CELEX: 62013CJ0382
Előzetes döntéshozatal iránti kérelem
Migráns munkavállalók szociális biztonsága
1408/71/EGK rendelet
A 13. cikk (2) bekezdése és 17. cikk
Alkalmi munka a lakóhely szerinti államtól eltérő tagállamban
Alkalmazandó jog
Családi támogatások nyújtásának megtagadása és az öregségi nyugdíj csökkentése a lakóhely szerinti államban

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a 2006. december 18‑i 1992/2006/EK európai parlamenti és tanácsi rendelettel (
HL L 392., 1. o.
) módosított, korábban az 1996. december 2‑i 118/97/EK tanácsi rendelettel (
HL 1997. L 28., 1. o.
) módosított és naprakésszé tett, a szociális biztonsági rendszereknek a Közösségen belül mozgó munkavállalókra és önálló vállalkozókra, illetve családtagjaikra történő alkalmazásáról szóló, 1971. június 14‑i 1408/71/EGK tanácsi rendelet (a továbbiakban: 1408/71 rendelet) 13. cikke (2) bekezdésének és 17. cikkének, valamint az EUMSZ 20., EUMSZ 21. és EUMSZ 45. cikknek az értelmezésére vonatkozik.
Ezt a kérelmet a C. E. Franzen, H. D. Giesen és F. van den Berg által a Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbankkal (a társadalombiztosítási intézet igazgatósága, a továbbiakban: SVB) szemben, azon határozatok tárgyában indított három jogvita keretében terjesztették elő, amelyekkel az SVB megtagadta családi támogatások nyújtását C. E. Franzennek, és csökkentette a H. D. Giesennek és F. van den Bergnek folyósított partneri pótlék, illetve öregségi nyugdíj összegét.
Jogi háttér
Az uniós jog
Az 1408/71 rendelet 1. cikke így rendelkezik:
„E rendelet alkalmazásában:
a)
»munkavállaló« és »önálló vállalkozó«:
i.
aki akár kötelezően, akár szabadon választható folytatólagos biztosítás keretében a munkavállalókra vagy önálló vállalkozókra vonatkozó szociális biztonsági rendszerek vagy a köztisztviselőkre vonatkozó különleges rendszer ágazataiba tartozó egy vagy több kockázattal szemben biztosított;
ii)
aki a lakóhellyel rendelkezőkre, vagy a gazdaságilag aktív népességre vonatkozó szociális biztonsági rendszerben, e rendelet által érintett szociális biztonsági ágakba tartozó egy vagy több kockázattal szemben kötelezően biztosított, ha ez a személy:
—
azon módszer értelmében, amely alapján e szociális biztonsági rendszert igazgatják vagy finanszírozzák munkavállalónak vagy önálló vállalkozónak tekinthető, vagy
—
ha e szempontoknak nem felel meg, az I. mellékletben meghatározott más kockázattal szemben a munkavállalókra vagy önálló vállalkozókra vonatkozó rendszerben vagy a iii. pontban említett rendszerben kötelezően vagy szabadon választható folytatólagos biztosítás keretében biztosított, vagy ha az érintett tagállamban ilyen rendszer nincs, megfelel az I. mellékletben szereplő meghatározásnak;
[...]”
Az említett rendeletnek „A rendelet személyi hatálya” című 2. cikkének (1) bekezdése előírja:
„E rendelet vonatkozik azokra a munkavállalókra vagy önálló vállalkozókra és diákokra, akik egy vagy több tagállam jogszabályainak a hatálya alá tartoznak vagy tartoztak, és akik a tagállamok egyikének állampolgárai, valamint azokra a hontalanokra vagy menekültekre, akiknek a lakóhelye valamely tagállam területén található, és ezek családtagjaira és túlélő hozzátartozóira.”
Az 1408/71 rendeletnek „Az alkalmazandó jogszabályok meghatározása” elnevezésű II. címe alá tartozó 13. cikke kimondja:
„(1)   A 14c. és 14f. cikkre is figyelemmel, a rendelet hatálya alá tartozó személyekre csak egy tagállam jogszabályai alkalmazandóak. E jogszabályokat e cím rendelkezései szerint kell meghatározni.
(2)   A 14–17. cikk rendelkezéseire is figyelemmel:
a)
egy tagállam területén alkalmazott személy e tagállam jogszabályainak hatálya alá tartozik még abban az esetben is, ha egy másik tagállam területén rendelkezik lakóhellyel, vagy ha az őt alkalmazó vállalkozás vagy magánszemély székhelye vagy lakóhelye egy másik tagállam területén található;
[...]
f)
az a személy, akire az egyik tagállam jogszabályai már nem alkalmazhatóak és egy másik tagállam jogszabályai sem alkalmazandók rá az előző pontokban megállapított szabályok egyikével összhangban vagy a 14–17. cikkekben megállapított kivételeknek vagy különös rendelkezéseknek megfelelően, azon tagállam jogszabályainak a hatálya alá tartozik, amelyiknek a területén lakóhellyel rendelkezik, kizárólag azon tagállam jogszabályi rendelkezéseivel összhangban.”
E rendeletnek „A 13–16. cikk alóli kivételek” című 17. cikke értelmében:
„Két vagy több tagállam, e tagállamok hatáskörrel rendelkező hatóságai vagy e hatóságok által kijelölt szervek közös megállapodással a személyek egyes csoportjai vagy egyes személyek érdekében a 13–16. cikk rendelkezései alól kivételeket írhatnak elő.”
A holland jog
Az általános öregségi biztosításról szóló törvény
Az általános öregségi biztosításról szóló törvény (Algemene Ouderdomswet, a továbbiakban: AOW) 2. cikke értelmében e törvény alkalmazásában belföldi illetőségű, aki Hollandiában rendelkezik lakóhellyel.
Az AOW 3. cikkének (1) bekezdése szerint valamely személy lakóhelyét a körülmények alapján kell meghatározni.
Az AOW 6. cikke (1) bekezdésének a) pontja alapján e törvény szerint biztosított az a személy, aki a nyugdíjkorhatárt még nem érte el, és belföldi illetőségű. E cikk (3) bekezdése kifejti, hogy az (1) és a (2) bekezdéstől eltérően a biztosítottak köre közigazgatási rendelettel kiterjeszthető, illetve korlátozható.
Az 1998. április 29‑i törvény (Stb. 1998, 267. sz.) 1989. január 1‑jére visszamenőleges hatállyal beiktatta a 6a. cikket az AOW‑ba, amelynek értelmében:
„Adott esetben az AOW 6. cikkétől és az azon alapuló rendelkezésektől eltérően:
a)
biztosított, akinek biztosítása e törvény alapján valamely nemzetközi szervezet szerződése vagy határozata rendelkezéseinek alkalmazásán alapul;
b)
nem biztosított, aki egy szerződés vagy nemzetközi szervezet határozata alapján egy másik állam jogszabályainak hatálya alá tartozik.”
Az AOW 13. cikke (1) bekezdésének a) pontja előírja, hogy a nyugdíj összege 2%‑kal csökken minden olyan naptári év után, amelyben a nyugdíjas a 15. életév betöltése után, de a 65. életév betöltése előtt nem volt biztosított.
Ugyanezen cikk (2) bekezdésének a) pontja előírja, hogy a bruttópótlék 2%‑kal csökken minden olyan naptári év után, amelyben a nyugdíjas házastársa a nyugdíjas 15. életévének betöltése után, de 65. életévének betöltése előtt nem volt biztosított.
Az AOW 45. cikke (1) bekezdése első mondatának 1985. április 1‑jén hatályos szövegváltozata alapján a biztosítottak és egykori biztosítottak a közigazgatási rendelet által megállapítandó díjszabás szerinti esetekben, feltételek mellett és mértékben járulékot fizethetnek a tizenötödik életév betöltése utáni, de a hatvanötödik életév betöltése előtti azon időszakokra, amelyek tekintetében nincsenek vagy nem voltak biztosítva.
Ugyanezen rendelkezés értelmében, annak 1990. január 1‑jén hatályos szövegváltozata alapján, a biztosítottak és egykori biztosítottak a közigazgatási rendelet által megállapítandó díjszabás szerinti esetekben, feltételek mellett és mértékben önként biztosíthatják magukat a tizenötödik életév betöltése utáni, de a hatvanötödik életév betöltése előtti azon időszakokra, amelyek tekintetében nincsenek vagy nem voltak biztosítva.
A családi támogatásokról szóló általános törvény
A családi támogatásokról szóló általános törvény (Algemene Kinderbijslagwet, a továbbiakban: AKW) 2. cikke, valamint 3. cikkének (1) bekezdése az AOW 2. cikkével, valamint 3. cikkének (1) bekezdésével egyező tartalmú.
Az AKW 6. cikke (1) bekezdésének a) pontja alapján e törvény rendelkezéseinek megfelelően biztosított az a személy, aki belföldi illetőségű.
Az AKW 6a. cikkének b) pontja előírja, hogy – adott esetben az AKW 6. cikkétől és az azon alapuló rendelkezésektől eltérően – nem biztosított, aki valamely nemzetközi szervezet szerződése vagy határozata alapján valamely más állam jogszabályainak hatálya alá tartozik.
A társadalombiztosítási rendszer keretében biztosítottak körének kiterjesztéséről, illetve korlátozásáról szóló rendelet
Az alapeljárásokban szóban forgó időszakban több egymást követő, a társadalombiztosítási rendszer keretében biztosítottak körének kiterjesztéséről, illetve korlátozásáról szóló rendelet (Besluit uitbreiding en beperking kring verzekerden volksverzekeringen, a továbbiakban: BUB) született az AOW és az AKW 6. cikkének (3) bekezdése alapján. Az alapügyekben fennálló körülményekre így egymást követően alkalmazandó volt az 1976. október 19‑i rendelet (Stb. 557, a továbbiakban: 1976. évi BUB), az 1989. május 3‑i rendelet (Stb. 164, a továbbiakban: 1989. évi BUB), illetve az 1998. december 24‑i rendelet (Stb. 746, a továbbiakban: 1999. évi BUB).
Az 1976. évi BUB 2. cikke (1) bekezdésének a) pontja szerint nem biztosított többek között az AOW értelmében az a belföldi illetőségű személy, aki Hollandián kívül fizetés ellenében, munkaviszonyban végez tevékenységet, és aki e tevékenység miatt biztosított a foglalkoztatás szerinti államban hatályos, az öregségi és elhalálozási ellátásokra, valamint a családi támogatásokra vonatkozó jogszabályok szerint.
Azt követően, hogy az 1976. évi BUB‑ot az 1989. évi BUB felváltotta, ez utóbbi 10. cikke (1) bekezdésének 1989. július 1‑je és 1992. január 1‑je között alkalmazandó változata előírta, hogy „nem biztosított a társadalombiztosítás keretében az a belföldi illetőségű személy, aki kizárólag Hollandián kívül végez munkaviszonyban tevékenységet”. Az 1992. január 1‑je és 1997. január 1‑je közötti időszakban az 1989. évi BUB ugyanezen rendelkezése előírta, hogy „nem biztosított a társadalombiztosítás keretében az a belföldi illetőségű személy, aki legalább három hónapos összefüggő időszakban kizárólag Hollandián kívül végez munkaviszonyban tevékenységet”. Az 1989. évi BUB 10. cikke (1) bekezdésének 1997. január 1‑jétől 1999. január 1‑jéig alkalmazandó szövege értelmében „nem biztosított a társadalombiztosítás keretében az a belföldi illetőségű személy, aki legalább három hónapos összefüggő időszakban kizárólag Hollandián kívül végez munkaviszonyban tevékenységet, kivéve ha e tevékenységet Hollandiában lakóhellyel vagy székhellyel rendelkező munkáltatóval fennálló munkaviszony alapján folytatja”.
1999. január 1‑jén az 1989. évi BUB‑ot az 1999. évi BUB váltotta fel. Ez utóbbi 12. cikke előírja, hogy „nem biztosított a társadalombiztosítás keretében, aki Hollandiában rendelkezik lakóhellyel, és egy legalább három hónapos összefüggő időszakban kizárólag Hollandián kívül folytat munkaviszonyban tevékenységet, kivéve ha e tevékenységet kizárólag Hollandiában lakóhellyel vagy székhellyel rendelkező munkáltatóval fennálló munkaviszony alapján folytatja”.
Mind az 1989. évi BUB, mind pedig az 1999. évi BUB tartalmazott egy‑egy méltányossági záradékot a 25., illetve a 24. cikkben, amely felhatalmazta a Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbankot (a társadalombiztosítási intézet igazgatósága, a továbbiakban: SVB) arra, hogy bizonyos esetekben eltérjen a rendelet többi rendelkezésétől annak érdekében, hogy megszüntesse azokat a jelentős méltánytalanságokat, amelyek a szóban forgó rendelet (1998. évi BUB) szerinti biztosítási kötelezettségből vagy biztosítási kötelezettségből való kizárásból fakadhatnak, vagy mellőzze az említett rendelet cikkeinek alkalmazását, vagy eltérjen e cikkektől, amennyiben az alkalmazás a biztosítottak köre kiterjesztésének és korlátozásának jelentőségére tekintettel olyan súlyos méltánytalanságot eredményez, amely kizárólag a szóban forgó rendelet (1999. évi BUB) szerinti biztosítási kötelezettségből vagy biztosítási kötelezettségből való kizárásból fakad.
Az alapeljárások és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
Az alapeljárások felperesei valamennyien holland állampolgárok, és Hollandiában rendelkeznek lakóhellyel.
A C. E. Franzen ügy
Az 1965‑ös születésű C. E. Franzen Hollandiában az AKW alapján családi támogatásban részesült 1995‑ben született lánya után, akit egyedül nevelt. 2002 novemberében arról értesítette az SVB‑t, hogy 2001. január 1‑jétől Németországban heti 20 órában dolgozik fodrászként. Mivel az jövedelem, amelyet C. E. Franzen ebből a tevékenységből szerzett, csekély mértékű volt, kötelező jelleggel ő csak a munkahelyi baleset‑biztosításra (Unfallversicherung) vonatkozó német szabályozás alapján volt biztosított, és nem volt hozzáférése semmilyen más német szociális biztonsági rendszerhez. 2003. február 25‑i határozatával az SVB 2002. október 1‑jei hatállyal megvonta a családi támogatást.
Az SVB a Bírósághoz benyújtott észrevételeiben kifejti, hogy 2003. szeptember 21‑i levelében C. E. Franzen az 1999. évi BUB 24. cikke alapján a társadalombiztosításból való kizárásának megszüntetését kérte. 2004. március 15‑i határozatával az SVB ezt a kérelmet azzal az indokkal utasította el, hogy C. E. Franzen sem az uniós jog, sem pedig a holland jogszabályok alapján nem biztosított. Mindazonáltal a 2004. március 15‑i határozat értesítése során az SVB rámutat, hogy javasolta C. E. Franzennek, hogy kérje az illetékes német intézménynél, hogy az 1408/71 rendelet 17. cikke alkalmazásában vonja őt a holland jogszabályok kizárólagos hatálya alá. C. E. Franzen e javaslatra nem válaszolt.
2006. január 30‑án C. E. Franzen újból családi támogatást igényelt, amelyet 2006. március 27‑i határozatával az SVB 2006. első negyedévétől megítélt.
Egy 2007. június 5‑i levéllel családi támogatás nyújtását igényelték C. E. Franzen nevében a 2002. negyedik negyedévétől. 2007. július 5‑i határozatával az SVB megállapította, hogy 2006. első negyedévétől C. E. Franzen már nem volt jogosult családi támogatásra, azonban úgy határozott, hogy a jogalap nélkül megfizetett összeget nem követeli vissza. A 2007. november 16‑i határozat a C. E. Franzen által az említett határozattal szemben benyújtott panaszt megalapozatlannak nyilvánította, és a felülvizsgálatra vonatkozó 2007. június 5‑i kérelmét is elutasította.
2008. február 6‑án, miközben a fenti elutasító határozattal szemben C. E. Franzen által indított kereset tárgyában még per volt folyamatban, az SVB új határozatot hozott, amellyel megváltoztatta a 2007. november 16‑i határozat indokolását, és arra hivatkozott, hogy a családi támogatás iránti kérelmeket azzal az indokolással utasították el, hogy C. E. Franzenre az 1408/71 rendelet 13. cikkének (2) bekezdése alapján kizárólag a német jogszabályok alkalmazandók, a holland társadalombiztosítási szabályok alkalmazása tehát kizárt.
A Rechtbank Maastricht (maastrichti elsőfokú bíróság) 2008. augusztus 5‑i határozatával, mint megalapozatlanokat, elutasította a 2007. november 16‑i és 2008. február 6‑i határozatokkal szemben indított kereseteket. A kérdést előterjesztő bíróság előtt az alapeljárás felei közötti vita tárgyát az képezi, hogy C. E. Franzen hollandiai lakóhelye címén biztosított volt‑e 2002. október 1‑jétől az AKW alapján.
A H. D. Giesen ügy
H. D. Giesen 1947‑es születésű házastársa Németországban dolgozott, először 1970‑ben, majd 1988. május 19‑től 1993. május 12‑ig „geringfügig Beschäftigte”, azaz csekély mértékben foglalkoztatott személyként. Többek között egy ruhaüzletben volt eladó, és korlátozott havi óraszámban végezte tevékenységét, amely nem haladta meg a havi két vagy három napot.
2006. szeptember 22‑én H. D. Giesen az AOW szerinti öregségi nyugdíjat és partneri pótlékot igényelt, amelyet számára az SVB 2007. október 3‑i határozatával megítélt. A partneri pótlékot azonban 16%‑kal csökkentették azzal az indokkal, hogy a házastársa azon időszak alatt, amikor Németországban dolgozott, nem volt biztosított. H. D. Giesen panaszt nyújtott be az említett határozat pótlékot csökkentő részével szemben. A 2008. május 20‑i határozat, mint megalapozatlant, elutasította a panaszt.
A rechtbank Roermond (roermondi elsőfokú bíróság) 2008. október 13‑i határozatával, mint megalapozatlant, elutasította a 2008. május 20‑i határozattal szemben indított keresetet. Az említett bíróság megállapította, hogy H. D. Giesen házastársa nem a holland jogszabályok hatálya alá tartozik, mivel nem megállapítható, hogy Németországban nem dolgozott három hónapnál többet. A kérdést előterjesztő bíróság előtt az alapeljárás felei közötti vita tárgyát az képezi, hogy H. D. Giesen házastársa az AOW alapján hollandiai lakóhelye címén biztosított volt‑e 1988. május 19‑től 1992. december 31‑ig.
Az F. van den Berg‑ügy
Az 1943‑as születésű F. van den Berg 1972. június 25‑től július 24‑ig és 1990. január 1‑jétől 1994. december 31‑ig Németországban dolgozott. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy ezt a tevékenységet nem minden nap folytatta, hanem csupán rövid időszakokban. Mivel jövedelme túl alacsony volt, őt nem lehetett Németországban járulékfizetésre kötelezett személynek tekinteni. 2008. január 17‑én F. van den Berg az AOW szerinti öregségi nyugdíjat igényelt. 2008. augusztus 1‑jei határozatával az SVB megítélte neki e nyugdíjat, azonban azt 14%‑kal csökkentette azzal az indokkal, hogy F. van den Berg több mint hét évig nem volt biztosított Hollandiában. A 2008. november 25‑i határozat részben megalapozottnak nyilvánította F. van den Bergnek az említett határozat ellen benyújtott panaszát, és a csökkentést 10%‑ban állapította meg.
A Rechtbank Maastricht 2009. október 19‑i határozatával, mint megalapozatlant, elutasította a 2008. november 25‑i határozattal szemben indított keresetet. Ezen ítélet ellen F. van den Berg fellebbezést nyújtott be a kérdést előterjesztő bíróság előtt, amely keretében az alapeljárás felei közötti vita tárgyát az képezi, hogy F. van den Berg az AOW alapján hollandiai lakóhelye címén biztosított volt‑e 1990. január 1‑jétől 1994. december 31‑ig.
A három ügy tekintetében közös megfontolások
A Centrale Raad van Beroep (társadalombiztosítási fellebbviteli bíróság, Hollandia) úgy véli, hogy az alapeljárásban szereplő érdekeltek a vitatott időszakokban az 1408/71 rendelet 1. cikkének a) pontjával összefüggésben értelmezett 2. cikke értelmében munkavállalóknak tekintendők, illetve hogy az AOW és az AKW e rendelet tárgyi hatálya alá tartozik.
Ugyanakkor felmerül a kérdés, hogy a vitatott időszakokban az említett érdekeltek az 1408/71 rendelet 13. cikke (2) bekezdésének a) pontja értelmében a német jogszabályok hatálya alá tartoztak‑e, illetve adott esetben, hogy e rendelkezés kizárólagos hatása magában foglalja‑e azt, hogy a holland szabályozás nem alkalmazható. Ebben az összefüggésben a kérdést előterjesztő bíróság a részmunkaidős munkáról szóló Kits van Heijningen ítéletre (C‑2/89,
EU:C:1990:183
) hivatkozik, és arra keres választ, hogy ez az ítélkezési gyakorlat alkalmazandó‑e az alkalmi munkára irányuló szerződésre is.
A kérdést előterjesztő bíróság megállapítja, hogy a jelen jogviták keretében nem vitatott, hogy az érdekeltek a német jogszabályok alapján nem voltak biztosítottak, a kötelező német baleset‑biztosítási rendszerben való tagságuk kivételével, miáltal nem igényelhettek esettől függően öregségi nyugdíjat vagy családi támogatást. A bíróság egyébként arra hivatkozik, hogy az 1989. július 1‑je és 1992. december 31. közötti időszakban H. D. Giesen házastársa és a rájuk vonatkozó vitatott időszakokban F. van den Berg és C. E. Franzen nem minősül biztosítottnak a nemzeti jogban az AOW és az AKW szerint. Annak megítélése érdekében, hogy ez a kizárás ellentétes‑e az uniós joggal, a munkavállalók szabad mozgására, valamint a polgárok szabad mozgására vonatkozó uniós rendelkezések, azaz az EUMSZ 45. cikk, illetve az EUMSZ 20. és EUMSZ 21. cikk értelmezése szükséges.
A Centrale Raad van Beroep e körülmények között függesztette fel az eljárást, és terjesztette előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket a Bíróság elé:
„1)
a)
Úgy kell‑e értelmezni a 1408/71 rendelet 13. cikke (2) bekezdésének bevezető mondatát és a) pontját, hogy azon, valamely tagállamban illetőséggel rendelkező személyek, akik az említett rendelet hatálya alá tartoznak, és alkalmi munkára irányuló szerződés alapján munkaviszonyban legfeljebb havi két vagy három napon végeznek tevékenységet valamely másik tagállam területén, ott emiatt a foglalkoztatás szerinti állam társadalombiztosítási jogszabályainak hatálya alá tartoznak?
b)
Az [első kérdés a) részére] adandó igenlő válasz esetén: a foglalkoztatás szerinti állam társadalombiztosítási jogszabályainak hatálya alá tartoznak‑e ebben az esetben az említett belföldi illetőségű személyek mind azon napokon, amelyeken munkát végeznek, mind azon napokon, amelyeken nem végeznek munkát, és amennyiben igen, úgy az utolsó tényleges munkavégzést követően meddig alkalmazandók még az említett jogszabályok?
2)
Ellentétes‑e a 1408/71 rendelet 13. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett 13. cikke (2) bekezdésének bevezető mondatával és a) pontjával az, hogy az a migráns munkavállaló, aki a foglalkoztatás szerinti állam társadalombiztosítási jogszabályainak hatálya alá tartozik, a lakóhely szerinti állam nemzeti jogszabálya alapján ez utóbbi államban az AOW szerinti biztosítottnak minősül?
3)
a)
Úgy kell‑e értelmezni az uniós jogot, különösen a munkavállalók és/vagy az uniós polgárok szabad mozgására vonatkozó rendelkezéseket, hogy azzal, illetve azokkal a jelen eljárás körülményei között ellentétes az olyan nemzeti rendelkezés alkalmazása, mint amilyen az AOW és/vagy az AKW 6a. cikke, amelynek értelmében a Hollandiában lakóhellyel rendelkező migráns munkavállaló Hollandiában azért van kizárva az AOW és/vagy az AKW szerinti biztosításból, mert kizárólag a német társadalombiztosítási jogszabályok hatálya alá tartozik, mégpedig akkor is, ha az említett munkavállaló Németországban mint »geringfügig Beschäftigte« [csekély mértékben foglalkoztatott] ki van zárva az »Altersrenté«‑ből [öregségi biztosítás] és nem jogosult »Kindergeldre« [családi támogatás]?
b)
Jelentőséggel bír‑e még a [harmadik kérdés a) pontjára] adandó válasz szempontjából az is, hogy fennállt az AOW szerinti önkéntes biztosítás megkötésének vagy az SVB arra való felszólításának lehetősége, hogy az 1408/71 rendelet 17. cikke értelmében vett megállapodást kössön?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Az első kérdésről
Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy az 1408/71 rendelet 13. cikke (2) bekezdésének a) pontját akként kell‑e értelmezni, hogy valamely tagállamban illetőséggel rendelkező személyek, akik az említett rendelet hatálya alá tartoznak, és alkalmi munkára irányuló szerződés alapján munkaviszonyban havi néhány napon végeznek tevékenységet valamely másik tagállam területén, ott emiatt a foglalkoztatás szerinti állam jogszabályainak hatálya alá tartoznak‑e, és amennyiben igen, ez azokra a napokra is vonatkozik‑e, amelyeken semmilyen keresőtevékenységet nem végeznek.
Emlékeztetni kell arra, hogy az 1408/71 rendelet rendelet a szociális biztonságra vonatkozó nemzeti jogszabályok összehangolásának rendszerét valósítja meg, és II. címében megállapítja az Unión belül mozgó munkavállalókra alkalmazandó jogszabályok meghatározására vonatkozó szabályokat (lásd különösen, ebben az értelemben: Wencel‑ítélet, C‑589/10,
EU:C:2013:303
, 45. pont).
Az említett II. címében szereplő rendelkezések célja, hogy az érdekeltek főszabály szerint csak egy tagállam szociális biztonsági rendszeréhez tartozzanak, és így el lehessen kerülni az alkalmazandó nemzeti jogszabályok halmozódását és az esetlegesen ebből fakadó nehézségeket (lásd: Ten Holder‑ítélet, 302/84,
EU:C:1986:242
, 19. pont; Luijten‑ítélet, 60/85,
EU:C:1986:307
, 12. pont; Bosmann‑ítélet, C‑352/06,
EU:C:2008:290
, 16. pont; Hudzinski és Wawrzyniak ítélet, C‑611/10 és C‑612/10,
EU:C:2012:339
, 41. pont).
Az alkalmazandó jogszabályok egyedüliségének ezen elvét fogalmazza meg az 1408/71 rendelet 13. cikkének (1) bekezdése, amely kimondja, hogy a rendelet hatálya alá tartozó személyekre csak egy tagállam jogszabályai alkalmazandóak (lásd: Ten Holder‑ítélet, 302/84,
EU:C:1986:242
, 20. pont; Luijten‑ítélet, 60/85,
EU:C:1986:307
, 13. pont; Bosmann‑ítélet, C‑352/06,
EU:C:2008:290
, 16. pont).
Az 1408/71 rendelet 13. cikke (2) bekezdésének a) pontja értelmében egy tagállam területén alkalmazott személy e tagállam jogszabályainak hatálya alá tartozik, még abban az esetben is, ha egy másik tagállam területén rendelkezik lakóhellyel. Amennyiben e rendelkezés értelmében valamely munkavállalóra nézve megtörténik valamely tagállam jogszabályainak alkalmazandó jogként történő megállapítása, akkor ennek az a következménye, hogy rá nézve kizárólag ennek a tagállamnak a joga alkalmazandó (lásd: Ten Holder‑ítélet, 302/84,
EU:C:1986:242
, 23. pont; Bosmann‑ítélet, C‑352/06,
EU:C:2008:290
, 17. pont).
A Bíróság Kits van Heijningen ítéletében (C‑2/89,
EU:C:1990:183
, 10. pont), amelynek tárgya heti kép napon, alkalmanként két órában végzett tevékenységre vonatkozó, részmunkaidőben történő alkalmazás volt, megállapította, hogy az 1408/71 rendelet 1. cikkének a) pontja, illetve a 2. cikkének (1) bekezdése értelmében semmi nem engedi e rendelet hatálya alól kizárni személyek egyes csoportjait az alapján, hogy a tevékenységük végzésére mennyi időt fordítanak. Következésképpen valamely személyt az 1408/71 rendelet hatálya alá tartozónak kell tekinteni, amennyiben esetében teljesülnek az ezen rendelet 1. cikkének a) pontja, valamint 2. cikkének (1) bekezdése által együttesen megállapított feltételek.
Első kérdésének a) pontjával a kérdést előterjesztő bíróság arra keres választ, hogy a Kits van Heijningen ítéletből (C‑2/89,
EU:C:1990:183
) eredő ítélkezési gyakorlat alkalmazható‑e egy, H. D. Giesen házastársáéhoz hasonló helyzetre, aki kizárólag havi két vagy három napot dolgozott Németországban. C. E. Franzen és F. van den Berg helyzetével kapcsolatban e bíróság megállapítottnak tekinti azt, hogy tevékenységük Németországban keresőtevékenységnek minősül, valamint hogy az e két érintettet érintő vitatott időszak folyamán a Németországi Szövetségi Köztársaság az illetékes állam.
E tekintetben, mivel a jelen ítélet 44. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy a keresőtevékenység végzésére fordított időnek nincs jelentősége annak meghatározása szempontjából, hogy az 1408/71 rendelet alkalmazható‑e az érintett személyre, meg kell állapítani, hogy az olyan személy, aki havonta két vagy három napot dolgozik, és teljesíti az 1408/71 rendelet 1. cikkének a) pontja, valamint 2. cikkének (1) bekezdése által együttesen megállapított feltételeket, nevezetesen azt, hogy munkavállalóként egy vagy több tagállam jogszabályai alá tartozik, és a tagállamok egyikének állampolgára, e rendelet alkalmazási körébe tartozik. E rendelet 13. cikke (2) bekezdésének a) pontja értelmében az ilyen személy azon tagállam jogszabályainak hatálya alá tartozik, amelynek területén alkalmazásban áll.
A kérdést előterjesztő bíróság azt kérdezi egyebekben, hogy az említett 13. cikk (2) bekezdésének a) pontja értelmében az alkalmazás szerinti tagállam jogszabályai alkalmazhatók‑e túl azokon a napokon, amelyeken az érintettek keresőtevékenységet végeznek, azokon a napokon is, amelyeken nem végeznek keresőtevékenységet.
Az e kérdésre adandó válasz ugyancsak a Kits van Heijningen‑ítéletből (C‑2/89,
EU:C:1990:183
) következik. Ezen ítélet 14. pontjában a Bíróság megállapította ugyanis, hogy az 1408/71 rendelet 13. cikke (2) bekezdésének a) pontja semmilyen különbséget nem tesz aszerint, hogy a jövedelemszerző tevékenységet teljes munkaidőben vagy részmunkaidőben végzik. A rendelkezés által követett cél egyébként veszélybe kerülne, ha úgy kellene tekinteni, hogy a foglalkoztatás szerinti tagállam jogszabályainak alkalmazása csak azokra az időszakokra korlátozódik, amikor a tevékenységet gyakorolják, kizárva ezzel azokat az időszakokat, amikor az érdekelt nem végzi a tevékenységét.
A Bíróság ebből azt a következtetést vonta le, hogy az 1408/71 rendelet 13. cikke (2) bekezdésének a) pontját akként kell értelmezni, hogy az e rendelet alkalmazási körébe tartozó személy, aki részmunkaidős keresőtevékenységet folytat valamely tagállam területén, e tagállam jogszabályainak hatálya alá tartozik mind azokon a napokon, amelyeken ilyen tevékenységet végez, mind azokon a napokon, amelyeken nem végez ilyen tevékenységet (Kits van Heijningen ítélet, C‑2/89,
EU:C:1990:183
, 15. pont).
Ugyanezen megfontolások alkalmazandók az olyan, alkalmi jelleggel végzett keresőtevékenység tekintetében, mint amelyek az alapeljárások tárgyát képezik. E tekintetben pontosítani szükséges, hogy az alkalmazás szerinti tagállam jogszabályai addig alkalmazhatók, amíg az érintett személy e tagállam területén folytatja szakmai tevékenységét. Ebből a szempontból nem bír relevanciával a munkaviszony fennállása vagy a munkaviszony típusa, mint amilyen a részmunkaidő vagy alkalmi munka, sem pedig a munkavállaló által teljesített órák száma.
Ezt az értelmezést nem gyengítheti az az 1408/71 rendelet 13. cikke (2) bekezdésének f) pontjára vonatkozó ítélkezési gyakorlat, amely szerint e rendelkezés, amely az érintett személyt a lakóhely szerinti tagállam jogszabályainak hatálya alá vonja, mind a minden keresőtevékenységükkel véglegesen felhagyó, mind a tevékenységüket csupán szüneteltető személyekre alkalmazandó (Kuusijärvi‑ítélet, C‑275/96,
EU:C:1998:279
, 39. és 40. pont, Adanez‑Vega ítélet, C‑372/02,
EU:C:2004:705
, 24. pont).
Ugyanis, amint azt az SVB helytállóan megjegyzi, az az időszak, amelynek folyamán az alkalmi munka keretében nem végeznek tevékenységet, nem tekinthető a tevékenység ideiglenes szüneteltetésének. E tekintetben a Bíróság előtt benyújtott ügyiratokból kitűnik, hogy a H. D. Giesen házastársa és annak munkáltatója közötti munkaviszony megszakítás nélkül öt évig tartott. Következésképpen ezen időszak folyamán ő, az 1408/71 rendelet 13. cikke (2) bekezdésének a) pontja alkalmazásában, az alkalmazás szerinti tagállam jogszabályai, jelen esetben a német jogszabályok hatálya alá tartozott.
Az első kérdésre tehát azt a választ kell adni, hogy az 1408/71 rendelet 13. cikke (2) bekezdésének a) pontját akként kell értelmezni, hogy valamely tagállamban illetőséggel rendelkező személyek, akik az említett rendelet hatálya alá tartoznak, és alkalmi munkára irányuló szerződés alapján munkaviszonyban havi néhány napon végeznek tevékenységet valamely másik tagállam területén, a foglalkoztatás szerinti állam jogszabályainak hatálya alá tartoznak mind azokon a napokon, amelyeken keresőtevékenységet végeznek, mind azokon a napokon, amelyeken nem végeznek ilyen tevékenységet.
A második kérdésről
Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy a 1408/71 rendelet 13. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben e cikk (2) bekezdésének a) pontját akként kell‑e értelmezni, hogy azzal az alapügyek körülményei között ellentétes, hogy az a migráns munkavállaló, aki a foglalkoztatás szerinti tagállam jogszabályainak hatálya alá tartozik, a lakóhely szerinti állam nemzeti jogszabálya alapján ez utóbbi állam öregségi biztosítási rendszerhez kapcsolódó ellátásaiban vagy családi támogatásaiban részesül.
Ez a kérdés az alapügyek sajátos körülményeire utal, miszerint a foglalkoztatás szerinti tagállam jogszabályainak alkalmazása a családi támogatások és az öregségi nyugdíj tekintetében nem eredményezte az érintetteknek ezen állam szociális biztonsági rendszerében való taggá válását.
Noha a lakóhely szerinti állam alapügyek tárgyát képező szabályozása, az AKW és az AOW 6a. cikkének b) pontjában foglalt kizárási feltétel alkalmazásában kizárja az alapügyekben érintett személyekhez hasonló migráns munkavállalóknak az öregségi biztosítási rendszerben való taggá válását, a kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy ha a második kérdésre nemleges válasz adandó, úgy el kell tekintenie e kizárási feltétel alkalmazásától, és az 1989. évi BUB‑ban és az 1999. évi BUB‑ban foglalt méltányossági záradékot kell alkalmaznia, hogy megszüntesse azokat a jelentős méltánytalanságokat, amelyek a biztosítási kötelezettségből vagy biztosítási kötelezettségből való kizárásból fakadhatnak.
Ebben az összefüggésben merül fel az a kérdés, hogy az 1408/71 rendelet 13. cikkével ellentétes‑e az említett ellátások lakóhely szerinti tagállam által történő nyújtása.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság a Bosmann‑ítéletében (C‑352/06,
EU:C:2008:290
), valamint a Hudzinski és Wawrzyniak ítéletében (C‑611/10 és C‑612/10,
EU:C:2012:339
) azon elv alóli kivételeket, amely szerint csak egy tagállam jogszabályai alkalmazandók, már jóváhagyott olyan tagállam tekintetében, amely a 1408/71 rendelet II. címének rendelkezései értelmében nem rendelkezik illetékességgel, hogy bizonyos feltételek mellett a migráns munkavállalónak, nemzeti joga alkalmazásában, családi támogatásokat nyújtson.
Így a Bosmann‑ítéletben (C‑352/06,
EU:C:2008:290
), olyan körülmények között, amikor nem a családi támogatások effajta halmozódásáról volt szó a két tagállam jogszabályainak egyidejű alkalmazása ellenére sem, a Bíróság megállapította, hogy noha az uniós jog nem kötelezi a lakóhely szerinti állam illetékes hatóságait a szóban forgó családi támogatás B. Bosmann részére történő nyújtására, e támogatás nyújtása nem is lenne kizárható, ha e személy az említett támogatásban részesülhetne csupán azon tény alapján, hogy e tagállamban rendelkezik lakóhellyel (lásd ebben az értelemben: Bosmann‑ítélet, C‑352/06,
EU:C:2008:290
, 25., 27. és 28. pont).
Közelebbről a Bíróság úgy ítélte meg az említett Bosmann‑ítélet 31. pontjában (C‑352/06,
EU:C:2008:290
), hogy az ezen ítélethez vezető ügy körülményei között a lakóhely szerinti tagállam nem fosztható meg attól a lehetőségtől, hogy családi támogatást nyújtson a területén lakóhellyel rendelkező személyek számára. Igaz ugyan, hogy az 1408/71 rendelet 13. cikke (2) bekezdésének a) pontja értelmében az a személy, aki valamely tagállam területén folytat keresőtevékenységet, e tagállam jogszabályainak hatálya alá tartozik, még akkor is, ha egy másik tagállam területén rendelkezik lakóhellyel, ez azonban nem jelenti azt, hogy e rendelet célja az lenne, hogy megakadályozza a tartózkodási hely szerinti tagállamot abban, hogy az ilyen személy számára családi támogatást nyújtson.
Az 1408/71 rendelet 13. cikkének (1) bekezdésében előírt azon elv alól, amely szerint csak egy tagállam jogszabályai alkalmazandók, hasonló kivételt tett lehetővé a Bíróság Hudzinski és Wawrzyniak ítéletében (C‑611/10 és C‑612/10,
EU:C:2012:339
), amelyekben a Bíróság elismerte azon tagállam jogát, amely e rendelet II. címének rendelkezései értelmében illetékes, ám amelynek a területén a migráns munkavállaló ideiglenesen munkát végez, és ahol a jövedelemadó tekintetében teljes körűen adókötelesnek minősül, hogy a lakóhely szerinti állam által nyújtott, gyermekek után járó ellátásokat kiegészítő ellátásokat nyújtson.
Márpedig, először is a családi támogatásokkal és C. E. Franzen helyzetével kapcsolatban meg kell állapítani egyrészt, hogy az alapügyek tárgyát képező holland jogszabályok, cskúgy, mint a B. Bosmann körülményeihez hasonló körülmények között irányadó német jogszabályok, a családi támogatáshoz való jogosultságot nem teszik függővé alkalmazási vagy biztosítási feltételektől. Így önmagában a hollandiai lakóhely ténye elegendő a családi támogatásokra való jogosultsághoz, az AKW és az AOW 6a. cikkének b) pontjában foglalt kizárási feltételtől eltekintve, amely azon elv nemzeti szabályozásba történő átültetését célozza, amely szerint csak egy tagállam jogszabályai alkalmazandók. Másrészt, az alkalmazás szerinti tagállam jogszabályai formális alkalmazásának ellenére C. E. Franzen nem volt jogosult a szóban forgó szociális ellátásokra a területén folytatott keresőtevékenység munkaóráinak korlátozott száma és az ebből eredő csekély jövedelem folytán. Következésképpen, a Bosmann‑ítélethez (C‑352/06,
EU:C:2008:290
) vezető ügyhöz hasonlóan, a C. E. Franzen‑ügy körülményei között nincs szó azonos jellegű, ugyanazon biztosítási időszakra vonatkozó családi támogatások halmozódásáról.
Másodszor, ami az F. van der Berg és H. D. Giesen ügyek tárgyát képező öregségi és partnerségi ellátásokat illeti, úgy tűnik, hogy ezen ellátások nyújtásának anyagi jogi feltételei a lakóhely szerinti állam jogszabályai alkalmazásában teljesülnek, és ezen ellátások nyújtása nem eredményezi azonos jellegű, ugyanazon biztosítási időszakra vonatkozó ellátások halmozódását a lakóhely és az alkalmazás szerinti állam jogszabályainak egyidejű alkalmazása esetén.
A Bíróság előtti tárgyaláson megerősítést nyert ugyanis, hogy a lakóhelyre vonatkozó feltétel elégséges a holland állami öregségi nyugdíj‑biztosítási rendszerben való tagság megszerzéséhez, még akkor is, ha az érintett személy egy adott időszakban nem folytat keresőtevékenységet. Az alapügyekben az érintettek azon oknál fogva veszítették el hollandiai tagságukat, hogy Németország területén alkalmi munkát végeztek, ugyanakkor, csekély jövedelmük folytán, nem váltak taggá a német öregségi biztosítási rendszerben.
Következésképpen meg kell állapítani, a Bosmann‑ítéletben (C-352/06,
EU:C:2008:290
) foglaltakhoz hasonlóan, hogy az 1408/71 rendelet 13. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett 13. cikke (2) bekezdésének a) pontjával az alapügy körülményeihez hasonló körülmények között nem ellentétes, hogy az alkalmazás szerinti tagállam szociális biztonsági rendszere alá tartozó migráns munkavállaló, aki a lakóhelye szerinti tagállam jogszabályai értelmében teljesíti ezen ellátások nyújtásának anyagi jogi feltételeit, és akinek helyzete nem eredményezi azonos jellegű, ugyanazon biztosítási időszakra vonatkozó ellátások halmozódását, családi támogatásokban és öregségi ellátásban részesüljön ezen utóbbi tagállamban.
A fenti megfontolásokból következően a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 1408/71 rendelet 13. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben e cikk (2) bekezdésének a) pontját akként kell értelmezni, hogy azzal az alapügyek körülményei között nem ellentétes, hogy az a migráns munkavállaló, aki a foglalkoztatás szerinti tagállam jogszabályainak hatálya alá tartozik, a lakóhely szerinti tagállam nemzeti jogszabálya alapján ez utóbbi állam öregségi biztosítási rendszerhez kapcsolódó ellátásaiban vagy családi támogatásaiban részesül.
A harmadik kérdésről
A második kérdésre adott válaszra és különösen arra a tényre tekintettel, hogy a kérdést előterjesztő bíróság, amint az a jelen ítélet 56. pontjából kitűnik, a második kérdésre adott nemleges válasz esetére a kizárási feltétel alkalmazásától el kíván tekinteni, a harmadik kérdésre nem szükséges választ adni.
A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

A fenti indokok alapján a Bíróság (negyedik tanács) a következőképpen határozott:

1)
A 2006. december 18‑i 1992/2006/EK európai parlamenti és tanácsi rendelettel módosított, korábban az 1996. december 2‑i 118/97/EK tanácsi rendelettel módosított és naprakésszé tett, a szociális biztonsági rendszereknek a Közösségen belül mozgó munkavállalókra és önálló vállalkozókra, illetve családtagjaikra történő alkalmazásáról szóló, 1971. június 14‑i 1408/71/EGK tanácsi rendelet 13. cikke (2) bekezdésének a) pontját akként kell értelmezni, hogy valamely tagállamban illetőséggel rendelkező személyek, akik az említett rendelet hatálya alá tartoznak, és alkalmi munkára irányuló szerződés alapján munkaviszonyban havi néhány napon végeznek tevékenységet valamely másik tagállam területén, a foglalkoztatás szerinti állam jogszabályainak hatálya alá tartoznak mind azokon a napokon, amelyeken keresőtevékenységet végeznek, mind azokon a napokon, amelyeken nem végeznek ilyen tevékenységet.

2)
Az 1992/2006 rendelettel módosított, korábban a 118/97 rendelettel módosított és naprakésszé tett 1408/71 rendelet 13. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben e cikk (2) bekezdésének a) pontját akként kell értelmezni, hogy azzal az alapügyek körülményei között nem ellentétes, hogy az a migráns munkavállaló, aki a foglalkoztatás szerinti tagállam jogszabályainak hatálya alá tartozik, a lakóhely szerinti tagállam nemzeti jogszabálya alapján ez utóbbi állam öregségi biztosítási rendszerhez kapcsolódó ellátásaiban vagy családi támogatásaiban részesül.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: holland.