CELEX: 62013TJ0508
Közösségi védjegy
Felszólalási eljárás
A HALAL MALAYSIA közösségi ábrás védjegy bejelentése
A korábbi lajstromozatlan HALAL MALAYSIA ábrás védjegy
Viszonylagos kizáró ok
A korábbi megjelöléshez fűződő és az adott tagállam jogának megfelelően a közösségi védjegybejelentés napját megelőzően megszerzett jogok hiánya
A 207/2009/EK rendelet 8. cikkének (4) bekezdése
A korábbi védjegy címkeként történő használata
A common law szerinti jellegbitorlási keresetre (action for passing off) vonatkozó szabályrendszer
A »goodwill« hiánya

A jogvita előzményei
2010. május 25‑én Paola Vergamini, az OHIM fellebbezési tanácsa előtti eljárásban részt vevő másik fél, a közösségi védjegyről szóló, 2009. február 26‑i 207/2009/EK tanácsi rendelet (
HL L 78., 1. o.
) alapján közösségi védjegybejelentést nyújtott be a Belső Piaci Harmonizációs Hivatalhoz (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM).
A lajstromoztatni kívánt védjegy az alábbi ábrás megjelölés volt:
A bejelentést a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított, 1957. június 15‑i Nizzai Megállapodás szerinti 5., 18., 25., 29., 30., 31., 32. és 43. osztályba tartozó áruk és szolgáltatások tekintetében nyújtották be, az egyes osztályoknak megfelelően az alábbi leírással:
—
5. osztály: „Gyógyszerészeti és állatgyógyászati készítmények; egészségügyi készítmények gyógyászati használatra; diétás anyagok (egészségügyi használatra készült ~), csecsemők számára készült élelmiszerek/bébiételek; sebtapaszok; sebkötöző anyag; fertőtlenítők; féregirtó készítmények; gombaölő és gyomirtó szerek (fungicidek és herbicidek)”
—
18. osztály: „Bőr és műbőr, valamint ezekből az anyagokból készült és máshová nem sorolt áruk; állatbőrök, útitáskák és bőröndök; esernyők, napernyők és sétapálcák; ostorok/korbácsok, lószerszám és nyergesáru”;
—
25. osztály: „Ruházat, lábbelik, fejfedők”;
—
29. osztály: „Hús, hal, baromfi és vadhús; húskivonatok; tartósított, fagyasztott, szárított és főtt gyümölcs és zöldségek; zselék, dzsemek, gyümölcsszószok; tojások, tej és tejtermékek; étkezési zsírok és olajok”;
—
30. osztály: „Kávé, tea, kakaó, cukor, rizs, tápióka, szágó, pótkávé; liszt és gabonafélékből készült készítmények, kenyér, süteménytészták és cukrászsütemények, fagylaltok; méz, melasz; élesztő, sütőpor; só, mustár; ecet, szószok (fűszerek); fűszerek; fagylalt”
—
31. osztály: „Más osztályhoz nem tartozó mezőgazdasági, kertészeti és erdei termékek és szemek; élőállatok; friss gyümölcsök és zöldségek; magok, élő növények és virágok; táplálékok állatoknak; maláta”;
—
32. osztály: „Sörök; ásványvíz; asványvíz és szénsavasvíz és más alkoholmentes italok; gyümölcsitalok és gyümölcslevek; szörpök/szirupok és egyéb készítmények (italok készítéséhez használt ~)”;
—
43. osztály: „Vendéglátás (étkeztetés); ideiglenes szállásadás”.
A közösségi védjegybejelentést a
Közösségi Védjegyértesítő
2010. július 13‑i 127/2010. számában hirdették meg.
2010. október 13‑án a felperes Government of Malaysia (Malajzia kormánya) felszólalást terjesztett elő a 207/2009 rendelet 41. cikke alapján a bejelentett védjeggyel szemben, annak árujegyzékének egésze tekintetében.
A felszólalás alátámasztásaként a felszólaló a 207/2009 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének a) és b) pontjában, valamint (4) bekezdésében foglalt okokra hivatkozott.
A felszólalás az alább látható ábrás megjelölésen alapult, amely a felperes szerint a 207/2009 rendelet 8. cikke (1) bekezdése a) és b) pontjának alkalmazásában az említett rendelet 8. cikke (2) bekezdésének – az ipari tulajdon oltalmára létesült, 1883. március 20‑án aláírt, felülvizsgált és módosított Párizsi Uniós Egyezmény (Magyarországon kihirdette az 1970. évi 18. törvényerejű rendelet) 6
bis
. cikkével együttesen értelmezett – c) pontja értelmében véve közismert, e rendelet 8. cikke (4) bekezdésének alkalmazásában pedig az Egyesült Királyságban használt, lajstromozatlan védjegynek minősül, amelynek tekintetében a felperes különféle áruk és szolgáltatások, többek között élelmiszerek tekintetében történő használatra hivatkozik:
2011. december 16‑án a felszólalási osztály a felszólalást teljes egészében elutasította. Először is úgy ítélte meg, hogy a korábbi védjegy 207/2009 rendelet 8. cikke (2) bekezdésének c) pontja értelmében vett közismertségét az Európai Unió egyik tagállama tekintetében sem bizonyították. Másodszor, az említett rendelet 8. cikke (4) bekezdése alkalmazási szempontjainak értékelésekor úgy vélte, hogy a felperes által előterjesztett bizonyítékok nem voltak elegendőek annak megállapításához, hogy a felperes lajstromozatlan védjegye, a bejelentett védjegy bejelentésének napjáig, szert tett volna az Egyesült Királyságban szükséges „goodwillre” (ügyfélkört vonzó erőre).
2012. február 14‑én a felperes a 207/2009 rendelet 58–64. cikke alapján fellebbezést nyújtott be az OHIM‑hoz a felszólalási osztály határozata ellen.
A 2013. június 27‑i határozatával (a továbbiakban: megtámadott határozat) az OHIM első fellebbezési tanácsa elutasította a fellebbezést.
A 207/2009 rendelet 8. cikkének (4) bekezdésében foglalt felszólalási okot illetően a fellebbezési tanács először is úgy ítélte meg, hogy nem került bizonyításra az, hogy az Egyesült Királyságban a jellegbitorlás vétsége az olyan megjelölésekre is vonatkozik, mint a címkék. Ugyanakkor, rámutatott arra, hogy tekintettel a jellegbitorlási keresetnek a nemzeti ítélkezési gyakorlat által elismert, úgynevezett „kiterjesztett” formájára, amely számos piaci szereplő részére biztosít a piacon hírnevet szerzett megjelölésekhez fűződő jogokat, az említett vétségre az olyan megjelölések tekintetében megszerzett „goodwillt” illetően is hivatkozni lehet, mint a címkék. Ezt követően a fellebbezési tanács úgy ítélte meg, hogy a felperes által szolgáltatott bizonyítékok nem voltak elegendőek – a jelen ügy körülményei alapján – annak jogszerű megállapításához, hogy az értékesítési tevékenység az érintett közönség körében „goodwillt” keletkeztetett volna. Végül a fellebbezési tanács arra a következtetésre jutott, hogy az említett „goodwill” bizonyítottságának – amely e vétség egyik kumulatív feltételét képezi – hiányában, az említett rendelkezésre alapított felszólalásnak nem lehet helyt adni.
A 207/2009 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének a) és b) pontjában foglalt felszólalási okokat illetően a fellebbezési tanács lényegét tekintve azt állapította meg, hogy a felperes nem bizonyította a korábbi megjelölés Unión belüli közismertségét, továbbá hogy az előterjesztett bizonyítékok egyike sem támasztotta alá kellőképpen azt, hogy e megjelölés az érintett közönség körében a releváns időpontban, azaz 2010. május 25‑én ismert lett volna.
A felek kereseti kérelmei
A felperes azt kéri, hogy a Törvényszék:
—
helyezze hatályon kívül a megtámadott határozatot;
—
az OHIM‑ot kötelezze a költségek viselésére.
Az OHIM azt kéri, hogy a Törvényszék:
—
utasítsa el a keresetet;
—
a felperest kötelezze a költségek viselésére.
A jogkérdésről
Az OHIM érveinek elfogadhatóságáról
A válaszban a felperes arra hivatkozik, hogy az OHIM által az ellenkérelemben felvetett új érvek – a Törvényszék 1991. május 2‑i eljárási szabályzata 135. cikkének 4. §‑ára, valamint az ítélkezési gyakorlatra figyelemmel – elfogadhatatlanok. A felperes különösen az alábbi állításokra utal:
—
a korábbi megjelölés felperes általi használata nem felel meg a 207/2009 rendelet 8. cikkének (4) bekezdésében foglalt követelményeknek;
—
az Egyesült Királyság joga által a jellegbitorlás vétsége kapcsán megkövetelt „goodwill” csak akkor állhat fenn, ha a társasági vagyon részét képezi, és az ahhoz fűződő jogok jelen esetben az importőröket, a forgalmazókat és a kiskereskedőket illetik meg;
—
az 1984‑es ítélkezési gyakorlat egy alsó értékesítési határt határozott meg az Egyesült Királyság joga szerint a jellegbitorlási kereseteket illetően megkövetelt „goodwill” fennállásának megállapíthatóságához.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a 207/2009 rendelet 65. cikke értelmében a Törvényszékhez benyújtott keresetek az OHIM fellebbezési tanácsai által hozott határozatok jogszerűségének vizsgálatára irányulnak. Ezenkívül a Törvényszék 1991. május 2‑i eljárási szabályzata 135. cikkének 4. §‑a úgy rendelkezik, hogy a felek beadványai nem változtathatják meg a fellebbezési tanács előtti eljárás tárgyát.
A jelen esetben a fellebbezési tanács a megtámadott határozatban annak megállapítására szorítkozott, hogy a korábbi megjelölés nem tett szert a jellegbitorlási keresetet illetően az Egyesült Királyság joga által megkövetelt „goodwillre” a közösségi védjegy bejelentési napját megelőzően, és nem vizsgálta a 207/2009 rendelet 8. cikkének (4) bekezdésében foglalt többi feltételt. Mivel azt a kérdést, hogy a korábbi megjelölést a kereskedelmi forgalomban a helyi jelentőségűt meghaladó mértékben használták‑e, a fellebbezési tanács nem vizsgálta, a Törvényszéknek nem feladata e kérdést első alkalommal a megtámadott határozat jogszerűségének vizsgálata keretében vizsgálni (lásd ebben az értelemben: 2011. december 14‑i Völkl kontra OHIM – Marker Völkl [VÖLKL] ítélet, T‑504/09, EBHT,
EU:T:2011:739
, 63. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Ebből eredően ez az érv nem fogadható el.
Ami az OHIM‑nak az Egyesült Királyság joga szerinti jellegbitorlási kereset feltételeire vonatkozó többi érvét illeti, azt kell megállapítani, hogy azok a fellebbezési tanács által vizsgált kérdéseket egészítik ki, és ennélfogva azokat elfogadhatóknak kell minősíteni.
Az ügy érdeméről
Keresetének alátámasztásaként a felperes egyetlen, a 207/2009 rendelet 8. cikke (4) bekezdésének megsértésére alapított jogalapra hivatkozik. E jogalap két részre osztható.
Előzetes észrevételek
A 207/2009 rendelet 8. cikkének (4) bekezdése értelmében valamely megjelölés jogosultja akkor terjeszthet elő felszólalást valamely közösségi védjegy lajstromozásával szemben, ha a megjelölés eleget tesz négy feltételnek. A hivatkozott megjelölést a kereskedelmi forgalomban kell használni; e használatnak a helyi jelentőségűt meghaladó mértékűnek kell lennie; a megjelölésre alkalmazandó tagállami jog szerint a megjelöléshez fűződő jogokat a közösségi védjegybejelentés bejelentési napjánál korábban kell megszerezni; végezetül az e megjelöléshez fűződő jogok alapján a jogosult megtilthatja a későbbi védjegyek használatát. E négy feltétel korlátozza a védjegynek nem minősülő azon más megjelölések körét, amelyekre a 207/2009 rendelet 1. cikkének (2) bekezdése értelmében az Unió egész területén belül valamely közösségi védjegy lajstromozásának megakadályozása céljából hivatkozni lehet (lásd ebben az értelemben: 2009. március 24‑i Moreira da Fonseca kontra OHIM – General Óptica [GENERAL OPTICA] ítélet, T‑318/06–T‑321/06, EBHT,
EU:T:2009:77
, 32. pont). E feltételek kumulatív feltételek, ily módon, ha egy megjelölés nem felel meg e feltételek valamelyikének, akkor a 207/2009 rendelet 8. cikkének (4) bekezdése értelmében vett lajstromozatlan védjegy vagy kereskedelmi forgalomban használt más megjelölés meglétére alapított felszólalás nem lehet eredményes (2009. június 30‑i Danjaq kontra OHIM – Mission Productions [Dr. No] ítélet, T‑435/05, EBHT,
EU:T:2009:226
, 35. pont).
Az első két feltétel, vagyis a korábbi megjelölés használatára és a használat jelentőségére vonatkozó feltétel a 207/2009 rendelet 8. cikke (4) bekezdésének szövegéből következik, ily módon azt az uniós jog fényében kell értelmezni. A 207/2009 rendelet tehát a megjelölések használata és jelentősége tekintetében egységes szabályokat állít fel, amelyek megfelelnek az e rendelet által bevezetett rendszer alapját képező elveknek (GENERAL OPTICA ítélet, fenti 20. pont,
EU:T:2009:77
, 33. pont).
A „ha az irányadó […] tagállami jogszabályok szerint” mondatrészből azonban az következik, hogy a 207/2009 rendelet 8. cikke (4) bekezdésének a) és b) pontjában ezt követően kifejtett két további feltétel olyan feltételeket állapít meg a rendeletben, amelyeket az előbbiektől eltérően a hivatkozott megjelölés tekintetében irányadó jog által megállapított kritériumokra tekintettel kell értékelni. A hivatkozott megjelölés tekintetében irányadó jogra történő ezen utalás teljességgel indokolt, tekintettel arra, hogy a 207/2009 rendelet elismeri annak lehetőségét, hogy a közösségi védjegyrendszeren kívüli megjelölésekre valamely közösségi védjeggyel szemben hivatkozni lehessen. Következésképpen kizárólag a hivatkozott megjelölés tekintetében irányadó jog alapján állapítható meg, hogy e megjelölés korábbi‑e a közösségi védjegynél, és hogy ez indokolhatja‑e a későbbi védjegy használatának megtiltását (GENERAL OPTICA ítélet, fenti 20. pont,
EU:T:2009:77
, 34. pont).
A felszólalónak bizonyítania kell, hogy a szóban forgó megjelölés a hivatkozott tagállami jog hatálya alá tartozik, és hogy annak alapján megtilthatja a későbbi védjegy használatát (lásd analógia útján: 2007. június 12‑i Budějovický Budvar kontra OHIM – Anheuser Busch [BUDWEISER] ítélet, T‑53/04–T‑56/04, T‑58/04 és T‑59/04,
EU:T:2007:167
, 74. pont).
Az egyetlen jogalapnak az Egyesült Királyság joga szerinti jellegbitorlás feltételeinek téves értelmezésére vonatkozó első részéről
Ezen első rész három kifogásra osztható.
Ami azt az első kifogást illeti, amely szerint a fellebbezési tanács tévesen értelmezte és alkalmazta az Egyesült Királyság joga szerinti jellegbitorlás feltételeit azáltal, hogy nem ismerte el, hogy a korábbi védjegy az említett vétség „klasszikus” esetének körébe tartozik, a felperes egyrészt azt állítja, hogy a fellebbezési tanács nem ismerte el, hogy ő bizonyította, hogy e vétség az olyan megjelölésekre is kiterjed, mint a címkék, másrészt azt állítja, hogy a fellebbezési tanács a felszólalást úgy értékelte, mintha az ugyanezen vétség „kiterjesztett” esetén alapult volna, ami negatív kihatással volt a jelen ügy tényállásának és a bizonyítékoknak az értékelésére nézve.
Ezenfelül a felperes pontosítja, hogy az Egyesült Királyság joga szerinti jellegbitorlás vétségének „klasszikus” formája esetében a szóban forgó védjegy hírnevéhez és „goodwilljéhez” fűződő jogok kizárólag a bejelentőt illetik meg. Ezzel szemben, az említett vétség „kiterjesztett” formája esetében a szóban forgó védjegyhez fűződő hírnév és „goodwill” nem kizárólag a bejelentőt illeti meg, hanem valamely ágazat egymástól független piaci szereplőit együttesen, méghozzá úgy, hogy bármelyikük teljes körűen érvényesítheti a jogait harmadik felekkel szemben.
A felperes hozzáfűzi, hogy a felszólalás az Egyesült Királyság joga szerinti jellegbitorlás vétségének klasszikus esetén alapult, hiszen az említett vétség ezen formáját képező három tényállási elem mindegyike – nevezetesen a megszerzett „goodwill”, a megtévesztő megjelenítés és a „goodwill” tekintetében okozott sérelem – fennállt. Ezenfelül szerinte nem fér semmiféle kétség ahhoz, hogy e vétség alkalmazási köre kiterjed a címkékre is.
Az OHIM vitatja ezen érvelést.
Elöljáróban hangsúlyozni kell, hogy a felperes a tárgyaláson úgy nyilatkozott, hogy időközben az ipari tulajdon oltalmára létesült, Párizsi Uniós Egyezmény 6
bis
. cikke alapján nyilvántartásba vetette és közzétette a címkéjét.
E tekintetben egyrészt megjegyzendő, hogy mivel az OHIM nem veheti tekintetbe azon tényeket, amelyekre a felek az előtte folyó eljárásban nem hivatkoztak, határozatainak jogszerűségét nem lehet ezen tények alapján megtámadni. Következésképpen a Törvényszék ugyancsak nem veheti tekintetbe az ezen tények alátámasztására szolgáló bizonyítékokat (2006. július 18‑i Rossi kontra OHIM ítélet, C‑214/05 P, EBHT,
EU:C:2006:494
, 52. pont). Másrészt, megjegyzendő, hogy a 207/2009 rendelet 8. cikkének (4) bekezdésének szövege szerint e cikk csak a lajstromozatlan védjegy, illetve a helyi jelentőségűt meghaladó mértékű kereskedelmi forgalomban használt bármely más megjelölés jogosultjának felszólalása alapján alkalmazható.
A jelen ügyben a korábbi, lajstromozatlan védjegy tekintetében irányadó tagállami jog a Trade Marks Act 1994 (az Egyesült Királyság védjegytörvénye), amely 5. cikkének (4) bekezdésében ekként rendelkezik:
„Valamely védjegy nem lajstromozható, amennyiben az Egyesült Királyságban történő használata akadályokba ütközhet:
a)
bármely jogszabály (főként a jellegbitorlásra vonatkozó jog [law of passing off]) értelmében, amely oltalmat biztosít a nem lajstromozott védjegy vagy a kereskedelmi forgalomban használt bármely más megjelölés számára […]”
A Trade Marks Act 1994 5. cikke (4) bekezdésének a nemzeti bíróságok által adott értelmezéséből következik, hogy a felperesnek az Egyesült Királyság joga jellegbitorlási keresetre vonatkozó szabályainak megfelelően bizonyítania kell, hogy a három – a megszerzett „goodwillre”, a megtévesztő megjelenítésre és a „goodwillt” illetően okozott sérelemre vonatkozó – feltétel teljesül (2012. január 18‑i Tilda Riceland Private kontra OHIM – Siam Grains [BASmALI] ítélet, T‑304/09, EBHT,
EU:T:2012:13
, 19. pont).
A jelen ügyben tehát elsőként azt kell megvizsgálni, hogy a korábbi megjelölés, amelyet a felperes olyan címkeként jelenít meg, amely tanúsítvánnyal rendelkező árukat különböztet meg az ilyen tanúsítvánnyal nem rendelkező áruktól, jellegbitorlási kereset alapjául szolgálhat‑e az Egyesült Királyságban. A fellebbezési tanács szerint a felperes nem bizonyította, pedig ennek bizonyítása rá hárult volna, hogy az Egyesült Királyság joga szerinti jellegbitorlás vétsége kiterjed‑e az olyan megjelölésekre is, amelyek címkeként funkcionálnak.
E tekintetben a Törvényszék korábban már megállapította, hogy a nemzeti ítélkezési gyakorlatából következik, hogy valamely, áruk vagy szolgáltatások megjelölésére szolgáló megjelölés, a jellegbitorlásra irányadó jog értelmében, megszerezhette a hírnevet a piacon (2009. június 11‑i, Last Minute Network kontra OHIM – Last Minute Tour [LAST MINUTE TOUR] ítélet, T‑114/07 és T‑115/07, EBHT,
EU:T:2009:196
, 84. pont; BASmALI‑ítélet, fenti 32. pont,
EU:T:2012:13
, 28. pont).
Ezenfelül az is megállapításra került, hogy a nemzeti ítélkezési gyakorlatból, különösen a fenti 34. pontban említett ítélkezési gyakorlatból eredően a jellegbitorlási keresetre irányadó jog értelmében valamely, áruk vagy szolgáltatások jelölésére szolgáló megjelölés akkor is hírnévre tehet szert a piacon, ha azt több piaci szereplő is használja. Ebből következik, hogy e keresetnek a nemzeti ítélkezési gyakorlat által elismert, ún. „kiterjesztett” formája lehetővé teszi azt, hogy több piaci szereplő is rendelkezzen a piacon hírnevet szerzett valamely megjelöléshez fűződő jogokkal (BASmALI‑ítélet, fenti 32. pont,
EU:T:2012:13
, 28. pont).
Ennélfogva a jelen ügyben azt kell megállapítani, hogy amennyiben a korábbi megjelölés az általa tanúsított áruk vagy szolgáltatások jelölésére szolgál, címkeként megszerezhette az Egyesült Királyság joga által a jellegbitorlás vétsége kapcsán megkövetelt „goodwillt”.
Mindemellett felmerül a kérdés, hogy a felperest – mint a tanúsítási rendszer kezelőjét – kell‑e a szóban forgó címkével jelölt áruk és szolgáltatások értékesítésével kapcsolatos „goodwillhez” fűződő jogok egyedüli jogosultjának tekinteni.
A Törvényszék úgy véli, hogy a jellegbitorlási kereset állami szervezetek jogait is védheti, amennyiben tevékenységük alkalmas arra, hogy „goodwillt” keletkeztessen. Ugyanis, ha az említett szervezetek egy bizonyos, őket kizárólagosan megillető megjelölést használnak, hivatkozhatnak az e megjelölést viselő áruk és szolgáltatások értékesítésével kapcsolatos „goodwillre”. Hasonlóképpen, ha e szervezetek valamely megjelölés használatán más piaci szereplőkkel osztoznak, a „goodwillre” ugyanezen állami szervezetek és az érintett piaci szereplők is hivatkozhatnak. Mindenesetre a jelen ügyben megállapítható, hogy a megjelölés használata révén kialakulhatott „goodwill”.
Amennyiben a korábbi megjelölést több piaci szereplő használja, a „goodwillhez” fűződő jogosultságot az ügy körülményeire tekintettel kell értékelni. Következésképpen, annak eldöntéséhez, hogy a „goodwillhez” fűződő jogok egyedüli jogosultja a felperes‑e, a címke ügyfélkört vonzó erejét kell értékelni.
E tekintetben azt kell megállapítani, hogy a felperes részletesen elmagyarázta az érintett áruk sariának való megfelelőségét tanúsító rendszerének működését, a védjegyét használni óhajtó felek által kialakított előállítási módok vizsgálatára irányuló szerepét, és a védjegy használatának felügyeletére irányuló szerepét, amely annak biztosítására irányul, hogy rendszerének minőségi szabályait az abban résztvevők betartsák. E magyarázatoknak – szerinte – annak megállapításához kell vezetnie, hogy a védjegyének és tanúsítási rendszerének használatát illetően a használóknak adott engedély jogi szempontból egy használati engedélynek felel meg. Úgy véli, hogy e használók csupán ezen engedély kedvezményezettjei, és nem szereznek sem védjegyjogosulti jogokat, sem a védjegy hírnevéhez vagy „goodwilljéhez” fűződő jogokat. A tárgyaláson a felperes hangsúlyozta, hogy a „goodwillt”, valamint a védjegy jóhírét illetően a jogok nem oszlanak meg.
Így a felperes szerint a fellebbezési tanács tehát hibát vétett annak megállapításakor, hogy a korábbi védjegy tekintetében fennálló „goodwillhez” fűződő jogok megoszlanak közte és az engedéllyel rendelkező használók között, és hogy a felszólalásnak a jellegbitorlási kereset „kiterjesztett” formáján kellett alapulnia. Ezzel szerinte a fellebbezési tanács tévedett a „goodwill” által érintett tevékenység helyes beazonosítását illetően.
A Törvényszék úgy véli, hogy a jelen ügyben, figyelemmel a felperesnek az áruk sariának való megfelelőségét tanúsító rendszerére, a címkéjét engedéllyel használni óhajtó harmadik felek által kialakított előállítási módok vizsgálatára irányuló szerepére, és a címkének ezen engedéllyel rendelkező használók általi használatának felügyeletére irányuló szerepére, amely annak biztosítására szolgál, hogy az általa meghatározott minőségi szabályokat betartsák, a felperest kell a „goodwillhez” fűződő jogok jogosultjának tekinteni.
Ugyanis az áruk fogyasztói és a szolgáltatások igénybevevői, attól kezdve, hogy észlelik a felperesnek tulajdonított címkét, arra vonatkozóan kapnak információt, hogy azok a Malajziában szavatolt ellenőrzési rendszer szerint megfelelnek a halal étkezési rendnek. Egyébként a címke alkalmas arra, hogy olyan állami – kormányzati szervtől származó – jellegre utaljon, amely a fogyasztók tájékoztatására szolgál, ami megerősíti azt, hogy annak kizárólagos jogosultja a felperes, és nincs szó a többi piaci szereplővel megosztott jogosultságról, még azon piaci szereplőkkel sem, akik annak használatára engedéllyel rendelkeznek.
Ugyanakkor a megtámadott határozat 41. pontjából, valamint a fellebbezési tanács értékeléséből az következik, hogy az Egyesült Királyság joga által a jellegbitorlás vétsége kapcsán megkövetelt „goodwill” fennállását – akár annak „kiterjesztett”, akár annak „klasszikus” formájában – nem bizonyították.
A felperes által hivatkozott halal tanúsítási rendszert illetően egyébként megjegyzendő, hogy a fellebbezési tanács annak meglétét nem vonta kétségbe.
Ugyanis a fellebbezési tanács hangsúlyozta, hogy egyetlen bizonyíték – akár önmagában, akár más bizonyítékokkal együttvéve – sem teszi lehetővé egyértelmű és közvetlen következtetések levonását a felperes címkéjének az Egyesült Királyságbeli fogyasztók általi észlelését illetően, és ennek következtében a tanúsítvánnyal rendelkező végterméket vásárló érintett közönség körében megkövetelt „goodwill” megszerzését illetően.
Ezzel szemben a felperes hangsúlyozza, hogy az OHIM elismerte, hogy a fellebbezési tanács elé terjesztett bizonyítékok megerősítik a megjelölés adott célra történő használatát, ami igazolja egy bizonyos mértékű „goodwill” fennállását.
E tekintetben azt kell megállapítani, hogy valamely megjelölés adott célú használata, amint azt a fellebbezési tanács a megtámadott határozat 41. pontjában megállapította, nem feltétlenül támasztja alá a „goodwill” fennállását, vagyis egy adott megjelölés bizonyos célú használata egyenértékű lehet annak használatával, de nem olyan mértékben, hogy az vonzerőt gyakorolna a vásárlókra, akik ilyen esetben döntésüket azon jóhírnév alapján hozzák meg, amelyre a felperes esetleg szert tett. Ennélfogva, függetlenül attól, hogy a jelen ügyben a jellegbitorlás vétségének „klasszikus” vagy „kiterjesztett” formájáról van‑e szó, a felperes nem bizonyította a „goodwill” fennállását, vagyis címkéjének ügyfélkört vonzó erejét.
Ugyanis a felperes által szolgáltatott bizonyítékok egyike sem támasztja alá azt, hogy a fogyasztók valójában oly mértékig ismernék a felperes címkéjét, hogy az kiemelkedne az azzal ellátott termékeken szereplő többi megjelölés közül.
Ebből következik, hogy a felperes nem bizonyított semmiféle „goodwillt” a címke tekintetében, ami az Egyesült Királyság joga szerinti jellegbitorlás vétségének egyik kumulatív feltételét képezi. Ennélfogva a fellebbezési tanács által vétett esetleges hiba, ami szerinte abból áll, hogy a fellebbezési tanács annak „klasszikus” formája helyett az említett vétség „kiterjesztett” formáját vette alapul, semmiképpen sem eredményezhetné a megtámadott határozat hatályon kívül helyezését.
Következésképpen az első kifogást el kell utasítani.
A második kifogás keretében a felperes azt állítja, hogy a fellebbezési tanács – tévesen – azt a minimálisan „megkövetelt” vagy minimálisan „szükséges”„goodwill” bizonyítását kérte, amely ahhoz szükséges, hogy teljesüljön az Egyesült Királyság joga szerinti jellegbitorlás vétségének első feltétele.
Ami a korábbi lajstromozatlan védjegy „goodwillje” fennállásának és elegendő mivoltának értékelését illeti, a felperes hangsúlyozza, hogy annak terjedelmét a bírónak kell értékelnie. Amennyiben e terjedelmet korlátozottnak tekintik, nehezebb lehet a jellegbitorlás megállapítását kérő félnek bizonyítékot szolgáltatnia arra, hogy a jellegbitorlás vétségének többi feltétele teljesül.
A felperes lényegében úgy véli, hogy a fellebbezési tanácsnak értékelnie kellett volna a korábbi lajstromozatlan védjegy hírnevének és „goodwilljének” terjedelmét annak megállapításához, hogy a jellegbitorlás vétségének első feltétele teljesült‑e, és ezt követően kellett volna értékelnie azt, hogy az Egyesült Királyság joga szerinti jellegbitorlás vétségének többi feltétele fennáll‑e.
Az OHIM vitatja ezen érvelést.
Ami a „goodwill” minimális küszöbének fennállását illeti, azt kell megállapítani, hogy az Egyesült Királyság bíróságai általában eléggé vonakodva mondják ki azt, hogy valamely vállalkozásnak lehetnek ügyfelei úgy is, hogy közben nem rendelkezik „goodwillel” (2010. december 9‑i Tresplain Investments kontra OHIM – Hoo Hing [Golden Elephant Brand] ítélet, T‑303/08, EBHT,
EU:T:2010:505
, 110–115. pont).
Azt is meg kell állapítani – szemben azzal, amit a felperes állított –, hogy a fellebbezési tanács nem követelt meg a felperes címkéjéhez fűződő „goodwill” tekintetében minimális küszöböt, amikor azt állította, hogy az e címkét viselő termékek forgalmazása korlátozott körben történt, és e minimális küszöbtől függetlenül nem volt alkalmas ilyen hatás kiváltására.
Ugyanis a fellebbezési tanács arra a tényre összpontosított, hogy a beterjesztett bizonyítékok alapján nem lehetett – tévedést kizáró módon – arra következtetni, hogy a felperes értékesítési tevékenysége kiváltotta volna a megkövetelt „goodwillt” az érintett közönség körében. Ráadásul azt kell megállapítani, hogy amikor az említett tanács a megtámadott határozat 37. pontjában a „goodwill” bizonyos mértékére, nevezetesen a „kellő mértékű goodwillre” utalt, csupán arra a követelményre akart hivatkozni, hogy a felperes megjelölése „goodwilljének” a vásárlói viszonyában kell fennállnia ahhoz, hogy a jellegbitorlási keresetnek helyt adjanak.
Ráadásul megjegyzendő, hogy a tárgyaláson az OHIM úgy nyilatkozott, hogy nem gondolja, hogy a
de minimis
szabály releváns lett volna, ezáltal ugyanazt az érvelést követve, mint a fellebbezési tanács, amely a megtámadott határozat 33. pontjában azt írta, hogy „függetlenül az esetleges minimális küszöbtől”. Ennélfogva a fellebbezési tanács mindössze azt állapította meg, hogy a bizonyításra került „goodwill” terjedelme inkább korlátozott volt, és a jelen ügy körülményei alapján nem volt alkalmas arra, hogy abból – tévedést kizáró módon – arra lehessen következtetni, hogy az értékesítési tevékenység kiváltotta volna a megkövetelt „goodwillt” az érintett közönség körében.
Az előbbiekből eredően, a felperes állításaival ellentétben, a fellebbezési tanács nem követelte meg tőle a címkéjéhez fűződő „goodwill” minimális küszöbének bizonyítását. Ugyanis a fellebbezési tanács a „goodwill” fennállásának bizonyítását csupán a jellegbitorlás vétségének első feltételeként követelte meg, hiszen e feltétel hiánya az Egyesült Királyság bíróságai szerint mentesít az említett vétség többi feltételének vizsgálata alól, és azt vonja maga után, hogy a jellegbitorlási keresetet azonnal elutasítják (Assos of Switzerland Roger Maier kontra Asos Asos.com ügy, [2013] EWHC, 2831 [ch]).
Ennélfogva a második kifogást el kell utasítani.
Ami az érintett közönség állítólagos téves meghatározásával kapcsolatos harmadik kifogást illeti, a felperes jelzi, hogy a jellegbitorlási kereset keretében a valamennyi ügyfele tekintetében megszerzett hírnevet és „goodwillt” kell figyelembe venni, vagyis mind az üzleti partnereket, mind a végső fogyasztókat. Márpedig a fellebbezési tanács szerinte figyelmen kívül hagyta az érintett üzleti partnerek körét, amely a jelen ügyben magában foglalja a kis‑ és nagykereskedőket, valamint az Egyesült Királyságban található importőröket, hiszen ők vásárolták a lajstromozatlan korábbi védjegyet viselő termékeket.
A felperes arra hivatkozik, hogy tanúsítási eljárásának promóciója és reklámozása, valamint a termékek kis‑ és nagykereskedők, illetve az Egyesült Királyságban található vállalkozások által végzett importműveletek a címkéje „goodwilljének” meglétét bizonyítják.
Az OHIM vitatja ezen érvelést.
Az érintett közönséget illetően emlékeztetni kell arra, hogy a nemzeti ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy jellegbitorlási ügyekben az alperes árui és szolgáltatásai bemutatásának megtévesztő jellegét az ilyen keresetet indító fél, vagyis a felperes ügyfeleinek szemszögéből kell vizsgálni (LAST MINUTE TOUR ítélet, fenti 34. pont,
EU:T:2009:196
, 60. pont).
Ugyanis a jellegbitorlási kereset útján védett tulajdon nem csupán egy szóra vagy egy névre vonatkozik, amelynek harmadik személyek által történő használata korlátozott, hanem magára a vásárlói körre is, amelyet a vitatott használat veszélyeztet, mivel éppen valamely védjegy hírneve gyakorol vonzerőt a vásárlóközönségre, és tekinthető olyan szempontnak, amely által valamely megszilárdult vállalkozás megkülönböztethető egy új vállalkozástól (LAST MINUTE TOUR ítélet, fenti 34. pont,
EU:T:2009:196
, 61. pont).
A jelen ügyben a fellebbezési tanács a megtámadott határozat 33. pontjában „a felszólaló azon ügyfeleire” hivatkozott, akik „a halal[‑nak megfelelő]ként tanúsított terméket megvásárolják”. Hangsúlyozni kell, hogy a fellebbezési tanács nem állított olyasmit, hogy az érintett közönség kizárólag a végső fogyasztókból állna. Ugyanis azt kell megállapítani, hogy a közvetítők, vagyis a kiskereskedők, a nagykereskedők és az importőrök (szintén) vásárolták a felperes címkéjét viselő termékeket, és így – akárcsak a végső fogyasztók – a „felszólaló ügyfeleinek” minősültek, tehát nem voltak kizárva az érintett közönség körének fogalmából.
Ráadásul a Törvényszék hangsúlyozza, hogy a fellebbezési tanács megvizsgálta a felperes által beterjesztett bizonyítékokat, nevezetesen egy listát a malajziai exportőrökről és az európai importőrökről, egy szállítmány vámáru‑nyilatkozatait, az utóbbira vonatkozó kereskedelmi számlát, valamint kiskereskedőknek címzett számlákat. Az előbbiekből – a felperes állításaival ellentétben – az következik, hogy a fellebbezési tanács figyelembe vette az üzleti partnereket is.
A harmadik kifogást ennek következtében el kell utasítani.
Az első jogalap második részéről, amely a korábbi védjegy Egyesült Királyságban fennálló hírnevének és „goodwilljének” alátámasztásaként benyújtott bizonyítékok téves értékelésére vonatkozik
A felperes azt állítja, hogy az általa a fellebbezési tanácshoz benyújtott bizonyítékok értékelése során ez utóbbi nem vette figyelembe sem azt, hogy az üzleti fogyasztók és a végső fogyasztók, függetlenül attól, hogy muzulmánok‑e, vagy sem, mekkora jelentőséget tulajdonítanak a védjegyének, sem annak az Egyesült Királyságban való elterjedtségét, mint ahogy az egész világra kiterjedő, illetve nemzetközi szintű tevékenységét sem.
A felperes szerint a fellebbezési tanács tévesen hagyta figyelmen kívül védjegyének fő fogyasztói célközönségét, vagyis a muzulmán fogyasztókat, és tanúsítási programját, ennélfogva pedig a megtámadott határozat egyik részében sem vette figyelembe címkéjének e fogyasztók körében vett goodwilljét, akik számára egy termék halal jellege döntő és fő tényezőt képez a vásárlással kapcsolatos döntés meghozatalakor.
Ráadásul a fellebbezési tanács egy napilapban több olyan, a közösségi védjegy bejelentésének napjánál korábbi keletű hirdetést is talált, amelyek többsége a malajziai exportpiacot célozta, és amelyeket az Egyesült Királyságban tettek közzé, illetve terjesztettek. Következésképpen az e napilapban megjelent hirdetések bizonyára keletkeztettek némi hírnevet, illetve „goodwillt” az érintett címke vonatkozásában érintett közönség és piaci szereplők körében az Egyesült Királyságban.
Az OHIM vitatja ezen érvelést.
Azt kell megállapítani, miként azt a fellebbezési tanács is hangsúlyozta a megtámadott határozat 29. pontjában, hogy a „goodwill” megléte általában úgy bizonyítható, ha bizonyítékokat szolgáltatnak a kereskedelmi és reklámtevékenységről, az ügyfélszámlákról, stb. Az olyan jelentős kereskedelmi tevékenység bizonyítása, amely bizonyos hírnév megszerzéséhez és bizonyos ügyfélkör kialakulásához vezet, általában elegendő a „goodwill” meglétének megállapításához.
E tekintetben a Törvényszék először is célszerűnek tartja azt megvizsgálni, hogy az üzleti partnerek és a végső fogyasztók – muzulmánok és nem muzulmánok – miként fogják fel a felperes címkéjét. Másodszor az olyan bizonyítékok vizsgálatát kell elvégezni, mint a felperes nemzetközi tevékenységével kapcsolatos publikációk, események és információk, amelyek a védjegy Egyesült Királyságon belüli elterjedtségének igazolására irányulnak.
Először is, ami egy olyan megjelölésnek a muzulmán fogyasztók általi felfogását illeti, amely – legyen az bármiféle jelölés – bizonyos termékek sariának való megfelelőségét jelöli, azt kell megállapítani, hogy az ilyen típusú megjelölés különösen alkalmas az említett fogyasztók figyelmének felkeltésére. Ugyanakkor ez utóbbiak elsőként magának az árunak és azt azt jelölő megkülönböztetésre alkalmas védjegynek fognak figyelmet szentelni, és csak ezt követően fognak meggyőződni arról, hogy a termék megfelel‑e a halal étkezési rendnek, megkeresve a terméken azt a megjelölést, nevezetesen vagy a korábbi lajstromozatlan védjegyet, vagy valamely más azzal egyenértékű jelölést, amely ezt tanúsítja. Ennélfogva ugyanezen fogyasztók észre fogják venni a felperes címkéjét, de csupán azon egyéb megjelölések észlelését követően, amelyek az árut vagy a szolgáltatást jelölik.
Így tehát – a fellebbezési tanácshoz hasonlóan – meg kell jegyezni, hogy a felperes által szolgáltatott bizonyítékok nem támasztják alá azt, hogy a muzulmán fogyasztók ismerik a szóban forgó címkét, és az befolyásolni képes a vásárlással kapcsolatos döntéseiket.
A tárgyaláson az OHIM arra hivatkozott, hogy 2010‑ben a halal termékek piaca az Egyesült Királyságban – az ott élő igen jelentős muzulmán közösség megléte miatt – igen jelentős üzleti forgalmat képviselt. Ugyanakkor a felperes címkéjével ellátott malajziai termékek nem az egyedüli halal termékek a világon, és nem is az Egyesült Királyságban egyedüliként forgalmazott halal termékek. Emiatt az olyan bizonyítékok megléte, mint például az üzleti forgalomra vonatkozó, amelyek azt igazolják, hogy az Egyesült Királyságban élő muzulmán fogyasztók ismerik a felperes speciális címkéjét, és azt aktív módon keresik minden olyan halal terméken, amelyet ezzel jelölnek, elengedhetetlen az említett címke „goodwilljének” megállapításához.
Ami a felperes címkéjének a nem muzulmán fogyasztók általi észlelését illeti, meg kell jegyezni, hogy a felperes a tárgyaláson úgy nyilatkozott, hogy tekintettel arra a tényre, hogy az Egyesült Királyság egy multikulturális társadalom, így mindenki, ideértve a fogyasztókat is, tökéletesen ismeri a „halal” szó jelentését.
A felperes szerint a címkéjét a nem muzulmán fogyasztól úgy értelmezik, mint egy minőségi jelzést, és nem mint csupán a sariának való megfelelőséget tanúsító jelzést. E tekintetben egy napilapban megjelent olyan reklámszlogenekre is hivatkozik, mint a „The mark of Quality, Hygiene & Safety”, a „Peace of mind for non Muslims too” és a „Besides the Brand, There’s One Symbol You Can Trust” szlogenek. A tárgyaláson pontosította, hogy az említett napilap a világ bármely részén elérhető, papír‑ és elektronikus változatban, és nem csupán az előfizetők számára hozzáférhető, amint azt a fellebbezési tanács a megtámadott határozat 38. pontjában tévesen állította. Következésképpen az említett tanács tévesen jutott arra a következtetésre, hogy a korábbi védjegyet azok a fogyasztók, akik nem követik a halal étkezési rendet, nem ismerik, és ennélfogva nehezebb megállapítani annak „goodwilljét”. A felperes az e napilapban közzétett több cikkre, valamint több internetes honlapra is hivatkozik. Végül előadja, hogy részt vett két olyan eseményen az Egyesült Királyságban, amelyeken a címkéje tekintetében promóciót végzett.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint a 207/2009 rendelet 8. cikkének (4) bekezdése nem érinti a felszólalás alátámasztásaként hivatkozott megjelölés „tényleges” használatát, és az említett rendelet 42. cikke (2) és (3) bekezdésének szövegében semmi nem utal arra, hogy a tényleges használat bizonyítékának követelménye egy ilyen megjelölésre alkalmazandó lenne. Mindenesetre ahhoz, hogy a felszólalás alátámasztásaként hivatkozott megjelölés a fent említett cikk alapján egy új megjelölés lajstromozásának az akadályát képezhesse, a kereskedelmi forgalomban történő tényleges használatának kellőképpen jelentősnek kell lennie (2011. március 29‑i Anheuser Busch kontra Budějovický Budvar ítélet, C‑96/09 P, EBHT,
EU:C:2011:189
, 159. pont).
Ami azon időpont megállapítását illeti, amelyben a „goodwillnek” fenn kell állnia, a 207/2009 rendelet 8. cikkének (4) bekezdése értelmében e releváns időpont annak a közösségi védjegynek a bejelentési napja, amellyel szemben a felszólalást előterjesztették (Golden Elephant Brand ítélet, fenti 56. pont,
EU:T:2010:505
, 99. pont). Ennélfogva a releváns időpont jelen esetben 2010. május 25‑e. Márpedig a Törvényszék megállapítja, hogy a felperes által említett bizonyítékok közül a releváns időszak tekintetében több bizonyíték nem vehető figyelembe.
A jelen ügyben mindenesetre azt kell megállapítani, hogy a fellebbezési tanács – helyesen – úgy ítélte meg, hogy a felperes nem szolgáltatott bizonyítékot az említett címke jelentős használatára vonatkozóan. Ugyanis a felperes által előterjesztett bizonyítékok nem elegendőek címkéje vásárlókört vonzó erejének, és ennek következtében az említett címke „goodwilljének” bizonyításához. A felperes nem szolgáltat olyan bizonyítékokat, amelyek alapján megállapítható lenne, hogy az érintett közönség e címkét miként fogja fel. A felperes csupán azt bizonyítja, hogy gondoskodott címkéjének reklámozásáról és terjesztéséről, azonban nem terjeszt elő olyan bizonyítékokat, amelyek a muzulmán és a nem muzulmán fogyasztók felfogásával lennének kapcsolatosak.
Végül e tekintetben – az OHIM‑hoz hasonlóan – hangsúlyozni kell, hogy a címkéjével történt megismertetés tényének megerősítése céljából a felperes által megkeresett halal szervezetek közül mindössze egyetlen szervezet válaszolt, ami nyilvánvalóan nem elegendő az említett címke „goodwilljének” bizonyításához.
Másodjára azt kell eldönteni, hogy a fellebbezési tanács helyesen vizsgálta‑e a korábbi lajstromozatlan védjegy Egyesült Királyságon belüli elterjedtségére vonatkozó bizonyítékokat.
Először is megjegyzendő, hogy a „Global Halal food market” (a halal élelmiszerek világpiacának) üzleti forgalmát illetően a felperes a 2004‑es, 2005‑ös és 2009‑es évekre vonatkozóan konkrét adatokat, illetve a 2010‑es évre becsült adatokat szolgáltatott, többek között Franciaország és az Egyesült Királyság tekintetében.
Ugyanakkor, amint azt a fellebbezési tanács a megtámadott határozat 34. pontjában hangsúlyozza, e számadatoknak csupán enyhe bizonyító erejük van, hiszen azokból nem derül ki, hogy milyen százalékban történt termékértékesítés a korábbi megjelöléssel jelölt termékeket illetően a releváns időszakban. Az érintett iratban ugyanis az szerepel, hogy a „termékek többsége” a korábbi védjegyet tartalmazza jelölésként, hogy a halalnak minősített vállalkozások száma Malajziában „minden évben folyamatosan növekszik […]”, és hogy a világ különféle részeibe, különösen Európába irányuló exporttevékenységet végző ezen vállalkozások „hatalmas” üzleti potenciállal rendelkeznek. Ezen adatok pontatlan jellege miatt azok nem vehetők figyelembe, hiszen a 207/2009 rendelet 8. cikkének (4) bekezdése alapján valamely korábbi megjelölés használata nem bizonyítható valószínűsítésekkel vagy vélelmekkel (lásd ebben az értelemben: 2013. október 23‑i Dimian kontra OHIM – Bayer Design Fritz Bayer [Baby Bambolina] ítélet, T‑581/11,
EU:T:2013:553
, 29. pont).
Másodszor, ami a malajziai exportőrök és az európai importőrök listáját illeti, a felperes az Egyesült Királyság vonatkozásában három társaságot említett meg. Ezenfelül benyújtott egy 1892 darab élelmiszercsomagra vonatkozó, 2008. május 10‑i keltezésű kiviteli nyilatkozatot, amelyet az egyik importőr részére bocsátottak ki. A címke az egyik terméket tartalmazó 1600 csomagon szerepel. Ezenkívül a felperes becsatolt egy másik importőr részére kiállított, 2010. május 5‑i keltezésű, 14 különféle termékre vonatkozó számlát, amelyek közül egy termék tartalmazta a címkét, annak 85 darab csomagján.
Először is, ami az egyik importőr részére kibocsátott 2010. május 5‑i keltezésű kereskedelmi számlát illeti, a fellebbezési tanács a megtámadott határozat 35. pontjában helyesen állapította meg azt, hogy annak időpontja felveti a kérdést, hogy vajon azok a termékek, amelyekre a számla vonatkozik, elérhetők voltak‑e a fogyasztók számára az Egyesült Királyságban a releváns időszakot megelőzően, vagyis a közösségi védjegybejelentés napja előtt. Mindenesetre, még ha e kereskedelmi számlát figyelembe is vesszük, akkor is csak azt a 85 termékcsomagot lehet figyelembe venni, amelyen a felperes címkéje szerepel. Márpedig 85 darab csomag nyilvánvalóan nem elegendő mennyiség ahhoz, hogy bizonyítsa az említett címke érintett közönség körében való ismertségét.
Ugyanez vonatkozik egy másik társaság által importált termék 1600 darab csomagjára is. A felperes ugyanis mindössze 1685 darab olyan termék Egyesült Királyságban történt értékesítésére vonatkozóan szolgáltatott bizonyítékot, amelynek csomagolásán szerepelt a címkéje, a 2008 és 2010 közötti időszak vonatkozásában, 85 termék 2010‑ben történt értékesítése tekintetében pedig bizonytalan volt az időpontot illetően, amint azt a fellebbezési tanács a megtámadott határozat 35. pontjában – helyesen – megemlítette. Ez a mennyiség ugyanis elhanyagolható, és így nem elegendő ahhoz, hogy bizonyítsa az említett címke érintett közönség körében való ismertségét.
Harmadszor, ami a kiskereskedők listáját illeti, meg kell jegyezni, hogy a felperes élelmiszerüzleteket nevezett meg Birminghamben (Egyesült Királyság), Manchesterben (Egyesült Királyság), Londonban (Egyesült Királyság), Croydonban (Egyesült Királyság), Romfordban (Egyesült Királyság), Enfieldben (Egyesült Királyság), Surreyben (Egyesült Királyság), nagyáruházakat Londonban, Birminghamben és Manchesterben, valamint élelmiszerüzlet‑láncokat az Egyesült Királyság különféle településein.
Ami a nagyáruházakat illeti, a felperes ezek tekintetében megemlíti a malajziai konyha promóciós kampányát, amelyet egy malajziai kereskedelmi promóciós ügynökség segítségével folytatott ezen áruházakban 2010. szeptember 11‑e és 19‑e között. E tekintetben idéz egy „Our food a hit at Selfridges” (élelmiszertermékeink sikere a Selfridgesnél) című cikket, amelyet 2010. szeptember 15‑én tettek közzé egy napilapban, és amely kifejezetten megemlíti, hogy az említett promociós kampány szombaton, azaz 2010. szeptember 11‑én kezdődött. Márpedig azt kell megállapítani, amint azt a fellebbezési tanács is hangsúlyozza a megtámadott határozat 36. pontjában, hogy e cikk nem bizonyítja az esetleges termékértékesítések volumenét a jelen ügy szempontjából releváns időszakot megelőzően. Jóllehet az említett cikk 22000 termék tizenhat különböző társaság által végzett promóciójára vonatkozik, nem teszi lehetővé annak meghatározását, hogy azokat a releváns időszakot megelőzően vagy azt követően értékesítették.
Ezenfelül, ami az élelmiszerüzlet‑láncokat illeti, a felperes említést tesz egy 2007‑ben lezajlott promóciós célú eseményhétről, amely a Malajziába történő utazások előmozdítása céljából folytatott reklámkampánnyal volt kapcsolatos. Márpedig megjegyzendő, miként azt a fellebbezési tanács a megtámadott határozat 36. pontjában helyesen kiemelte, hogy a felperes nem szolgáltatott bizonyítékot sem a promócióval érintett termékekre vonatkozóan, sem arra vonatkozóan, hogy azok a címkéjével kapcsolatban álltak‑e, ami miatt nem lehet megállapítani, hogy azok értékesítésére ténylegesen is sor került‑e.
Ezenfelül megjegyzendő, hogy a kiskereskedők listája, és az általuk árusított néhány olyan termék képe, amely a felperes címkéjét viseli, nem teszi lehetővé a felperes értékesítési tevékenysége tényleges volumenének érzékelését, és címkéjének az érintett közönség körében való ismertségének felmérését. Ezenkívül e lista alapján nem derül ki az említett termékek értékesítésének időpontja sem.
Negyedszer, megjegyzendő, hogy ami a fenti 80. pontban említett két azon eseményt illeti, amelyen a felperes részt vett, ez utóbbi csupán két képet csatolt be, amelyek egyike egy „Malaysia – Your Reliable Trading Partner” (Malajzia – Az Ön megbízható kereskedelmi partnere) című prospektusra vonatkozik, a másik pedig egy 2007‑es standjára. Amint azt a fellebbezési tanács a megtámadott határozat 37. pontjában hangsúlyozta, e képekből nem derül ki, hogy a felperes említett eseményeken való részvétele milyen hatással volt az üzleti partnerekre és a végső fogyasztókra az Egyesült Királyságban.
Így tehát az egyetlen jogalap második része keretében a felperes által annak bizonyítása céljából előterjesztett érvek, hogy a fellebbezési tanács tévesen értékelte a korábbi lajstromozatlan védjegy Egyesült Királyságban fennálló hírnevét és „goodwilljét”, nem lehetnek eredményesek.
Az előzőek egészére való tekintettel azt kell megállapítani, hogy a fellebbezési tanács helyesen állapította meg azt, hogy a jelen ügyben nem szolgáltattak bizonyítékot a korábbi lajstromozatlan védjegy Egyesült Királyságon belüli „goodwilljének” fennállására. A keresetet ennélfogva teljes egészében el kell utasítani.
A költségekről
A Törvényszék eljárási szabályzata 134. cikkének (1) bekezdése alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel a felperes pervesztes lett, ezért az OHIM kérelmének megfelelően kötelezni kell az OHIM felmerült költségeinek viselésére.

A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (negyedik tanács)
a következőképpen határozott:

1)
A keresetet elutasítja.

2)
A Government of Malaysiát kötelezi a költségek viselésére.

Prek
Labucka
Kreuschitz
Kihirdetve Luxembourgban, a 2015. november 18‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: angol.