CELEX: 62008TJ0037
Gennemførelse af budget
inddrivelse
modregning i fordringer
tilbagevirkende kraft
dom afsagt af Retten, hvorved Kommissionen pålægges at betale erstatning med tillæg af renter
fordring, der er sikker, opgjort og forfalden til betaling

Sagens baggrund
Denne sag drejer sig om Kommissionens beslutning af 16. november 2007 om inddrivelse ved modregning i medfør af artikel 73
i Rådets forordning (EF) nr. 1605/2002 af 25. juni 2002 om finansforordningen vedrørende De Europæiske Fællesskabers almindelige
budget (EFT L 248, s. 1, herefter »finansforordningen«) af et beløb på 36 551,58 EUR, som sagsøgeren, Robert Walton, skyldte
Kommissionen (herefter »den anfægtede beslutning«).
1.
Vedrørende Kommissionens fordring mod sagsøgeren
Sagsøgeren var af Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ansat som midlertidigt ansat fra oktober 1999 for en femårig
periode med en prøvetid på seks måneder.
Ved skrivelse af 3. oktober 2000 meddelte Kommissionen sagsøgeren, at hans ansættelseskontrakt ville blive opsagt pr. 16.
oktober 2000. Ved skrivelse af 22. november 2000 oplyste Kommissionen, at sagsøgeren skyldte De Europæiske Fællesskaber 13 104,14
EUR, da han ved en fejl havde fået løn i de måneder, hvor han havde været fraværende. Der blev herefter den 24. januar 2001
sendt en debetnota til ham.
Sagsøgeren anlagde sag ved Retten, idet han anfægtede afskedigelsen. Ved dom af 9. april 2003, Walton mod Kommissionen (sag
T-155/01, Sml. Pers. I-A, s. 121, og II, s. 595), frifandt Retten Kommissionen, idet den fandt, at sagsøgeren ved sin adfærd
mellem juni 2000 og indtil den 9. august samme år selv havde opsagt sin ansættelseskontrakt.
Som følge heraf anså Kommissionen sig ikke for forpligtet til at betale sagsøgeren godtgørelse i forbindelse med afskedigelsen.
Ved skrivelse af 23. oktober 2003 blev sagsøgeren anmodet om at tilbagebetale den godtgørelse, han havde modtaget i forbindelse
med afskedigelsen, dvs. et beløb på 13 815,16 EUR med tillæg af renter fra den 11. januar 2004, som han havde fået udbetalt
siden ophævelsen af ansættelseskontrakten. En debetnota med krav om tilbagebetaling af dette beløb blev udstedt til sagsøgeren
den 27. november 2003.
Den 27. maj 2005 vedtog Kommissionen i medfør af artikel 72 i finansforordningen en beslutning, der kan tvangsfuldbyrdes i
henhold til artikel 256 EF, vedrørende et beløb på 26 919,30 EUR (svarende til summen af 13 104,14 EUR og 13 815,16 EUR),
forhøjet med et beløb på 4 813,28 EUR som følge af renter påløbet siden den 31. marts 2005 (med tillæg af yderligere 5,06
EUR pr. dag efter denne dato) (herefter »beslutningen om tvangsinddrivelse«).
Sagsøgeren appellerede ikke beslutningen om tvangsinddrivelse.
2.
Vedrørende sagsøgerens fordring mod Fællesskabet
Sagsøgeren tilhørte en gruppe mennesker, som blev aflønnet af udenforstående virksomheder, der kontraherede med fællesforetagendet
Joint European Torus (JET), som havde til opgave at gennemføre fusionsprogrammet, der omfattede opførelsen, driften og udnyttelsen
af et stort torusanlæg af Tokamak-typen og de dertil hørende hjælpefaciliteter (herefter »JET-projektet«), før han i oktober
1999 blev ansat som midlertidigt ansat af Kommissionen. Ved en erstatningssag anlagt af denne gruppe fandt Retten, at Kommissionen,
ved i strid med JET’s vedtægter at have undladt at tilbyde disse personer midlertidig ansættelse til varetagelse af deres
opgaver for JET, havde pådraget Det Europæiske Fællesskab et erstatningsansvar (Rettens dom af 5.10.2004, sag T-144/02, Eagle
m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 3381, herefter »Eagle-mellemdommen«).
I Eagle-mellemdommen, nævnt i præmis 8 ovenfor, fandt Retten ligeledes, at Kommissionen havde handlet således, at de omhandlede
personer havde mistet en reel mulighed for at blive ansat som midlertidigt ansatte og havde foranlediget en økonomisk forskelsbehandling,
som medførte en forskel mellem på den ene side den løn og de fordele, de ville have modtaget eller opnået, hvis de havde arbejdet
for JET-projektet som midlertidigt ansatte, og på den anden side den løn og de fordele, de rent faktisk havde modtaget som
lønmodtagere i de udenforstående virksomheder.
Retten anførte i Eagle-mellemdommens præmis 171, at erstatningsperioden begyndte fra det tidspunkt, hvor den tidligste kontrakt
blev indgået eller forlænget inden for en periode på fem år før det tidspunkt, hvor erstatningskravet blev fremsat, og ophørte
enten på det tidspunkt, hvor den pågældende ophørte med at arbejde ved JET-projektet, hvis dette tidspunkt lå før projektets
afslutning den 31. december 1999, eller på denne dato, hvis den pågældende arbejdede ved JET-projektet indtil dets afslutning.
Ved Eagle-mellemdommen, nævnt i præmis 8 ovenfor, pålagde Retten Kommissionen at erstatte det økonomiske tab, hver enkelt
sagsøger i sagen, heriblandt Robert Walton, havde lidt som følge af, at de ikke af Kommissionen var blevet ansat som midlertidigt
ansatte til udførelse af deres arbejde i forbindelse med JET-projektet. Derudover bestemte Retten, at parterne skulle give
den meddelelse om det beløb, som de efter fælles overenskomst var enige om skulle betales i erstatning for dette tab. Såfremt
parterne ikke nåede til enighed, skulle de give Retten meddelelse om deres påstande med beløbsangivelser.
Da parterne ikke nåede til enighed, fremsendte de den 28. oktober 2005 deres påstande med beløbsangivelser. Ved dom af 12.
juli 2007, Eagle m.fl. mod Kommissionen (sag T-144/02, Sml. II, s. 2721), pålagde Retten Kommissionen at betale hver sagsøger
en erstatning svarende til det beløb, der for hver enkelt sagsøger var angivet i bilag 3 til dommen. Retten bestemte ligeledes,
at dette beløb tillagdes rente med 5,25% fra den 31. december 1999, og indtil betaling skete.
Ifølge bilag 3 til dommen i sagen Eagle m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 12 ovenfor, havde sagsøgeren pr. 31. december
1999 et erstatningskrav på 208 021 GBP.
3.
Vedrørende modregning i fordringerne
I et bilag til påstandsdokumentet af 28. oktober 2005, som blev indgivet under den sag vedrørende fastsættelse af erstatning,
der gav anledning til dommen i sagen Eagle m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 12 ovenfor, fremførte Kommissionen for første
gang spørgsmålet om en eventuel modregning af den erstatning, som Kommissionen måtte blive sagsøgeren skyldig i medfør af
dommen, i den fordring, som Fællesskabet havde på vedkommende. Ved e-mail af 21. december 2005 anmodede sagsøgeren Kommissionen
om en nærmere redegørelse vedrørende den eventuelle modregning. Kommissionen besvarede denne anmodning ved en skrivelse af
22. december 2005.
I deres påstandsdokument med beløbsangivelser af 19. februar 2007 bestred sagsøgerne i den sag, der gav anledning til dommen
i sagen Eagle m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 12 ovenfor, Kommissionens mulighed for at foretage modregning mellem
Fællesskabets fordringer på sagsøgeren og de beløb, som Fællesskabet skyldte sagsøgeren.
Efter fremsættelsen af nye påstande med beløbsangivelser meddelte Kommissionen, at den ikke fastholdt sin begæring om en
afgørelse af spørgsmålet om en eventuel modregning inden for rammerne af den sag, der gav anledning til dommen i sagen Eagle
m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 12 ovenfor. Retten tog denne meddelelse til efterretning, jf. præmis 19 i dommen Eagle
m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 12 ovenfor.
Efter dommen i sagen Eagle m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 12 ovenfor, rettede sagsøgeren den 19. juli 2007 henvendelse
til Kommissionen og anmodede denne om at bekræfte hans beregning af det skyldige beløb. Kommissionen svarede ved e-mail af
31. juli 2007, at den kunne acceptere beløbet, men dog tog forbehold for så vidt angik beregningen af renter pr. dag.
Ved skrivelse af 24. september 2007 oplyste Kommissionen, at den havde til hensigt at foretage modregning i det beløb, den
skyldte sagsøgeren. I sit svar af 25. oktober 2007 fastholdt sagsøgeren, at Kommissionen ikke havde ret til at foretage modregning
i erstatningen. Ved skrivelse af 25. oktober 2007 svarede Kommissionen, at den ikke kunne tilslutte sig sagsøgerens synspunkt.
Ved skrivelse af 9. november 2007, som sagsøgeren modtog den 13. november 2007, meddelte Kommissionen, at den foretog modregning
mellem fordringerne og fratrak det beløb på 36 551,58 EUR, som sagsøgeren skyldte Fællesskabet, i det beløb på 421 749,73
EUR, som Fællesskabet skyldte ham. Beløbet på 36 551,58 EUR bestod af et beløb på 13 104,14 EUR, som fremgår af Kommissionens
debetnota af 24. januar 2001, og et beløb på 13 815,16 EUR, som fremgår af dens debetnota af 27. januar 2003, samt renter
tillagt med 9 632,28 EUR. Af bilag til skrivelse af 9. november 2007 fremgår, at renterne dækker perioden fra hver af debetnotaernes
forfaldstid indtil den 8. november 2007. Beløbet på 421 749,73 EUR bestod af erstatningsbeløbet på 208 021 GBP med tillæg
af renter.
Den 16. november 2007 vedtog Kommissionen den anfægtede beslutning og udbetalte et beløb på 385 198,15 EUR til sagsøgeren
(dvs. beløbet på 421 749,73 EUR fratrukket beløbet på 36 551,58 EUR).

Retsforhandlinger og parternes påstande
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 23. januar 2008 har sagsøgeren anlagt nærværende sag.
Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:
–        Den anfægtede beslutning annulleres.
–        Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
–        Afvisning, subsidiært frifindelse.
–        Sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Retlige bemærkninger
1.
Formaliteten
Kommissionen har gjort gældende, at der i den konkrete sag ikke er tale om en retsakt, der kan anfægtes. Modregningen er blot
en følge af en tidligere dom og en tidligere beslutning, som er endelige. Modregningen er således ikke en anfægtelig retsakt,
og sagen bør dermed afvises.
Det skal bemærkes, at en retsakt, hvorved Kommissionen foretager udenretlig modregning mellem gældsposter og tilgodehavender
i forskellige retsforhold med samme personer, udgør en anfægtelig retsakt i henhold til artikel 230 EF (jf. Domstolens dom
af 10.7.2003, sag C-87/01 P, Kommissionen mod CCRE, Sml. I, s. 7617, præmis 45), og at det er i forbindelse med et sådant
søgsmål, at Retten skal undersøge lovligheden af en beslutning om modregning med hensyn til dens virkninger for den manglende
faktiske betaling af de omtvistede beløb til sagsøgeren (jf. i denne retning Rettens dom af 8.10.2008, sag T-122/06, Helkon
Media mod Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 46, og Rettens dom af 8.7.2009, sag T-182/08, Kommissionen
mod Atlantic Energy, ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 70).
Da Kommissionen i denne sag foretog en udenretlig modregning, kan søgsmålet til prøvelse af den anfægtede beslutning realitetsbehandles.
Dermed kan den formalitetsindsigelse, som Kommissionen har rejst, ikke tages til følge.
2.
Om realiteten
Sagsøgeren har til støtte for sine påstande gjort tre anbringender gældende. Det første vedrører procedurefejl. Det andet
vedrører en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning. Det tredje vedrører fejl i grundlaget
for modregningen. Det fjerde vedrører fejl ved modregningsberegningen som følge af medregnede morarenter.

Det første anbringende vedrørende procedurefejl
Sagsøgeren har gjort gældende, at Kommissionen handlede uhensigtsmæssigt og urimeligt, da den foretog en udenretlig modregning,
når den kunne have rejst spørgsmålet om modregning ved Fællesskabets retsinstanser. Modregningen var et spørgsmål, som burde
have været rejst og behandlet tidligere i sagen. Kommissionen bør ikke kunne undgå den kontradiktoriske sagsbehandling og
domstolskontrollen ved at handle for sent og ensidigt og efter afsigelsen af dommen i sagen Eagle m.fl. mod Kommissionen,
nævnt i præmis 12 ovenfor.
Sagsøgeren er af den opfattelse, at spørgsmålet om modregning i det mindste efter engelsk ret udgør et forsvar, som burde
være rejst ved den domstol, hvor sagen var anlagt. I modsat fald kan beløb, som kræves og eventuelt tilkendes ved en domstol,
reduceres eller bortfalde.
Det skal indledningsvis fastslås, at den anfægtede beslutning er en beslutning om inddrivelse ved modregning truffet i medfør
af artikel 73 i finansforordningen og artikel 83 i Kommissionens forordning (EF, Euratom) nr. 2342/2002 af 23. december 2002
om gennemførelsesbestemmelser til Rådets finansforordning, som ændret ved Kommissionens forordning (EF, Euratom) nr. 1248/2006
af 7. august 2006 (EUT L 227, s. 3, herefter »gennemførelsesbestemmelserne«).
Det skal dernæst konstateres, at den i finansforordningen anførte fremgangsmåde for vedtagelse af en beslutning om inddrivelse
af en fordring ved modregning ikke stiller krav om, at Kommissionen på forhånd skal tilkendegive, at den agter at foretage
modregning i fordringen ved en domstol.
Finansforordningens artikel 73, stk. 1, bestemmer således, at regnskabsføreren ved modregning inddriver Fællesskabernes fordringer
udstedt af den kompetente anvisningsberettigede i alle tilfælde, hvor debitor selv i forhold til Fællesskaberne har en fordring,
der er sikker, opgjort og forfalden til betaling.
Finansforordningens artikel 71 bestemmer endvidere, at den kompetente anvisningsberettigede først skal fastlægge fordringen,
dvs. kontrollere eksistensen af debitors gæld, fastslå eller kontrollere gældens tilstedeværelse og størrelse og kontrollere,
at gælden er forfalden. Gennemførelsesbestemmelsernes artikel 79 stiller krav om, at regnskabsføreren navnlig skal sikre sig,
at fordringen er »sikker« og ikke undergivet nogen betingelse. Han skal ligeledes sikre sig, at fordringen er »opgjort« og
beløbet nøjagtigt fastsat, samt at fordringen er »forfalden« og dermed ikke undergivet nogen frist. Endvidere bestemmer gennemførelsesbestemmelsernes
artikel 80, at enhver fastlæggelse af en fordring er baseret på bilag, der bekræfter Fællesskabernes rettigheder.
I medfør af finansforordningens artikel 71, stk. 2, skal enhver fordring, der er »sikker, opgjort og forfalden til betaling«,
fastlægges ved en indtægtsordre, der sendes til regnskabsføreren og udarbejdes af den kompetente anvisningsberettigede. Ifølge
gennemførelsesbestemmelsernes artikel 78, stk. 2, er indtægtsordren den transaktion, hvorved den anvisningsberettigede giver
regnskabsføreren instruks om at inddrive den fastlagte fordring.
Kommissionen har således med rette gjort gældende, at den ikke var forpligtet til at gøre modregning gældende i den sag, der
gav anledning til dommen i sagen Eagle m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 12 ovenfor.
Det skal derudover bemærkes, at Kommissionen ved at træffe beslutning om inddrivelse ved modregning i medfør af finansforordningens
artikel 73 ikke på nogen måde har krænket sagsøgerens processuelle rettigheder. Sagsøgeren kunne således gøre sine processuelle
rettigheder gældende på tre måder. For det første havde sagsøgeren mulighed for at iværksætte en appel mod dommen i sagen
Walton mod Kommissionen., nævnt i præmis 4 ovenfor, med henblik på at anfægte konstateringen af, at hans adfærd svarede til
en opsigelse af hans ansættelseskontrakt. For det andet havde han mulighed for at påklage beslutningen om tvangsinddrivelse.
For det tredje kunne han anlægge et annullationssøgsmål til prøvelse af Kommissionens beslutning af 16. november 2007 om inddrivelse
ved modregning af beløbet på 36 551,58 EUR, som denne skyldte sagsøgeren (jf. præmis 25 ovenfor), hvilket han gjorde med denne
sag.
Som følge heraf kan sagsøgeren ikke med rette kritisere Kommissionen for at have unddraget sig domstolsprøvelse af lovligheden
af modregning i fordringer.
Set i lyset af det ovenstående har Kommissionen ikke begået en »procedurefordrejning«. Det første anbringende skal således
forkastes som ubegrundet.

Det andet anbringende vedrørende en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning
Sagsøgeren har gjort gældende, at Kommissionen havde givet ham en berettiget forventning om, at den ville udbetale det fulde
beløb, der var anført i tabellen sendt pr. e-mail den 31. juli 2007 (jf. præmis 17 ovenfor).
Det bemærkes, at retten til at påberåbe sig princippet om beskyttelse af den berettigede forventning ifølge fast retspraksis
gælder for enhver, som befinder sig i en situation, hvor en fællesskabsinstitution har givet vedkommende anledning til begrundede
forventninger. I princippet kan ingen påberåbe sig tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning,
såfremt administrationen ikke har afgivet præcise løfter (Domstolens dom af 24.11.2005, sag C-506/03, Tyskland mod Kommissionen,
ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 58, og af 22.6.2006, forenede sager C-182/03 og C-217/03, Belgien og Forum 187
mod Kommissionen, Sml. I, s. 5479, præmis 147, samt Rettens dom af 23.10.2002, forenede sager T-346/99 – T-348/99, Diputación
Foral de Álava m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 4259, præmis 93).
I denne sag har Kommissionen aldrig afgivet præcise løfter om, at den ikke ville foretage modregning med fordringerne. Kommissionens
e-mail af 31. juli 2007, som sagsøgeren henviser til, indeholder ingen løfter eller forsikringer i den forstand. Nævnte e-mail
omhandler alene rigtigheden af beregningerne og gælder alle sagsøgerne i den sag, der gav anledning til dommen i sagen Eagle
m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 12 ovenfor. E-mailen tog ikke sigte på den særskilte tvist mellem sagsøgeren og Kommissionen
og indeholdt ingen hentydning til Fællesskabets inddrivelsesmetode for fordringer. Den omhandlede mail kunne således ikke
have givet anledning til en berettiget forventning hos sagsøgeren om, at Kommissionen ikke ville foretage modregning.
Det samme gælder Kommissionens meddelelse efter dens nye påstande med beløbsangivelser under den sag, der gav anledning til
dommen i sagen Eagle m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 12 ovenfor. Ved denne meddelelse, som Retten tog til efterretning
i dommens præmis 19, præciserede Kommissionen, at den ikke fastholdt spørgsmålet om modregning, som den havde rejse under
den nævnte sag, og at det var ufornødent, at Retten prøvede dette spørgsmål. En sådan meddelelse betyder imidlertid ikke,
at Kommissionen havde givet afkald på at påberåbe sig retten til inddrivelse af Fællesskabets fordring på sagsøgeren ved modregning
uden for nævnte sags rammer.
Sagsøgeren har således ikke kunnet påvise præcise forsikringer eller løfter, som kunne have givet ham anledning til en berettiget
forventning om, at Kommissionen ikke ville foretage inddrivelse ved modregning. Som følge heraf skal det andet anbringende
forkastes som ubegrundet.

Det tredje anbringende vedrørende fejl i grundlaget for modregningen
Sagsøgeren har anfægtet lovligheden af Kommissionens modregning af fordringer. Sagsøgeren har gjort gældende, at Kommissionens
debetnota af 24. januar 2001 ligger forud for dommen i sagen Walton mod Kommissionen, nævnt i præmis 4 ovenfor, og er udstedt
på grundlag af en formodning om opsigelse. Sagsøgeren gør dernæst gældende, at eftersom Retten har fastslået, at opsigelsen
var uden virkning, kan denne ikke danne grundlag for udstedelse af en debetnota. Sagsøgeren slutter heraf, at Kommissionens
debetnota af 24. januar 2001 er ugyldig og uden retsvirkning.
Sagsøgeren har subsidiært gjort gældende, at Kommissionens debetnota af 24. januar 2001 ikke blev udstedt efter en beslutning
om fastlæggelse af fordringer i henhold til finansforordningens artikel 71, hvorfor betingelserne for modregning, som omhandlet
i finansforordningens artikel 73, ikke var opfyldt.
For så vidt angår Kommissionens debetnota af 27. november 2003 har sagsøgeren gjort gældende, at denne ikke kan danne grundlag
for modregning, da han ikke har haft adgang til de to sagsnotater, som debetnotaen henviser til. Kommissionens afvisning af
at fremlægge disse sagsnotater udgør ligeledes en overtrædelse af bestemmelserne i finansforordningens artikel 60, stk. 4,
sammenholdt med gennemførelsesforordningens artikel 48, 49 og 80. Denne retlige fejl burde endelig i overensstemmelse med
gennemførelsesforordningens artikel 88 have ført til annullation af fordringen.
Sagsøgeren har således bestridt eksistensen af de fordringer, som Kommissionen har lagt til grund i forbindelse med modregningen.
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at de omhandlede beløb fremgår dels af Kommissionens debetnotaer af 24. januar 2001
og 27. november 2003, dels af beslutningen om tvangsinddrivelse.
Uden at det er nødvendigt at fastslå, om Kommissionens debetnotaer af 24. januar 2001 og 27. november 2003 eller beslutningen
om tvangsinddrivelse udgør en anfægtelig retsakt i henhold til artikel 230 EF, skal det konstateres, at sagsøgeren under alle
omstændigheder har undladt at anlægge annullationssøgsmål vedrørende disse retsakter inden for den frist på to måneder, der
er fastsat i denne artikel.
Under disse omstændigheder kan sagsøgeren ikke i denne sag anfægte de fordringer, som ligger til grund for Kommissionens debetnotaer
af 24. januar 2001 og 27. november 2003 og for beslutningen om tvangsinddrivelse.
Dermed skal det tredje anbringende afvises.

Det fjerde anbringende vedrørende fejl ved modregningsberegningen vedrørende renterne
Sagsøgeren har anfægtet den fremgangsmåde, som Kommissionen anvendte ved modregningen for så vidt angår medtagelsen af morarenter.
Ifølge sagsøgeren skulle modregningen foretages på det tidspunkt, hvor de beløb, han hævdedes at skylde, forfaldt, uden hensyn
til morarenter.
Sagsøgeren har henvist til, at den hovedstol, som Kommissionen skyldte ham, ifølge dommen i sagen Eagle m.fl. mod Kommissionen,
nævnt i præmis 12 ovenfor, skulle betales senest den 31. december 1999. Efter dette tidspunkt havde sagsøgeren krav på 5,25%
i morarenter. Kommissionens fordringer på ham opstod efterfølgende ved debetnotaernes forfaldstidspunkt, dvs. den 31. marts
2001 og den 11. januar 2004. Kommissionen burde således have foretaget modregning ad to omgange. Sagsøgeren er af den opfattelse,
at Kommissionen den 31. marts 2001 burde have foretaget en første modregning mellem beløbet på 13 104,14 EUR, som han skyldte
Fællesskabet, og det beløb, som Fællesskabet på denne dato skyldte ham, og den 11. januar 2004 en anden modregning mellem
beløbet på 13 815,16 EUR, som han skyldte Fællesskabet, og det beløb, som Fællesskabet fortsat skyldte ham.
Sagsøgeren har i denne forbindelse gjort gældende, at Kommissionen ikke har benyttet denne fremgangsmåde, idet den modregnede
det samlede beløb inklusive morarenter. Sagsøgeren har gjort gældende, at Kommissionen derved har forøget Fællesskabets fordringer
mod ham med en højere rentesats end den, der gjaldt for hans fordring mod Fællesskabet, eftersom den rentesats, som Fællesskabet
havde krævet, var højere end den, der blev fastsat i dommen i sagen Eagle m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 12 ovenfor.
Kommissionen havde således en økonomisk interesse i at trække inddrivelsessagen i langdrag.
Sagsøgeren har med dette anbringende i det væsentlige gjort gældende, at hans fordring mod Fællesskabet er ældre end Fællesskabets
fordring mod ham, og at modregningen bør foretages med tilbagevirkende kraft. Det er hans opfattelse, at modregningen medfører,
at fordringerne bortfalder fra det tidspunkt, hvor betingelserne for at foretage modregning er opfyldt.
Det er Kommissionens vurdering, at Fællesskabets fordringer mod sagsøgeren var sikre og opgjorte før sagsøgerens fordring.
Det beløb, som sagsøgeren skyldte Fællesskabet, var kendt i 2000. Kommissionen er af den opfattelse, at Fællesskabets fordring
på sagsøgeren var sikker og opgjort senest fra august 2005, hvor fristen for at anlægge søgsmål til prøvelse af beslutningen
om tvangsinddrivelse udløb. Derimod blev Fællesskabets gæld til sagsøgeren ikke kendt før juli 2007. Den omstændighed, at
det beløb, som tilkendtes sagsøgeren, indeholdt renter fra den 31. december 1999, er uden betydning, eftersom det samlede
rentebeløb ikke kunne beregnes, før hovedstolen var kendt.
Det skal for det første bemærkes, at betingelserne for at inddrive en fordring ved modregning og fremgangsmåden for dette
reguleres af finansforordningen og gennemførelsesforordningen (jf. præmis 30-34 ovenfor).
Det fremgår af finansforordningens artikel 73, stk. 1, andet afsnit, og af gennemførelsesforordningens artikel 79 og 83,
at for at kunne udligne Den Europæiske Unions og andres gensidige fordringer, skal disse for det første være sikre, dvs. ubetingede,
for det andet opgjorte, dvs. at de skal være fastsat som et præcist pengebeløb, og for det tredje forfaldne til betaling,
dvs. ikke underlagt en frist.
Følgelig skal tidspunktet for opfyldelse af betingelserne for hver enkelt af fordringerne i denne sag fastsættes.
For så vidt angår Fællesskabets fordring mod sagsøgeren er det ubestridt, at Kommissionen sendte første debetnota den 24.
januar 2001 og anden debetnota den 27. november 2003, og at sagsøgeren ikke betalte inden udløbet af betalingsfristerne i
disse notaer, hvilke løb indtil henholdsvis den 31. marts 2001 og den 11. januar 2004. Fællesskabets fordring var således
under alle omstændigheder sikker, opgjort og forfalden ved udløbet af disse frister.
For så vidt angår sagsøgerens fordring mod Fællesskabet skal det for det første konstateres, at denne fordring er en godtgørelse,
som Kommissionen blev dømt til at betale sagsøgeren i forbindelse med Eagle-mellemdommen, nævnt i præmis 8 ovenfor, hvori
Retten fandt, at betingelserne for, at Fællesskabet ifaldt ansvar i forhold til sagsøgeren, var opfyldt. Det bemærkes endvidere,
at Retten ved afsigelsen af denne mellemdom ikke var i stand til at fastsætte den præcise godtgørelse til sagsøgeren, og at
det var nødvendigt at fortsætte sagen for at fastsætte det præcise beløb. Beløbet var således ikke kendt før den 12. juli
2007, hvor der blev afsagt dom i sagen Eagle m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 12 ovenfor. Heraf følger, at sagsøgerens
fordring mod Fællesskabet ikke var opgjort før denne dato.
Selv om det under disse omstændigheder er sandt, at der ikke i nævnte doms konklusion fastsættes et beløb, som Fællesskabet
skylder på dette tidspunkt, for så vidt som der herved tillægges renter, indtil betaling af erstatning faktisk sker, forholder
det sig ikke desto mindre således, at sagsøgerens fordring på Fællesskabet blev sikker, opgjort og forfalden til betaling
den 12. juli 2007.
Sagsøgerens anbringende om, at hans fordring bestod før Fællesskabets fordringer på ham, kan følgelig ikke tiltrædes.
Det må for det andet lægges til grund – uanset at der ikke foreligger en udtrykkelig bestemmelse herom – at den modregning,
der er fastsat i finansforordningen, har tilbagevirkende kraft, således som sagsøgeren har gjort gældende, hvorfor de berørte
fordringer bortfalder fra det tidspunkt, hvor betingelserne for at foretage modregning er opfyldt.
Ifølge den ordning, der er indført ved finansforordningens artikel 73 og gennemførelsesforordningens artikel 83, skal regnskabsføreren
nemlig foretage modregningen efter at have underrettet debitor herom, når vedkommende ikke frivilligt har indbetalt beløbet.
Kompensationens tilbagevirkende kraft til den dato, hvor regnskabsførerens forpligtelse konkretiseres, gør det således i overensstemmelse
med de modregningsordninger, der er anerkendt i retsordenen i de fleste medlemsstater, muligt at undgå, at debitor pålægges
eventuelle bebyrdende konsekvenser, bl.a. med hensyn til de morarenter, der påløber ved udløbet af en frist, mellem det tidspunkt,
hvor betingelserne for at foretage modregning er opfyldt, og det tidspunkt, hvor den faktisk foretages.
I det foreliggende tilfælde foretog Kommissionen ikke modregningen med virkning fra den 12. juli 2007, hvor de betingelser,
der er fastsat i finansforordningens artikel 73, var opfyldt, men med virkning fra den 8. november 2007, hvilken dato gik
forud for afsendelsen af skrivelsen af 9. november 2007. Det fremgår nemlig af bilaget til denne skrivelse, at de modregnede
beløb omfattede renter, der var påløbet efter den 12. juli 2007.
Kommissionen har følgelig tilsidesat finansforordningens artikel 73, således som denne bestemmelse er fortolket i præmis 64
og 65 ovenfor. Det fjerde anbringende skal derfor tages delvist til følge og den anfægtede afgørelse annulleres, for så vidt
som den i de modregnede beløb inkluderede beløb, der svarer til renter påløbet efter den 12. juli 2007.

Sagens omkostninger
Retten kan ifølge procesreglementets artikel 87, stk. 3, fordele sagens omkostninger eller bestemme, at hver part skal bære
sine egne omkostninger, hvis hver af parterne henholdsvis taber eller vinder på et eller flere punkter.
Da sagsøgeren har fået delvist medhold i sagen, følger det af en rimelig bedømmelse af sagens omstændigheder, at hver part
bærer sine egne omkostninger.
På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Fjerde Afdeling):
1)
Europa-Kommissionens beslutning af 16. november 2007 annulleres, for så vidt som den inkluderede renter påløbet efter den
12. juli 2007 i de beløb, der var genstand for modregningen.
2)
Hver part bærer sine egne omkostninger.
Pelikánová
Jürimäe
Van der Woude
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 8. november 2011.
Underskrifter
*
Processprog: engelsk.