CELEX: 62012CJ0243
Apelācija
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Plastikāta rūpniecisko maisu nozare
Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums
Vispārējās tiesas neierobežota kompetence
Pienākums norādīt pamatojumu
Mātesuzņēmuma atzīšana par vainojamu meitasuzņēmuma izdarītā pārkāpumā
Mātesuzņēmuma atbildība par meitasuzņēmumam uzliktā naudas soda samaksu
Samērīgums
Tiesvedība Vispārējā tiesā
Sprieduma taisīšana saprātīgā termiņā

Ar savu apelācijas sūdzību
FLS Plast A/S
(turpmāk tekstā – “
FLS Plast
”) lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas spriedumu
FLS Plast
/Komisija (T‑64/06, EU:T:2012:102; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar ko tā daļēji noraidīja tā prasību galvenokārt atcelt Komisijas 2005. gada 30. novembra Lēmumu C(2005) 4634, galīgā redakcija, par [EKL 81.] panta piemērošanas procedūru (Lieta COMP/F/38.354 – Rūpnieciskie maisi; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) vai, pakārtoti, samazināt naudas sodu, kas tam noteikts ar šo lēmumu.
Tiesvedības priekšvēsture un apstrīdētais lēmums
FLS Plast
, iepriekš –
Nyborg Plast International A/S
, ir apstrīdētā lēmuma adresāts kā bijušais
Trioplast Wittenheim SA
(iepriekš
Silvallac SA
, turpmāk tekstā – “
Trioplast Wittenheim
”), kas ir plastikāta rūpniecisko maisu, plēvju un izolācijas materiālu ražotājs Vitenheimā [
Wittenheim
] (Francija), mātesuzņēmums.
FLS Plast
ir grupas, ko kontrolē
FLSmidth & Co. A/S
(turpmāk tekstā – “
FLSmidth
”), meitasuzņēmums.
1990. gada decembrī
FLS Plast
iegādājās 60 % no
Trioplast Wittenheim
akcijām. Atlikušos 40 % akciju
FLS Plast
iegādājās 1991. gada decembrī. Pārdevējs bija
Cellulose du Pin
– Francijas uzņēmums, kas ietilpst grupā, kura pieder
Compagnie de Saint‑Gobain SA
(turpmāk tekstā – “
Saint‑Gobain
”).
Savukārt 1999. gadā
FLS Plast
uzņēmumu
Trioplast Wittenheim
pārdeva
Trioplanex France SA
, kas ir
Trioplast Industrier AB
(turpmāk tekstā – “
Trioplast Industrier
”) –
Trioplast
grupas mātesuzņēmuma – meitasuzņēmums Francijā. Šī nodošana stājās spēkā 1999. gada 1. janvārī.
2001. gada novembrī
British Polythene Industries
informēja Eiropas Komisiju, ka plastikāta rūpniecisko maisu nozarē pastāv aizliegta vienošanās.
Pēc pārbaužu veikšanas 2002. gadā
Trioplast Wittenheim
telpās, Komisija 2002. un 2003. gadā nosūtīja attiecīgajiem uzņēmumiem, kuru skaitā bija arī
Trioplast Wittenheim
, lūgumus sniegt informāciju. Ar 2002. gada 19. decembra vēstuli, kas tika papildināta ar 2003. gada 16. janvāra vēstuli,
Trioplast Wittenheim
izrādīja vēlmi sadarboties Komisijas izmeklēšanā atbilstoši Komisijas Paziņojumam par naudas sodu neuzlikšanu vai to apmēra samazināšanu lietās par aizliegtu vienošanos (
OV 1996, C 207, 4. lpp.
; turpmāk tekstā – “paziņojums par iecietību”).
2005. gada 30. novembrī Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu. No šī lēmuma 1. panta 1. punkta h) apakšpunkta izriet, ka šī iestāde ir nolēmusi, ka
FLSmidth
un
FLS Plast
no 1990. gada 31. decembra līdz 1999. gada 19. janvārim ir pārkāpušas EKL 81. pantu, piedaloties visos nolīgumos un saskaņotajās darbībās plastikāta rūpniecisko maisu nozarē Beļģijā, Vācijā, Spānijā, Francijā, Luksemburgā un Nīderlandē, nosakot cenas un kopējus modeļus cenu aprēķināšanai, sadalot tirgus daļas un pārdošanas kvotas, sadalot klientus, darījumus un pasūtījumus, saskaņoti iesniedzot piedāvājumus konkursiem un apmainoties ar individualizētu informāciju.
Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 2. panta pirmās daļas f) apakšpunktu Komisija noteica
Trioplast Wittenheim
naudas sodu EUR 17,85 miljonu apmērā, ņemot vērā samazinājumu 30 % apmērā, kas tika piešķirts atbilstoši paziņojumam par iecietību. No šīs summas
FLSmidth
un
FLS Plast
tika noteikta solidāra atbildība par EUR 15,30 miljonu samaksu un
Trioplast Industrier
tika noteikta atbildība par EUR 7,73 miljonu samaksu.
Pārsūdzētais spriedums
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā tika iesniegts 2006. gada 24. februārī,
FLS

Plast
cēla prasību par apstrīdēto lēmumu. Tas būtībā lūdza atcelt šī lēmuma 1. panta 1. punkta h) apakšpunktu un 2. panta pirmās daļas f) punktu, ciktāl tie uz to attiecās, vai, pakārtoti, grozīt pēdējo minēto apstrīdētā lēmuma tiesību normu, kā arī samazināt tam noteiktā naudas soda apmēru, kas tam tika piespriests solidāri.
Savas prasības atcelt tiesību aktu pamatojumam
FLS

Plast
norādīja piecus pamatus. Tā pirmais pamats attiecās uz kļūdu tiesību piemērošanā, ko Komisija esot pieļāvusi naudas soda noteikšanā. Otrais pamats, kas ir sadalīts četrās daļās, attiecās uz
FLS

Plast
kā
Trioplast Wittenheim
mātesuzņēmuma atbildības vērtējumu. Ar savu trešo pamatu, kas ir sadalīts trīs daļās,
FLS

Plast
apstrīdēja
Trioplast Wittenheim
noteiktā naudas soda apmēru. Ceturtais pamats attiecās uz maksimālās 10 % apgrozījuma robežas nepiemērošanu
FLS Plast
gadījumā. Piektajā pamatā, kuram ir piecas daļas, tika apstrīdēts tam noteiktā naudas soda apmērs, kas tam tika piespriests solidāri.
Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa daļēji apmierināja
FLS Plast
otro pamatu, jo Komisija nebija pietiekami juridiski pierādījusi, ka šis uzņēmums 1991. gadā bija īstenojis faktisku kontroli pār
Trioplast Wittenheim
. Tādējādi Vispārējā tiesa atcēla apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl tas attiecās uz
FLS Plast
vainojamību pārkāpumā laikposmā no 1990. gada 31. decembra līdz 1991. gada 31. decembrim. Līdz ar to Vispārējā tiesa arī līdz EUR 14,45 miljoniem samazināja naudas soda apmēru, kas
FLS Plast
ticis solidāri piespriests saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 2. panta f) punktu. Pārējā daļā tā prasību noraidīja.
Lietas dalībnieku prasījumi
FLS Plast
lūdz Tiesu:
—
galvenokārt, atcelt pārsūdzēto spriedumu un apstrīdētā lēmuma 1. panta h) punktu un 2. panta f) punktu, ciktāl tie ir piemērojami
FLS Plast
;
—
pakārtoti, grozīt apstrīdētā lēmuma 2. panta f) punktu un būtiski samazināt tā naudas soda apmēru, par kura solidāru samaksu pie atbildības apstrīdētajā lēmumā ir saukts
FLS Plast
;
—
katrā ziņā piešķirt
FLS Plast
50 % samazinājumu no naudas soda apmēra, par kura samaksu tas apstrīdētajā lēmumā ir saukts pie atbildības, jo Vispārējā tiesā spriedums netika taisīts saprātīgā termiņā, un
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisija lūdz Tiesu:
—
galvenokārt, noraidīt apelācijas sūdzību;
—
pakārtoti, noraidīt prasību atcelt tiesību aktu, kas ir vērsta pret apstrīdēto lēmumu, un
—
piespriest
FLS Plast
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Par apelācijas sūdzību
Savu prasījumu pamatojumam
FLS Plast
izvirza piecus pamatus, no kuriem trešais līdz piektais pamats ir izvirzīti pakārtoti.
FLS Plast
lūdz Tiesu pēc pārsūdzētā sprieduma atcelšanas pašai lemt par pamatiem, kas ir izvirzīti pret apstrīdēto lēmumu.
Par pirmo pamatu, kas attiecas uz to, ka Komisija ir piemērojusi nepareizu juridisku kritēriju, lai konstatētu mātesuzņēmuma atbildību
Lietas dalībnieku argumenti
FLS Plast
apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, apstiprinot Komisijas piemēroto juridisko kritēriju un secinot, ka tas nav atspēkojis prezumpciju, kas izriet no fakta, ka tam piederēja viss tā meitasuzņēmuma
Trioplast Wittenheim
kapitāls, saskaņā ar kuru tas īstenoja izšķirošu ietekmi pār pēdējo minēto.
Faktiski šis kritērijs balstījās uz tīru prezumpciju, saskaņā ar kuru mātesuzņēmums ir atbildīgs par tā meitasuzņēmuma rīcību, un tādējādi tā ir pretrunā nevainīguma prezumpcijai, kas ir paredzēta Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas, kas parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī (turpmāk tekstā – “ECPAK”), 6. panta 2. punktā un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 48. pantā.
FLS Plast
uzskata, ka Komisijas īstenotā šīs prezumpcijas piemērošana faktiski piešķir tai neatspēkojamu raksturu, ciktāl tā liek attiecīgajam mātesuzņēmumam sniegt negatīvus pierādījumus, ka tas nav devis nekādus norādījumus savam meitasuzņēmumam. Pakārtoti
FLS Plast
apgalvo, ka ne Vispārējā tiesa, ne Komisija nav izdarījusi pareizu juridisku secinājumu, kāds bija jāizdara, ņemot vērā tā paustos argumentus un sniegtos pierādījumus, kas pierādot, ka
Trioplast Wittenheim
tirgū rīkojās neatkarīgi.
Komisija izvirza iebildi par šī pamata nepieņemamību. Šī iestāde uzskata, ka, tā kā tas nav ticis izvirzīts Vispārējā tiesā, runa ir par jaunu pamatu, kas tādējādi ir nepieņemams. Turklāt minētais pamats esot tīri abstrakts un
FLS Plast
neesot norādījis pārsūdzētā sprieduma punktus, kuros Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu.
Pakārtoti Komisija norāda, ka prezumpcija, kas ir pamatota ar visa kapitāla piederību, nav pretrunā pamattiesībām un ka tā katrā ziņā varēja balstīties uz citām norādēm, kuras pamato prezumpciju par
FLS Plast
izšķirošas ietekmes īstenošanu pār
Trioplast Wittenheim
.
Savā replikā
FLS Plast
apstrīd šī pamata nepieņemamību, norādot, ka attiecīgās prezumpcijas spēkā esamības apstrīdēšana ir jāuzskata par tā pamata papildināšanu, ar ko tika apstrīdēta ar to saistītās izšķirošās ietekmes esamība attiecībā uz tā meitasuzņēmumu un kas bija izvirzīts Vispārējā tiesā.
Komisija savā atbildē uz repliku uzsver, ka ECPAK 6. panta 2. punkts katrā ziņā netika norādīts pirmajā instancē.
Tiesas vērtējums
– Par pieņemamību
Runājot par Komisijas izvirzīto iebildi par nepieņemamību, ir jāatgādina, ka
FLS Plast
Vispārējā tiesā nenorādīja, ka noteikums, kas ir izstrādāts Tiesas judikatūrā un saskaņā ar kuru tiek prezumēts, ka mātesuzņēmums, kuram tieši vai netieši pieder viss meitasuzņēmuma kapitāls, faktiski ir īstenojis izšķirošu ietekmi pār pēdējo minēto, ir pretrunā Hartas 48. pantam un ECPAK 6. panta 2. punktam.
Tomēr šajā ziņā svarīgi ir uzsvērt, pirmkārt, ka ar otro pamatu, kas bija izvirzīts pirmajā instancē iesniegtā prasības pieteikuma pamatojumam,
FLS Plast
bija norādījis, ka “[apstrīdētajā] lēmumā ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā un kļūda faktos saistībā ar
FLS Plast
atbildību”. Šī prasības pieteikuma 51.–99. punktā tas bija sniedzis sīku izklāstu, lai pierādītu, ka Komisijai nebija pamata tam noteikt atbildību par
Trioplast Wittenheim
izdarīto pārkāpumu. It īpaši minētā prasības pieteikuma 56. punktā
FLS Plast
apgalvoja, ka “attiecībā uz pilnībā piederošiem meitasuzņēmumiem pastāv iedibināts princips, ka pat kapitāla piederība pilnībā pati par sevi nav pietiekama, lai pamatotu, ka tiek atzīta mātesuzņēmuma atbildība, ciktāl kapitāla piederība rada tikai atspēkojamu prezumpciju”.
Otrkārt, apelācijas tiesvedības stadijā būtībā norādot, ka Vispārējā tiesa savu lēmumu ir pamatojusi ar neatspēkojamu prezumpciju, kas ir pretēja nevainīguma prezumpcijai, kura ir paredzēta Hartas 48. pantā un ECPAK 6. panta 2. punktā,
FLS Plast
kritizē iemeslu, uz ko Vispārējā tiesa ir atsaukusies pārsūdzētā sprieduma pamatojumam, ko tai nevar liegt darīt tāpēc vien, ka tas šo iebildumu skaidri nebija izvirzījis tiesvedībā, kurā tika taisīts minētais spriedums (šajā ziņā skat. it īpaši spriedumu
Diputación Foral de Vizcaya
/Komisija, no C‑465/09 P līdz C‑470/09 P,
EU:C:2011:372
, 146. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi pirmais pamats, ko
FLS Plast
ir izvirzījis savas prasības pamatojumam, ir pieņemams.
– Par lietas būtību
Vispirms, runājot par iespējamo Savienības tiesībās konkurences jomā piemērojamās prezumpcijas prettiesiskumu, ja uzņēmumam tieši vai netieši pieder viss cita uzņēmuma kapitāls, līdz ar to tas īsteno izšķirošu ietekmi pār šo pēdējo minēto uzņēmumu, pietiek atgādināt, ka šīs prezumpcijas pamatotība izriet no Tiesas pastāvīgās judikatūras (it īpaši skat. spriedumu
The Dow Chemical Company
/Komisija, C‑179/12 P,
EU:C:2013:605
, 56. punkts un tajā minētā judikatūra). Turklāt, kā to ir atzinusi arī Tiesa, šādas prezumpcijas piemērošana, ņemot vērā it īpaši tās atspēkojamību, nekādā ziņā nav Hartas 48. pantā un ECPAK 6. panta 2. punktā paredzētās nevainīguma prezumpcijas pārkāpums (it īpaši skat. spriedumu
Eni
/Komisija, C‑508/11 P,
EU:C:2013:289
, 50. punkts un tajā minētā judikatūra).
Pretēji
FLS Plast
apgalvojumiem, nepieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 25. un nākamajos punktos ir atgādinājusi par principiem, kas izriet no Tiesas judikatūras un kas attiecas uz apstākļiem, kādos meitasuzņēmuma mātesuzņēmums, piemēram,
FLS Plast
, var tikt saukts pie atbildības par pret konkurenci vērstām darbībām, kurās tiek vainots šis meitasuzņēmums, proti, šajā gadījumā –
Trioplast Wittenheim
.
Līdz ar to, pamatojoties uz šo judikatūru, Vispārējā tiesa arī pamatoti uzskatīja, ka Komisija varēja prezumēt, ka laikposmā no 1992. līdz 1998. gadam
FLS Plast
ir īstenojis izšķirošu ietekmi pār
Trioplast Wittenheim
rīcību, ņemot vērā, ka
FLS Plast
šajā laikposmā piederēja viss minētā uzņēmuma kapitāls.
Pēc tam, konkrētāk runājot par iebildumu, saskaņā ar kuru Komisijas īstenotā šīs prezumpcijas konkrētā piemērošana, ko Vispārējā tiesa ir apstiprinājusi, to esot padarījusi neatspēkojamu, ir jānorāda, ka pārsūdzētā sprieduma 30. un nākamajos punktos Vispārējā tiesa pārbaudīja, vai
FLS Plast
ir izdevies atspēkot šo prezumpciju, pierādot, ka tā meitasuzņēmums tirgū rīkojās autonomi, un secināja, ka tā tas nav. Šajos apstākļos tas vien, ka ir grūti sniegt pretējus pierādījumus, kas ir vajadzīgi, lai atspēkotu prezumpciju, pats par sevi nenozīmē, ka tā faktiski ir neatspēkojama (it īpaši skat. spriedumu
Eni
/Komisija,
EU:C:2013:289
, 68. punkts un tajā minētā judikatūra).
Visbeidzot, runājot par apgalvojumu, ka ne Vispārējā tiesa, ne Komisija nav izdarījušas pareizu juridisku secinājumu, kas bija jāizdara, ņemot vērā
FLS Plast
paustos argumentus un sniegtos pierādījumus, kuri varēja pierādīt, ka
Trioplast Wittenheim
tirgū ir rīkojies neatkarīgi, ir jākonstatē, ka
FLS Plast
šī apgalvojuma pamatojumam tikai vispārīgi atsaucas uz saviem paskaidrojumiem par apelācijas sūdzības otro pamatu.
Šajā kontekstā ir jākonstatē, ka
FLS Plast
ar šo argumentāciju patiesībā lūdz Tiesu veikt faktu un iesniegto pierādījumu jaunu vērtējumu, neapgalvojot, ka Vispārējā tiesa būtu sagrozījusi šos faktus un pierādījumus. Saskaņā ar LESD 256. pantu un Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmo daļu, tā kā apelācijas sūdzība attiecas tikai uz tiesību jautājumiem, šāds vērtējums Tiesai nav jāpārbauda (šajā ziņā it īpaši skat. spriedumu
Ningbo Yonghong Fasteners
/Padome, C‑601/12 P,
EU:C:2014:115
, 32. punkts un tajā minētā judikatūra). Līdz ar to argumenti, ko
FLS Plast
ir paudis šajā kontekstā, ir nepieņemami.
Ņemot vērā šos apsvērumus, pirmais pamats ir jānoraida daļēji kā nepamatots un daļēji kā nepieņemams.
Par otro pamatu, kas attiecas uz to, ka Vispārējā tiesa pēc savas ierosmes nav izvirzījusi pamatu par to, ka Komisija nav izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu
Lietas dalībnieku argumenti
FLS Plast
pārmet Vispārējai tiesai, ka tā, kaut arī tā ir norādījusi uz vairākiem trūkumiem Komisijas argumentācijā apstrīdētajā lēmumā, pēc savas ierosmes nav norādījusi, ka Komisija nav izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu, kad šī iestāde noraidīja pierādījumus, ko
FLS Plast
bija sniedzis, lai atspēkotu prezumpciju par izšķirošas ietekmes īstenošanu.
Šajā ziņā
FLS Plast
norāda, ka datumā, kad tas saņēma Komisijas paziņojumu par iebildumiem, vēl joprojām pastāvēja būtiskas neskaidrības par prezumpcijas par faktisku izšķirošu ietekmi pār meitasuzņēmumiem piemērojamību, kas pašai Komisija bija zināma. Atšķirībā no lielākās daļas citu paziņojuma par iebildumiem adresātu
FLS Plast
esot bijis vienīgais mātesuzņēmums, kam šis dokuments ticis nosūtīts tā iemesla dēļ vien, ka tam agrāk piederējis
Trioplast Wittenheim
. Saistībā ar gandrīz visiem citiem mātesuzņēmumiem, kuriem tika nosūtīts paziņojums par iebildumiem, Komisija esot pamatojusies uz papildu pierādījumiem. Turklāt
FLS Plast
neesot bijis iesaistīts nevienā pirmstiesas procedūras stadijā pirms paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas.
FLS Plast
arī norāda, ka Komisijai bija jāizpilda savs pienākums norādīt pamatojumu kopš brīža, kad tam tika nosūtīts apstrīdētais lēmums. Šajā gadījumā tikai tiesas sēdē Vispārējā tiesā Komisija esot precizējusi, ka tā esot pamatojusies uz prezumpciju par izšķirošu ietekmi saistībā tikai ar laikposmu, kurā
FLS Plast
piederēja viss
Trioplast Wittenheim
kapitāls.
Savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem
FLS Plast
esot paudis ļoti daudz argumentu, kas bija pamatoti ar pierādījumiem, ka tas nav īstenojis izšķirošu ietekmi pār
Trioplast Wittenheim
rīcību.
FLS Plast
uzskata, ka Komisijai bija pienākums izanalizēt vismaz tos pierādījumus, kas “varēja” atspēkot attiecīgo prezumpciju, un sniegt pietiekamu pamatojumu tās izdarītajiem secinājumiem, ko tā nav izdarījusi.
Tādējādi Komisija neesot paskaidrojusi, kāda iemesla dēļ
FLS Plast
sniegtie pierādījumi, it īpaši pierādījumi, kas pierādīja
H
. un
T
. k‑gu lomas tīri pasīvo raksturu, nevarēja atspēkot prezumpciju par faktiskas izšķirošas ietekmes īstenošanu pār meitasuzņēmumiem. Turklāt Komisijas argumentācija šajā kontekstā attiecīgo prezumpciju padarot neatspēkojamu ikreiz, kad starp mātesuzņēmumu un tā meitasuzņēmumu pastāvot “daļēji kopīga vadība”.
Vispirms Komisija izvirza iebildi par
FLS Plast
otrā pamata nepieņemamību, jo, pirmkārt, runa esot par jaunu pamatu, ko ir izvirzījis
FLS Plast
, jo tas ticis izvirzīts ne agrāk kā tiesas sēdē Vispārējā tiesā, un, otrkārt, ar šo pamatu patiesībā Tiesa tiekot aicināta pārskatīt Komisijas veikto faktu vērtējumu, noraidot to, ko Vispārējā tiesa ir veikusi pārsūdzētajā spriedumā; turklāt
FLS Plast
neapgalvojot, ka būtu sagrozīti pierādījumi.
Pakārtoti Komisija norāda, ka tā pietiekami ir pamatojusi savu lēmumu, lai
FLS Plast
varētu saprast tā pamatojumu, ko Vispārējā tiesa vismaz netieši ir apstiprinājusi. Turklāt Savienības tiesām neesot pienākuma pēc savas ierosmes izvirzīt pamatus, kas attiecas uz iestāžu veikto pasākumu pamatojumu.
Turklāt
FLS Plast
apgalvojums, ka paziņojums par iebildumiem tam esot ticis adresēts tikai tādēļ, ka tam agrāk piederējis
Trioplast Wittenheim
kapitāls, esot nepareizs. Tieši pretēji – Komisija apgalvo, ka tā skaidri ir pamatojusies uz vairākiem papildu pierādījumiem, piemēram, it īpaši uz faktu, ka
H
. k‑gs, kas bija
Trioplast Wittenheim
priekšsēdētājs laikā no 1990. līdz 1994. gadam, bija arī
FLS Plast
vadītājs.
Savā replikā, kas attiecas uz Komisijas izvirzītajām iebildēm par nepieņemamību,
FLS Plast
pārmet, ka tas rakstveida procesā Vispārējā tiesā ir norādījis, ka apstrīdētajā lēmumā trūkstot pamatojuma saistībā ar Komisijas lēmumu, ka
FLS Plast
nav atspēkojis prezumpciju par izšķirošas ietekmes īstenošanu pār
Trioplast Wittenheim
. Turklāt saskaņā ar iedibinātu Savienības tiesību principu pamatojuma neesamība vai nepietiekams pamatojums ir absolūts pamats, ko Savienības tiesa var vai kas tai pat ir jāizvirza pēc savas ierosmes.
Komisija savā atbildē uz repliku atkārto argumentu, ka
FLS Plast
uz pamatojuma neesamību nav atsaucies Vispārējā tiesā. Turklāt Tiesai neesot bijis pienākuma izvirzīt šādu pamatu.
Tiesas vērtējums
Pirmkārt, runājot par
FLS Plast
apgalvojumu, ko tas esot paudis rakstveida procesā Vispārējā tiesā, ka apstrīdētajā lēmumā trūkst pamatojuma, ir jāatgādina, ka no Eiropas Savienības Vispārējās tiesas Reglamenta 48. panta 2. punkta pirmās daļas izriet, ka tiesvedības laikā nav atļauts izvirzīt jaunus pamatus, izņemot gadījumus, kad tie ir saistīti ar tādiem tiesību vai faktiskiem apstākļiem, kas ir kļuvuši zināmi iztiesāšanas laikā.
Jākonstatē, ka
FLS Plast
savā prasības pieteikumā pirmajā instancē nav izvirzījis iebildumu, ka apstrīdētajā lēmumā trūkstot pamatojuma, ciktāl tajā tam ir noteikta solidāra atbildība par attiecīgo pārkāpumu. Kaut arī
FLS Plast
savas replikas 9. punktā apgalvo, ka šis secinājums esot nepareizs, “jo [..] šis pamats faktiski ticis izvirzīts [..] Vispārējā tiesā”, tas noklusē faktu, ka šo pamatu tas izvirzīja tikai tiesas sēdē Vispārējā tiesā, un pat necenšas atspēkot secinājumu, ka šāds pamats nebija ietverts tā prasības pieteikumā pirmajā instancē.
Turklāt
FLS Plast
nepaskaidro, kāda iemesla dēļ šī jaunā pamata izvirzīšana šajā tiesas sēdē varētu būt pieņemama, neraugoties uz Vispārējās tiesas Reglamenta 48. panta 2. punkta pirmajā daļā noteikto. Visbeidzot, tas neapgalvo, ka pastāv tiesību vai faktiskie apstākļi, kas būtu atklājušies tiesvedības laikā un kas varētu pamatot novēlotu šāda pamata izvirzīšanu.
No tā izriet, ka ar šo pamatu
FLS Plast
pamatojas uz jaunu argumentāciju, kuras mērķis ir apstrīdēt apstrīdētā lēmuma pamatojuma juridiski pietiekamo raksturu, ciktāl tajā tam ir noteikta solidāra atbildība par
Trioplast Wittenheim
izdarīto pārkāpumu.
No Tiesas pastāvīgās judikatūras tomēr izriet, ka lietas dalībnieks var iesniegt apelācijas sūdzību, Tiesā izvirzot pamatus, kas ir radušies no paša pārsūdzētā sprieduma un kuru mērķis ir kritizēt tā juridisko pamatotību (spriedums Komisija/
Siemens Österreich
u.c. un
Siemens Transmission & Distribution
u.c./Komisija, no C‑231/11 P līdz C‑233/11 P,
EU:C:2014:256
, 102. punkts un tajā minētā judikatūra). Otrais pamats, ciktāl tas būtībā attiecas uz to, ka Vispārējā tiesa pēc savas ierosmes nav izvirzījusi iebildumu par nepietiekamu apstrīdētā lēmuma pamatojumu, ir radies no paša pārsūdzētā sprieduma. Tādējādi šis pamats ir pieņemams.
Otrkārt, runājot par
FLS Plast
argumentāciju, saskaņā ar kuru Vispārējai tiesai, kurai tiek lūgts atcelt pasākumu, ko ir veikusi kāda Savienības iestāde, pēc savas ierosmes ir jāizvirza iebildums, kurš attiecas uz juridiski nepietiekamu šī pasākuma pamatojumu, ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru pienākuma pamatot nelabvēlīgu aktu, kas papildina principu par tiesību uz aizstāvību ievērošanu, mērķis ir, pirmkārt, sniegt ieinteresētajai personai pietiekamu norādi, lai tā varētu zināt, vai akts ir pamatots, vai arī tajā, iespējams, ir pieļauta kāda kļūda, kas ļauj apstrīdēt tā spēkā esamību Savienības tiesā, un, otrkārt, ļaut pēdējai minētajai veikt kontroli pār šī akta likumību (spriedums Padome/
Bamba
, C‑417/11 P,
EU:C:2012:718
, 49. punkts un tajā minētā judikatūra).
Jākonstatē, ka iemesli, kuru dēļ Komisija sauca
FLS Plast
pie atbildības par konstatēto pārkāpumu par laikposmu no 1992. gada 1. janvāra līdz 1999. gada 19. janvārim, skaidri izriet no apstrīdētā lēmuma 715.–732. punkta, kuros šī iestāde ir precizējusi, ka tā ir pamatojusies gan uz to, ka
FLS Plast
piederēja viss tā meitasuzņēmuma
Trioplast Wittenheim
kapitāls, gan uz citām norādēm, kas apstiprināja
FLS Plast
izšķirošas ietekmes īstenošanu pār minēto meitasuzņēmumu.
Runājot par apstākļiem, ko
FLS Plast
ir minējis savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem, lai atspēkotu prezumpciju par faktisku izšķirošas ietekmes īstenošanu, kaut arī Komisija, šķiet, nav atsevišķi pa vienam apskatījusi visus šos apstākļus, tā tomēr apstrīdētā lēmuma 718.–731. punktā ir sniegusi
FLS Plast
pietiekamu norādi, lai tas varētu noteikt, vai šis lēmums, no
FLS Plast
viedokļa, ir pamatots un vai tajā, iespējams, nav pieļauta kļūda, kas ļauj apstrīdēt tā spēkā esamību, un lai Vispārējā tiesa varētu veikt savu kontroli pār minētā lēmuma likumību (šajā ziņā it īpaši skat. spriedumus
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P,
EU:C:2005:408
, 462. punkts, kā arī
Eni
/Komisija,
EU:C:2013:289
, 72. punkts).
Turklāt
FLS Plast
neapgalvo, ka tas nav varējis īstenot savas tiesības uz aizstāvību. Tieši pretēji, Vispārējās tiesas veiktā to
FLS Plast
argumentu rūpīga pārbaude pārsūdzētā sprieduma 52.–61. un 77.–82. punktā, kas bija pausti, lai atspēkotu prezumpciju par izšķirošu ietekmi, visticamāk, pierāda, ka
FLS Plast
bija iespēja pienācīgi aizstāvēt savas tiesības Vispārējā tiesā un ka šī tiesa varēja pārbaudīt apstrīdēto lēmumu.
Šajos apstākļos apelācijas sūdzības otrais pamats ir jānoraida daļēji kā nepieņemams un daļēji kā nepamatots.
Par trešo pamatu, kas attiecas uz principu par tiesiskās paļāvības aizsardzību un vienlīdzīgu attieksmi pārkāpumu, kā arī uz to, ka Vispārējā tiesa nav izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu saistībā ar paziņojuma par iecietību piemērošanu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar trešā pamata pirmo daļu
FLS Plast
norāda, ka Komisija, piemērojot paziņojumu par iecietību, ir pārkāpusi principu par tiesiskās paļāvības aizsardzību.
FLS Plast
šajā ziņā atgādina, ka saskaņā ar paziņojuma par iecietību D sadaļas 2. punkta otrā ievilkuma noteikumiem uzņēmums, kas informē Komisiju, ka tas neapstrīd to faktu esamību, ar kuriem šī iestāde ir pamatojusi savas apsūdzības, var saņemt naudas soda apmēra samazinājumu, ja šī informācija ir tieša, skaidra, nepārprotama un atvieglo Komisijas uzdevumu.
Savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem
FLS Plast
esot skaidri paziņojis, ka tas neapstrīd inkriminētos faktus. Tādējādi tas esot atvieglojis Komisijas uzdevumu, samazinot tās pierādīšanas pienākumu. Tā argumenti aizstāvībai, ņemot vērā, ka
FLS Plast
neapstrīdēja ne
Trioplast Wittenheim
tiešu dalību pret konkurenci vērstajās sanāksmēs, ne kopējo pārkāpuma ilgumu un pat ne tā smagumu vai ģeogrāfiskā mēroga, kādā pārkāpums tika izdarīts, nozīmīgumu, neesot ietekmējuši pārkāpuma pamatus.
Līdz ar to
FLS Plast
lūdz Tiesu atcelt pārsūdzēto spriedumu, ciktāl tajā ir pausts atteikums ar šādu pamatojumu tam piešķirt naudas soda samazinājumu, un īstenot savu neierobežoto kompetenci, lai tam piešķirtu samazinājumu 50 % apmērā no naudas soda, kas tam ticis noteikts apstrīdētajā lēmumā.
Šī pamata otrā daļa attiecas uz vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, ņemot vērā naudas soda samazinājumu, kas tika piešķirts
Bonar Technical Fabrics NV
(turpmāk tekstā – “
Bonar
”), un uz to, ka Vispārējā tiesa nav izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu.
Faktiski
FLS Plast
uzskata, ka tikai
Bonar
saņēma samazinājumu 10 % apmērā no tā naudas soda apmēra, kāds tam būtu bijis jānosaka, kaut gan tie abi bija lūguši šādu samazinājumu.
Bonar
sadarbība ar Komisiju, tāpat kā
FLS Plast
sadarbība, esot izpaudusies tikai kā paziņojums par faktu neapstrīdēšanu kopumā. Tāpat arī
Bonar
un
FLS Plast
abi esot atzinuši to meitasuzņēmuma tiešu dalību pārkāpumā un centušies noliegt savu kā mātesuzņēmumu atbildību. Tādējādi šie divi uzņēmumi esot bijuši identiskā situācijā un tiem esot bijis jāsaņem vienāds samazinājums. Turklāt
Bonar
esot apstrīdējis tā bijušā meitasuzņēmuma dalību vismaz vienā no aizliegtās vienošanās sanāksmēm, un tā faktu neapstrīdēšana kopumā esot izpaudusies tikai kā tā meitasuzņēmuma dalības “dažās sanāksmēs” atzīšana.
Pārsūdzētā sprieduma 177. punktā Vispārējā tiesa esot tikai apgalvojusi, ka “pretēji tam, kā tas bija [
Bonar
] gadījumā”,
FLS Plast
faktu apstrīdēšana esot ietekmējusi paša pārkāpuma pamatus, jo tas precīzāk neesot pamatojis savu nostāju.
Tādējādi Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, jo tā neesot secinājusi, ka Komisija ir pārkāpusi vienlīdzības principu. Turklāt tā neesot izpildījusi tai uzlikto pienākumu norādīt pamatojumu, jo tā neesot pareizi salīdzinājusi attiecīgos
Bonar
un
FLS Plast
paziņojumus par faktu neapstrīdēšanu.
FLS Plast
trešā pamata trešā daļa attiecas uz vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, ņemot vērā
Trioplast Industrier
piešķirto naudas soda samazinājumu.
FLS Plast
uzskata, ka Vispārējā tiesa nepamatoti ir atzinusi, ka
FLS Plast
nebija iespējams piemērot tādu pašu samazinājumu 30 % apmērā no naudas soda apmēra, kāds tika piemērots
Trioplast Industrier
, jo šis samazinājums
Trioplast Industrier
esot ticis piešķirts prettiesiski.
FLS Plast
uzskata, ka, lai novērstu vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, tam ir jāpiemēro samazinājums 30 % apmērā no naudas soda apmēra, kāds tika piešķirts
Trioplast Wittenheim
, ar kuru tas veidoja saimniecisku vienību astoņus gadus pārkāpuma izdarīšanas laikposmā. Tādējādi tas lūdz Tiesu atcelt pārsūdzēto spriedumu, ciktāl tajā ir pausts atteikums
FLS Plast
piešķirt tā naudas soda samazinājumu, ņemot vērā faktu neapstrīdēšanu, un īstenot savu neierobežoto kompetenci, lai tam piešķirtu naudas soda samazinājumu 50 % apmērā vai vismaz 30 % apmērā.
Komisija izvirza iebildi par šī pamata pirmās un otrās daļas nepieņemamību. Kaut arī
FLS Plast
neatsaucas uz faktu sagrozīšanu, minēto daļu mērķis esot panākt, ka tiek veikta atkārtota faktiska pārbaude, pirmkārt, attiecībā uz vērtējumu, kāds ir izdarīts attiecībā uz
FLS Plast
izmeklēšanas laikā sniegto paziņojumu vērtību, un, otrkārt, attiecībā uz Komisijas veikto analīzi saistībā ar tās lēmuma piešķirt
Bonar
samazinājumu 10 % apmērā no naudas soda būtību.
Pakārtoti, runājot par pirmo daļu, Komisija norāda, ka ar pierādījumiem, ko
FLS Plast
ir sniedzis savās atbildēs uz paziņojumu par iebildumiem un kas ir sniegti apstrīdētajā lēmumā, pietiek, lai konstatētu, ka tas, ka
FLS Plast
nav apstrīdējis faktus, neatbilst kritērijiem, kuri ir norādīti paziņojuma par iecietību D sadaļas 2. punktā.
Runājot par šī pamata otro daļu, kas attiecas uz vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu salīdzinājumā ar
Bonar
, Komisija apgalvo, ka no pārsūdzētā sprieduma, aplūkota kopā ar apstrīdēto lēmumu un atbildēm uz paziņojumu par iebildumiem, skaidri izriet, ka Vispārējā tiesa varēja uzskatīt, ka tā ir veikusi pietiekamu abu šo uzņēmumu attiecīgo situāciju salīdzinājumu. Turklāt neesot nozīmes tam, ka
FLS Plast
sadarbības pakāpe faktiski bija līdzīga
Bonar
sadarbības pakāpei, jo
FLS Plast
sadarbība katrā ziņā neesot atbildusi prasībām, kas izriet no paziņojuma par iecietību.
Komisija arī uzskata, ka Vispārējai tiesai nevar tikt pārmests, ka tā nav norādījusi pamatojumu šajā jautājumā, jo
FLS Plast
paustajai argumentācijai acīmredzami neesot nozīmes.
Runājot par trešā pamata trešo daļu, Komisija apgalvo, ka, lai gan Vispārējā tiesa pamatoti esot uzskatījusi, ka
FLS Plast
nebija juridiska pamata saņemt samazinājumu 30 % apmērā no naudas soda apmēra, tā šo lēmumu esot pamatojusi ar nepareizu pamatojumu. Šajā pārkāpuma laikposma brīdī
FLS Plast
vairs neveidoja vienu saimniecisku vienību ar
Trioplast Wittenheim
LESD 101. panta nozīmē, un šī iemesla dēļ tika izslēgta minētā samazinājuma 30 % apmērā attiecināšana uz
FLS Plast
. Līdz ar to Komisija aicina Tiesu atcelt pārsūdzētā sprieduma 172.–176. punktu un aizstāt tos ar citu pamatojumu.
Savā replikā
FLS Plast
pārmet, ka trešā pamata pirmā un otrā daļa, kas ir norādītas tā apelācijas sūdzības pamatojumam, ir vērstas nevis uz to, lai panāktu atkārtotu faktisku pārbaudi, bet gan, lai apstrīdētu juridiskos secinājumus, ko Vispārējā tiesa ir izdarījusi no pārsūdzētajā spriedumā analizētajiem faktiem. Runājot par pirmo daļu, savas apelācijas sūdzības 68.–75. punktā tas esot norādījis pierādījumus, ko Vispārējā tiesa esot sagrozījusi. Runājot par šī pamata otro daļu, arī tā attiecoties uz juridiskajiem secinājumiem, ko Vispārējā tiesa ir izdarījusi no faktiem, kuri tai tika darīti zināmi. Turklāt faktu sagrozīšana esot minēta arī apelācijas sūdzības 82. punktā.
Savā atbildē uz repliku Komisija atkārtoti pauž argumentu, ka Tiesa nav kompetenta apelācijas tiesvedībā veikt pārbaudi, ko
FLS Plast
tai ir lūdzis veikt. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru faktu sagrozīšanai būtu skaidri jāizriet no lietas materiālos ietvertajiem dokumentiem, nepastāvot vajadzībai veikt jaunu faktu un pierādījumu vērtējumu, kā tas nav šajā gadījumā.
Tiesas vērtējums
– Par trešā pamata pirmo un otro daļu
Ar sava trešā pamata pirmo un otro daļu, kas ir jāaplūko kopā,
FLS Plast
būtībā apgalvo, pirmkārt, ka tas nav apstrīdējis faktu esamību, par kuriem Komisija to vainoja paziņojumā par iebildumiem, kas esot atvieglojis šīs iestādes uzdevumu pierādīt attiecīgo pārkāpumu un kam, pamatojoties uz paziņojumu par iecietību, būtu bijis jābūt līdzvērtīgam samazinājumam 10 % apmērā no tā naudas soda apmēra, kāds tam parasti būtu bijis jānosaka. Otrkārt, tas norāda, ka Vispārējai tiesai saskaņā ar vienlīdzīgas attieksmes principu tam esot bijis jāpiemēro šis samazinājums 10 % apmērā īpaši tāpēc, ka
Bonar
, kas to saņēma, ar Komisiju sadarbojās tādā veidā, kas būtībā bija identisks tam, kādā sadarbojās
FLS Plast
. Katrā ziņā pārsūdzētais spriedums šajā jautājumā neesot pietiekami pamatots.
Runājot par pirmo minēto iebildumu, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 164. punktā pamatoti ir atgādinājusi, ka “Komisijai ir [..] plaša novērtējuma brīvība, lai novērtētu uzņēmuma sadarbības kvalitāti un noderīgumu, īpaši salīdzinājumā ar citu uzņēmumu sadarbību”, un ka tā, “veicot šo novērtējumu, nedrīkst neievērot vienlīdzīgas attieksmes principu”.
Turklāt pārsūdzētā sprieduma 177. punktā Vispārējā tiesa ir atzinusi, ka “[
FLS Plast
] nostāja administratīvā procesa laikā nebija nepārprotama” un ka, lai gan pēdējais minētais “norādīja, ka tas apstrīd tikai tos faktus, uz kuriem Komisija bija balstījusies, lai tam noteiktu solidāru atbildību par pārkāpumu, [
FLS Plast
] faktu apstrīdēšana ietekmēja paša [pārkāpuma] pamatus”, kas bija “pretēji tam, kā tas bija [
Bonar
] gadījumā”. Tajā pašā pārsūdzētā sprieduma punktā Vispārējā tiesa arī konstatēja, ka
FLS Plast
“apstrīdēja
H
. k‑ga dalību 1993. gada 21. decembra sanāksmē [..]”.
Turklāt pārsūdzētā sprieduma 178. punktā Vispārējā tiesa ir uzsvērusi, ka
FLS Plast
“nav norādījis nevienu argumentu, kas ļautu pierādīt, ka tā sadarbība būtu atvieglojusi Komisijas uzdevumu, kā tas [ir] prasīts judikatūrā”, lai visbeidzot minētā sprieduma 179. punktā atzītu, ka “šajos apstākļos Komisija nav pārsniegusi savas novērtējuma brīvības robežas, piešķirot [
Bonar
] samazinājumu 10 % apmērā par faktu neapstrīdēšanu un atsakoties piešķirt šādu samazinājumu prasītājam”.
Lai apelācijas tiesvedības stadijā apšaubītu šo Vispārējās tiesas veikto faktisko vērtējumu,
FLS Plast
saskaņā ar pastāvīgo judikatūru esot bijis jāatsaucas uz faktu vai pierādījumu sagrozīšanu Vispārējā tiesā, ko tas nav darījis. Jākonstatē, ka pretēji tam, ko
FLS Plast
liek noprast savā replikā, no apelācijas sūdzības 68.–75. un 82. punkta nekādā ziņā neizriet, ka tas atsauktos uz faktu vai pierādījumu sagrozīšanu Vispārējā tiesā.
No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka minētais iebildums, kas ir pausts
FLS Plast
trešā pamata pirmajā un otrajā daļā, ir jānoraida kā nepieņemams.
Pēc tam, runājot par iebildumu, kas attiecas uz to, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, kā tas jau tika izklāstīts šī sprieduma 73.–77. punktā, lai varētu salīdzināt
FLS Plast
rīcību, no vienas puses, un
Bonar
rīcību, no otras puses, Tiesai ar savu faktu vērtējumu būtu jāaizstāj Vispārējās tiesas veiktais vērtējums, ko Tiesa nevar darīt, izskatot apelācijas sūdzību, izņemot gadījumu, kad Vispārējā tiesa ir sagrozījusi faktus vai pierādījumus, kuri tai bijuši nodoti izskatīšanai.
FLS Plast
šādu sagrozīšanu nav ne savlaicīgi minējis, ne
a fortiori
pierādījis. Līdz ar to arī šis iebildums ir noraidāms kā nepieņemams.
Visbeidzot, runājot par pamatojuma neesamību, uz ko šajā kontekstā ir atsaucies
FLS Plast
, šī sprieduma 73.–75. punktā jau ir atgādināts, ka Vispārējā tiesa, ņemot vērā Komisijas plašo novērtējuma brīvību, lai novērtētu uzņēmuma sadarbības kvalitāti un noderīgumu, īpaši salīdzinājumā ar citu uzņēmumu sadarbību (šajā ziņā skat. spriedumu
SGL Carbon
/Komisija, C‑328/05 P,
EU:C:2007:277
, 88. punkts), par nepietiekamiem uzskatīja pierādījumus, ko
FLS Plast
bija sniedzis, lai pierādītu, ka tā iespējamā faktu esamības neapstrīdēšana ir palīdzējusi šai iestādei vai ka šī neapstrīdēšana vismaz ir bijusi līdzīga
Bonar
faktu neapstrīdēšanai. Argumentācija, ko Vispārējā tiesa ir sniegusi šajā ziņā, acīmredzami ļauj
FLS Plast
saprast iemeslus, kuru dēļ tā noraidīja attiecīgo argumentāciju, kā arī Tiesai veikt savu pārbaudi. Tādējādi šis
FLS Plast
arguments ir nepamatots.
Tādējādi trešā pamata pirmā un otrā daļa ir jānoraida daļēji kā nepieņemamas un daļēji kā nepamatotas.
– Par trešā pamata trešo daļu
Runājot par trešā pamata trešo daļu, ko
FLS Plast
ir norādījis savas apelācijas sūdzības pamatojumam un kas attiecas uz to, ka Komisija nepamatoti tam neesot piešķīrusi naudas soda samazinājumu 30 % apmērā, kaut gan tas veidoja saimniecisku vienību ar
Trioplast Wittenheim
, ir jāatgādina, ka pārsūdzētā sprieduma 168. punktā Vispārējā tiesa šo argumentu ir noraidījusi, uzskatot, “ka Komisijai abu uzņēmumu sadarbība izmeklēšanā bija jānovērtē individuāli”.
Šajā ziņā pārsūdzētā sprieduma 172. punktā Vispārējā tiesa ir atzinusi, ka “
Trioplast Wittenheim
,
Trioplast Industrier
un [
FLS Plast
] pamatoti ir noteiktas individuālas sākumsummas, kas pēc tam tikušas pielāgotas atkarībā no tiem raksturīgajiem apstākļiem”. Tomēr minētā sprieduma 173. punktā Vispārējā tiesa ir konstatējusi, ka “ne no apstrīdētā lēmuma, ne no Vispārējā tiesā iesniegtajiem dokumentiem neizriet, ka [
Trioplast Industrier
] būtu sniedzis informāciju, kura pamatotu [naudas soda] samazinājumu 30 % apmērā”, un minētā sprieduma 174. punktā – ka, “lai gan neviens no secīgajiem mātesuzņēmumiem nepiedāvāja Komisijai noderīgu informāciju, tā divas līdzīgas situācijas aplūkoja atšķirīgi”. Tā paša sprieduma 175. un 176. punktā Vispārējā tiesa tomēr uzskatīja, ka, tā kā neviens savā labā nevar atsaukties uz prettiesisku rīcību, kas ir īstenota par labu citam,
FLS Plast
“nevar atsaukties uz to, ka Komisija
Trioplast Wittenheim
īstenoto sadarbību nepamatoti ir attiecinājusi arī uz
Trioplast Industrier
”.
Jākonstatē, ka, lai gan pamatoti ir ticis atzīts, ka
FLS Plast
nebija tiesību saņemt naudas soda apmēra samazinājumu 30 % apmērā, kāds tika piešķirts
Trioplast Industrier
atbilstoši paziņojumam par iecietību, šis Vispārējās tiesas lēmums ir balstīts uz nepareizu juridisko pamatojumu.
Tomēr ir jāatgādina, ka, ja Vispārējās tiesas sprieduma pamatojumā atklājas Savienības tiesību pārkāpums, bet rezolutīvā daļa, šķiet, ir balstīta uz citu tiesisko pamatojumu, šāds pārkāpums nevar izraisīt minētā sprieduma atcelšanu un pamatojums ir jāaizstāj (skat. spriedumu
Diputación Foral de Vizcaya
/Komisija,
EU:C:2011:372
, 171. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā ir jāuzskata, ka tikai tas uzņēmums, kas ir sadarbojies ar Komisiju, pamatojoties uz paziņojumu par iecietību, atbilstoši šim paziņojumam var saņemt tā naudas soda samazinājumu, kāds tam būtu noteikts, ja tas nebūtu sadarbojies. Šis samazinājums nevar tikt attiecināts uz uzņēmumu, kas daļā no pārkāpuma izdarīšanas laikposma ietilpa saimnieciskā vienībā, ko veidoja šis pirmais uzņēmums, bet kas vairs tajā neietilpa brīdī, kad šis pēdējais minētais sadarbojās ar Komisiju.
Pretēja interpretācija, kādu atbalsta
FLS Plast
, vispārīgi nozīmētu, ka uzņēmuma īpašumtiesību pārejas gadījumā uzņēmums, kas sākotnēji ir piedalījies pārkāpumā kā meitasuzņēmuma, kas ir tieši iesaistīts tajā, mātesuzņēmums un kas pēc tam šo meitasuzņēmumu ir nodevis citam uzņēmumam, attiecīgā gadījumā saņemtu naudas soda samazinājumu, kas ir piešķirts šim pēdējam minētajam uzņēmumam saskaņā ar tā sadarbību ar Komisiju, kaut gan minētais uzņēmums nav ne pats sekmējis attiecīgā pārkāpuma atklāšanu, ne arī sadarbības brīdī īstenojis izšķirošu ietekmi pār savu agrāko meitasuzņēmumu.
Tādējādi, ņemot vērā paziņojumā par iecietību paredzēto mērķi – sekmēt LESD 101. pantam pretējas rīcības atklāšanu – un lai nodrošinātu efektīvu šīs tiesību normas piemērošanu, nekas nepamato naudas soda samazinājuma, kas kādam uzņēmumam piešķirts atbilstoši tā sadarbībai ar Komisiju, attiecināšanu uz citu uzņēmumu, kas, kaut arī pagātnē ir kontrolējis attiecīgajā pārkāpumā iesaistīto meitasuzņēmumu, pats nav sekmējis tā atklāšanu.
Šajā gadījumā ir jāatgādina, ka brīdī, kad
Trioplast Wittenheim
sadarbojās ar Komisiju, proti, no 2002. gada decembra, šis uzņēmums vairs neveidoja saimniecisku vienību ar
FLS Plast
. No tā izriet, ka pēdējais minētais attiecināmības ceļā nevar saņemt tādu pašu samazinājumu 30 % apmērā no naudas soda pamatsummas, kāds tika piešķirts
Trioplast Industrier
, ņemot vērā, ka tas veidoja saimniecisku vienību ar
Trioplast Wittenheim
kā pēdējā minētā mātesuzņēmums.
Šajos apstākļos turklāt nav nozīmes jautājumam, vai samazinājums 30 % apmērā no naudas soda pamatsummas, kas tika piešķirts
Trioplast Industrier
, bija piešķirts pamatoti, jo šis samazinājums katrā ziņā nevarēja tikt attiecināts uz
FLS Plast
saskaņā ar vienlīdzīgas attieksmes principu, ņemot vērā, ka šis pēdējais minētais uzņēmums neatradās situācijā, kas būtu līdzīga
Trioplast Industrier
situācijai.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, ir jākonstatē, ka šī
FLS Plast
izvirzītā pamata daļa ir vērsta pret to pārsūdzētā sprieduma pamatojuma daļu, ko saskaņā ar šī sprieduma 84.–88. punktu Tiesa ir aizstājusi pati ar savu pamatojumu, kurš var juridiski pamatot lēmumu, saskaņā ar kuru naudas soda samazinājums 30 % apmērā, kāds tika piešķirts
Trioplast Industrier
, nevarēja tikt attiecināts arī uz
FLS Plast
.
No tā izriet, ka
FLS Plast
apelācijas sūdzības pamatojumam izvirzītā pamata trešā daļa, kas ir vērsta pret šo aizstāto pamatojuma daļu, tādējādi ir nepamatota.
Tā kā visas trešā pamata daļas ir noraidītas,
FLS Plast
trešais pamats ir jānoraida kopumā.
Par ceturto pamatu, kas attiecas uz samērīguma principa pārkāpumu un Vispārējās tiesas pienākuma pamatot naudas soda aprēķinu neizpildi
Lietas dalībnieku argumenti
Runājot par ceturtā pamata pirmo daļu, kas attiecas uz samērīguma principa pārkāpumu, nosakot
FLS Plast
uzliktā naudas soda apmēru,
FLS Plast
atgādina, ka attiecīgajā pārkāpumā trīs dažādi uzņēmumi – kā
Trioplast Wittenheim
mātesuzņēmumi – piedalījās trīs secīgos laikposmos.
Trioplast Wittenheim
esot vienīgais apstrīdētā lēmuma adresāts, kas piederēja katram no trim pārkāpumu izdarījušajiem uzņēmumiem visā pārkāpuma izdarīšanas laikposmā. Tā kā attiecībā uz
Saint‑Gobain
noilguma termiņš naudas sodu noteikšanai bija beidzies, tikai
Trioplast Wittenheim
varēja tikt atzīts par atbildīgu par pārkāpumu laikposmā pirms 1992. gada.
FLS Plast
uzliktais naudas sods pēc pārsūdzētā sprieduma pieņemšanas ir EUR 14,45 miljoni, kas atbilst vairāk nekā 80 % no kopējā naudas soda, kāds noteikts
Trioplast Wittenheim
, lai to sodītu par 20 gadus ilgu dalību pārkāpumā. Tomēr
FLS Plast
tikai netieši esot bijis iesaistīts pārkāpumā tikai septiņus gadus, t.i., 35 % no kopējā pārkāpuma ilguma. Šī pieeja esot acīmredzami nesamērīga. Kopējai un solidārai atbildībai, kas ir noteikta mātesuzņēmumam, būtu jābūt vismaz saprātīgai saiknei ar laikposmu, kurā tas veidoja saimniecisku vienību ar tā meitasuzņēmumu.
FLS Plast
uzskata, ka mātesuzņēmums ir jāuzskata nevis par atsevišķu pārkāpuma izdarītāju, bet drīzāk par naudas soda, kas faktiski ir uzlikts meitasuzņēmumam, kurš ir bijis aizliegtas vienošanās dalībnieks, garantu. Komisija nevarētu no mātesuzņēmumiem atgūt summu, kas ir lielāka nekā sākotnējais meitasuzņēmumam noteiktais naudas sods. Komisija neesot ievērojusi šo principu, pieprasot
FLS Plast
summu, kas atbilst 80 % no naudas soda, kāds noteikts
Trioplast Wittenheim
par kopējo pārkāpuma izdarīšanas laikposmu.
FLS Plast
uzskata, ka, tā kā
Trioplast Wittenheim
pārkāpumā piedalījās pavisam 20 gadus un
FLS Plast
piederēja tai pašai saimnieciskajai vienībai, kurai piederēja šis uzņēmums, septiņus gadus,
FLS Plast
noteiktajam naudas sodam principā nebūtu jāpārsniedz septiņas divdesmitās daļas no naudas soda, kas noteikts
Trioplast Wittenheim
, proti, EUR 6,25 miljonus.
Ar šī pamata otro daļu
FLS Plast
norāda, ka pārsūdzētajā spriedumā nav norādīts pamatojums saistībā ar šo kontekstu.
FLS Plast
uzskata, ka Vispārējās tiesas atbilde uz tā argumentiem ir atrodama tikai pārsūdzētā sprieduma 100. punktā. Vispārējā tiesa tikai esot pārbaudījusi, vai Komisija ir izpildījusi Pamatnostādnes sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu (
OV 1998, C 9, 3. lpp.
; turpmāk tekstā – “pamatnostādnes”). Tomēr mehāniska pamatnostādņu piemērošana nevar garantēt naudas soda, kas no tās izriet katrā atsevišķā gadījumā, samērīgumu.
Komisija galvenokārt uzskata, ka abas šī pamata daļas ir nepieņemamas. Tās esot vienkāršs lūgums samazināt naudas soda apmēru, un
FLS Plast
neesot norādījis ne uz vienu kļūdu tiesību piemērošanā, ko šajā kontekstā būtu pieļāvusi Vispārējā tiesa. Komisija uzskata, ka
FLS Plast
argumentu mērķis ir panākt, ka tiek pārskatīts pats apstrīdētais lēmums, un tie nav formulēti kā būtiski iebildumi pret pārsūdzēto spriedumu. Tādējādi tie esot jāatzīst par nepieņemamiem.
Pakārtoti, runājot par ceturtā pamata pirmo daļu, Komisija atbild, ka atbildības sadalei starp uzņēmumiem, kuri ietilpst vienā un tajā pašā saimnieciskajā vienībā dažādos laikposmos, ir jābūt samērīgai ar katra šajā vienībā ietilpstošā uzņēmuma dalības pārkāpumā ilgumu vai ar attiecīgo pārkāpumu izdarījušā meitasuzņēmuma piederības ilgumu. Tā kā sākumsumma naudas soda aprēķināšanai esot fiksēta un neesot atkarīga no pārkāpuma ilguma, bet atspoguļojot tikai tā smagumu, palielinājums 10 % apmērā no naudas soda pamatsummas par katru uzņēmuma dalības pārkāpumā gadu atbilstoši ilgumam izraisot tādu naudas sodu uzlikšanu, kas neesot īsti samērīgi ar pārkāpuma ilgumu.
Runājot par šī pamata otro daļu, kas attiecas uz pamatojuma nenorādīšanu pārsūdzētajā spriedumā, Komisija uzskata, ka Vispārējā tiesa, tieši pretēji, pārsūdzētā sprieduma 92.–105. punktā konkrēti ir atbildējusi uz
FLS Plast
argumentu par tam noteiktā naudas soda samērīguma neesamību.
Savā replikā
FLS Plast
pārmet, ka, apgalvojot, ka Vispārējai tiesai esot bijis jāsecina, ka apstrīdētajā lēmumā tam noteiktā summa bija nesamērīga salīdzinājumā ar tā netiešās dalības pārkāpumā ilgumu, tas skaidri esot paudis būtiskus iebildumus, kas ir pamatoti ar kļūdām tiesību piemērošanā, kuras Vispārējā tiesa esot pieļāvusi pārsūdzētajā spriedumā.
Runājot par šī pamata otro daļu,
FLS Plast
apgalvo, ka fakts, ka tas savā apelācijas sūdzībā nevēlas aplūkot visus pārsūdzētā sprieduma trūkumus, nekādi neietekmē ceturtā pamata, ko tas izvirza tās pamatojumam, nopietno raksturu.
Savā atbildē uz repliku Komisija atkārtoti pauž argumentu, ka, tā kā
FLS Plast
nav varējis norādīt nevienu trūkumu pārsūdzētajā spriedumā, tas mēģina panākt paša apstrīdētā lēmuma vispārīgu pārskatīšanu.
Tiesas vērtējums
– Par pieņemamību
Runājot par
FLS Plast
ceturtā pamata pieņemamību, pietiek konstatēt, ka iebildumi, ko šis uzņēmums ir paudis pret pārsūdzēto spriedumu un kas saistībā ar šī pamata pirmo daļu attiecas, pirmkārt, uz to, ka Vispārējā tiesa ir apstiprinājusi Komisijas naudas soda aprēķinu, kurš esot novedis pie nesamērīga naudas soda noteikšanas, kā arī saistībā ar minētā pamata otro daļu, otrkārt, uz to, ka Vispārējā tiesa šo lēmumu esot pamatojusi tikai ar atsauci uz pamatnostādnēm, kas ir uzskatāms par pamatojuma nenorādīšanu, pietiekami skaidri izriet no tā apelācijas sūdzības 99.–123. punkta un ļauj Tiesai veikt savu pārbaudi. Tādējādi abas
FLS Plast
apelācijas sūdzības ceturtā pamata daļas ir pieņemamas.
– Par lietas būtību
Runājot par ceturtā pamata pirmo daļu, kas attiecas uz samērīguma principa pārkāpumu naudas soda noteikšanā, ir jānoraida
FLS Plast
paustais arguments, ka, pirmkārt, tas būtu jāuzskata par naudas soda, kas faktiski uzlikts tā meitasuzņēmumam, kurš ir bijis aizliegtas vienošanās dalībnieks, garantu un, otrkārt, Komisija nevarēja no mātesuzņēmumiem atgūt summu, kas ir lielāka par tā meitasuzņēmumam noteikto “sākotnējo” naudas sodu.
Tiesa jau ir atzinusi, ka saistībā ar naudas soda, kas ir noteikts par konkurences noteikumu pārkāpumu, samaksu solidaritātes attiecības, kas pastāv starp diviem uzņēmumiem, kuri veido vienu saimniecisku vienību, nevar tikt reducētas uz sava veida galvojumu, ko sniedzis mātesuzņēmums, lai nodrošinātu meitasuzņēmumam noteiktā naudas soda samaksu, un ka argumentācija, saskaņā ar kuru šim mātesuzņēmumam nevar tikt piespriests maksāt naudas sodu tādā apmērā, kas ir lielāks nekā tā meitasuzņēmumam noteiktā naudas soda apmērs, tādējādi ir nepamatota (šajā ziņā skat. spriedumu
Kendrion
/Komisija, C‑50/12 P,
EU:C:2013:771
, 56. un 58. punkts). Šajā judikatūrā ir ņemts vērā, ka sodu un sankciju individualitātes princips prasa, lai saskaņā ar Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL 81.] un [82.] pantā (
OV 2003, L 1, 1. lpp.
), 23. panta 3. punktu naudas soda apmērs, kas ir jāmaksā solidāri, tiktu noteikts atkarībā no pārkāpuma, kurā individuāli tiek vainots attiecīgais uzņēmums, smaguma un no tā ilguma (spriedums
Areva
u.c./Komisija, C‑247/11 P un C‑253/11 P,
EU:C:2014:257
, 127. punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt, runājot par argumentu, kas attiecas uz iespējami nesamērīgu naudas soda raksturu salīdzinājumā ar pārkāpuma ilgumu, ir jākonstatē, ka
FLS Plast
to nav pierādījis.
Šajā ziņā ir jāprecizē, ka Vispārējai tiesai, protams, ir jānodrošina, ka uzņēmumam noteiktā naudas soda apmēra aprēķinā par tā dalību Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumā pienācīgi tiek ņemts vērā šī pārkāpuma ilgums un dalības tajā ilgums. Tomēr pārkāpuma ilgums nav ne vienīgais elements, ne arī obligāti visbūtiskākais elements, kas Komisijai vai Vispārējai tiesai ir jāņem vērā šī naudas soda aprēķinā.
Šajā gadījumā no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka
FLS Plast
un citiem attiecīgās aizliegtās vienošanās dalībniekiem uzņēmumiem noteiktie naudas sodi tika aprēķināti ne tikai atkarībā no attiecīgā šo uzņēmumu dalības ilguma. Tādējādi, runājot par
FLS Plast
, tam noteiktā naudas soda apmēram noteikti nav jābūt pilnībā samērīgam un pat ne “saprātīgi” samērīgam ar šī uzņēmuma dalības attiecīgajā pārkāpumā ilgumu, bet tam būtu pienācīgi jāatspoguļo izdarītā pārkāpuma smagums.
Runājot par šī pārkāpuma smagumu, ir jāatgādina, ka tas izpaudās kā dalība visos nolīgumos un saskaņotās darbībās saistībā ar sešām dalībvalstīm un ka tas attiecās uz cenu noteikšanu un kopēju modeļu cenu aprēķināšanai ieviešanu, tirgus daļu sadali un pārdošanas kvotu piešķiršanu, klientu, darījumu un pasūtījumu sadali, saskaņotu piedāvājumu iesniegšanu konkursiem, kā arī individualizētas informācijas apmaiņu. Tāpēc Komisija šo pārkāpumu apstrīdētā lēmuma preambulas 765. apsvērumā pamatoti ir kvalificējusi kā “ļoti smagu”.
FLS Plast
savā apelācijas sūdzībā šo kvalifikāciju nav apstrīdējis.
Šajos apstākļos nešķiet, ka Vispārējā tiesa, nosakot naudas sodu, par kura samaksu
FLS Plast
ticis atzīts par solidāri atbildīgu saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 2. panta f) punktu, EUR 14,45 miljonu apmērā, proti, apmērā, kas acīmredzami ir mazāks nekā minimālā EUR 20 miljonu summa, kuru Komisija vispārēji ir paredzējusi kā sākumsummu naudas sodu aprēķināšanai par “ļoti smagiem” pārkāpumiem un kura ir paredzēta pamatnostādņu 1. punkta A daļas trešajā ievilkumā, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, piespriesto naudas sodu būtu padarījusi nesamērīgu.
Līdz ar to ceturtā pamata pirmā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
Runājot par šī pamata otro daļu, kas attiecas uz pamatojuma nenorādīšanu pārsūdzētajā spriedumā, ciktāl tajā ticis noraidīts arguments, saskaņā ar kuru Komisija, nosakot
FLS Plast
piespriesto naudas sodu, esot pārkāpusi samērīguma principu salīdzinājumā ar pēdējā minētā dalības pārkāpumā ilgumu, ir jākonstatē, ka arī šī daļa nav atbalstāma.
Vispārējā tiesa šo argumentu ir aplūkojusi pārsūdzētā sprieduma 100. punktā, kurā tā konstatēja, ka “iebildums, saskaņā ar kuru [
FLS Plast
] atbildība esot acīmredzami nesamērīga salīdzinājumā ar laikposmu, kurā tam piederēja
Trioplast Wittenheim
akcijas, nav pamatots. Neviena tiesību norma vai tiesību princips neparedz, ka Komisijai ir jānodrošina šāds samērīgums. Protams, Komisijai saskaņā ar pamatnostādnēm ir jāņem vērā pārkāpuma ilgums. Šajā gadījumā tomēr ir pierādīts [..], ka [
FLS Plast
] gadījumā Komisija bija palielinājusi sākumsummu, ko tā bija noteikusi [
FLS Plast
], par 10 % par katru gadu, kurā [tas] bija iesaistīts pārkāpumā”.
Šis pamatojums, kaut arī tas ir īss, ļauj saprast iemeslu, kādēļ Vispārējā tiesa noraidīja argumentāciju, ko
FLS Plast
bija paudis šajā kontekstā. Turklāt minētais pamatojums ir jāaplūko kopā ar Vispārējās tiesas apsvērumiem pārsūdzētā sprieduma 92.–105. punktā, kas attiecas arī uz naudas soda aprēķinu atkarībā no
FLS Plast
dalības pārkāpumā ilguma, it īpaši salīdzinājumā ar
Trioplast Industrier
un
Saint
‑
Gobain
dalības pārkāpumā ilgumu.
Šajā ziņā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 101. punktā īpaši ir uzsvērusi, ka “nevar piekrist apgalvojumam, ka Komisijai sākumsumma esot bijusi jāsadala pirms tās grozīšanas atkarībā no citiem elementiem tāpēc, ka
Trioplast Wittenheim
secīgi esot piederējis
Saint
‑
Gobain
grupai, [
FLS Plast
] un
Trioplast Industrier
. Pirmkārt, [
FLS Plast
] nav norādījis nevienu tiesību normu vai tiesību principu, kas noteiktu pienākumu šajā ziņā. Otrkārt, pati pieeja, saskaņā ar kuru mātesuzņēmumam tiek noteikta tāda pati sākumsumma kā meitasuzņēmumam, kas ir bijis tiešs aizliegtās vienošanās dalībnieks, secīgi nesadalot to gadījumā, ja ir vairāki secīgi mātesuzņēmumi, pati par sevi nav uzskatāma par nepiemērotu pieeju. Otrkārt, pieeju, saskaņā ar kuru mātesuzņēmumam nosaka tādu pašu sākumsummu kā tā, kas ir noteikta meitasuzņēmumam, kurš ir bijis tiešs aizliegtās vienošanās dalībnieks, šo sākumsummu vairāku mātesuzņēmumu secīgas nomaiņas laika gaitā gadījumā nesadalot, pašu par sevi nevar uzskatīt par nepiemērotu”.
Īpaši ņemot vērā pārsūdzētā sprieduma 101. punktā paustos apsvērumus, pamatojums, ko Vispārējā tiesa ir sniegusi minētā sprieduma 100. punktā, ir acīmredzami pietiekams, lai
FLS Plast
varētu uzzināt iemeslu, kura dēļ Vispārējā tiesa noraidīja tā argumentāciju šajā kontekstā, kā arī lai Tiesa varētu veikt savu kontroli. Tādējādi nevar tikt konstatēts, ka pārsūdzētajā spriedumā šajā jautājumā nav norādīts pamatojums.
Tā kā abas ceturtā pamata daļas ir noraidītas, tas ir jāatzīst par nepamatotu kopumā.
Par piekto pamatu, kas attiecas uz tiesvedības Vispārējā tiesā pārmērīgo ilgumu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar piekto pamatu
FLS Plast
pārmet, ka pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa taisīja tiesvedībā, kuras ilgums esot bijis pārmērīgs, jo no prasības pieteikuma iesniegšanas līdz pārsūdzētā sprieduma pasludināšanai esot pagājuši seši gadi. Tādējādi, kā uzskata
FLS Plast
, Vispārējā tiesa esot pārkāpusi tiesības, uz ko tas var atsaukties saskaņā ar Hartas 47. pantu un ECPAK 6. panta 1. punktu.
Šajā ziņā
FLS Plast
norāda, ka Vispārējā tiesa nerīkojās četrus gadus un četrus mēnešus no rakstveida procesa beigām 2007. gada 20. februārī līdz tiesas sēdes dienai 2011. gada 22. jūnijā un šī ieilgusī bezdarbība nevar tikt attaisnota ar procesa organizatorisko pasākumu vai izmeklēšanas pasākumu veikšanu. Vienīgā Vispārējās tiesas darbība šajā laikposmā esot bijusi aptaujas lapas nosūtīšana lietas dalībniekiem, kurā bija ietverti četri jautājumi pirms tiesas sēdes.
FLS Plast
uzskata, ka apstrīdētais lēmums un tā izvirzītie argumenti nav tik sarežģīti, lai liegtu Vispārējai tiesai sagatavot mutvārdu procesu īsākā termiņā nekā četri gadi un četri mēneši.
FLS Plast
uzsver, ka savus pirmos spriedumus, ar kuriem tika apšaubīts apstrīdētais lēmums, Vispārējā tiesa varēja taisīt 2010. gada 13. septembrī. Tādējādi 2010. gada septembrī Vispārējā tiesa jau varēja pieņemt lēmumu šajos citos spriedumos, jo tā bija veikusi visus šajā nolūkā nepieciešamos ekonomiskos vērtējumus un faktu izmeklēšanu. Turklāt minētie spriedumi attiecās uz
Trioplast Industrier
(Vispārējās tiesas spriedums
Trioplast Industrier
/Komisija, T‑40/06,
EU:T:2010:388
), kā arī uz
Trioplast Wittenheim
(Vispārējās tiesas spriedums
Trioplast Wittenheim
/Komisija, T‑26/06,
EU:T:2010:387
). Visi atbilstošie fakti šajā lietā esot identiski tiem, ko Vispārējā tiesa aplūkoja spriedumā
Trioplast Wittenheim
/Komisija (
EU:T:2010:387
). Tādējādi nekas nepamatojot viena gada un piecu mēnešu termiņu, kāds pagāja no pēdējā minētā sprieduma pasludināšanas Vispārējā tiesā līdz pārsūdzētā sprieduma pasludināšanai.
Visbeidzot,
FLS Plast
rīcība Vispārējā tiesā neesot iemesls tiesvedības Vispārējā tiesā ilgumam.
Komisija galvenokārt izvirza iebildi par nepieņemamību. Šī iestāde apgalvo, ka, ja kāds lietas dalībnieks uzskata, ka tiesvedības Vispārējā tiesā ilgums ir bijis pārmērīgs, tam ir jācenšas iegūt atlīdzību par zaudējumiem, kas tam šajā ziņā esot nodarīti, ceļot prasību par zaudējumu atlīdzību. Turklāt šāds pārmērīgs ilgums pats par sevi nevarot izraisīt naudas soda samazināšanu, ko vēlas panākt
FLS Plast
, jo tas būtu līdzvērtīgi apstrīdētā lēmuma grozīšanai.
Turklāt, ņemot vērā šīs lietas apstākļus un it īpaši uzņēmuma problēmas, sarežģītību un rīcību, tiesvedības ilgums Vispārējā tiesā esot bijis saprātīgs. Komisija šajā ziņā uzsver, ka
FLS Plast
ir apstrīdējis gandrīz visus faktus, kas ir minēti apstrīdētā lēmuma pamatojumam un kas tādējādi bija jāpārbauda. Tā kā dažas no šīm lietām attiecās uz mātesuzņēmumiem un to meitasuzņēmumiem, daži organizatoriskie pasākumi tika veikti, lai būtu iespējams izskatīt un atrisināt visas šīs lietas. Jāņem vērā arī tas, ka
FLS Plast
bija iesniedzis ļoti sarežģītu prasības pieteikumu, kurā bija vairāki pamati un apakšpamati. Četrpadsmit citi prasītāji bija iesnieguši ļoti detalizētus procesuālos aktus.
Pakārtoti Komisija norāda, ka gadījumā, ja Tiesa secinātu, ka nav izpildīts pienākums pieņemt lēmumu saprātīgā termiņā, un uzskatītu par nepieciešamu samazināt naudas sodu, šādam samazinājumam būtu jābūt ļoti nelielam vai tikai simboliskam.
Savā replikā
FLS Plast
norāda, ka Komisija nenorāda juridisko pamatu, lai pamatotu savu izvirzīto iebildi par nepieņemamību.
Komisija savā atbildē uz repliku uzsver, ka apelācijas sūdzībā izvirzītie pamati var attiekties tikai uz Vispārējās tiesas pieļautām kļūdām tiesību piemērošanā. Piektais pamats, ko
FLS Plast
ir izvirzījis savas apelācijas sūdzības pamatojumam, neattiecoties uz šādu kļūdu.
Tiesas vērtējums
Kā izriet no Tiesas statūtu 58. panta pirmās daļas un tās judikatūras, Tiesai ir kompetence apelācijā pārbaudīt, vai Vispārējā tiesa nav pieļāvusi procedūras pārkāpumus, kas nelabvēlīgi ietekmē apelācijas sūdzības iesniedzēja intereses (it īpaši skat. spriedumu
Der Grüne Punkt
–
Duales System Deutschland
/Komisija, C‑385/07 P,
EU:C:2009:456
, 176. punkts).
Attiecībā uz
FLS Plast
norādīto Hartas 47. panta pārkāpumu ir jāatgādina, ka šīs tiesību normas otrajā daļā ir noteikts, ka “ikvienai personai ir tiesības uz taisnīgu, atklātu un laikus veiktu lietas izskatīšanu neatkarīgā un objektīvā, tiesību aktos noteiktā tiesā”. Kā Tiesa vairākkārt ir nospriedusi, šis pants ir saistīts ar efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principu (it īpaši skat. spriedumu
Der Grüne Punkt
–
Duales System Deutschland
/Komisija,
EU:C:2009:456
, 179. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi šīs tiesības, kuru pastāvēšana vēl pirms Hartas stāšanās spēkā bija atzīta kā vispārējs Savienības tiesību princips, ir piemērojamas arī Komisijas lēmuma pārsūdzības tiesā gadījumā (šajā ziņā it īpaši skat. spriedumu
Der Grüne Punkt
–
Duales System Deutschland
/Komisija,
EU:C:2009:456
, 178. punkts un tajā minētā judikatūra).
Jāatgādina arī, ka Eiropas Cilvēktiesību tiesa uzskata, ka sprieduma taisīšanas saprātīga termiņa pārsniegšanai kā procesuālam pārkāpumam, ar kuru tiek pārkāptas pamattiesības, jāsniedz attiecīgajam lietas dalībniekam efektīvs tiesību aizsardzības līdzeklis, kas tam nodrošina pienācīgu atlīdzinājumu (šajā ziņā skat. Eiropas Cilvēktiesību tiesas spriedumu
Kudła c
., Nr. 30210/96, 156. un 157. punkts,
CEDH
2000‑XI).
Tomēr ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru, ņemot vērā nepieciešamību likt ievērot Savienības konkurences tiesību normas, Tiesa nevar tikai tāpēc vien, ka nav ievērots saprātīgs termiņš sprieduma taisīšanai, ļaut prasītājam apšaubīt tam noteiktā naudas soda apmēru, ja visi pamati, kas ir vērsti pret secinājumiem, ko Vispārējā tiesa ir izdarījusi jautājumā par šī naudas soda apmēru un rīcību, par ko tā ir noteikusi sodu, ir tikuši noraidīti (it īpaši skat. spriedumu
Groupe Gascogne
/Komisija, C‑58/12 P,
EU:C:2013:770
, 78. punkts un tajā minētā judikatūra).
Faktiski Tiesa ir arī atzinusi, ka tas, ka Savienības tiesa ir pārkāpusi Hartas 47. panta otrajā daļā tai uzlikto pienākumu laikus izskatīt tās izskatīšanai nodotās lietas, ir sodāms ar Vispārējā tiesā celtu prasību par zaudējumu atlīdzību, jo šāda prasība ir efektīvs tiesību aizsardzības līdzeklis. No tā izriet, ka prasība atlīdzināt zaudējumus, kas ir radušies tāpēc, ka Vispārējā tiesa nav ievērojusi saprātīgu termiņu sprieduma taisīšanai, nevar tikt iesniegta tieši Tiesai apelācijas tiesvedībā, bet tā ir jāiesniedz pašā Vispārējā tiesā (it īpaši. skat. spriedumu
Groupe Gascogne
/Komisija,
EU:C:2013:770
, 83. un 84. punkts).
Tādējādi Vispārējai tiesai, izskatot lietu citā sastāvā nekā tas, kādā strīds tika izskatīts tiesvedībā, kuras ilgums tiek kritizēts, ir jānovērtē gan apgalvoto zaudējumu faktiskā pastāvēšana, gan zaudējumu cēloņsakarība ar strīdīgās tiesvedības pārmērīgo ilgumu, pārbaudot šajā ziņā sniegtos pierādījumus (šajā ziņā it īpaši skat. spriedumu
Groupe Gascogne
/Komisija,
EU:C:2013:770
, 88. un 90. punkts).
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jākonstatē, ka Vispārējā tiesā notikušās tiesvedības, kurā tika taisīts pārsūdzētais spriedums, ilgums, kas bija vairāk nekā seši gadi, nevar tikt pamatots ne ar vienu atbilstošu šīs lietas apstākli.
Ir acīmredzams tostarp, ka laikposms starp rakstveida procesa noslēgšanu, kad 2007. gada februārī tika iesniegts Komisijas atbildes raksts uz repliku, un mutvārdu procesa uzsākšanu 2011. gada jūnijā ilga aptuveni četrus gadus un četrus mēnešus. Šī laikposma ilgums nevar tikt izskaidrots ar lietas apstākļiem, vai tie attiektos uz strīda sarežģītību, lietas dalībnieku rīcību vai procesuāliem jautājumiem, kas pēkšņi radušies.
Attiecībā uz strīda sarežģītību no
FLS Plast
celtās prasības, kas īsumā ir izklāstīta šī sprieduma 9. un 10. punktā, pārbaudes izriet, ka, lai gan izvirzītie pamati prasīja padziļinātu pārbaudi, tie nebija sevišķi sarežģīti. Kaut gan ir taisnība, ka aptuveni 15 apstrīdētā lēmuma adresātu cēla prasības Vispārējā tiesā to atcelt, šis apstāklis šai tiesai neliedza iepazīties ar lietas materiāliem un sagatavoties mutvārdu procesam laikposmā, kas būtu īsāks par četriem gadiem un četriem mēnešiem.
Runājot par lietas dalībnieku rīcību, nekas Tiesai iesniegtajos lietas materiālos nenorāda, ka
FLS Plast
ar savu rīcību būtu sekmējis lietas izskatīšanas palēnināšanos.
Visbeidzot, no šiem lietas materiāliem arī neizriet, ka tiesvedība būtu tikusi pārtraukta vai aizkavēta tāpēc, ka pēkšņi būtu radušies procesuāli jautājumi, kas varētu pamatot tās ilgumu.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jākonstatē, ka ar Vispārējā tiesā notikušo tiesvedību ir tikusi pārkāpta Hartas 47. panta otrā daļa, jo tajā netika ievērotas ar sprieduma taisīšanu saprātīgā termiņā saistītās prasības, kas ir pietiekami būtisks tādas tiesību normas pārkāpums, kura piešķir tiesības privātpersonām (šajā ziņā skat. spriedumu
Bergaderm
un
Goupil
/Komisija, C‑352/98 P,
EU:C:2000:361
, 42. punkts).
Tomēr no šī sprieduma 134.–136. punktā izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka piektais pamats, ko
FLS Plast
ir norādījis savas apelācijas sūdzības pamatojumam, ir jānoraida.
No tā izriet, ka, tā kā neviens no
FLS Plast
apelācijas sūdzības pamatojumam izvirzītajiem pamatiem nav ticis pieņemts, tā ir jānoraida kopumā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācijas sūdzība nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.
Atbilstoši tā paša reglamenta 138. panta 1. punktam, kas ir piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz tā 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest
FLS Plast
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šim pēdējam spriedums ir nelabvēlīgs, tam ir jāpiespriež segt savus, kā arī atlīdzināt Komisijas tiesāšanās izdevumus.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

1)
apelācijas sūdzību noraidīt;

2)
FLS Plast A/S
atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.