carton/Komisia, T‑304/94, Zb. s. II‑869,
bod 89).
Po prvé treba poukázať na to, že v prejednávanej veci kartely spočívali predovšetkým v tajných dohodách medzi súťažiteľmi
o tom, že si rozdelia trhy alebo zmrazia trhové podiely tým, že si rozdelia zadávanie projektov predaja a montáže nových výťahov
a/alebo eskalátorov a že si nebudú konkurovať, pokiaľ ide o údržbu a modernizáciu výťahov a eskalátorov (okrem Nemecka, kde
činnosť údržby a modernizácie nebola predmetom diskusií medzi účastníkmi kartelu). Takéto porušenia pritom už svojou povahou
patria medzi najzávažnejšie porušenia článku 81 ES (odôvodnenie č. 658 napadnutého rozhodnutia).
V tejto súvislosti pomerne malá veľkosť trhu s predmetnými výrobkami – pokiaľ by bola preukázaná – má len druhoradý význam
vo vzťahu ku všetkým ostatným okolnostiam, ktoré preukazujú závažnosť porušenia (pozri v tomto zmysle rozsudok Roquette Frères/Komisia,
už citovaný v bode 185 vyššie, bod 151). Tvrdenia žalobkýň, že pokuty uložené Komisiou sú neprimerané vo vzťahu k veľkosti
dotknutých trhov, sa teda musia zamietnuť.
Po druhé, pokiaľ ide o primeranosť pokút vo vzťahu k veľkosti a hospodárskej sile predmetných hospodárskych jednotiek, ktoré
konajú ako podniky v zmysle článku 81 ES, je potrebné pripomenúť, že z vyššie uvedených úvah vyplýva, že tieto pokuty neprekračujú
maximálnu hranicu uvedenú v článku 23 ods. 2 nariadenia č. 1/2003, ktorej cieľom je zabrániť neprimeranosti pokút vo vzťahu
k významu podniku (pozri v tomto zmysle rozsudok Musique Diffusion française a i./Komisia, už citovaný v bode 247 vyššie,
bod 129, a rozsudok z 12. septembra 2007, Prym a Prym Consumer/Komisia, už citovaný v bode 428 vyššie, bod 229).
Po tretie podľa ustálenej judikatúry Komisia môže pri výpočte pokút zohľadniť najmä veľkosť a hospodársku silu hospodárskej
jednotky, ktorá koná ako podnik v zmysle článku 81 ES. Relevantný podnik, ktorý treba v prejednávanej veci vziať do úvahy,
však nezodpovedá každej dcérskej spoločnosti, ktorá sa podieľala na porušeniach konštatovaných v článku 1 ods. 1, 3 a 4 napadnutého
rozhodnutia. Naopak z vyššie uvedenej analýzy vyplýva, že podnikmi, ktoré sa dopustili porušení uvedených v štvrtej zarážke
článku 1 ods. 1, 3 a 4 napadnutého rozhodnutia, sú TKAG a všetky jej dcérske spoločnosti spomenuté v uvedených ustanoveniach
napadnutého rozhodnutia (pozri body 100 až 149 vyššie). Za týchto okolností sa tvrdenia žalobkýň, ktoré len poukazujú na nepomer
medzi výškou pokút uložených Komisiou a obratom dosiahnutým uvedenými dcérskymi spoločnosťami s vylúčením materskej spoločnosti,
musia zamietnuť.
Po štvrté z judikatúry vyplýva, že v prípade, ak sú pokuty uložené viacerým podnikom zúčastneným na tom istom porušení, Komisia
nie je povinná pri určení výšky pokút v závislosti od závažnosti a dĺžky trvania daného porušenia zaistiť, aby konečné sumy
pokút uložených podnikom, ktoré sú výsledkom výpočtov, odrážali každý rozdiel medzi podnikmi, pokiaľ ide o ich celkový obrat
alebo ich obrat na trhu dotknutom porušením (pozri v tomto zmysle rozsudok Dansk Rørindustri a i./Komisia, už citovaný v bode
94 vyššie, bod 312, a rozsudok Súdu prvého stupňa zo 4. júla 2006, Hoek Loos/Komisia, T‑304/02, Zb. s. II‑1887, bod 84).
Súd prvého stupňa už rozhodol, že konečná suma pokuty nepredstavuje a
priori
vhodný faktor na určenie prípadnej neprimeranosti pokuty vzhľadom na význam účastníkov kartelu. Stanovenie uvedenej konečnej
sumy totiž závisí najmä od rôznych okolností súvisiacich s individuálnym správaním predmetného podniku, ako je dĺžka trvania
porušenia, existencia priťažujúcich alebo poľahčujúcich okolností a úroveň spolupráce uvedeného podniku, a nie od jeho podielu
na trhu alebo od jeho obratu (rozsudok Hoek Loos/Komisia, už citovaný v bode 455 vyššie, body 85 a 86).
Okrem toho z odôvodnení č. 672, 673, 674, 676, 680 a 686 napadnutého rozhodnutia vyplýva, že Komisia pri stanovení konkrétnej
východiskovej sumy pokút uplatnila rozdielne zaobchádzanie vo vzťahu k dotknutým podnikom s cieľom zohľadniť ich význam na
trhoch dotknutých kartelmi. Komisia teda rozdelila podniky „do viacerých kategórií v závislosti od obratu dosiahnutého na
trhu s výťahmi a/alebo eskalátormi, vrátane prípadných služieb údržby a modernizácie“ (odôvodnenie č. 673 napadnutého rozhodnutia).
Tvrdenia žalobkýň, podľa ktorých uložené pokuty správne nevyjadrujú pomery hospodárskej sily medzi podnikmi, ktoré sa podieľali
na porušení, teda nemožno prijať.
Po piate tvrdenia žalobkýň vo veciach T‑144/07 a T‑154/07, podľa ktorých Komisia nevzala do úvahy celý rozsah spolupráce spoločnosti
ThyssenKrupp v Belgicku a mala zohľadniť akty vnútroštátnych orgánov hospodárskej súťaže, sa tiež musia zamietnuť.
Treba totiž pripomenúť, že Komisia náležite zohľadnila spoluprácu spoločnosti TKLA pri preukázaní porušenia v Belgicku v odôvodneniach
č. 769 až 774 napadnutého rozhodnutia. Z vyššie uvedených úvah (body 338 až 370 vyššie) tiež vyplýva, že Komisia sa v tejto
súvislosti nedopustila nijakého zjavne nesprávneho posúdenia. Okrem toho z bodov 156 až 190 vyššie vyplýva, že žalobkyne sa
nemôžu odvolávať ani na prísľuby zhovievavosti, ktoré im údajne poskytol belgický a holandský orgán hospodárskej súťaže.
Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy sa žalobný dôvod, ktorý uvádzajú žalobkyne vo veciach T‑144/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07
a T‑154/07, založený na porušení zásady proporcionality pri výpočte konečnej sumy pokuty musí zamietnuť.

O stanovení konečnej sumy pokút
Ako vyplýva z bodov 303 až 323 vyššie, je potrebné zmeniť napadnuté rozhodnutie v časti, v ktorej z dôvodu opakovaného porušenia
ukladá zvýšenie základnej sumy pokút uložených spoločnosti ThyssenKrupp v napadnutom rozhodnutí o 50 %.
Konečná suma uvedených pokút sa teda vypočíta takto:
–        Pre porušenie v Belgicku: základná suma pokuty (57 750 000 eur) sa zníži o 20 % z dôvodu spolupráce v rámci oznámenia o spolupráci
z roku 2002, z čoho vyplýva suma vo výške 46 200 000 eur, a o 1 % z dôvodu spolupráce nad rámec oznámenia o spolupráci z roku
2002, z čoho vyplýva konečná suma pokuty vo výške 45 738 000 eur.
–        Pre porušenie v Nemecku: základná suma pokuty (252 000 000 eur) sa zníži o 1 % z dôvodu spolupráce nad rámec oznámenia o spolupráci
z roku 2002, z čoho vyplýva konečná suma pokuty vo výške 249 480 000 eur.
–        Pre porušenie v Luxembursku: základná suma pokuty (9 000 000 eur) sa zníži o 1 % z dôvodu spolupráce nad rámec oznámenia o spolupráci
z roku 2002, z čoho vyplýva konečná suma pokuty vo výške 8 910 000 eur.
–        Pre porušenie v Holandsku: základná suma pokuty (26 350 000 eur) sa zníži o 40 % z dôvodu spolupráce v rámci oznámenia o spolupráci
z roku 2002, z čoho vyplýva suma vo výške 15 810 000 eur, a o 1 % z dôvodu spolupráce nad rámec oznámenia o spolupráci z roku
2002, z čoho vyplýva konečná suma pokuty vo výške 15 651 900 eur.

O trovách
Podľa článku 87 ods. 3 rokovacieho poriadku môže Všeobecný súd rozdeliť náhradu trov konania alebo rozhodnúť tak, že každý
z účastníkov znáša svoje vlastné trovy konania, ak účastníci konania mali úspech len v časti predmetu konania. V prejednávanej
veci je opodstatnené rozhodnúť, že žalobkyne znášajú tri štvrtiny trov svojich vlastných trov konania a sú povinné nahradiť
tri štvrtiny trov konania Komisie. Komisia znáša jednu štvrtinu svojich vlastných trov konania a je povinná nahradiť jednu
štvrtinu trov konania žalobkýň.
Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (ôsma komora)
rozhodol a vyhlásil:
1.
Veci T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 a T‑154/07 sa spájajú na účely vyhlásenia tohto rozsudku.
2.
Článok 2 ods. 1 štvrtá zarážka, článok 2 ods. 2 štvrtá zarážka, článok 2 ods. 3 štvrtá zarážka a článok 2 ods. 4 štvrtá zarážka
rozhodnutia Komisie K(2007) 512 v konečnom znení z 21. februára 2007 o konaní podľa článku 81 [ES] (vec COMP/E-1/38.823 –
Výťahy a eskalátory) sa zrušuje.
3.
Vo veciach T‑144/07, T‑149/07 a T‑150/07 sa pokuta uložená spoločnostiam ThyssenKrupp Liften Ascenseurs NV, ThyssenKrupp Elevator
AG a ThyssenKrupp AG v článku 2 ods. 1 štvrtej zarážke rozhodnutia K(2007) 512 za porušenie v Belgicku stanovuje na 45 738 000
eur.
4.
Vo veciach T‑147/07, T‑149/07 a T‑150/07 sa pokuta uložená spoločnostiam ThyssenKrupp Aufzüge GmbH, ThyssenKrupp Fahrtreppen
GmbH, ThyssenKrupp Elevator a ThyssenKrupp v článku 2 ods. 2 štvrtej zarážke rozhodnutia K(2007) 512 za porušenie v Nemecku
stanovuje na 249 480 000 eur.
5.
Vo veciach T‑148/07, T‑149/07 a T‑150/07 sa pokuta uložená spoločnostiam ThyssenKrupp Ascenseurs Luxembourg Sàrl, ThyssenKrupp
Elevator a ThyssenKrupp v článku 2 ods. 3 štvrtej zarážke rozhodnutia K(2007) 512 za porušenie v Luxembursku stanovuje na
8 910 000 eur.
6.
Vo veciach T‑150/07 a T‑154/07 sa pokuta uložená spoločnostiam ThyssenKrupp Liften BV a ThyssenKrupp v článku 2 ods. 4 štvrtej
zarážke rozhodnutia K(2007) 512 za porušenie v Holandsku stanovuje na 15 651 900 eur.
7.
Vo zvyšnej časti sa žaloby zamietajú.
8.
V každej z vecí žalobkyne znášajú tri štvrtiny svojich vlastných trov konania a sú povinné nahradiť tri štvrtiny trov konania
Európskej komisie. Komisia znáša jednu štvrtinu svojich trov konania a je povinná nahradiť jednu štvrtinu trov konania žalobkýň.
Martins Ribeiro
Wahl
Dittrich
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 13. júla 2011.
Podpisy
Obsah
Správne konanie
1.  Prešetrovanie Komisie
Belgicko
Nemecko
Luxembursko
Holandsko
2.  Oznámenie o výhradách
3.  Napadnuté rozhodnutie
Konanie a návrhy účastníkov konania
O veci samej
1.  Úvodné poznámky
2.  O návrhoch na zrušenie napadnutého rozhodnutia
O žalobnom dôvode založenom na neexistencii právomoci Komisie
O prvej časti založenej na porušení článku 81 ods. 1 ES z dôvodu, že predmetné kartely nemajú vplyv na obchod medzi členskými
štátmi
O druhej časti založenej na porušení nariadenia č. 1/2003, oznámenia o spolupráci v rámci siete a zásad rovnosti zaobchádzania
a ochrany legitímnej dôvery, keďže Komisia mala prenechať stíhanie porušení príslušným vnútroštátnym orgánom hospodárskej
súťaže
O žalobnom dôvode založenom na porušení zásad upravujúcich pripísanie zodpovednosti za porušenia článku 81 ES, prezumpcie
neviny, individualizácie trestov a rovnosti zaobchádzania a na porušení práva na obhajobu, ako aj článku 253 ES pri pripísaní
porušení, ktorých sa dopustili dcérske spoločnosti, ich materským spoločnostiam
Úvodné poznámky
O pripísaní porušení konštatovaných v článku 1 napadnutého rozhodnutia spoločnostiam TKE a TKAG
–  O domnienke zodpovednosti spoločností TKAG a TKE za správanie ich dcérskych spoločností
–  O okolnostiach, ktoré uvádzajú žalobkyne s cieľom vyvrátiť domnienku zodpovednosti spoločností TKAG a TKE za správanie
ich dcérskych spoločností
O porušení povinnosti odôvodnenia a práva na obhajobu
O návrhoch na vykonanie dôkazov
3.  O návrhoch na zrušenie alebo zníženie uložených pokút
O žalobnom dôvode založenom na porušení zásady ne bis in idem
O žalobnom dôvode založenom na porušení usmernení z roku 1998, zásad proporcionality a rovnosti zaobchádzania a práva na obhajobu
pri stanovení východiskovej sumy pokút v závislosti od závažnosti porušení
Úvodné poznámky
Napadnuté rozhodnutie
O údajnej protiprávnosti všeobecných východiskových súm pokút
O údajnej protiprávnosti konkrétnych východiskových súm pokút
O žalobnom dôvode založenom na porušení usmernení z roku 1998, zásady proporcionality, článku 253 ES a zásady rovnosti zaobchádzania
pri uplatnení skupinového násobného koeficientu na účely zohľadnenia cieľa odstrašenia pri stanovení východiskovej sumy pokút
O žalobnom dôvode založenom na porušení usmernení z roku 1998, zásady proporcionality a práva na obhajobu pri zvýšení základnej
sumy pokút o 50 % z dôvodu opakovaného porušenia
O žalobnom dôvode založenom na porušení oznámenia o spolupráci z roku 2002 a na porušení zásad ochrany legitímnej dôvery a rovnosti
zaobchádzania pri posúdení spolupráce
O oznámení o spolupráci z roku 2002
O miere voľnej úvahy Komisie a o preskúmaní súdmi Únie
O spolupráci spoločnosti ThyssenKrupp pri preukázaní porušenia v Belgicku
O spolupráci spoločnosti ThyssenKrupp pri preukázaní porušenia v Nemecku
O spolupráci spoločnosti ThyssenKrupp pri preukázaní porušenia v Luxembursku
O žalobnom dôvode založenom na porušení zásad ochrany legitímnej dôvery, rovnosti zaobchádzania, proporcionality a riadnej
správy vecí verejných pri stanovení sumy zníženia pokút priznaného za spoluprácu nad rámec oznámenia o spolupráci z roku 2002
O žalobnom dôvode založenom na porušení článku 23 ods. 2 nariadenia č. 1/2003
O žalobnom dôvode založenom na porušení zásady proporcionality pri výpočte konečnej sumy pokút
O stanovení konečnej sumy pokút
O trovách
*
Jazyky konania: holandčina a nemčina.
–	Skryté dôverné údaje.