CELEX: 62010CJ0435
Direktiiv 80/987/EMÜ
Töötajate kaitse tööandja maksejõuetuse korral
Maksejõuetushüvitis
Tööotsijana arvele võtmise seadmine hüvitise maksmise tingimuseks

Eelotsusetaotlus puudutab nõukogu 20. oktoobri 1980. aasta direktiivi 80/987/EMÜ töötajate kaitse kohta tööandja maksejõuetuse
korral (EÜT L 283, lk 23; ELT eriväljaanne 05/01, lk 217), muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. septembri 2002. aasta
direktiiviga 2002/74/EÜ (EÜT L 270, lk 10; ELT eriväljaanne 05/04, lk 261; edaspidi „direktiiv 80/987”), artiklite 4, 5 ja
10 tõlgendamist.
See taotlus esitati J. C. van Ardenneni ja Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringeni (töötajate
kindlustust haldava asutuse haldusnõukogu, edaspidi „UWV”) vahelises vaidluses UWV keeldumise üle maksta J. C. van Ardennenile
välja kogu maksejõuetushüvitis, põhjusel et viimane ei lasknud ennast nõutud tähtaja jooksul Centrale organisatie voor Werk
en Inkomenis (töö ja sissetuleku keskorganisatsioon, edaspidi „CWI”) tööotsijana arvele võtta.

Õiguslik raamistik

Liidu õigusnormid
Direktiivi 80/987 artikkel 3 on sõnastatud järgmiselt:
„Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed tagamaks, et garantiiasutused tagavad vastavalt artiklile 4 töötajate töölepingutest
või töösuhetest tulenevate rahuldamata nõuete väljamaksmise, sealhulgas lahkumistoetuse töösuhte lõpetamise korral, kui siseriiklikud
õigusaktid seda ette näevad.
Garantiiasutuse ülevõetavad nõuded peavad olema rahuldamata töötasunõuded seoses ajavahemikuga vastavalt olukorrale enne ja/või
pärast liikmesriikide määratud kuupäeva.”
Selle direktiivi artikkel 4 sätestab:
„1.      Liikmesriigid võivad piirata artiklis 3 nimetatud garantiiasutuste vastutust.
2.      Kui liikmesriigid kasutavad lõikes 1 nimetatud võimalust, täpsustavad nad ajavahemiku pikkuse, mille eest garantiiasutus peab
maksma rahuldamata nõudeid. See ei tohi olla lühem kui ajavahemik, mis hõlmab töösuhte kolme viimase kuu tasu enne ja/või
pärast artiklis 3 nimetatud kuupäeva. Liikmesriigid võivad selle kolmekuulise minimaalse ajavahemiku hõlmata võrdlusperioodiga,
mille kestus on vähemalt kuus kuud.
Liikmesriigid, kus võrdlusperiood on vähemalt 18 kuud, võivad piirata ajavahemikku, mille eest garantiiasutus maksab rahuldamata
nõudeid, kaheksa nädalani. Sel juhul kasutatakse minimaalse ajavahemiku arvutamiseks töötajale kõige soodsamaid ajavahemikke.
3.      Lisaks võivad liikmesriigid kehtestada garantiiasutuse maksete ülemmäärad. Need ei tohi olla väiksemad kui käesoleva direktiivi
ühiskondliku eesmärgiga ühiskondlikult kokkusobiv tase.
Kui liikmesriigid kasutavad seda võimalust, teatavad nad komisjonile, mil viisil ülemmäär seati.”
Nimetatud direktiivi artikkel 5 on sõnastatud järgmiselt:
„Liikmesriigid sätestavad üksikasjalikud eeskirjad garantiiasutuste organiseerimise, rahastamise ja töö kohta, järgides eelkõige
järgmisi põhimõtteid:
a)      garantiiasutuste vara ei sõltu tööandja käibekapitalist ning sellele ei või pöörata sissenõuet maksejõuetuse menetluse käigus;
b)      tööandjad osalevad garantiiasutuste rahastamises, kui riigiasutused ei kata seda täies ulatuses;
c)      garantiiasutuste vastutus ei sõltu sellest, kas rahastamiskohustus on täidetud või mitte.”
Direktiivi 80/987 artikkel 10 sätestab:
„Käesolev direktiiv ei piira liikmesriikide õigust:
a)      võtta vajalikke meetmeid kuritarvituste vältimiseks;
b)      loobuda artiklis 3 nimetatud kohustusest või vähendada seda või loobuda artiklis 7 nimetatud garantiikohustusest või vähendada
seda, kui ilmneb, et kohustuse täitmine on põhjendamatu töötaja ja tööandja vaheliste eriliste sidemete ja ühiste huvide tõttu,
mis tulenevad nendevahelisest salajasest kokkuleppest;
c)      keelduda artikli 3 esimeses lõigus nimetatud kohustusest või artiklis 7 nimetatud tagamiskohustusest või neid vähendada juhtudel,
kui töötaja ise või koos oma lähisugulastega oli tööandja ettevõtte olulise osa omanik ja mõjutas oluliselt selle tegevust.”

Siseriiklik õigus
Seaduse töötuse kohta (Werkloosheidswet, edaspidi „WW”) IV peatükk käsitleb töösuhtest tulenevate kohustuste ülevõtmist juhul,
kui tööandja ei ole võimeline maksma. WW kõnealusesse IV peatükki kuuluva artikli 61 kohaselt on õigus saada hüvitist töötajal,
kellel on töötasu, puhkusetasu või puhkusetoetuse nõue niisuguse tööandja vastu, kelle pankrot on välja kuulutatud.
WW artikkel 64 näeb ette:
„1.      Selles peatükis sätestatud õigus hüvitisele hõlmab:
a.      töötasu maksimaalselt 13 nädala eest, mis eelnesid vahetult:
1.      päevale, mil töösuhe lõppes töölepingu ülesütlemise tõttu tööandja poolt;
2.      päevale, mil töösuhe lõpetati kokkuleppel;
3.      päevale, mil töösuhe lõppes seaduse alusel, või
4.      töölepingu ülesütlemise päevale;
b.      töötasu töötaja suhtes kohaldatava maksimaalse etteteatamistähtaja eest […]
c.      puhkusetasu, puhkusetoetust ja summasid, mida tööandja võlgneb seoses töötaja töösuhtega kolmandatele isikutele […]”
WW artikli 65 kohaselt:
„1.      Artikli 64 sätestatud hüvitisest arvatakse täies ulatuses maha:
a.      sissetulek töötajana töötamise eest või töö eest, mille alusel ei saa isikut pidada töötajaks, kui see toimus artikli 64 lõike 1
punktides a ja b nimetatud ajal;
[...]”
Määruse CWI‑s registreerimise kohta (Besluit registratie CWI,
Nederlandse Staatscourant
2002, nr 229) artikli 2 lõikest 1 ilmneb, et töötaja, kellel on õigus saada hüvitist WW IV peatüki alusel, peab laskma end
tööotsijana CWI‑s arvele võtta hiljemalt esimesel tööpäeval, mis järgneb päevale, mil hakkas kulgema WW artikli 64 lõike 1
punktis b sätestatud etteteatamistähtaeg.
Pankrotiseaduse (Faillissementswet) artikli 40 lõige 1 sätestab:
„1.      Pankrotis oleva tööandja töötajad võivad töölepingu üles öelda ning pankrotihaldur võib omakorda nende töölepingu üles öelda
selles lepingus või seadusega ette nähtud tähtaegu järgides, tingimusel et igal juhul on võimalik leping üles öelda kuuenädalase
etteteatamistähtajaga. […]”
Määruse, millega nähakse ette, milliseid meetmeid UWV võib kohaldada (Maatregelenbesluit UWV,
Nederlandse Staatscourant
2004, nr 163) artikkel 3 sätestab:
„[…]
Kui hoiatusest ei piisa, kohaldatakse […] WW […] esimese kategooria kohustuse mittetäitmise või mitte nõuetekohase täitmise
korral järgmise ulatuse ja kestusega mahaarvamisi:
[...]
c.      20% hilinemise aja eest maksimaalset 52 [kalendripäeva] jooksul, kui ettenähtud tähtpäevast on möödunud rohkem kui 112 kalendripäeva.”

Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
J. C. van Ardennen töötas 1. augustist 1985 äriühingus Fruit Sellers International BV, kelle pankrot kuulutati välja 28. novembril 2006.
J. C. van Ardenneni töötasu maksti talle täielikult välja, nii et töötasu tal saamata ei jäänud.
Pärast seda, kui J. C. van Ardennen oli edutult üritanud luua oma ettevõtet, lasi ta end 15. mail 2007 CWI‑s arvele võtta
ning esitas 20. mail 2007 taotluse töötuskindlustushüvitise saamiseks. Tööotsijana lasi ta end arvele võtta alles 29. mail
2007.
J. C. van Ardennen esitas 7. juunil 2007 UWV‑le taotluse maksejõuetushüvitise saamiseks.
UWV määras 11. septembri 2007. aasta otsusega maksejõuetushüvitise rahuldamata jäänud nõuete eest, mis olid tekkinud ajavahemikul
29. november 2006 kuni 12. veebruar 2007. UWV esitatud selgituste kohaselt vastab see ajavahemik WW artikli 64 lõike 1 punktis b
sätestatud etteteatamistähtajale. Selle hüvitise hulka kuulusid järgmised summad: 26 505,15 euro suurune brutosumma töötasu,
sõidukikulude, puhkusetasu ja puhkusehüvitise eest ning 1200 euro suurune netosumma ettevõtlusega seotud kulude hüvitamiseks.
UWV vähendas siiski seda 20% võrra WW IV peatüki alusel, karistades sellega J. C. van Ardennenit asjaolu eest, et viimane
ei olnud lasknud ennast ettenähtud tähtaja jooksul tööotsijana arvele võtta.
J. C. van Ardennen esitas vaide, mille UWV jättis rahuldamata 18. detsembri 2007. aasta otsusega ning seda endiselt põhjusel,
et WW kohustab laskma ennast CWI‑is tööotsijana arvele võtta ning seal arvelolekut pikendama.
Kuna kaebus, mille J. C. van Ardennen Rechtbanki esitas, jäeti samal põhjusel rahuldamata, esitas viimane apellatsioonkaebuse
Centrale Raad van Beroepile.
UWV selgituste kohaselt arvatakse vastavalt WW artiklile 65 sama seaduse artiklis 64 ette nähtud hüvitisest täielikult maha
viiteperioodil tehtud töö eest saadud tasu. UWV märgib, et tööotsijana arvele võtmise kohustuse eesmärk on suurendada võimalust,
et asjaomane töötaja leiab sellel ajavahemikul töö ning seeläbi vähendada tagatisfondide koormust.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus on seisukohal, et niisuguse arvele võtmise kohustuse
ratio legis
tõstatab küsimuse, kas töötasu, mille isik saab ajal, mil tal on õigus maksejõuetushüvitisele, võib sellest hüvitisest maha
arvata. Ta viitab 10. juuli 1997. aasta otsusele kohtuasjas C‑373/95: Maso jt (EKL 1997, lk I‑4051), milles Euroopa Kohus
leidis, et liikmesriik ei saa keelata direktiiviga 80/987 tagatud summade liitmist niisuguse hüvitisega nagu kõnealuses kohtuotsuses
käsitluse all olnud liikuvushüvitis, kuna selle hüvitise aluseks ei ole tööleping ega ‑suhe, vaid seda makstakse töötajale
alles pärast seda, kui tööandja on töölepingu üles öelnud ning selle eesmärk ei ole maksta tasu töösuhte raames tehtud töö
eest.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu väitel võib nimetatud kohtuotsusest välja lugeda, et niisugune liitmine võiks olla keelatud
juhul, kui tegemist on viiteperioodil tehtud tööga.
Sama kohus leiab ka, et direktiivi 80/987 artikli 4 lõige 3 ei keela kehtestada eeskirja, mille eesmärk on välistada niisugune
liitmine. Selle direktiivi eesmärki arvestades tundub olevat põhjendatud lahutada maksejõuetushüvitise summast tasu, mida
töötaja on etteteatamistähtaja jooksul tehtud töö eest tegelikult saanud, kuna niisugune lahutamine ei kahjusta nimetatud
direktiiviga antavat miinimumkaitset.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et direktiivi 80/987 artiklid 4, 5 ja 10 mitte ainult ei võimalda liikmesriikidel
kehtestada üksikasjalikke eeskirju garantiiasutuste organiseerimise, rahastamise ja töö kohta, vaid teatud juhtudel võimaldavad
need ka piirata selle direktiiviga töötajatele antavat kaitset (vt teatavate aegumistähtaega kohaldamise kontekstis 18. septembri
2003. aasta otsus kohtuasjas C‑125/01: Pflücke, EKL 2003, lk I‑9375, ja 16. juuli 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑69/08: Visciano,
EKL 2009, lk I‑6741). Eelotsusetaotluse esitanud kohus lisab, et tal ei ole võimalik üheselt kindlaks teha, kas kohustus lasta
ennast tööotsijana arvele võtta on säte, mille liikmesriik võib direktiivi 80/987 alusel põhimõtteliselt vastu võtta.
Kuna eelotsusetaotluse esitanud kohtul tekkisid niisiis kahtlused seoses sellega, kas kohustus lasta ennast maksejõuetushüvitise
saamiseks tööotsijana arvele võtta ja selle hüvitise summa vähendamine arvele võtmisega hilinemise puhul on direktiivi 80/987
sätetega kooskõlas, siis ta otsustas menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas direktiivi [80/987], eelkõige selle artikleid 4, 5 ja 10 tuleb tõlgendada nii, et sellega on juba põhimõtteliselt vastuolus
siseriiklik õigusnorm, mis paneb tööandja maksejõuetuse korral töötajale, kes soovib rahuldamata töötasunõuete (täielikku)
rahuldamist, kohustuse lasta ennast tööotsijana arvele võtta hiljemalt esimesel tööpäeval, mis järgneb päevale, mil töösuhe
üles öeldi või oleks õigupoolest pidanud üles öeldama?
Kui vastus on eitav, siis:
2.      Kas direktiivi [80/987], eelkõige selle artikleid 4, 5 ja 10 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklik õigusnorm,
mille kohaselt on selline enese arvele võtta laskmise kohustus ka töötajatel, kes tegutsevad etteteatamistähtaja jooksul füüsilisest
isikust ettevõtjana?
3.      Kas direktiivi [80/987], eelkõige selle artikleid 4, 5 ja 10 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklik õigusnorm,
mille kohaselt maksejõuetushüvitist võidakse maksta vaid osaliselt, kui seda arvele võtta laskmise kohustust ei täideta (õigeaegselt),
kusjuures mahaarvamismeetme ulatuse ja kestuse määramisel lähtutakse päevast, mil see kohustus tagantjärele täideti?”

Eelotsuse küsimused

Esimene küsimus
Esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 80/987 sätteid tuleb tõlgendada
nii, et nendega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis seovad maksejõuetuks muutunud tööandja töötajate võimaluse panna
täielikult maksma oma õigus niisuguste rahuldamata töötasunõuete täitmiseks, nagu on vaidluse all põhikohtuasjas, kohustusega
lasta ennast tööotsijana arvele võtta.
Selles osas tuleb kõigepealt meenutada, et johtuvalt Euroopa Kohtu praktikast on direktiivi 80/987 sotsiaalne eesmärk tagada
kõigile töötajatele tööandja maksejõuetuse korral vähemalt miinimumkaitse Euroopa Liidu õiguse alusel selle kaudu, et rahuldatakse
töölepingutest või töösuhetest tulenevad rahuldamata nõuded kindlaksmääratud ajavahemiku eest (vt 4. märtsi 2004. aasta otsus
liidetud kohtuasjades C‑19/01, C‑50/01 ja C‑84/01: Barsotti jt, EKL 2005, lk I‑2005, punkt 35, ja eespool viidatud kohtuotsus
Visciano, punkt 27).
Sel eesmärgil paneb direktiivi 80/987 artikkel 3 liikmesriikidele kohustuse võtta vajalikud meetmed kindlustamaks, et selle
direktiivi artiklit 4 arvestades tagavad garantiiasutused töötajate rahuldamata nõuete täitmise.
Mis puudutab põhikohtuasja, siis toimikust ilmneb, et J. C. van Ardennenile keelduti välja maksmast kogu töötasu etteteatamistähtaja
eest, mis on ette nähtud WW artikli 64 lõike 1 punktis b, põhjusel et ta hilines enda tööotsijana arvele võtta laskmisega.
Tuleb rõhutada, et nähtuvalt Euroopa Kohtule esitatud toimikust rajaneb taotlus, mille J. C. van Ardennen garantifondile esitas,
vaidlustamata nõudel, mida Madalmaade siseriiklik õigus, täpsemalt WW artikli 64 lõike 1 punkt b tunnustab. Niisuguse nõude
rahuldamine, mille objektiivselt pidanuks täitma pankrotistunud tööandja, kuulub direktiivi 80/987 artikli 3 kohaldamisalasse
ning selle rahuldamine on tagatud nimetatud sättega.
Selles osas tuleb meenutada, et liikmesriikidel on direktiivi 80/987 artikli 4 alusel üksnes erandkorras võimalik piirata
sama direktiivi artiklis 3 ette nähtud maksekohustust. Niisugune piiramine on nimetatud direktiivi artikli 4 lõike 2 kohaselt
mõeldav osas, mis puudutab maksete tegemise ajavahemiku pikkust, ning sama direktiivi artikli 4 lõike 3 kohaselt osas, mis
puudutab maksete ülemmäära.
Direktiiv 80/987 nõuab viimati nimetatud artikli 4 lõikes 3, et kui liikmesriik kasutab võimalust kehtestada ülemmäär, siis
ta teatab sellest komisjonile.
Toimikust selgub, et põhikohtuasjas vaidluse all olevad õigusnormid ei näe ette maksete ülemmäära ning seega ei ole tegemist
direktiivi 80/987 artikli 4 lõikes 3 ette nähtud võimalusega kasutamisega.
Lisaks tuleb märkida, et direktiivi 80/987 artiklit 4 tuleb tõlgendada kitsalt ja kooskõlas selle direktiivi sotsiaalse eesmärgiga,
milleks on tagada kõikidele töötajatele vähemalt minimaalne kaitse (vt 14. juuli 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑125/97: Regeling,
EKL 1998, lk I‑4493, punkt 20). Seetõttu loetleb direktiiv 80/987 ammendavalt juhud, mil garantiiasutuste maksekohustusest
on lubatud kõrvale kalduda, ning vastavaid sätteid tuleb tõlgendada kitsalt, arvestades nii seda, et nende puhul on tegemist
eranditega, kui ka asjaomase direktiivi eesmärki.
Eeltoodut arvestades tuleb nentida, et direktiivi 80/987 eesmärgiga läheks vastuolu, kui seda direktiivi ning eriti selle
artikleid 3 ja 4 tõlgendataks nii, et põhikohtuasja hagejaga samas olukorras olevale töötajale tema rahuldamata palganõuete
alusel tehtavaid väljamakseid võib vähendada kindla summa võrra ja automaatselt, põhjusel et ta ei ole täitnud kohustust lasta
ennast põhikohtuasjas vaidluse all olevas siseriiklikus eeskirjas ette nähtud tähtaja jooksul tööotsijana arvele võtta, nii
et talle ei ole seega tagatud viiteperioodil tegelikult vähenenud töötasu hüvitamine.
Lisaks tuleb seoses kohtupraktikaga, millele eelotsusetaotluse esitanud kohus viitas ja mida on osundatud käesoleva kohtuotsuse
punktis 24, sarnaselt komisjoni poolt õigesti märgituga välja tuua, et selline kohustus nagu põhikohtuasjas vaidluse all olev
kohustus lasta end ettenähtud tähtaja jooksul arvele võtta, kusjuures selle kohustuse täitmatajätmine toob kaasa väljamakstava
maksejõuetushüvitise vähendamise, ei ole niisugune, mida saaks võrrelda maksejõuetushüvitise taotluse esitamise õiguse lõppemise
või aegumisega.
Tuleb ka täpsustada, et põhikohtuasjas ei ole tegemist niisuguste summade väljamaksmisega, mis ületavad direktiivi 80/987
sotsiaalsed eesmärgid ning mille maksmist selle direktiivi artikkel 4 lubab liikmesriikidel piirata (vt selle kohta eespool
viidatud kohtuotsus Barsotti jt, punkt 34). Seetõttu ning olenemata küsimusest, kas direktiiviga 80/987 on vastuolus õigusnorm,
mis näeb ette, et tulu, mida huvitatud isik etteteatamistähtaja jooksul tegelikult teenib, tuleb hüvitise summast maha arvata,
kahjustab siseriiklik õigusnorm, mis nii nagu põhikohtuasjas vaidluse all olev vähendab kindla määra alusel ja automaatselt
palganõuete alusel makstavat summat, vahetult minimaalset kaitset, mille tagamine tööandja maksejõuetuse korral on direktiivi 80/987
eesmärk.
Lisaks, kuigi direktiivi 80/987 artikkel 10 võimaldab liikmesriikidel võtta vajalikud meetmed kuritarvituste vältimiseks,
ei sisaldu eelotsusetaotluses midagi sellist, millest saaks järeldada, et leiavad aset mingid kuritarvitused, mille vältimine
oleks põhikohtuasjas vaidluse all oleva arvele võtmise kohustuse eesmärk. Lisaks kinnitas UWV kohtuistungil sõnaselgelt, et
kõnealuse kohustuse aluseks ei ole nimetatud artikkel 10.
Eelnevat arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et direktiivi 80/987 artikleid 3 ja 4 tuleb tõlgendada nii, et nendega
on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis seovad töövõimetuks muutunud tööandja töötajate võimaluse panna täielikult maksma
oma õigus niisuguste rahuldamata töötasunõuete rahuldamisele, nagu on vaidluse all põhikohtuasjas, kohustusega lasta ennast
tööotsijana arvele võtta.

Teine ja kolmas küsimus
Arvestades esimesele küsimusele antud jaatavat vastust, ei ole teisele ja kolmandale küsimusele vaja vastata.

Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud,
ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:
Nõukogu 20. oktoobri 1980. aasta direktiivi 80/987/EMÜ töötajate kaitse kohta tööandja maksejõuetuse korral (muudetud Euroopa
Parlamendi ja nõukogu 23. septembri 2002. aasta direktiiviga 2002/74/EÜ) artikleid 3 ja 4 tuleb tõlgendada nii, et nendega
on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis seovad töövõimetuks muutunud tööandja töötajate võimaluse panna täielikult maksma
oma õigus niisuguste rahuldamata töötasunõuete rahuldamisele, nagu on vaidluse all põhikohtuasjas, kohustusega lasta ennast
tööotsijana arvele võtta.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: hollandi.