CELEX: 62013CJ0359
Ennakkoratkaisupyyntö
Henkilöiden vapaa liikkuvuus
SEUT 20 ja SEUT 21 artikla
Jäsenvaltion kansalainen
Asuinpaikka toisessa jäsenvaltiossa
Merentakaisessa maassa tai merentakaisella alueella suoritettavat opinnot
Oikeuden säilyttäminen korkeakouluopintoja varten myönnettävään rahoitukseen
ˮKolme vuotta kuudestaˮ -säännön mukainen asumista koskeva edellytys
Rajoitus
Perustelut

Ennakkoratkaisupyyntö koskee SEUT 20, SEUT 21 ja SEUT 45 artiklan sekä työntekijöiden vapaasta liikkuvuudesta yhteisön alueella 15.10.1968 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1612/68 (
EYVL L 257, s. 2
) 7 artiklan 2 kohdan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa ovat vastakkain B. Martens ja Minister van Onderwijs, Cultuur en Wetenschap (opetus‑, kulttuuri‑ ja tiedeministeri, jäljempänä ministeri) ja joka koskee viimeksi mainitun esittämää vaatimusta palauttaa Martensille korkeakouluopintoja varten myönnetty rahoitus (jäljempänä opintotuki) sillä perusteella, ettei Martens täyttänyt kansallisessa lainsäädännössä säädettyä edellytystä, jonka mukaan hänen olisi täytynyt asua Alankomaissa kolme vuotta niistä kuudesta vuodesta, jotka edeltävät hänen kirjoittautumistaan suorittamaan opintoja Alankomaiden ulkopuolella (jäljempänä kolme vuotta kuudesta ‑sääntö).
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Asetuksen N:o 1612/68 7 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Jäsenvaltion kansalaista ei työntekijänä saa kansalaisuutensa vuoksi saattaa toisen jäsenvaltion alueella kotimaisiin työntekijöihin verrattuna eri asemaan työ- ja palvelussuhteen ehtojen suhteen; tämä koskee erityisesti palkkausta, irtisanomista ja työttömyyden sattuessa paluuta saman alan työhön tai uudelleen työllistämistä.
2.   Hänen on saatava samat sosiaaliset ja verotukseen liittyvät edut kuin kotimaisten työntekijöiden.”
Alankomaiden oikeus
Vuoden 2000 opintotukilain (Wet studiefinanciering 2000), sellaisena kuin se on muutettuna 11.10.2006 tehdyllä muutoksella (jäljempänä vuoden 2000 WSF), 2.2 §:n 1 momentin sanamuoto on seuraava:
”Opintotukea voidaan myöntää opiskelijalle, joka
a)
on Alankomaiden kansalainen
b)
ei ole Alankomaiden kansalainen mutta joka opintotukea koskevissa asioissa rinnastetaan Alankomaiden kansalaiseen kansainvälisen järjestön tekemän sopimuksen tai päätöksen perusteella – –
– –”
Kyseisen lain 2.14 §:ssä, sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna 15.12.2010 annetulla lailla (Stb. 2010, nro 807), säädetään seuraavaa:
”1.   Tätä pykälää sovelletaan yksinomaan opiskelijoihin, jotka ovat kirjoittautuneet 31.8.2007 jälkeen suorittamaan korkeakouluopintoja Alankomaiden ulkopuolella sijaitsevassa oppilaitoksessa – –
2.   Opintotukea voidaan myöntää opiskelijalle, joka
a)
on kirjoittautunut suorittamaan Alankomaiden ulkopuolella opintoja edellyttäen, että opintotukea myönnetään Alankomaissa samanlaisia opintoja varten, että opintojen taso ja laatu ovat verrattavissa vastaavien opintojen tasoon ja laatuun – – ja että opintojen päättökoe on verrattavissa vastaavien opintojen päättökokeeseen – –
b)
on kirjoittautunut suorittamaan Alankomaiden ulkopuolella opintoja, jotka ovat lisäksi ministeriön päätöksessä asetettujen edellytysten mukaisia, sanotun kuitenkaan rajoittamatta edellä a kohdassa säädettyä, ja
c)
on asunut ja oleskellut laillisesti Alankomaissa vähintään kolme vuotta niistä kuudesta vuodesta, jotka edeltävät hänen kirjoittautumistaan suorittamaan kyseisiä opintoja. Edellisessä virkkeessä tarkoitetun kuuden vuoden määrittämisessä ei oteta huomioon ajanjaksoa, jona opiskelija on kirjoittautuneena suorittamaan a kohdassa tarkoitettuja opintoja Alankomaiden ulkopuolella.
– –”
Vuoden 2000 WSF:n 11.5 §:n mukaan ministeri voi poiketa kyseisen lain 2.14 §:n 2 momentin c kohdassa säädetystä kolme vuotta kuudesta ‑säännöstä, mikäli kyseisen edellytyksen soveltaminen johtaisi vakavaan epäoikeudenmukaisuuteen.
Vuoden 2000 WSF:n 12.3 §:ssä, joka sisältää kyseisen lain 2.14 §:ään perustuvan siirtymäsäännöksen, sellaisena kuin se on muutettuna 1.9.2007 alkaen, säädetään seuraavaa:
”Poiketen siitä, mitä [vuoden 2000 WSF:n] 3.21 §:n 2 momentissa säädetään, opiskelija, joka oli jo ennen 1.9.2007 kirjoittautunut suorittamaan korkeakouluopintoja Alankomaiden ulkopuolella eikä ole hakenut opintotukea, voi – – hakea takautuvasti enintään 1.9.2007 saakka opintotukea Alankomaiden ulkopuolella suoritettavia korkeakouluopintoja varten, mikäli hän tekee tätä koskevan hakemuksen viimeistään 31.8.2008.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Pääasian valittajana oleva Alankomaiden kansalainen, joka on syntynyt 2.10.1987, muutti kesäkuussa 1993 vanhempiensa kanssa Belgiaan eli jäsenvaltioon, jossa hänen isänsä työskenteli palkattuna työntekijänä, jossa hän kävi flaaminkielisen ala- ja yläasteen ja jossa hänen perheensä asuu edelleen.
Pääasian valittaja kirjoittautui 15.8.2006 alkaen Willemstadissa (Curaçao) sijaitsevaan Alankomaiden Antillien yliopistoon suorittaakseen siellä kandidaatintutkinnon kokopäiväisesti.
Vuoden 2006 lokakuun ja vuoden 2008 lokakuun välisenä aikana pääasian valittajan isä työskenteli osa-aikaisesti Alankomaissa rajatyöntekijänä. Vuoden 2008 marraskuusta lähtien hän aloitti työskentelyn uudelleen kokopäiväisesti Belgiassa.
Pääasian valittaja jätti 24.6.2008 ministerille opintotukihakemuksen. Tätä varten täytettävässä lomakkeessa hän vahvisti muun muassa, että hän oli asunut laillisesti Alankomaissa vähintään kolme vuotta niistä kuudesta vuodesta, jotka edelsivät hänen opintojensa alkamista Curaçaossa.
Ministeri myönsi 22.8.2008 tekemällään päätöksellä sen säännön mukaisesti, joka koskee opiskelijaa, joka ei enää asu vanhempiensa luona, pääasian valittajalle opintotukea perusosan ja matkakustannuksia koskevan avustuksen muodossa vuoden 2007 syyskuusta alkaen, joka oli vuoden 2000 WSF:n 12.3 §:ssä säädetty ajankohta, johon asti takautuvaa opintotukea myönnettiin. Ministeri jatkoi opintotuen myöntämistä jaksoittain. Pääasian valittaja haki tämän jälkeen 1.2.2009 täydentävää opintolainaa, joka hänelle myönnettiin.
Ministeri totesi opintotukea koskevan tarkastuksen jälkeen 28.5.2010 tekemissään päätöksissä, ettei pääasian valittaja ollut asunut Alankomaissa vähintään kolmea vuotta vuoden 2000 elokuun ja vuoden 2006 heinäkuun välisenä aikana ja ettei hän näin ollen täyttänyt kolme vuotta kuudesta ‑sääntöä. Ministeri peruutti tämän johdosta pääasian valittajalle aiemmin myönnetyt opintotuet ja kieltäytyi jatkamasta kyseistä tukea sekä vaati pääasian valittajalle maksetun tuen – määrältään 19481,64 euroa – palauttamista.
Ministeri totesi 27.8.2010 tekemällään päätöksellä perusteettomiksi pääasian valittajan hallinnollisen muutoksenhaun yhteydessä 28.5.2010 tehdyistä päätöksistä esittämät väitteet siitä, ettei Alankomaita koskevan yhteyden puuttumisella voitu Martensin mukaan riittävästi perustella sitä, ettei hänelle myönnetty opintotukea siitä syystä, ettei hän täyttänyt kolme vuotta kuudesta ‑sääntöä. Martensin mukaan tämän edellytyksen täyttävillä opiskelijoilla, jotka voivat siten saada alankomaalaista opintotukea Alankomaiden ulkopuolella suoritettavia opintoja varten, voi olla selvästi heikompi yhteys kyseiseen jäsenvaltioon kuin mitä hänellä oli ja tulee aina olemaan kyseiseen jäsenvaltioon.
Rechtbank ’s-Gravenhage totesi Martensin 27.8.2010 tehdystä päätöksestä nostaman kanteen perusteettomaksi.
Ministeri totesi valitusmenettelyn aikana, jonka pääasian valittaja oli saattanut vireille ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa Rechtbank ’s-Gravenhagen antaman tuomion johdosta, ettei hän sovella kolme vuotta kuudesta ‑sääntöä Martensiin vuoden 2007 syyskuun ja vuoden 2008 lokakuun välisenä aikana siitä syystä, että Martensin isä työskenteli kyseisenä ajanjaksona osa-aikaisesti Alankomaissa ja että edellytykset opintotuen saamiseksi siten täyttyivät. Kolme vuotta kuudesta ‑sääntöä sovellettiin sen sijaan edelleen vuoden 2008 marraskuun ja vuoden 2011 kesäkuun väliseen ajanjaksoon, sillä Martensin isää ei tuona ajanjaksona enää pidetty Alankomaiden rajatyöntekijänä, koska tuosta ajankohdasta lähtien hän työskenteli yksinomaan Belgiassa.
Unionin tuomioistuimelle toimitetusta asiakirja-aineistosta ilmenee, että opintotukihakemuksen ohella pääasian valittajan vanhemmat ovat vastanneet suurimmasta osasta valittajan toimeentulo‑ ja opintokustannuksia tämän Alankomaiden Antillien yliopistossa suorittamien opintojen aikana, jotka päättyivät 1.7.2011.
Centrale Raad van Beroep on näin ollen päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
a)
Onko unionin oikeutta sekä erityisesti SEUT 45 artiklaa ja asetuksen N:o 1612/68 7 artiklan 2 kohtaa tulkittava siten, että ne ovat esteenä sille, että [Euroopan unionin jäsenvaltio (eli Alankomaiden kuningaskunta)] lakkauttaa Belgiassa asuvan ja osittain Alankomaissa ja osittain Belgiassa työskentelevän rajatyöntekijän, joka on Alankomaiden kansalainen, huollettavana olevan täysi-ikäisen lapsen oikeuden unionin ulkopuolella suoritettavia opintoja varten myönnettävään opintotukeen sillä hetkellä, jona rajatyöntekijänä suoritettava työskentely lopetetaan ja työntekijä työskentelee enää yksinomaan Belgiassa, sillä perusteella, ettei lapsi täytä edellytystä, jonka mukaan hänen on täytynyt asua Alankomaissa vähintään kolme vuotta niistä kuudesta vuodesta, jotka edeltävät opiskelijan kirjoittautumista asianomaiseen oppilaitokseen?
b)
Jos ensimmäisen kysymyksen a alakohtaan on vastattava myöntävästi, onko unionin oikeus esteenä sille, että opintotuki myönnetään – olettaen, että opintotuen muut edellytykset täyttyvät – niiden opintojen, joita varten opintotuki myönnetään, kestoa lyhemmälle ajanjaksolle?
Jos unionin tuomioistuin katsoo vastatessaan ensimmäisen kysymyksen a ja b alakohtaan, etteivät säännöt, jotka koskevat työntekijöiden oikeutta vapaaseen liikkuvuuteen, ole esteenä sille, ettei Martensille myönnetty opintotukea marraskuusta 2008 kesäkuuhun 2011 tai osalle tuota ajanjaksoa:
2)
Onko SEUT 20 ja SEUT 21 artiklaa tulkittava siten, että ne ovat esteenä sille, että [Euroopan unionin jäsenvaltio (eli Alankomaiden kuningaskunta)] ei jatka opintotukea, johon henkilöllä on ollut oikeus siksi, että hänen isänsä työskenteli Alankomaissa rajatyöntekijänä, merentakaisilla alueilla (käsiteltävässä asiassa Curaçao) sijaitsevassa oppilaitoksessa suoritettavia opintoja varten sillä perusteella, että asianomainen ei täytä jokaiseen unionin kansalaiseen, mukaan luettuina Alankomaiden omat kansalaiset, sovellettavaa edellytystä, jonka mukaan hänen on täytynyt asua Alankomaissa vähintään kolme vuotta niistä kuudesta vuodesta, jotka edeltävät opiskelijan kirjoittautumista suorittamaan kyseisiä opintoja?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kysymyksillään, joita on käsiteltävä yhdessä, lähinnä, onko unionin oikeutta tulkittava siten, että se on esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle jäsenvaltion lainsäädännölle, jossa asetetaan sen edellytykseksi, että kyseisen valtion ulkopuolella suoritettaviin korkeakouluopintoihin tarkoitetun opintotuen myöntämistä jatketaan, se, että tällaista tukea hakeva opiskelija on asunut mainitussa jäsenvaltiossa vähintään kolme vuotta niistä kuudesta vuodesta, jotka edeltävät opiskelijan kirjoittautumista suorittamaan mainittuja opintoja.
Aluksi on muistutettava, että Alankomaiden kansalaisena Martensilla on SEUT 20 artiklan 1 kohdan nojalla unionin kansalaisen asema, joten hän voi vedota, tarvittaessa myös sitä jäsenvaltiota vastaan, josta hän on lähtöisin, tällaiseen asemaan liittyviin oikeuksiin (ks. tuomio Morgan ja Bucher, C-11/06 ja C-12/06,
EU:C:2007:626
, 22 kohta ja tuomio Prinz ja Seeberger, C-523/11 ja C-585/11,
EU:C:2013:524
, 23 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kuten oikeuskäytännössä on toistuvasti todettu, unionin kansalaisen aseman tarkoituksena on olla jäsenvaltioiden kansalaisten perustavanlaatuinen asema, jonka perusteella samassa tilanteessa olevat jäsenvaltioiden kansalaiset voivat saada EUT-sopimuksen asiallisella soveltamisalalla osakseen saman oikeudellisen kohtelun kansalaisuudestaan riippumatta, jollei tätä koskevista nimenomaisesti määrätyistä poikkeuksista muuta johdu (tuomio D’Hoop, C-224/98,
EU:C:2002:432
, 28 kohta ja tuomio Prinz ja Seeberger,
EU:C:2013:524
, 24 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin oikeuden soveltamisalaan kuuluvia tilanteita ovat muun muassa tilanteet, jotka koskevat perussopimuksessa taattujen perusvapauksien, erityisesti SEUT 21 artiklassa myönnetyn vapauden liikkua ja oleskella jäsenvaltioiden alueella, käyttämistä (tuomio Morgan ja Bucher,
EU:C:2007:626
, 23 kohta ja tuomio Prinz ja Seeberger,
EU:C:2013:524
, 25 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tältä osin on täsmennettävä, että vaikka jäsenvaltiot ovat SEUT 165 artiklan 1 kohdan nojalla toimivaltaisia opetuksen sisällön ja koulutusjärjestelmiensä järjestämisen suhteen, niiden on käytettävä tätä toimivaltaa unionin oikeutta ja erityisesti niitä perussopimuksen määräyksiä noudattaen, jotka liittyvät vapauteen liikkua ja oleskella jäsenvaltioiden alueella, sellaisena kuin tämä vapaus myönnetään SEUT 21 artiklan 1 kohdassa jokaiselle unionin kansalaiselle (tuomio Morgan ja Bucher,
EU:C:2007:626
, 24 kohta ja tuomio Prinz ja Seeberger,
EU:C:2013:524
, 26 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin oikeudessa ei myöskään aseteta jäsenvaltioille minkäänlaista velvollisuutta säätää opintotukijärjestelmästä jossakin toisessa jäsenvaltiossa taikka ulkomailla suoritettavia korkeakouluopintoja varten. Jos jäsenvaltio kuitenkin säätää tällaisesta järjestelmästä, jossa opiskelijat voivat saada tällaista opintotukea, sen on huolehdittava siitä, että näiden tukien myöntämistavat eivät luo perusteetonta rajoitusta mainitulle oikeudelle liikkua ja oleskella jäsenvaltioiden alueella (ks. vastaavasti tuomio Morgan ja Bucher,
EU:C:2007:626
, 28 kohta; tuomio Prinz ja Seeberger,
EU:C:2013:524
, 30 kohta ja tuomio Thiele Meneses, C-220/12,
EU:C:2013:683
, 25 kohta).
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä käy tältä osin ilmi, että kansallinen lainsäädäntö, jolla tietyt oman maan kansalaiset asetetaan huonompaan asemaan pelkästään sen vuoksi, että he ovat käyttäneet vapauttaan liikkua ja oleskella toisessa jäsenvaltiossa, on SEUT 21 artiklan 1 kohdassa jokaiselle unionin kansalaiselle tunnustettuja vapauksia koskeva rajoitus (tuomio Morgan ja Bucher,
EU:C:2007:626
, 25 kohta ja tuomio Prinz ja Seeberger,
EU:C:2013:524
, 27 kohta).
Mahdollisuudet, jotka perussopimuksessa annetaan unionin kansalaisten liikkumisen osalta, eivät nimittäin saisi täyttä vaikutustaan, jos niiden käyttäminen voitaisiin tehdä jäsenvaltion kansalaiselle vähemmän houkuttelevaksi sillä tavalla, että hänen oleskelulleen jossain toisessa jäsenvaltiossa asetetaan esteitä hänen lähtövaltionsa lainsäädännössä, joka on hänelle epäedullinen pelkästään sen vuoksi, että hän on käyttänyt näitä mahdollisuuksiaan (ks. vastaavasti tuomio Morgan ja Bucher,
EU:C:2007:626
, 26 kohta ja tuomio Prinz ja Seeberger,
EU:C:2013:524
, 28 kohta).
Tällä seikalla on erityinen merkitys koulutuksen alalla, kun otetaan huomioon SEUT 6 artiklan e alakohdan ja SEUT 165 artiklan 2 kohdan toisen luetelmakohdan tavoitteet eli muun muassa opiskelijoiden ja opettajien liikkuvuuden edistäminen (ks. tuomio D’Hoop,
EU:C:2002:432
, 32 kohta; tuomio Morgan ja Bucher,
EU:C:2007:626
, 27 kohta ja tuomio Prinz ja Seeberger,
EU:C:2013:524
, 29 kohta).
Käsiteltävässä asiassa on kiistatonta, että pääasian valittaja muutti Belgiaan, jossa hänen isänsä työskenteli ja jossa hän sen jälkeen kävi flaaminkielisen ala- ja yläasteen. Vuoden 2006 elokuussa 18-vuotiaana hän aloitti opintonsa Alankomaiden Antillien yliopistossa Willemstadissa, ja hän sai ne päätökseen 1.7.2011. Kuten Alankomaiden hallitus vahvisti suullisessa käsittelyssä, Martensilla oli oikeus saada tukea opiskellakseen Curaçaossa vuoden 2000 WSF:ssä annetun mahdollisuuden nojalla, jonka mukaan jokainen kolme vuotta kuudesta ‑säännön täyttävä opiskelija saattoi saada tällaista tukea suorittaakseen opintoja ulkomailla. Martens itse ilmoitti Alankomaiden viranomaisille opintotukihakemusta jättäessään toukokuussa 2008, että hän täytti tämän edellytyksen. Opintojensa päättymisestä lähtien Martens on työskennellyt Alankomaissa.
Alankomaiden hallituksen mukaan pääasian valittajan oikeutta vapaaseen liikkuvuuteen ei ole rajoitettu, sillä valittaja ei ole käyttänyt hänelle SEUT 20 artiklan 2 kohdan a alakohdassa annettua oikeutta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella.
Tämä väite ei voi menestyä, koska siinä ei oteta huomioon sitä, että pääasian valittaja käytti oikeuksiaan vapaaseen liikkuvuuteen muuttamalla Alankomaista Belgiaan perheensä kanssa vuonna 1993 ja jatkoi näiden oikeuksien käyttämistä koko sen ajan, jonka hän asui Belgiassa.
Koska pääasiassa kyseessä olevassa lainsäädännössä asetetaan ulkomaisia opintoja koskevan tukioikeuden säilyttämisen edellytykseksi kolme vuotta kuudesta ‑sääntö, sen vaarana on, että se on hakijalle epäedullinen pelkästään sen vuoksi, että hän on käyttänyt vapauttaan liikkua ja oleskella toisessa jäsenvaltiossa, kun otetaan huomioon se, miten kyseisen vapauden käyttäminen saattaa vaikuttaa mahdollisuuteen saada opintotukea korkeakouluopintoihin (ks. vastaavasti tuomio D’Hoop,
EU:C:2002:432
, 30 kohta; tuomio Prinz ja Seeberger,
EU:C:2013:524
, 32 kohta ja tuomio Thiele Meneses,
EU:C:2013:683
, 28 kohta).
Kuten julkisasiamies totesi ratkaisuehdotuksensa 106 kohdassa, tässä yhteydessä sillä ei ole merkitystä, että on kulunut huomattavan pitkä aika siitä, kun pääasian valittaja on käyttänyt vapaata liikkuvuutta koskevia oikeuksiaan (ks. analogisesti tuomio Nerkowska, C-499/06,
EU:C:2008:300
, 47 kohta).
On siten todettava, että vuoden 2000 WSF:n 2.14 §:n 2 momentissa säädetyn kaltainen kolme vuotta kuudesta ‑sääntö on SEUT 21 artiklaan perustuvan kaikilla unionin kansalaisilla olevan vapaata liikkuvuutta ja oleskelua koskevan oikeuden rajoitus, vaikka sitä sovelletaan erotuksetta Alankomaiden kansalaisiin ja muihin unionin kansalaisiin (ks. vastaavasti tuomio Prinz ja Seeberger,
EU:C:2013:524
, 31 kohta).
Pääasiassa kyseessä olevaan lainsäädäntöön perustuva rajoitus voi olla unionin oikeuden perusteella oikeutettu ainoastaan silloin, jos se perustuu objektiivisiin, yleistä etua koskeviin ja kyseessä olevien henkilöiden kansalaisuudesta riippumattomiin syihin ja jos se on oikeassa suhteessa kansallisessa oikeudessa hyväksyttävästi tavoiteltuun päämäärään. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että toimenpide on oikeasuhteinen, kun sillä voidaan toteuttaa tavoiteltu päämäärä ja kun sillä ei ylitetä sitä, mikä on tarpeen tämän päämäärän saavuttamiseksi (tuomio De Cuyper, C-406/04,
EU:C:2006:491
, 40 ja 42 kohta; tuomio Morgan ja Bucher,
EU:C:2007:626
, 33 kohta ja tuomio Prinz ja Seeberger,
EU:C:2013:524
, 33 kohta).
Alankomaiden hallitus väittää, että siltä osin kuin liikkumis- ja oleskeluvapauksia on rajoitettu, vuoden 2000 WSF:n säännökset voidaan perustella objektiivisilla, yleistä etua koskevilla syillä eli tavoitteella, jolla pyritään takaamaan tuenhakijan tuen maksavaan jäsenvaltioon integroitumisen vähimmäistaso. Täten on perusteltua varata tuki ulkomailla kokonaisuudessaan suoritettaviin opintoihin opiskelijoille, jotka osoittavat riittävästi integroituneensa Alankomaihin. Opiskelija, joka on asunut Alankomaissa vähintään kolme vuotta niistä kuudesta vuodesta, jotka edeltävät hänen opintojaan ulkomailla, osoittaa integroituneensa tämäntasoisesti. Tällä edellytyksellä ei myöskään kahdesta syystä ylitetä sitä, mikä on tarpeen näiden tavoiteltujen päämäärien saavuttamiseksi. Ensimmäiseksi vuoden 2000 WSF:n 11.5 §:n mukaan toimivaltainen ministeri voi jättää soveltamatta kolme vuotta kuudesta ‑sääntöä silloin, kun sen soveltaminen johtaisi vakavan epäoikeudenmukaisuuden tilanteeseen, minkä johdosta kyseistä edellytystä ei voida pitää liian yleisenä. Toiseksi mainitulla asumista koskevalla edellytyksellä ei vaadita, että opiskelija on asunut Alankomaissa kolmen peräkkäisen vuoden ajan ennen opintojensa aloittamista, eikä se siten ole luonteeltaan liian pois sulkeva.
Tältä osin on todettava, että sekä opiskelijoiden integroituminen että halu taata se, että tuen maksavan jäsenvaltion yhteiskunnan ja pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen etuuden saajan välillä on jokin yhteys, voivat olla objektiivisia, yleistä etua koskevia syitä, joilla voidaan perustella sitä, että tällaisen etuuden myöntämiselle asetetut edellytykset voivat vaikuttaa unionin kansalaisten liikkumisvapauteen (ks. vastaavasti tuomio Thiele Meneses,
EU:C:2013:683
, 34 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan näytön, jota jäsenvaltio vaatii integroitumiseen perustuvan tosiasiallisen yhteyden olemassaolon osoittamiseksi, ei kuitenkaan pidä olla luonteeltaan liian pois sulkeva siten, että siinä asetetaan aiheettomasti etusijalle sellainen osatekijä, joka ei välttämättä kuvasta hakijan ja kyseisen jäsenvaltion välisen yhteyden tosiasiallista ja todellista astetta, ja suljetaan pois kaikki muut kuvaavat osatekijät (ks. tuomio D’Hoop,
EU:C:2002:432
, 39 kohta; tuomio Prinz ja Seeberger,
EU:C:2013:524
, 37 kohta ja tuomio Thiele Meneses,
EU:C:2013:683
, 36 kohta).
Edunsaajan ja asianomaisen jäsenvaltion välisen yhteyden asteesta on oikeuskäytännössä jo todettu pääasiassa kyseessä olevien kaltaisten etuuksien, joita ei säännellä unionin lainsäädännössä, osalta, että jäsenvaltioilla on laaja harkintavalta tällaista yhteyttä koskevien arviointiperusteiden vahvistamisessa (ks. vastaavasti tuomio Gottwald, C-103/08,
EU:C:2009:597
, 34 kohta ja tuomio Thiele Meneses,
EU:C:2013:683
, 37 kohta).
Pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen pelkän asumiseen perustuvan edellytyksen vaarana kuitenkin on, että sillä suljetaan kyseessä olevan korkeakouluopintoihin tarkoitetun opintotuen saamisen ulkopuolelle opiskelijat, joilla siitä huolimatta, etteivät he ole asuneet Alankomaissa vaadittua kolmea vuotta kuudesta vuodesta ennen opintojensa aloittamista ulkomailla, on kuitenkin integroitumiseen perustuvia tosiasiallisia yhteyksiä kyseiseen jäsenvaltioon.
Tässä yhteydessä on todettava, että unionin tuomioistuin on jo todennut pääasiassa kyseessä olevasta lainsäädännöstä, että kolme vuotta kuudesta ‑säännön soveltamisen johdosta alankomaalaisia työntekijöitä ja Alankomaissa asuvia siirtotyöläisiä kohdeltiin perusteettomasti eri tavalla, koska kun kyseisessä säännössä edellytettiin tietynpituista asumista kyseisen jäsenvaltion alueella, sillä korostettiin seikkaa, joka ei välttämättä ole ainoa kuvaamaan tosiasiallisen liitynnän astetta asianomaisen ja mainitun jäsenvaltion välillä, ja se oli näin ollen liian pois sulkeva (ks. tuomio komissio v. Alankomaat, C‑542/09,
EU:C:2012:346
, 86 ja 88 kohta).
Pääasiassa kyseessä oleva lainsäädäntö on myös luonteeltaan liian pois sulkeva siltä osin kuin sillä rajoitetaan pääasian valittajan kaltaisen unionin kansalaisen liikkumis- ja oleskeluvapautta, koska siinä ei sallita otettavan huomioon muita yhteyksiä, joita tällaisella opiskelijalla voi olla tuen maksavaan jäsenvaltioon, kuten opiskelijan kansalaisuutta, hänen koulunkäyntiään, perhesiteitään, työssäkäyntiään ja kielitaitoaan tai muita yhteiskunnallisia tai taloudellisia siteitä (ks. vastaavasti tuomio Prinz ja Seeberger,
EU:C:2013:524
, 38 kohta). Kuten julkisasiamies totesi ratkaisuehdotuksensa 103 kohdassa, niiden perheenjäsenten työskentely tuen maksavassa jäsenvaltiossa, joiden huollettavana opiskelija on, voi samoin olla yksi näiden yhteyksien arvioimiseksi huomioon otettavista seikoista.
Lisäksi se, että toimivaltaisen ministerin on mahdollista soveltaa vuoden 2000 WSF:n 11.5 §:ää, jonka nojalla kyseinen ministeri voi poiketa kolme vuotta kuudesta ‑säännöstä, mikäli kyseisen edellytyksen soveltaminen johtaisi vakavaan epäoikeudenmukaisuuteen, ei voi muuttaa sitä, että mainittu edellytys on luonteeltaan liian pois sulkeva pääasiassa kyseessä olevan asian olosuhteissa. Vaikuttaa nimittäin siltä, ettei kyseisessä säännöksessä taata muiden sellaisten yhteyksien huomioon ottamista, jotka voisivat yhdistää pääasian valittajan tuen maksavaan jäsenvaltioon, eikä kyseisellä säännöksellä näin ollen voida saavuttaa integroitumisen tavoitetta, joka Alankomaiden hallituksen mukaan on kyseessä olevan lainsäädännön tavoitteena.
Näissä olosuhteissa pääasiassa kyseessä oleva kolme vuotta kuudesta ‑sääntö on samalla sekä liian pois sulkeva että liian sattumanvarainen, kun sillä suositaan aiheettomasti tekijää, joka ei välttämättä kuvaa hakijan integroitumisen astetta asianomaiseen jäsenvaltioon. Pääasiassa kyseessä olevan kansallisen lainsäädännön ei siis voida katsoa olevan oikeassa suhteessa mainittuun integroitumisen tavoitteeseen nähden.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen, joka on ainoana toimivaltainen arvioimaan tosiseikkoja, tehtävänä on näin ollen tutkia pääasian valittajan ja Alankomaiden kuningaskunnan välillä mahdollisesti olevat yhteydet siltä osin kuin Alankomaissa syntynyt Alankomaiden kansalainen Martens on ilmoittanut opintotukihakemuksessaan asuneensa kyseisessä jäsenvaltiossa kolmen vuoden ajan niistä kuudesta vuodesta, jotka edeltävät hänen kirjoittautumistaan suorittamaan opintoja ulkomailla, kun taas tosiasiassa hän on asunut Belgiassa kuusivuotiaasta lähtien, hänen isänsä työskenteli Alankomaissa vuosina 2006–2008 ja hän työskentelee siellä nykyisin.
Esitettyihin kysymyksiin on siten vastattava, että SEUT 20 ja SEUT 21 artiklaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle jäsenvaltion lainsäädännölle, jossa asetetaan sen edellytykseksi, että kyseisen valtion ulkopuolella suoritettaviin korkeakouluopintoihin tarkoitetun opintotuen myöntämistä jatketaan, se, että tällaista tukea hakeva opiskelija on asunut mainitussa valtiossa vähintään kolme vuotta niistä kuudesta vuodesta, jotka edeltävät opiskelijan kirjoittautumista suorittamaan mainittuja opintoja.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kolmas jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

SEUT 20 ja SEUT 21 artiklaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle jäsenvaltion lainsäädännölle, jossa asetetaan sen edellytykseksi, että kyseisen valtion ulkopuolella suoritettaviin korkeakouluopintoihin tarkoitetun opintotuen myöntämistä jatketaan, se, että tällaista tukea hakeva opiskelija on asunut mainitussa valtiossa vähintään kolme vuotta niistä kuudesta vuodesta, jotka edeltävät opiskelijan kirjoittautumista suorittamaan mainittuja opintoja.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: hollanti.