CELEX: 62007TJ0341(01)
Politica externă și de securitate comună
Măsuri restrictive îndreptate împotriva anumitor persoane și entități în vederea combaterii terorismului
Poziția comună 2001/931/PESC și Regulamentul (CE) nr. 2580/2001
Anularea unei măsuri de înghețare a fondurilor printr-o hotărâre a Tribunalului
Răspundere extracontractuală
Încălcare suficient de gravă a unei norme de drept care conferă drepturi particularilor

Istoricul cauzei
Pentru o prezentare a istoricului prezentei cauze, se face trimitere, pe de o parte, la Hotărârea Tribunalului din 11 iulie
2007, Sison/Consiliul (T‑47/03, nepublicată în Repertoriu, denumită în continuare „Hotărârea Sison I”), și, pe de altă parte,
la Hotărârea interlocutorie a Tribunalului din 30 septembrie 2009, Sison/Consiliul (T‑341/07, Rep., p. II‑3625, denumită în
continuare „Hotărârea Sison II”).

Procedura
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 10 septembrie 2007, reclamantul, domnul Jose Maria Sison, a introdus
prezenta acțiune. Aceasta avea ca obiect inițial, pe de o parte, o cerere de anulare în parte a Deciziei 2007/445/CE a Consiliului
din 28 iunie 2007 de punere în aplicare a articolului 2 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 2580/2001 privind măsuri restrictive
specifice îndreptate împotriva anumitor persoane și entități în vederea combaterii terorismului și de abrogare a Deciziilor
2006/379/CE și 2006/1008/CE (JO L 169, p. 58), în temeiul articolului 230 CE, și, pe de altă parte, o cerere în despăgubire
în temeiul articolelor 235 CE și 288 CE.
La 13 noiembrie 2007, Tribunalul (Camera a șaptea) a dispus judecarea cauzei potrivit procedurii accelerate în privința acțiunii
în anulare formulate în temeiul articolului 230 CE. La cererea părților, prin ordonanța din aceeași zi, președintele Camerei
a șaptea a Tribunalului a suspendat procedura în privința acțiunii în despăgubire formulate în temeiul articolelor 235 CE
și 288 CE până la pronunțarea hotărârii asupra acțiunii în anulare, formulată în temeiul articolului 230 CE.
Prin Hotărârea Sison II, punctul 1 de mai sus, Tribunalul a anulat toate măsurile restrictive specifice (înghețarea fondurilor)
adoptate împotriva reclamantului din momentul introducerii acțiunii, și anume Decizia 2007/445, Decizia 2007/868/CE a Consiliului
din 20 decembrie 2007 de punere în aplicare a articolului 2 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2580/2001 și de abrogare a
Deciziei 2007/445 (JO L 340, p. 100), Decizia 2008/343/CE a Consiliului din 29 aprilie 2008 de modificare a Deciziei 2007/868
(JO L 116, p. 25), Decizia 2008/583/CE a Consiliului din 15 iulie 2008 de punere în aplicare a articolului 2 alineatul (3)
din Regulamentul nr. 2580/2001 și de abrogare a Deciziei 2007/868 (JO L 188, p. 21), Decizia 2009/62/CE a Consiliului din
26 ianuarie 2009 de punere în aplicare a articolului 2 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2580/2001 și de abrogare a Deciziei
2008/583 (JO L 23, p. 25) și Regulamentul (CE) nr. 501/2009 al Consiliului din 15 iunie 2009 de punere în aplicare a articolului
2 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2580/2001 și de abrogare a Deciziei 2009/62 (JO L 151, p. 14), în măsura în care aceste
acte îl priveau pe reclamant. Întrucât această hotărâre nu a finalizat judecata, pronunțarea cu privire la cheltuielile de
judecată a fost amânată.
Ca urmare a pronunțării Hotărârii Sison I, punctul 1 de mai sus, procedura și‑a reluat cursul în ceea ce privește acțiunea
în despăgubire formulată în temeiul articolelor 235 CE și 288 CE.
Întrucât Consiliul Uniunii Europene nu a depus memoriul în apărare în termenul prevăzut, Tribunalul (Camera a șaptea) a solicitat
reclamantului să se exprime cu privire la continuarea procedurii, în raport cu articolul 122 alineatul (1) din Regulamentul
de procedură al Tribunalului.
Prin scrisoarea primită la grefă la 8 februarie 2010, reclamantul a solicitat Tribunalului acceptarea memoriului în apărare
al Consiliului, în pofida depunerii sale tardive, astfel încât procedura să revină la o desfășurare în contradictoriu normală.
Această cerere a fost admisă prin decizia Tribunalului (Camera a șaptea) din aceeași zi, iar din acel moment procedura a continuat
corespunzător cerințelor legale.
Întrucât compunerea camerelor Tribunalului a fost modificată, judecătorul raportor a fost repartizat la Camera a doua, căreia,
în consecință, i‑a fost repartizată prezenta cauză.
În temeiul articolului 14 alineatul (1) și al articolului 51 alineatul (1) din Regulamentul de procedură și la propunerea
Camerei a doua, ședința plenară a Tribunalului a hotărât trimiterea cauzei spre judecare la Camera a doua extinsă.
Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera a doua extinsă) a decis deschiderea procedurii orale și, în
cadrul măsurilor de organizare a procedurii prevăzute la articolul 64 din Regulamentul de procedură, a adresat o întrebare
părților, invitându‑le să răspundă în scris. Cu excepția Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord, părțile au
dat curs acestei cereri în termenul acordat.
Cu excepția Regatului Unit, care nu a fost reprezentat, pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările Tribunalului
au fost ascultate în ședința din 30 martie 2011.

Concluziile părților
Reclamantul solicită Tribunalului:
–        obligarea Comunității Europene, în temeiul articolelor 235 CE și 288 CE, la plata daunelor interese în cuantum de 291 427,97
EUR, majorate cu suma de 200,87 EUR pentru fiecare lună până la pronunțarea hotărârii și cu dobânzi începând cu luna octombrie
2002 până la plata integrală;
–        obligarea Consiliului la plata cheltuielilor de judecată.
Consiliul, susținut de interveniente, solicită Tribunalului:
–        respingerea acțiunii în despăgubiri ca nefondată;
–        obligarea reclamantului la plata cheltuielilor de judecată.

În drept

Cu privire la admisibilitate
În înscrisurile sale, reclamantul a susținut că avea dreptul să solicite repararea prejudiciului pretins cauzat de toate măsurile
de înghețare a bunurilor sale adoptate de Consiliu începând cu luna octombrie 2002, fără deosebire după cum prejudiciul se
raporta la actele în discuție în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Sison I, punctul 1 de mai sus, sau la actele în discuție
în prezenta cauză.
Astfel, în special în ceea ce privește actele atacate în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Sison I, punctul 1 de mai sus,
reclamantul a susținut în înscrisurile sale că, întrucât acea hotărâre a avut caracter retroactiv, ar fi trebuit să fie repus
în situația juridică în care se afla înaintea adoptării lor. Pe de altă parte, s‑ar fi stabilit cu claritate că nelegalitatea
de fond care a afectat actele anulate prin Hotărârea Sison II, punctul 1 de mai sus, afectau deja și în același mod actele
atacate în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Sison I, punctul 1 de mai sus, chiar dacă, în cauza respectivă, Tribunalul
a putut să își exercite controlul jurisdicțional numai cu privire la respectarea garanțiilor procedurale și, prin urmare,
nu a avut posibilitatea să sancționeze această nelegalitate de fond (a se vedea Hotărârea Sison I, punctul 1 de mai sus, punctul
225).
În înscrisurile sale, Consiliul nu a contestat această interpretare a obiectului prezentei acțiuni în despăgubire.
Totuși, în ceea ce privește cererea de reparare a prejudiciului pretins cauzat de actele atacate în cauza în care s‑a pronunțat
Hotărârea Sison I, punctul 1 de mai sus, Tribunalul a invocat din oficiu chestiunea admisibilității acestei cereri. Astfel,
prin măsura de organizare a procedurii din 21 februarie 2011, Tribunalul a solicitat părților să se exprime în scris cu privire
la aspectul dacă autoritatea de lucru judecat aferentă Hotărârii Sison I, punctul 1 de mai sus, nu se opunea unei noi solicitări
a reclamantului, în temeiul articolelor 235 CE și 288 CE, de reparare a prejudiciului corespunzător celui în privința căruia
hotărârea menționată (punctul 243) respinsese deja cererea de despăgubire formulată în același temei.
În observațiile scrise depuse la grefa Tribunalului la 8 martie 2011, reclamantul a susținut că autoritatea de lucru judecat
aferentă Hotărârii Sison I, punctul 1 de mai sus, nu îl împiedica să introducă o acțiune în despăgubire, astfel cum a fost
redactată în actele sale de procedură. În esență, reclamantul a susținut că aspectele de fapt și de drept care făceau obiectul
acestei acțiuni nu fuseseră „în mod efectiv sau necesar soluționate” prin Hotărârea Sison I, punctul 1 de mai sus. În special,
Tribunalul nu ar fi examinat în acea hotărâre prejudiciile rezultate din comportamentul Consiliului ulterior datei de 29 mai
2006, nici prejudiciile rezultate din „nelegalitatea substanțială” a acțiunii Consiliului. Pe de altă parte, în opinia reclamantului,
respingerea, întemeiată pe excepția autorității de lucru judecat, a prezentei acțiuni în despăgubire ar aduce atingere dreptului
său la o cale de atac efectivă la o instanță judecătorească imparțială, în conformitate cu articolul 47 din Carta drepturilor
fundamentale a Uniunii Europene, proclamată la 7 decembrie 2000 la Nisa (JO C 364, p. 1).
În observațiile scrise depuse la grefa Tribunalului la 8, respectiv la 7 martie 2011, Consiliul și Regatul Țărilor de Jos,
pe de o parte, și Comisia Europeană, pe de altă parte, au răspuns afirmativ la întrebarea adresată de Tribunal.
În această privință, trebuie amintit că inadmisibilitatea întemeiată pe autoritatea de lucru judecat, potrivit căreia este
inadmisibilă o acțiune care opune aceleași părți, are același obiect și este întemeiată pe aceeași cauză ca o acțiune deja
soluționată, este de ordine publică (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 26 februarie 2003, Lucaccioni/Comisia, T‑164/01,
RecFP, p. I‑A‑67 și II‑367, punctul 28 și jurisprudența citată) și, prin urmare, instanța poate și chiar trebuie să o examineze
din oficiu. Potrivit unei jurisprudențe consacrate, autoritatea de lucru judecat nu privește decât elementele de fapt și de
drept care au fost efectiv sau în mod necesar soluționate prin decizia jurisdicțională în cauză (a se vedea Hotărârea Curții
din 15 octombrie 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P‑C‑252/99
P și C‑254/99 P, Rec., p. I‑8375, punctul 44, și Hotărârea Curții din 12 iunie 2008, Comisia/Portugalia, C‑462/05, Rec., p. I‑4183,
punctul 23 și jurisprudența citată).
În speță, din comparația dintre diferitele prejudicii a căror reparare se solicită, în temeiul răspunderii extracontractuale
a Comunității, în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Sison I, punctul 1 de mai sus (a se vedea punctul 228 din această
hotărâre), și unele prejudicii a căror reparare se solicită în același temei în prezenta cauză (a se vedea raportul de ședință,
punctele 38, 41 și 49) rezultă că acestea se suprapun în parte,
ratione temporis
, în măsura în care se raportează la perioada cuprinsă între luna octombrie 2002 și data pronunțării Hotărârii Sison I, punctul
1 de mai sus. Pe de altă parte, însuși reclamantul a recunoscut, în înscrisurile sale, că toate aceste prejudicii fuseseră
cauzate de aceeași nelegalitate de fond care a afectat comportamentul Consiliului (a se vedea punctul 15 de mai sus).
Or, trebuie amintit că, în Hotărârea Sison I, punctul 1 de mai sus, Tribunalul, fără a se considera în măsură să aprecieze
dacă era îndeplinită condiția referitoare la nelegalitatea comportamentului imputat Consiliului, în special dacă, prin faptul
că a decis înghețarea fondurilor reclamantului pe baza informațiilor de care dispunea, Consiliul a săvârșit o eroare vădită
de apreciere sau dacă acesta încălcase în mod vădit și grav limitele care se impuneau puterii sale de apreciere (Hotărârea
Sison I, punctul 1 de mai sus, punctul 242), a considerat că, în orice ipoteză, cererea de despăgubire trebuia respinsă, din
moment ce nici caracterul real și întinderea pretinselor prejudicii, astfel cum au fost enumerate la punctul 228 din hotărârea
menționată, nici existența unei legături de cauzalitate între aceste prejudicii și nelegalitățile de fond invocate în susținerea
acelei cereri nu erau dovedite corespunzător cerințelor legale (Hotărârea Sison I, punctul 1 de mai sus, punctele 243 și 251).
Contrar susținerilor reclamantului, aceste considerații referitoare la lipsa dovedirii realității și a întinderii pretinselor
prejudicii, precum și a existenței unei legături de cauzalitate între aceste prejudicii și nelegalitățile de fond invocate
nu pot fi calificate ca fiind „incidente” sau ca „nefiind necesare” în aprecierea Tribunalului. Pe de altă parte, reclamantul
își întemeiază greșit susținerea potrivit căreia nu ar fi avut dreptul să formuleze recurs împotriva respingerii acțiunii
sale în despăgubire, motivat prin aceleași considerații. În sfârșit, principul autorității de lucru judecat constituie un
principiu general comun sistemelor de drept ale statelor membre, a cărui aplicare în speță nu poate fi calificată în niciun
caz ca fiind contrară dispozițiilor articolului 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene.
Rezultă că, în ceea ce privește perioada cuprinsă între luna octombrie 2002 și data pronunțării Hotărârii Sison I, punctul
1 de mai sus, 11 iulie 2007, autoritatea de lucru judecat în raport cu această hotărâre se opune posibilității reclamantului
de a solicita din nou, în temeiul articolelor 235 CE și 288 CE, repararea unui prejudiciu corespunzător celui pentru care
cererea de despăgubire formulată în același temei a fost deja respinsă prin hotărârea respectivă (a se vedea în acest sens
Ordonanța Curții din 28 noiembrie 1996, Lenz/Comisia, C‑277/95 P, Rec., p. I‑6109, punctele 52-54, și Ordonanța Curții din
9 iunie 2010, Comisia/Schneider Electric, C‑440/07 P, nepublicată în Repertoriu, punctele 52 și 53, Hotărârea Tribunalului
din 8 decembrie 2005, Reynolds/Parlamentul European, T‑237/00, RecFP, p. I‑A‑385 și II‑1731, punctul 193, și Hotărârea Tribunalului
din 15 octombrie 2008, Camar/Comisia, T‑457/04 și T‑223/05, nepublicată în Repertoriu, punctul 79).
Prin urmare, prezenta acțiune în despăgubire trebuie respinsă ca inadmisibilă în măsura în care prin aceasta se urmărește
repararea prejudiciului pretins cauzat de actele atacate în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Sison I, punctul 1 de mai
sus.

Cu privire la fond
Observații introductive cu privire la condițiile angajării răspunderii extracontractuale a Comunității și cu privire la conținutul
Hotărârii Sison II
Reclamantul consideră că în speță sunt întrunite cele trei condiții de angajare a răspunderii extracontractuale a Comunității
prevăzute la articolul 235 CE și la articolul 288 al doilea paragraf CE. Astfel, în opinia reclamantului, nelegalitatea care
a afectat actele atacate în speță constă într‑o încălcare suficient de gravă a unei norme de drept care are ca obiect conferirea
unor drepturi particularilor, cauzându‑i în mod suficient de direct un prejudiciu grav, pe care îl detaliază în patru categorii
de daune, în afara dobânzilor.
Consiliul susține că, în speță, nu este îndeplinită niciuna dintre cele trei condiții de angajare a răspunderii Comunității.
În această privință, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, angajarea răspunderii extracontractuale a
Comunității, în sensul articolului 288 al doilea paragraf CE, pentru comportamentul ilicit al organelor sale este supusă întrunirii
mai multor condiții, și anume nelegalitatea comportamentului imputat instituțiilor, caracterul real al prejudiciului și existența
unei legături de cauzalitate între pretinsul comportament și prejudiciul invocat (a se vedea Hotărârea Curții din 9 septembrie
2008, FIAMM și FIAMM Technologies/Consiliul și Comisia, C‑120/06 P și C‑121/06 P, Rep., p. I‑6513, punctul 106 și jurisprudența
citată, Hotărârea Tribunalului din 11 iulie 2007, Schneider Electric/Comisia, T‑351/03, Rep., p. II‑2237, punctul 113, și
Hotărârea Sison I, punctul 1 de mai sus, punctul 232).
Caracterul cumulativ al acestor trei condiții de angajare a răspunderii implică faptul că, atunci când una dintre ele nu este
îndeplinită, acțiunea în despăgubire trebuie respinsă în totalitate, fără să fie necesară examinarea celorlalte condiții (Hotărârea
Curții din 8 mai 2003, T. Port/Comisia, C‑122/01 P, Rec., p. I‑4261, punctul 30, Hotărârea Schneider Electric/Comisia, punctul
28 de mai sus, punctul 120, și Hotărârea Sison I, punctul 1 de mai sus, punctul 233).
În speță, Tribunalul consideră că este oportun să examineze mai întâi dacă este îndeplinită condiția privind nelegalitatea
comportamentului Consiliului.
În această privință, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe consacrate, constatarea nelegalității unui act juridic
– precum nelegalitatea actelor atacate în speță în raport cu articolul 2 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2580/2001 al Consiliului
din 27 decembrie 2001 (JO L 344, p. 70, rectificare în JO 2007, L 164, p. 36, Ediție specială, 18/vol. 1, p. 169) și în raport
cu articolul 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931/PESC a Consiliului din 27 decembrie 2001 privind aplicarea de măsuri
specifice pentru combaterea terorismului (JO L 344, p. 93, Ediție specială, 18/vol. 1, p. 179) – nu este suficientă, indiferent
cât de regretabilă ar fi această nelegalitate, pentru a considera îndeplinită condiția de angajare a răspunderii Comunității
pentru motivul nelegalității comportamentului imputat instituțiilor [a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 19 aprilie
2007, Holcim (Deutschland)/Comisia, C‑282/05 P, Rep., p. I‑2941, punctul 47, Hotărârea Tribunalului din 6 martie 2003, Dole
Fresh Fruit International/Consiliul și Comisia, T‑56/00, Rec., p. II‑577, punctele 72-75, și Hotărârea Tribunalului din 9
septembrie 2008, MyTravel/Comisia, T‑212/03, Rep., p. II‑1967, punctele 43 și 85].
Astfel, potrivit jurisprudenței, acțiunea în despăgubire a fost instituită ca o cale autonomă, având o funcție specială în
sistemul căilor de atac și subordonată unor condiții de exercitare concepute având în vedere obiectul său specific (a se vedea
în acest sens Hotărârea Curții din 17 decembrie 1981, Ludwigshafener Walzmühle Erling și alții/Consiliul și Comisia, 197/80-200/80,
243/80, 245/80 și 247/80, Rec., p. 3211, punctul 4; a se vedea de asemenea, în acest sens, Hotărârea Curții din 26 februarie
1986, Krohn Import‑Export/Comisia, 175/84, Rec., p. 753, punctul 32). În timp ce acțiunile în anulare și în constatarea abținerii
de a acționa urmăresc sancționarea nelegalității unui act obligatoriu din punct de vedere juridic sau a lipsei unui astfel
de act, acțiunea în despăgubire are ca obiect cererea de reparare a unui prejudiciu care decurge dintr‑un act sau dintr‑un
comportament ilicit imputabil unei instituții (Hotărârea Tribunalului din 27 noiembrie 2007, Pitsiorlas/Consiliul și BCE,
T‑3/00 și T‑337/04, Rep., p. II‑4779, punctul 283). Astfel, acțiunea în despăgubire nu urmărește asigurarea reparării prejudiciului
cauzat de orice nelegalitate (Hotărârea Tribunalului din 3 martie 2010, Artegodan/Comisia, T‑429/05, Rep., p. II‑491, punctul
51).
Pentru a admite că este îndeplinită condiția angajării răspunderii extracontractuale a Comunității privind nelegalitatea comportamentului
imputat instituțiilor, jurisprudența impune proba unei încălcări suficient de grave a unei norme de drept „care are ca obiect
conferirea de drepturi particularilor” [Hotărârea Curții din 4 iulie 2000, Bergaderm și Goupil/Comisia, C‑352/98 P, Rec.,
p. I‑5291, punctul 42, Hotărârea Holcim (Deutschland)/Comisia, punctul 31 de mai sus, punctul 47, și Hotărârea Sison I, punctul
1 de mai sus, punctul 234] sau, potrivit unei formulări anterioare, a unei norme de drept „care protejează particularii” (Hotărârea
Curții din 13 martie 1992, Vreugdenhil/Comisia, C‑282/90, Rec., p. I‑1937, punctul 19, și Hotărârea Curții din 11 februarie
1999, Antillean Rice Mills și alții/Comisia, C‑390/95 P, Rec., p. I‑769, punctele 58 și 59), chiar a unei norme de drept „care
are ca obiect protecția particularilor” (Hotărârea Tribunalului din 14 noiembrie 2002, Rica Foods/Comisia, T‑332/00 și T‑350/00,
Rec., p. II‑4755, punctul 222, și Hotărârea Tribunalului din 25 februarie 2003, Renco/Consiliul, T‑4/01, Rec., p. II‑171,
punctul 60). Tribunalul consideră cele trei expresii ca fiind simple variante ale aceluiași concept juridic, care va fi exprimat
în continuare în prezenta hotărâre prin formularea „care are ca obiect conferirea de drepturi particularilor”.
Această cerință a unei încălcări suficient de grave a dreptului comunitar, în sensul Hotărârii Bergaderm și Goupil/Comisia,
punctul 33 de mai sus, urmărește, indiferent de natura actului ilicit în discuție, să evite ca riscul de a suporta prejudiciile
pretinse de persoanele în cauză să nu limiteze capacitatea instituției în cauză de a‑și exercita pe deplin competențele în
interesul general, atât în cadrul activității sale din domeniul normativ sau care implică alegeri de politică economică, cât
și în domeniul competenței sale administrative, asigurându‑se în același timp că particularii nu suportă consecințele neîndeplinirii
flagrante și impardonabile a unor obligații (a se vedea în acest sens Hotărârea Schneider Electric/Comisia, punctul 28 de
mai sus, punctul 125, Hotărârea MyTravel Group/Comisia, punctul 31 de mai sus, punctul 42, și Hotărârea Artegodan/Comisia,
punctul 32 de mai sus, punctul 55).
Criteriul decisiv care determină posibilitatea de a se aprecia dacă este îndeplinită această cerință este nerespectarea vădită
și gravă de către instituția în cauză a limitelor care se impun puterii sale de apreciere [Hotărârea Bergaderm și Goupil/Comisia,
punctul 33 de mai sus, punctul 43, Hotărârea Holcim (Deutschland)/Comisia, punctul 31 de mai sus, punctul 47, și Hotărârea
Sison I, punctul 1 de mai sus, punctul 235]. Prin urmare, ceea ce este determinant pentru a stabili existența unei astfel
de încălcări este marja de apreciere de care dispunea instituția în discuție (a se vedea Hotărârea Curții din 12 iulie 2005,
Comisia/CEVA și Pfizer, C‑198/03 P, Rec., p. I‑6357, punctul 66 și jurisprudența citată). Din criteriile jurisprudențiale
rezultă astfel că, atunci când instituția în cauză nu dispune decât de o marjă de apreciere considerabil redusă sau chiar
inexistentă, simpla încălcare a dreptului comunitar poate fi suficientă pentru a se stabili existența unei încălcări suficient
de grave (Hotărârea Bergaderm și Goupil/Comisia, punctul 33 de mai sus, punctul 44, Hotărârea Curții din 10 decembrie 2002,
Comisia/Camar și Tico, C‑312/00 P, Rec., p. I‑11355, punctul 54, Hotărârea Curții din 16 iulie 2009, Comisia/Schneider Electric,
C‑440/07 P, Rep., p. I‑6413, punctul 160, și Hotărârea Tribunalului din 12 iulie 2001, Comafrica și Dole Fresh Fruit Europe/Comisia,
T‑198/95, T‑171/96, T‑230/97, T‑174/98 și T‑225/99, Rec., p. II‑1975, punctul 134).
Această jurisprudență nu stabilește însă nicio legătură automată între, pe de o parte, lipsa puterii de apreciere a instituției
în cauză și, pe de altă parte, calificarea încălcării ca fiind o încălcare suficient de gravă a dreptului comunitar (Hotărârea
Artegodan/Comisia, punctul 32 de mai sus, punctul 59.
Astfel, chiar dacă are un caracter determinant, întinderea puterii de apreciere a instituției în cauză nu constituie un criteriu
exclusiv. În această privință, Curtea a amintit în mod constant că regimul pe care l‑a dedus din articolul 288 al doilea paragraf
CE ia în considerare în special complexitatea situațiilor pe care trebuie să le soluționeze și dificultățile de aplicare sau
de interpretare a textelor [Hotărârea Curții Bergaderm și Goupil/Comisia, punctul 33 de mai sus, punctul 40, Hotărârea Curții
Comisia/Camar și Tico, punctul 35 de mai sus, punctul 52, Hotărârea Curții Comisia/CEVA și Pfizer, punctul 35 de mai sus,
punctul 62, Hotărârea Curții Holcim (Deutschland)/Comisia, punctul 31 de mai sus, punctul 50, Hotărârea Curții Schneider Electric/Comisia,
punctul 35 de mai sus, punctul 116, și Hotărârea Tribunalului MyTravel Group/Comisia, punctul 31 de mai sus, punctul 38].
În special, în prezența unei marje de apreciere a Comisiei [Hotărârea Tribunalului din 21 aprilie 2005, Holcim (Deutschland)/Comisia,
T‑28/03, Rec., p. II‑1357, punctul 100] reduse, considerabil reduse sau chiar inexistente (Hotărârea Comisia/Schneider Electric,
punctul 35 de mai sus, punctul 166), Curtea a confirmat temeinicia examinării de către Tribunal a complexității situațiilor
ce trebuie soluționate pentru a aprecia dacă pretinsa încălcare a dreptului comunitar era suficient de gravă [Hotărârea din
19 aprilie 2007, Holcim (Deutschland)/Comisia, punctul 31 de mai sus, punctul 51, și Hotărârea Comisia/Schneider Electric,
punctul 35 de mai sus, punctul 161].
Rezultă că numai constatarea existenței unei nereguli care nu ar fi săvârșită în împrejurări similare de o administrație care
acționează cu prudența și diligența obișnuite poate să angajeze răspunderea Comunității (Hotărârea Artegodan/Comisia, punctul
32 de mai sus, punctul 62).
Este de competența instanței Uniunii, după ce a determinat, mai întâi, dacă instituția în cauză dispunea de o marjă de apreciere,
să ia în considerare în continuare complexitatea situațiilor pe care trebuie să le soluționeze, dificultățile de aplicare
sau de interpretare a textelor, gradul de claritate și de precizie al normei încălcate și caracterul intenționat sau impardonabil
al erorii săvârșite (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului Comafrica și Dole Fresh Fruit Europe/Comisia, punctul
35 de mai sus, punctele 138 și 149, și Hotărârea Tribunalului din 26 ianuarie 2006, Medici Grimm/Consiliul, T‑364/03, Rec.,
p. II‑79, punctele 79 și 87; a se vedea de asemenea, prin analogie, în ceea ce privește răspunderea extracontractuală a unui
stat membru pentru încălcarea dreptului comunitar, Hotărârea Curții din 4 iulie 2000, Haim, C‑424/97, Rec., p. I‑5123, punctele
41-43). În orice caz, o încălcare a dreptului comunitar este vădit gravă atunci când aceasta a continuat în pofida pronunțării
unei hotărâri care constată încălcarea imputată, a unei hotărâri preliminare sau a unei jurisprudențe consacrate în materia
respectivă din care rezultă caracterul ilicit al comportamentului în cauză (a se vedea, prin analogie, Hotărârea Curții din
13 martie 2007, Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, C‑524/04, Rep., p. I‑2107, punctul 120 și jurisprudența citată).
În speță, reclamantul invocă, pe de o parte, o încălcare a articolului 2 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2580/2001 coroborat
cu articolul 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931 și, pe de altă parte, o încălcare a drepturilor sale fundamentale,
în special dreptul la respectarea vieții sale private și dreptul la respectarea bunurilor sale.
Consiliul susține, pe de o parte, că articolul 2 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2580/2001 și articolul 1 alineatul (4)
din Poziția comună 2001/931 nu sunt norme de drept care conferă drepturi particularilor și că, în orice caz, încălcarea lor
nu este suficient de gravă în împrejurările cauzei. Pe de altă parte, Consiliul susține că încălcarea drepturilor fundamentale
ale reclamantului nu este dovedită corespunzător cerințelor legale.
În această privință, trebuie să se arate că motivul întemeiat pe o încălcare a articolului 2 alineatul (3) din Regulamentul
nr. 2580/2001 și a articolului 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931 a fost admis de Tribunal în Hotărârea Sison II,
punctul 1 de mai sus (punctele 122 și 138). Prin urmare, după cum părțile admit, această încălcare trebuie considerată dovedită.
În schimb, Tribunalul a respins motivele întemeiate pe o încălcare a obligației de motivare (Hotărârea Sison II, punctul 1
de mai sus, punctul 71) și pe o eroare vădită de apreciere a faptelor (Hotărârea Sison II, punctul 1 de mai sus, punctele
89 și 122). Pe de altă parte, în Hotărârea Sison II, punctul 1 de mai sus, Tribunalul nu s‑a pronunțat asupra motivelor întemeiate
pe o încălcare a principiului proporționalității și pe o încălcare a principiilor generale de drept comunitar și a drepturilor
fundamentale (Hotărârea Sison II, punctul 1 de mai sus, punctele 123 și 138).
Așadar, trebuie să se verifice mai întâi dacă, în lumina criteriilor jurisprudențiale prezentate mai sus, prin încălcarea
articolului 2 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2580/2001 și a articolului 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931, Consiliul
a încălcat în mod suficient de grav normele de drept având ca obiect conferirea de drepturi particularilor. În continuare,
trebuie să se verifice dacă pretinsa încălcare a drepturilor fundamentale ale reclamantului este dovedită și, în caz afirmativ,
dacă această încălcare este suficient de gravă.
Cu privire la angajarea răspunderii Comunității ca urmare a unei încălcări a articolului 2 alineatul (3) din Regulamentul
nr. 2580/2001 și a articolului 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931
Având în vedere argumentarea Consiliului, este necesar în primul rând să se examineze dacă aceste dispoziții au ca obiect
conferirea de drepturi particularilor, în sensul jurisprudenței constante citate la punctul 33 de mai sus, potrivit susținerilor
reclamantului.
În această privință, în mod contrar celor susținute de reclamant, Hotărârea Curții din 18 ianuarie 2007, PKK și KNK/Consiliul
(C‑229/05 P, Rep., p. I‑439, punctele 110 și 111), nu furnizează niciun indiciu pertinent pentru prezenta cauză. Acea hotărâre
avea ca obiect o acțiune în anulare, iar Curtea nu s‑a exprimat în niciun mod asupra aspectului dacă dispozițiile în discuție
în acea cauză avuseseră ca obiect conferirea de drepturi particularilor.
Într‑un asemenea context, din jurisprudență rezultă că această condiție este îndeplinită atunci când norma de drept încălcată,
deși vizează, în esență, interese cu caracter general, asigură și protecția intereselor individuale ale persoanelor în cauză
(a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 14 iulie 1967, Kampffmeyer și alții/Comisia, 5/66, 7/66 și 13/66-24/66, Rec.,
p. 317, 340, Hotărârea Tribunalului din 10 aprilie 2002, Lamberts/Ombudsmanul, T‑209/00, Rec., p. 2203, punctul 87, și Hotărârea
Artegodan/Comisia, punctul 32 de mai sus, punctul 72).
În mod contrar celor susținute de Consiliu, care se referă în special la Hotărârea Tribunalului din 23 octombrie 2008, People’s
Mojahedin Organization of Iran/Consiliul, cunoscută sub numele „PMOI I” (T‑256/07, Rep., p. II‑3019), dispozițiile în discuție
în speță nu urmăresc să delimiteze domeniile de competență ale Comunității și, respectiv, ale statelor membre, în cadrul mecanismului
de cooperare pe două niveluri care prevede înghețarea fondurilor instituită prin Poziția comună 2001/931, stabilind deciziile
naționale care pot conduce la adoptarea unei măsuri comunitare (a se vedea în această privință Hotărârea PMOI I, citată anterior,
punctul 133).
Astfel, în sistemul instituit prin Regulamentul nr. 2580/2001, care urmărește punerea în aplicare la nivel comunitar a măsurilor
restrictive specifice împotriva anumitor persoane și entități în vederea combaterii terorismului, descrise în Poziția comună
2001/931, articolul 2 alineatul (3) din regulamentul menționat coroborat cu articolul 1 alineatul (4) din poziția comună menționată
prevede mai degrabă condițiile legale în care asemenea măsuri pot fi luate de Comunitate, a cărei competență în această privință
este implicită (Hotărârea Sison II, punctul 1 de mai sus, punctul 91 și următoarele). Așadar, nu este vorba despre simple
norme de atribuire a competenței sau referitoare la temeiul juridic, precum cele în discuție în cauzele invocate de Consiliu
în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Artegodan/Comisia, punctul 32 de mai sus. Jurisprudența rezultată din aceste cauze
nu este, prin urmare, pertinentă în speță.
Pe de altă parte, trebuie arătat, în mod similar reclamantului, că aceste măsuri restrictive constând în înghețarea tuturor
bunurilor persoanelor interesate constituie în mod evident o ingerință a autorităților publice în exercitarea drepturilor
fundamentale ale persoanelor cărora li se aplică aceste măsuri. Deși problema dacă această ingerință ar fi legitimă în prezenta
cauză reprezintă un aspect distinct care va trebui, după caz, să fie analizat în cadrul examinării pretinsei încălcări a acestor
drepturi, însuși faptul că o asemenea ingerință este admisibilă doar în anumite condiții, stabilite prin instrumente referitoare
la protecția drepturilor fundamentale [a se vedea de exemplu articolul 8 alineatul (2) din Convenția pentru apărarea drepturilor
omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950 (denumită în continuare„CEDO”), în ceea ce privește
dreptul la respectarea vieții private], determină anumite consecințe pentru statutul normelor de punere în aplicare a acestor
condiții.
Astfel, deși Regulamentul nr. 2580/2001, luat în considerare alături de Poziția comună 2001/931, are în esență ca obiect să
permită impunerea de către Consiliu a anumitor restrângeri ale drepturilor particularilor, în vederea și pentru combaterea
terorismului internațional, dispozițiile acestui regulament și dispozițiile acestei poziții comune care prevăd în mod limitativ
condițiile în care sunt permise asemenea restrângeri, precum cele cuprinse în articolul 2 alineatul (3) din regulamentul menționat
coroborat cu articolul 1 alineatul (4) din poziția comună menționată, au în esență ca obiect,
a contrario
, protecția intereselor individuale ale particularilor vizați, prin limitarea cazurilor de aplicare, a domeniului de aplicare
sau a intensității măsurilor restrictive la care aceștia pot fi supuși în mod legal.
Asemenea dispoziții asigură astfel protecția intereselor individuale ale persoanelor susceptibile să fie vizate și, prin urmare,
trebuie considerate norme de drept care au ca obiect conferirea de drepturi particularilor, în sensul jurisprudenței constante
citate la punctul 33 de mai sus. În cazul în care nu sunt întrunite condițiile de fond prevăzute la articolul 2 alineatul
(3) din acest regulament coroborat cu articolul 1 alineatul (4) din această poziție comună, particularul vizat are astfel
dreptul de a nu i se impune măsurile în discuție. Un asemenea drept implică obligatoriu ipoteza ca particularul căruia i se
impun măsuri restrictive în condiții care nu sunt prevăzute de dispozițiile în discuție să poată solicita să fie despăgubit
pentru efectele prejudiciabile ale acestor măsuri dacă se dovedește că impunerea acestora se întemeiază pe o încălcare suficient
de gravă a normelor de drept substanțial puse în aplicare de Consiliu (a se vedea, prin analogie, Hotărârea MyTravel/Comisia,
punctul 31 de mai sus, punctul 48).
În al doilea rând, în ceea ce privește condiția privind o încălcare suficient de gravă a acestor norme, trebuie mai întâi
să se determine domeniul de aplicare al puterii de apreciere de care dispunea Consiliul în speță.
În această privință, trebuie arătat că, deși Consiliul dispune de o largă putere de apreciere a elementelor care trebuie luate
în considerare în vederea adoptării de sancțiuni economice și financiare pe baza articolelor 60 CE, 301 CE și 308 CE, conform
unei poziții comune adoptate în temeiul politicii externe și de securitate comună, în special cu privire la considerațiile
de oportunitate pe care se bazează astfel de decizii (a se vedea Hotărârea Sison II, punctul 1 de mai sus, punctul 97 și jurisprudența
citată), în schimb acesta se supune condițiilor legale de aplicare a unei măsuri de înghețare a fondurilor unei persoane,
unui grup sau unei entități, astfel cum sunt stabilite prin articolul 2 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2580/2001 coroborat
cu articolul 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931 (a se vedea Hotărârea Sison II, punctul 1 de mai sus, punctul 92
și jurisprudența citată).
Potrivit articolului 2 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2580/2001, Consiliul, hotărând în unanimitate, stabilește, revizuiește
și modifică lista de persoane, de grupuri și de entități cărora li se aplică acest regulament, în conformitate cu dispozițiile
articolului 1 alineatele (4)-(6) din Poziția comună 2001/931. Așadar, lista în discuție se stabilește, în conformitate cu
articolul 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931, pe baza unor informații precise sau a unor elemente de dosar care arată
că s‑a luat o decizie de către o autoritate competentă față de persoanele, de grupurile și de entitățile vizate, fie că este
vorba de inițierea unor cercetări sau a urmăririi penale pentru un act terorist ori de tentativa de a săvârși, de a participa
la sau de a facilita un astfel de act, bazată pe probe sau pe indicii serioase și credibile, fie că este vorba de o condamnare
pentru astfel de fapte. Prin „autoritate competentă” se înțelege o autoritate judiciară sau, în cazul în care autoritățile
judiciare nu au competență în domeniu, o autoritate competentă echivalentă în acest domeniu. Pe de altă parte, numele persoanelor
și ale entităților incluse pe listă trebuie să facă obiectul unei revizuiri la intervale regulate, cel puțin o dată pe semestru,
pentru a se asigura că menținerea lor pe listă rămâne justificată, în conformitate cu dispozițiile articolului 1 alineatul
(6) din Poziția comună 2001/931.
La punctul 93 din Hotărârea Sison II, punctul 1 de mai sus, Tribunalul a amintit că, în hotărârile precedente, dedusese din
aceste dispoziții că verificarea existenței unei decizii a unei autorități naționale care să corespundă definiției cuprinse
la articolul 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931 este o condiție prealabilă esențială pentru adoptarea de către Consiliu
a unei decizii inițiale de înghețare a fondurilor, în timp ce verificarea măsurilor luate în urma acestei decizii la nivel
național este indispensabilă în contextul adoptării unei decizii subsecvente de înghețare a fondurilor.
Din această jurisprudență consacrată a Tribunalului rezultă că, atunci când apreciază dacă, în speță, sunt reunite elementele
de fapt și de drept susceptibile să condiționeze aplicarea unei măsuri de înghețare a fondurilor unei persoane, unui grup
sau unei entități, astfel cum sunt definite la articolul 2 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2580/2001 coroborat cu articolul
1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931, Consiliul nu dispune de marjă discreționară. Aceeași situație se regăsește, în
mod cu totul special, în ipoteza verificării existenței unor informații precise sau a unor elemente din dosar care arată că
o decizie a unei autorități naționale care corespunde definiției cuprinse la articolul 1 alineatul (4) din Poziția comună
2001/931 a fost luată în privința persoanei interesate și, ulterior, în ipoteza verificării urmărilor rezervate acestei decizii
la nivel național (a se vedea în această privință Hotărârea Sison II, punctul 1 de mai sus, punctul 96 și jurisprudența citată
referitoare la cauzele care au privit înghețarea fondurilor deținute de Organisation des Modjahedins du peuple d’Iran/People’s
Mojahedin Organization of Iran).
Totuși, contrar afirmațiilor reclamantului, această unică împrejurare nu este suficientă pentru a considera că încălcarea
dispozițiilor menționate este suficient de gravă pentru a angaja răspunderea Comunității. Astfel, după cum s‑a amintit deja
(a se vedea punctele 37-39 de mai sus), instanța trebuie să ia în considerare în special și complexitatea în drept și în fapt
a situației care trebuie soluționată, precum și dificultățile de aplicare sau de interpretare a textelor.
În speță, trebuie arătat și că măsurile restrictive prevăzute de Regulamentul nr. 2580/2001 și de Poziția comună 2001/931
urmăresc punerea în aplicare, la nivelul Comunității, a Rezoluției 1373 (2001) a Consiliului de Securitate al Organizației
Națiunilor Unite din 28 septembrie 2001 de stabilire a strategiilor de combatere a terorismului prin toate mijloacele și în
special de combatere a finanțării acestuia (Hotărârea Sison I, punctul 1 de mai sus, punctele 4-12).
Astfel cum Curtea s‑a pronunțat deja în cadrul unui alt regim comunitar de măsuri restrictive de natură economică care punea
de asemenea în aplicare rezoluții adoptate de Consiliul de Securitate în temeiul capitolului VII din Carta Organizației Națiunilor
Unite, combaterea prin toate mijloacele, în conformitate cu carta, a amenințărilor la adresa păcii și a securității internaționale
pe care le presupun actele de terorism constituie un obiectiv de interes general fundamental pentru comunitatea internațională,
care justifică, în principiu, adoptarea de măsuri restrictive precum cele în discuție în speță împotriva anumitor persoane
(Hotărârea Curții din 3 septembrie 2008, Kadi și Al Barakaat International Foundation/Consiliul și Comisia, C‑402/05 P și
C‑415/05 P, Rep., p. I‑6351, denumită în continuare „Hotărârea Kadi a Curții”, punctele 361-363). Importanța fundamentală
a acestui obiectiv de interes general și constrângerile specifice pe care urmărirea acestuia „prin toate mijloacele” le impune
instituțiilor vizate ale Uniunii, la cererea presantă a Consiliului de Securitate al Organizației Națiunilor Unite, sunt deopotrivă
factori care trebuie luați în considerare, în conformitate cu jurisprudența citată la punctul 34 de mai sus.
În speță, Tribunalul are, așadar, obligația să examineze complexitatea în drept și în fapt a situației care urmează a fi soluționată,
în cazul specific al reclamantului, precum și dificultățile de aplicare sau de interpretare a dispozițiilor pertinente din
Regulamentul nr. 2580/2001 și din Poziția comună 2001/931, ținând seama în special de importanța obiectivelor de interes general
urmărite, pentru a stabili dacă eroarea de drept săvârșită de Consiliu reprezintă o neregulă care nu ar fi fost săvârșită
în împrejurări similare de o administrație care acționează cu prudența și diligența obișnuite (a se vedea punctul 39 de mai
sus).
În acest context, deși încălcarea articolului 2 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2580/2001 coroborat cu articolul 1 alineatul
(4) din Poziția comună 2001/931 este dovedită cu claritate (Hotărârea Sison II, punctul 1 de mai sus, punctul 113), trebuie
luate în considerare dificultățile specifice legate de interpretarea și de aplicarea, în speță, a acestor dispoziții. Cu privire
la acest aspect, Tribunalul consideră că dificultățile legate de interpretarea literală și sistematică a condițiilor de adoptare
a unei măsuri de înghețare a fondurilor, prevăzute de dispozițiile menționate, în lumina întregului sistem comunitar de înghețare
a fondurilor și în raport cu obiectivele de interes general urmărite, puteau explica în mod rezonabil, în lipsa precedentului
jurisprudențial consacrat în materie, eroarea de drept săvârșită de Consiliu în aplicarea acestor măsuri, prin faptul că s‑a
întemeiat în mod greșit pe hotărârea pronunțată de Raad van State (Consiliul de Stat, Țările de Jos) la 21 februarie 1995
(denumită în continuare „hotărârea pronunțată de Raad van State”), precum și pe decizia pronunțată de arrondissementsrechtbank
te ‘s‑Gravenhage (Tribunalul Districtual din Haga, denumit în continuare „rechtbank”), Sector Bestuursrecht, Rechtseenheidskamer
Vreemdelingenzaken (secția de drept administrativ, camera pentru aplicarea uniformă a dreptului, cauzele privind străinii)
la 11 septembrie 1997 (denumită în continuare „decizia pronunțată de rechtbank”).
Astfel, se impune de la bun început constatarea că însuși textul acestor dispoziții este confuz în mod specific. Într‑adevăr,
potrivit articolului 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931, prin „autoritate competentă” se înțelege „o autoritate judiciară
sau, în cazul în care autoritățile judiciare nu au nicio competență în domeniul reglementat de prezentul alineat, o autoritate
competentă echivalentă în domeniu”. Nu este dată nicio definiție a ceea ce poate fi o „autoritate competentă echivalentă”
unei autorități judiciare competente în „domeniul reglementat de [acest] alineat”, și anume domeniul deciziilor de cercetare
sau de urmărire penală în legătură cu o activitate teroristă. Pe de altă parte, nu se poate concepe ca autoritățile judiciare
ale vreunui stat membru al Uniunii, constituit într‑un stat de drept și membru al unei Uniuni de drept, să nu aibă „nicio
competență” în domeniu. De asemenea, ca un corolar, nici noțiunea de decizie „de inițiere a unor cercetări sau a urmăririi
penale” pentru fapte de terorism și nici decizia de „condamnare pentru astfel de fapte” nu pot fi interpretate cu ușurință.
Pe de altă parte, nu s‑a precizat dacă interpretarea acestor dispoziții trebuie efectuată prin referire și prin trimitere
la dreptul național sau dacă acestea au un conținut autonom în dreptul Uniunii, aspecte care, prin urmare, trebuie lămurite
numai de instanța Uniunii. Nici într‑un caz, nici în celălalt, nu este evident dacă versiunile lingvistice diferite ale acestor
dispoziții privesc aceeași realitate națională subiacentă. Astfel, în anumite versiuni lingvistice, termenii utilizați pot
fi de drept penal în sens strict, în timp ce în alte versiuni lingvistice interpretarea lor poate depăși acest cadru strict
penal.
Pe de altă parte, trebuie arătat că, în speță, răspunderea Consiliului nu este pusă în discuție în calitate de autoritate
legislativă, autoare a dispozițiilor în discuție, ci în calitate de autoritate administrativă, responsabilă pentru punerea
lor în aplicare.
Or, dificultățile sus‑menționate de interpretare a dispozițiilor în discuție au determinat neîndoielnic dificultăți considerabile
în punerea lor în aplicare, aspect confirmat de jurisprudența abundentă a Tribunalului referitoare la acest contencios specific
[a se vedea, în afară de Hotărârile Sison I și Sison II, punctul 1 de mai sus, Hotărârea Tribunalului din 12 decembrie 2006,
Organisation des Modjahedins du peuple d’Iran/Consiliul, cunoscută sub numele „OMPI” (T‑228/02, Rec., p. II‑4665), Hotărârea
Tribunalului din 11 iulie 2007, Al‑Aqsa/Consiliul, cunoscută sub numele „Al‑Aqsa I” (T‑327/03, nepublicată în Repertoriu),
Hotărârea PMOI I, punctul 48 de mai sus, Hotărârea Tribunalului din 4 decembrie 2008, People’s Mojahedins Organization of
Iran/Consiliul, cunoscută sub numele „PMOI II” (T‑284/08, Rep., p. II‑3487, în prezent în recurs în cauza C‑27/09 P), Hotărârea
Tribunalului din 2 septembrie 2009, El Morabit/Consiliul (T‑37/07 și T‑323/07, nepublicată în Repertoriu), Hotărârea Tribunalului
din 9 septembrie 2010, Al‑Aqsa/Consiliul, cunoscută sub numele „Al‑Aqsa II” (T‑348/07, Rep., p. II‑4575), și Hotărârea din
7 decembrie 2010, Fahas/Consiliul (T‑49/07, Rep., p. II‑5555)]. Astfel, numai printr‑o examinare a aproximativ zece cauze,
eșalonate pe mai mulți ani, Tribunalul a elaborat în mod progresiv un cadru rațional și coerent de interpretare a dispozițiilor
în discuție. Acest proces de elaborare graduală a jurisprudenței este perceptibil în special la punctul 91 și următoarele
din Hotărârea Sison II, punctul 1 de mai sus, în care este efectuată sinteza hotărârilor precedente în materie.
În special, trebuie arătat mai întâi că, în Hotărârea Sison I, punctul 1 de mai sus, Tribunalul nu a furnizat niciun indiciu
cu privire la aspectul dacă hotărârea pronunțată de Raad van State și decizia pronunțată de rechtbank puteau fi considerate
decizii luate de o autoritate națională competentă, în sensul articolului 2 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2580/2001 și
al articolului 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931 (a se vedea în această privință Hotărârea Sison I, punctul 1 de
mai sus, punctul 242). Prin urmare, în procesul de adoptare a actelor atacate în speță, această hotărâre nu a putut servi
drept precedent pentru Consiliu, în sensul jurisprudenței citate la punctul 40 de mai sus.
În schimb, în prezenta cauză, Tribunalul a recurs la o examinare prelungită a conținutului, a domeniului de aplicare și a
contextului deciziilor luate de autoritățile naționale pe care se întemeiau actele atacate, respectiv hotărârea pronunțată
de Raad van State și decizia pronunțată de rechtbank, la punctele 46-70 din Hotărârea Sison I, punctul 1 de mai sus, și la
punctele 88, 90 și 100-106 din Hotărârea Sison II, punctul 1 de mai sus, la care se face trimitere în acest context.
În ceea ce privește calificarea acestor decizii naționale în raport cu articolul 2 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2580/2001
și cu articolul 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931, cuprinsă la punctul 107 și următoarele din Hotărârea Sison II,
punctul 1 de mai sus, trebuie arătat că, la punctul 111 din Hotărârea Sison II sus‑menționată, Tribunalul a enumerat pentru
prima dată anumite criterii generale de interpretare și de aplicare a acestor dispoziții. Astfel, Tribunalul a „consider[at]”
că, având în vedere atât termenii, contextul și obiectivele dispozițiilor în discuție în speță, cât și rolul major al autorităților
naționale în procesul de înghețare a fondurilor, prevăzut la articolul 2 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2580/2001, pentru
a putea fi invocată în mod valabil de Consiliu, o „decizie de inițiere a unor cercetări sau a urmăririi penale” trebuie să
se înscrie în cadrul unei proceduri naționale care să vizeze direct și în principal aplicarea unei măsuri de tip preventiv
sau represiv împotriva persoanei interesate, în vederea combaterii terorismului și ca urmare a implicării sale în acesta.
Tribunalul a precizat că nu îndeplinește această cerință decizia unei autorități judiciare naționale care se pronunță doar
cu titlu accesoriu și incident asupra implicării posibile a persoanei interesate într‑o asemenea activitate, în cadrul unei
contestații care privește, de exemplu, drepturile și obligațiile sale cu caracter civil.
În speță, la punctul 113 din Hotărârea Sison II, punctul 1 de mai sus, pe baza criteriului unei interpretări restrictive pe
care tocmai îl exprimase, Tribunalul a dedus că procedurile în cauză ale reclamantului desfășurate la Raad van State și rechtbank
nu au avut ca obiect sancționarea participării sale eventuale la acte de terorism, ci au privit numai controlul legalității
deciziei secretarului de stat din Ministerul Justiției olandez prin care i s‑a refuzat recunoașterea statutului de refugiat
și acordarea unui permis de ședere în Țările de Jos.
Cu toate acestea, la punctul 114 din Hotărârea Sison II, punctul 1 de mai sus, Tribunalul a recunoscut și că Raad van State
și rechtbank luaseră cunoștință, cu ocazia acestor proceduri, de dosarul întocmit de serviciul de siguranță internă din Țările
de Jos (BVD), referitor la pretinsa implicare a reclamantului în anumite activități de terorism în Filipine, deși aceste instanțe
nu deciseseră să inițieze o cercetare a acestor fapte și nici să inițieze urmărirea penală în privința reclamantului.
Pe de altă parte, trebuie subliniat că, în mod contrar celor susținute de reclamant, refuzul secretarului de stat la Ministerul
Justiției olandez de a‑i recunoaște statutul de refugiat și de a‑i acorda permis de ședere în Țările de Jos, motivat în esență
pe faptul că acesta condusese sau încercase să conducă din Țările de Jos New People’s Army (NPA), aripa armată a Partidului
Comunist din Filipine (CPP) răspunzătoare pentru un număr mare de atacuri teroriste în Filipine, a fost aprobat, în esență,
de rechtbank ca urmare a hotărârii pronunțate de Raad van State și după ce această instanță a luat cunoștință despre dosarul
întocmit de BVD (a se vedea Hotărârea Sison I, punctul 1 de mai sus, punctele 63, 66 și 68-70). Prin urmare, Consiliul nu
a săvârșit o eroare de apreciere prin referirea la împrejurări factuale și nici nu a încălcat limitele impuse puterii sale
discreționare.
În sfârșit, trebuie amintit că, în Hotărârea Sison II, punctul 1 de mai sus (punctele 88, 89 și 122), Tribunalul a respins
motivul formulat de reclamant și întemeiat pe o eroare vădită de apreciere a situației de fapt. Tribunalul a constatat îndeosebi
că afirmațiile factuale conținute în expunerile de motive anexate la actele atacate erau susținute în mod corect de elemente
din dosar care îi fuseseră prezentate și, în mod specific, de constatările de fapt efectuate în mod suveran de Raad van State
și de rechtbank. Or, aceste afirmații factuale privesc implicarea reclamantului în acte teroriste comise în Filipine, din
cauza rolului său conducător în cadrul CPP și al NPA, precum și din cauza contactelor pe care le‑a avut cu conducători ai
altor grupări teroriste (a se vedea în această privință punctele 46-70 din Hotărârea Sison I, punctul 1 de mai sus, reproduse
deopotrivă la punctul 106 din Hotărârea Sison II, punctul 1 de mai sus).
În aceste condiții, trebuie să se considere că, având în vedere, în primul rând, complexitatea aprecierilor juridice și factuale
impuse de soluționarea cauzei, în al doilea rând, dificultățile de interpretare și de aplicare a articolului 2 alineatul (3)
din Regulamentul nr. 2580/2001 coroborat cu articolul 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931, în împrejurările cauzei
și în lipsa unui precedent jurisprudențial consacrat anterior pronunțării Hotărârii Sison II, punctul 1 de mai sus, și, în
al treilea rând, importanța fundamentală a obiectivelor de interes general privind combaterea terorismului internațional urmărite
prin regulamentul menționat, încălcarea de către Consiliu a dispozițiilor respective, deși în mod clar dovedită, se explică
prin constrângerile și prin responsabilitățile specifice care reveneau acestei instituții și constituie o neregulă pe care
o putea săvârși în împrejurări similare o administrație care acționează cu prudența și diligența obișnuite.
În consecință, Tribunalul consideră că încălcarea, în speță, a articolului 2 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2580/2001
și a articolului 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931, chiar dacă este dovedită cu claritate, nu poate fi considerată
o încălcare suficient de gravă a dreptului comunitar de natură să angajeze răspunderea extracontractuală a Comunității față
de reclamant.
Cu privire la angajarea răspunderii Comunității din cauza pretinsei încălcări a drepturilor fundamentale ale reclamantului
În speță, este cert că drepturile fundamentale a căror încălcare este invocată de reclamant constituie norme de drept care
au ca obiect conferirea de drepturi particularilor. Încălcarea acestora, în măsura în care se presupune a fi dovedită, ar
fi de natură, așadar, să angajeze răspunderea extracontractuală a Comunității dacă ar fi suficient de gravă.
În această privință, reclamantul nu invocă nelegalitatea ca atare, prin prisma drepturilor fundamentale, a regimului general
de înghețare a fondurilor pus în aplicare prin Regulamentul nr. 2580/2001, ci doar aplicarea greșită a acestui regulament
în împrejurările specifice ale cauzei, care ar fi determinat încălcarea respectivă.
În definitiv, conformitatea de principiu a unui asemenea regim sau a unor regimuri similare rezultate din punerea în aplicare
a altor rezoluții ale Consiliului de Securitate al Organizației Națiunilor Unite cu drepturile fundamentale ale persoanelor
interesate este stabilită cu claritate în jurisprudența Curții și a Tribunalului (a se vedea, în privința dreptului de proprietate,
Hotărârea Kadi a Curții, punctul 60 de mai sus, punctele 361-366, și Hotărârea Tribunalului din 9 iulie 2009, Melli Bank/Consiliul,
T‑246/08 și T‑332/08, Rep., p. II‑2629, punctele 111 și 112; în ceea ce privește dreptul la respectarea vieții private și
de familie, Hotărârea Tribunalului din 12 iulie 2006, Ayadi/Consiliul, T‑253/02, Rec., p. II‑2139, punctul 126, fără a fi
infirmată de Curte în recurs; în ceea ce privește respectarea prezumției de vinovăție, Hotărârea El Morabit/Consiliul, punctul
65 de mai sus, punctul 40, și Hotărârea Fahas/Consiliul, punctul 65 de mai sus, punctele 64-68).
Așadar, nu impunerea ca atare de măsuri restrictive prevăzute de Regulamentul nr. 2580/2001 ar constitui o încălcare a drepturilor
fundamentale ale reclamantului, ci doar împrejurarea că aceste măsuri i‑au fost impuse, prin actele atacate, în condiții care
nu erau conforme celor prevăzute, tocmai în vederea limitării posibilităților de ingerință a autorităților publice în exercitarea
acestor drepturi (a se vedea punctele 50 și 51 de mai sus) prin articolul 2 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2580/2001 coroborat
cu articolul 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931.
Or, mai sus s‑a statuat deja că această neconformitate a actelor atacate cu condițiile prevăzute la articolul 2 alineatul
(3) din Regulamentul nr. 2580/2001, desigur, constitutivă de nelegalitate, nu poate fi însă considerată încălcare suficient
de gravă a dreptului comunitar de natură să angajeze răspunderea extracontractuală a Comunității față de reclamant.
Întrucât pretinsa încălcare a drepturilor fundamentale ale reclamantului este indisociabilă de această nelegalitate și se
raportează numai la aceasta, trebuie, așadar, să se concluzioneze că nelegalitatea nu mai este suficient de gravă pentru a
fi de natură, în împrejurările specifice ale cauzei, să angajeze răspunderea extracontractuală a Comunității (a se vedea,
prin analogie, Hotărârea Artegodan/Comisia, punctul 32 de mai sus, punctele 131, 132 și 136).
În această privință, trebuie să se adauge că nici Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, nici CEDO, care garantează
dreptul la o cale jurisdicțională de atac efectivă, nu se opun împrejurării ca angajarea răspunderii extracontractuale a Comunității
să fie subordonată, în împrejurări precum cele din cauză, condiției recunoașterii unei încălcări suficient de grave a drepturilor
fundamentale invocate de reclamant. În special în ceea ce privește drepturile garantate de Protocolul nr. 1 la CEDO, Curtea
Europeană a Drepturilor Omului a ținut seama, de altfel, de „diverse restrângeri care rezultă din elementele ce trebuie dovedite
în cadrul acțiunii” în constatarea răspunderii extracontractuale a Comunității, care cuprind, potrivit unei jurisprudențe
constante, condiția referitoare la existența unei asemenea încălcări, pentru a concluziona în sensul că dreptul comunitar
oferă o protecție echivalentă a drepturilor fundamentale cu cea asigurată prin mecanismul CEDO (a se vedea Curtea Europeană
a Drepturilor Omului, Hotărârea din 30 iunie 2005, Bosphorus Hava Yollari Turizm ve Ticaret Anonim Șirketi împotriva Irlandei,
Recueil des arrêts et décisions,
2005‑VI, § 88, 163 și 165).
Din ansamblul considerațiilor precedente rezultă că, în speță, nu este îndeplinită condiția de angajare a răspunderii extracontractuale
a Comunității în legătură cu caracterul ilicit al comportamentului imputat Consiliului.
Prin urmare, acțiunea trebuie respinsă, fără să fie necesară examinarea celorlalte condiții de angajare a răspunderii extracontractuale
a Comunității.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 87 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, în hotărârea sau ordonanța prin care se finalizează judecata
se dispune cu privire la cheltuielile de judecată. În conformitate cu această dispoziție, prin Hotărârea Sison II, punctul
1 de mai sus, s‑a amânat pronunțarea cu privire la cheltuielile de judecată.
Articolul 87 alineatul (3) din Regulamentul de procedură prevede că, pentru motive excepționale sau în cazul în care părțile
cad în pretenții cu privire la unul sau la mai multe capete de cerere, Tribunalul poate să repartizeze cheltuielile de judecată
sau poate decide ca fiecare parte să suporte propriile cheltuieli de judecată. Pe de altă parte, articolul 87 alineatul (4)
din regulamentul menționat prevede că statele membre și instituțiile care intervin în litigiu suportă propriile cheltuieli
de judecată.
În speță, Consiliul a căzut în pretenții în privința cererii de anulare, însă reclamantul a căzut în pretenții în privința
cererii de despăgubire. Întrucât cererile de anulare și de despăgubire au fost tratate în mod separat pe întreaga durată a
procedurii, se va face o justă aplicare a dispozițiilor citate anterior în sensul de a se decide ca toate cheltuielile de
judecată ale părților principale aferente acțiunii în anulare să fie suportate de Consiliu, în timp ce toate cheltuielile
de judecată ale părților principale aferente acțiunii în despăgubire să fie suportate de reclamant. Pe de altă parte, se va
decide ca Regatul Țărilor de Jos, Regatul Unit și Comisia să suporte propriile cheltuieli de judecată.
Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a doua extinsă)
declară și hotărăște:
1)
Respinge acțiunea în despăgubire.
2)
Consiliul Uniunii Europene suportă, în ceea ce privește cheltuielile de judecată aferente acțiunii în anulare, propriile cheltuieli
de judecată, precum și pe cele efectuate de domnul Jose Maria Sison.
3)
Domnul Sison suportă, în ceea ce privește cheltuielile de judecată aferente acțiunii în despăgubire, propriile cheltuieli
de judecată, precum și pe cele efectuate de Consiliu.
4)
Regatul Țărilor de Jos, Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord și Comisia Europeană suportă propriile cheltuieli
de judecată.
Forwood
Dehousse
Prek
Schwarcz

Popescu
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 23 noiembrie 2011.
Semnături
*
Limba de procedură: engleza.