CELEX: 62005TJ0041
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Jēltabakas iepirkuma un pirmapstrādes Spānijas tirgus
Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums
Cenu noteikšana un tirgus sadale
Naudas sodi
Vainojamība pārkāpjošā rīcībā
Maksimālā robeža 10 % apmērā no apgrozījuma
Preventīva iedarbība
Atbildību mīkstinoši apstākļi

Tiesvedības priekšvēsture
1.
Prasītāja un administratīvais process
Prasītāja,
Dimon Inc.
, tagad –
Alliance One International, Inc.
, ir ASV sabiedrība, kas reģistrēta Virdžīnijā (Amerikas Savienotās Valstis). Tā ir mātessabiedrība uzņēmumu grupai, kas ietver
apmēram simts sabiedrības, kas darbojas tabakas nozarē (turpmāk tekstā “
Dimon
uzņēmumu grupa”). Tās galvenā darbība ir pārstrādātas tabakas piegāde cigarešu ražotājiem. Šim mērķim tā iegādājas pārstrādātu
tabaku citu starpā no
Agroexpansión, SA
.

Agroexpansión
ir viens no četriem jēltabakas pirmapstrādes uzņēmumiem Spānijā (turpmāk tekstā – “pārstrādātāji”).
Pārējie trīs pārstrādātāji ir šādi:
Compañia española de tabaco en rama, SA
(turpmāk tekstā – “
Cetarsa
”),
Tabacos Españoles, SL
(turpmāk tekstā – “
Taes
”) un
World Wide Tobacco España, SA
(turpmāk tekstā – “
WWTE
”).
Sākotnēji
Agroexpansión
bija ģimenes uzņēmums. To 1988. gadā izveidoja
B.
, kurš bija tās direktors līdz 2004. gada beigām. No 1994. līdz 1997. gadam tās kapitāldaļas vienādās daļās piederēja
B.
laulātajai un Spānijas sabiedrībai
WW Marpetrol, SA
.
1997. gada 18. novembrī
Intabex Netherlands BV
(turpmāk tekstā – “
Intabex
”) ieguva visas
Agroexpansión
kapitāldaļas.
Intabex
tādējādi kļuva par uzņēmumu grupas
Intabex
, ko 1997. gada aprīlī bija ieguvusi prasītāja, daļu.
2011. gada 3. un 4. oktobrī Eiropas Kopienu Komisija, kuras rīcībā bija informācija, ka Spānijas jēltabakas pārstrādātāji
un ražotāji esot pārkāpuši EKL 81. panta noteikumus, veica pārbaudes saskaņā ar Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17
– Pirmā Regula par [EKL 81.] un [EKL 82.] panta īstenošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.), 14. pantu triju šo pārstrādātāju, proti,
Agroexpansión
,
Cetarsa
un
WWTE
, kā arī
Asociación Nacional de Empresas Transformadoras de Tabaco
(turpmāk tekstā – “
Anetab
”) telpās.
Komisija 2001. gada 3. oktobrī veica pārbaudes arī
Maison des métiers du tabac
un Eiropas Tabakas pārstrādātāju federācijas telpās, kā arī
Federación nacional de cultivadores de tabaco
(turpmāk tekstā – “
FNCT
”) telpās 2001. gada 5. oktobrī.
Ar 2002. gada 16. janvāra vēstuli pārstrādātāji un
Anetab
, atsaucoties uz Komisijas paziņojumu par naudas sodu neuzlikšanu vai to apmēra samazināšanu lietās par aizliegtām vienošanām
(OV 1996, C 207, 4. lpp.; turpmāk tekstā – “paziņojums par sadarbību”), darīja Komisijai zināmu savu vēlmi sadarboties.
Ar 2002. gada 21. janvāra vēstuli tie nosūtīja Komisijai noteiktu informāciju.

Agroexpansión
,
Cetarsa
un
WWTE
ar 2002. gada 15. februāra vēstulēm un
Taes
ar 2002. gada 18. februāra vēstuli Komisijai sniedza noteiktu papildu informāciju.
Pēc tam, pamatojoties uz Regulas Nr. 17 11. pantu, Komisija nosūtīja vairākus informācijas pieprasījumus pārstrādātājiem,
Anetab
un
FNCT
. Tā lūdza informāciju arī no Spānijas Lauksaimniecības, zvejas un pārtikas ministrijas par Spānijas tiesisko regulējumu lauksaimniecības
preču jomā.
2003. gada 11. decembrī Komisija uzsāka procedūru, kas ir šīs lietas pamatā, un pieņēma paziņojumu par iebildumiem, ko tā
adresēja 20 uzņēmumiem vai asociācijām, tostarp pārstrādātājiem, prasītājai,
Intabex
,
Anetab
,
FNCT
un
Deltafina SpA
.
Deltafina
ir Itālijas sabiedrība, kuras galvenā darbība ir jēltabakas pirmapstrāde un pārstrādātās tabakas tirdzniecība. Tā pieder
tai pašai uzņēmumu grupai, kurai pieder
Taes
, proti, tai, kuru vada ASV sabiedrība
Universal Corp
.
Attiecīgajiem uzņēmumiem un asociācijām bija piekļuve Komisijas izmeklēšanas lietas materiāliem CD‑ROM kopijas veidā, kas
tiem tika nosūtīta, un tie nosūtīja rakstveida apsvērumus, atbildot uz Komisijas norādītajiem iebildumiem.
2004. gada 29. martā notika uzklausīšana.
Pēc konsultācijām ar Konkurences ierobežojumu un monopoluzņēmumu padomdevēju komiteju un ņemot vērā uzklausīšanas amatpersonas
galīgo ziņojumu, 2004. gada 20. oktobrī Komisija pieņēma lēmumu C(2004) 4030, galīgā redakcija, saistībā ar [EKL] 81. panta
1. punktā izklāstīto procesu [par procedūru saskaņā ar EKL 81. panta 1. punktu] (lieta COMP/C.38.238/B.2 – Jēltabaka – Spānija)
(turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), kura kopsavilkums publicēts 2007. gada 19. aprīļa
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
(OV L 102, 14. lpp.).
2.
Apstrīdētais lēmums
Apstrīdētais lēmums attiecas uz divām noslēgtām un Spānijas jēltabakas tirgū īstenotām horizontālām aizliegtām vienošanām.
Pirmās aizliegtās vienošanās, kurā piedalījās pārstrādātāji un
Deltafina
, priekšmets bija katru gadu laikposmā no 1996. līdz 2001. gadam noteikt (maksimālās) vidējās piegādes cenas visiem jēltabakas
veidiem un savstarpēji sadalīt visus jebkuras šķirnes jēltabakas daudzumus, ko katrs pārstrādātājs var iegādāties no ražotājiem
(skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 74.–76. un 276. apsvērumu). No 1999. līdz 2001. gadam pārstrādātāji un
Deltafina
arī savstarpēji vienojās par cenu robežām katrai jēltabakas šķirnei pēc kvalitātes, kā tas norādīts “audzēšanas līgumu” pielikumos
ietvertajās shēmās, un piemērojamiem “papildnosacījumiem”, proti, vidējām minimālajām cenām katram ražotājam un katrai ražotāju
grupai (skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 77.–83. un 276. apsvērumu).
Iepriekš 17. punktā aprakstītā aizliegtā vienošanās turpmāk tiks saukta par “pārstrādātāju aizliegto vienošanos”.
Apstrīdētajā lēmumā norādītā otrā aizliegtā vienošanās attiecas uz trīs Spānijas lauksaimniecības savienībām, proti,
Asociación agraria de jóvenes agricultores
(turpmāk tekstā – “
ASAJA
”),
Unión de pequeños agricultores
(turpmāk tekstā – “
UPA
”) un
Coordinadora de organizaciones de agricultores y ganaderos
(turpmāk tekstā – “
COAG
”), kā arī
Confederación de cooperativas agrarias de España
(turpmāk tekstā – “
CCAE
”). Šīs aizliegtās vienošanās mērķis bija katru gadu laikposmā no 1996. līdz 2001. gadam noteikt cenu robežas katrai jēltabakas
šķirnei pēc kvalitātes, kā tas norādīts “audzēšanas līgumu” pielikumos ietvertajās shēmās, un piemērojamos “papildnosacījumus”
(skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 77.–83. un 277. apsvērumu).
Iepriekš 19. punktā aprakstītā aizliegtā vienošanās turpmāk tiks saukta par “ražotāju pārstāvju aizliegto vienošanos”.
Apstrīdētajā lēmumā Komisija uzskatīja, ka katra šī aizliegtā vienošanās ir EKL 81. panta 1. punkta vienots un turpināts pārkāpums
(skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 275.–277. apsvērumu).
Apstrīdētā lēmuma 1. punktā atbildību par pārstrādātāju aizliegto vienošanos tā piedēvē pārstrādātājiem,
Deltafina
, prasītājai un
WWTE
mātessabiedrībām, proti,
Standard Commercial Corp.
(turpmāk tekstā – “
SCC
”),
Standard Commercial Tobacco Co., Inc
. (turpmāk tekstā – “
SCTC
”) un
Trans-Continental Leaf Tobacco Corp. Ltd
(turpmāk tekstā – “
TCLT
”), un par ražotāju pārstāvju aizliegto vienošanos –
ASAJA
,
UPA
,
COAG
un
CCAE
(turpmāk tekstā visas kopā – “ražotāju pārstāvji”).
Apstrīdētā lēmuma 2. punktā Komisija uzdeva šiem uzņēmumiem un ražotāju pārstāvjiem nekavējoties izbeigt, ja tie to jau nav
izdarījuši, 1. punktā minētos pārkāpumus un atturēties no jebkādas ierobežojošas darbības, kam ir tāds pats vai līdzīgs mērķis
vai sekas.
Apstrīdētā lēmuma 3. punktā Komisija minētajiem uzņēmumiem, kā arī ražotāju pārstāvjiem noteica naudas sodu, uzskatot prasītāju
par solidāri atbildīgu par naudas soda, kas noteikts
Agroexpansión
,
SCC
un
SCTC
samaksu, un
TCLT
– par solidāri atbildīgu par naudas soda, kas noteikts
WWTE
, samaksu (skat. 67. un 68. punktu tālāk).
3.
Apstrīdētā lēmuma adresāti
Apstrīdētā lēmuma 2.4 punkts ir veltīts jautājumam par adresātiem (apstrīdētā lēmuma 357.–400. apsvērums).
Vispirms Komisija tajā norāda, ka ir konstatēts, ka pārstrādātāji un
Deltafina
ir tieši piedalījušies pārstrādātāju aizliegtajā vienošanās un ražotāju pārstāvji – ražotāju pārstāvju aizliegtajā vienošanās,
kādēļ katram no šiem uzņēmumiem un asociācijām “tiek prasīts uzņemties atbildību par pārkāpumu un tādējādi [tie] ir [apstrīdētā
lēmuma] adresāti” (apstrīdētā lēmuma 357. un 358. apsvērums). Šī lēmuma 359.–369. apsvērumā tā konkrētāk novērtēja
Deltafina
lomu pārstrādātāju aizliegtajā vienošanās.
Pēc tam Komisija pārbaudīja jautājumu par mātessabiedrības vainojamību meitassabiedrības prettiesiskā rīcībā, norādot, ka
šajā lietā tā iespējama trijos gadījumos –
Agroexpansión
,
WWTE
un
Taes
gadījumā (apstrīdētā lēmuma 370.–400. apsvērums).
Šajā ziņā, pirmkārt, Komisija atgādina principus, kuri, pēc tās domām, ir piemērojami šajā jautājumā (apstrīdētā lēmuma 371.–374. apsvērums).
Konkrētāk, tā izklāstīja:
–        lai noteiktu, vai mātessabiedrība var tikt atzīta par atbildīgu par meitassabiedrības pretlikumīgu rīcību, ir jākonstatē,
ka pirmā minētā “pati nenosaka savu rīcību tirgū, bet galvenokārt piemēro mātessabiedrības noteiktos norādījumus” (Tiesas
1972. gada 14. jūlija spriedums lietā 48/69
Imperial Chemical Industries
/Komisija,
Recueil
, 619. lpp., 132. un 133. punkts);
–        saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja mātessabiedrībai pilnībā pieder tās meitassabiedrības kapitāldaļas, var uzskatīt, ka mātessabiedrība
faktiski īsteno izšķirošu ietekmi uz tās meitassabiedrības rīcību (Tiesas 1983. gada 25. oktobra spriedums lietā 107/82
AEG‑Telefunken
/Komisija,
Recueil
, 3151. lpp., 50. punkts, un 2000. gada 16. novembra spriedums lietā C‑286/98 P
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija,
Recueil
, I‑9925. lpp., 29. punkts; Vispārējās tiesas 1999. gada 20. aprīļa spriedums apvienotajās lietās no T‑305/94 līdz T‑307/94,
no T‑313/94 līdz T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 un T‑335/94
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija, saukts “PVC II”,
Recueil
, II‑931. lpp., 961. un 984. punkts);
–        šo pieņēmumu var apstiprināt ar “konkrēto lietu īpašiem faktoriem”;
–        meitassabiedrību, kuras netiek pilnībā kontrolētas, gadījumos mātessabiedrība var, kā uzskata Tiesa, ietekmēt savas meitassabiedrības
politiku, ja pārkāpuma izdarīšanas brīdī tai pieder lielākā daļa meitassabiedrības kapitāla (iepriekš minētais spriedums lietā
Imperial Chemical Industries
/Komisija, 136. punkts) vai ja tā ir “nepārtraukti” informēta par šīs meitassabiedrības darbībām un tā tieši nosaka tās rīcību
(iepriekš minētais spriedums lietā
AEG‑Telefunken
/Komisija, 52. punkts);
–        saskaņā ar pastāvīgo judikatūru uzņēmuma jēdziens, ievietots konkurences tiesību kontekstā, ir jāsaprot kā tāds, kas no attiecīga
nolīguma mērķa viedokļa apzīmē ekonomisku vienību pat tad, ja no juridiskā viedokļa šo ekonomisko vienību veido vairākas fiziskas
vai juridiskas personas (Vispārējās tiesas 2002. gada 20. marta spriedums lietā T‑9/99
HFB
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑1487. lpp., 66. punkts, kurā ir ietverta atsauce uz Tiesas 1984. gada 12. jūlija spriedumu lietā 170/83
Hydrotherm Gerätebau
,
Recueil
, 2999. lpp., 11. punkts).
Otrkārt, pirms
Agroexpansión
, kā arī
WWTE
gadījumu detalizētākas pārbaudes Komisija norāda apstrīdētā lēmuma 375. apsvērumā:
“Šajā lietā trīs no četriem Spānijas jēltabakas pārstrādātājiem ir ASV daudznacionālu sabiedrību kontrolē (100 % vai 90 %).
Turklāt ir citi faktori, kas apstiprina pieņēmumu, ka par
Agroexpansión
un
WWTE
rīcību ir atbildīga[s] to [attiecīgās] mātessabiedrība[s]. Šajā gadījumā abas sabiedrības – mātessabiedrība un tās meitassabiedrība
– ir jāuzskata par solidāri atbildīgām par [..] [apstrīdētajā] lēmumā konstatētajiem pārkāpumiem.” [Neoficiāls tulkojums]
Apstrīdētā lēmuma 376. apsvērumā Komisija piebilda:
“[Savukārt] pēc paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas un pušu uzklausīšanas izrādījās, ka pierādījumi lietas materiālos nevarēja
pamatot līdzīgu secinājumu attiecībā uz
Universal
[..] un
Universal Leaf
[
Tobacco Co. Inc.
] dalību
Taes
un
Deltafina
. Neņemot vērā strukturālo saistību starp mātessabiedrībām un to meitassabiedrībām, lietas materiālos nav nekādu norāžu par
Universal
[..] un
Universal Leaf
būtisku dalību [apstrīdētajā lēmumā] pārbaudītajos faktos. Nebūtu pareizi tās uzskatīt par lēmuma adresātēm šajā lietā. Šis
pats secinājums attiecas
a fortiori
uz
Intabex
, jo tās pilnīgā dalība
Agroexpansión
bija tikai finansiāla.”
Apstrīdētā lēmuma 377.–386. apsvērumā Komisija pārbaudīja
Agroexpansión
un
Dimon
uzņēmumu grupas gadījumu.
Konkrētāk, Komisija norādīja, ka kopš 1997. gada otrā pusgada
Agroexpansión
pilnībā kontrolēja prasītāja ar tai pilnībā piederošas meitassabiedrības
Intabex
starpniecību (apstrīdētā lēmuma 377. apsvērums). No tā Komisija secināja, ka bija leģitīmi prezumēt, ka vismaz no tā brīža
prasītāja īstenoja izšķirošu ietekmi uz
Agroexpansión
rīcību (apstrīdētā lēmuma 378. apsvēruma pirmais teikums). Komisija piebilda, ka citi lietas materiāli – kas aprakstīti apstrīdētā
lēmuma 379. apsvērumā – apstiprina “prezumpciju, [ka prasītāja] varēja īstenot izšķirošu ietekmi” (apstrīdētā lēmuma 378. apsvēruma
otrais teikums). Apstrīdētā lēmuma 380. apsvērumā tā norādīja, ka no iepriekš iztirzātā izriet, ka “[prasītāja] bija informēta
par tās meitassabiedrības praksi, kas ir šī lēmuma priekšmets, kā arī par kontekstu, kurā tā ir notikusi, un ka, ciktāl kopš
1997. gada [prasītājai piederēja] viss tās meitassabiedrības kapitāls, tā faktiski varēja īstenot ietekmi uz savas meitassabiedrības
rīcību”. Šī lēmuma 382. apsvērumā tā precizēja, ka “faktiskajiem apstākļiem, uz ko
Agroexpansión
vērsa [prasītājas] uzmanību savā sarakstē, būtu bijis jāizraisa tās tūlītēja reakcija, vai nu attālinoties attiecībā uz visiem
iespējamajiem konkurences tiesību normu pārkāpumiem, vai izvirzot prasību, ka
Agroexpansión
vadība izbeidz jebkādu potenciāli pret konkurenci vērsto rīcību”, pirms konstatēt, ka “[prasītāja] galu galā [nebija] darījusi
neko tādu”.
Turklāt apstrīdētā lēmuma 381. apsvērumā Komisija uzskatīja par nepamatotiem argumentus, ko prasītāja bija izvirzījusi savā
atbildē uz paziņojumu par iebildumiem, lai pierādītu, ka
Agroexpansión
tirgū rīkojās autonomi.
Visbeidzot, Komisija noraidīja prasītājas apgalvojumu, ka tā bija pārkāpusi nediskriminācijas principu, atzīstot to par atbildīgu
par tās meitassabiedrības pārkāpjošajām darbībā, lai arī tā nebija to pašu darījusi attiecībā uz
Cetarsa
mātessabiedrību, proti,
Sociedad estatal de participaciones industriales
(turpmāk tekstā – “
Sepi
”). Komisija šo atšķirīgo attieksmi attaisno ar apstākli, ka pretēji prasītājas apgalvotajam “[tās] lietas materiāli [..]
ne[ietvēra] tiešu
Cetarsa
un
Sepi
saziņu par šīs lietas priekšmetu”, ka “
Sepi
dalība
Cetarsa
[šķita] galvenokārt finansiāla analoģiski saiknei starp
Intabex
un
Agroexpansión
”, ka “
Cetarsa
(pretēji
Agroexpansión
) [ietvēra] visas
Sepi
uzņēmumu grupas tabakas pārstrādes darbības un šī paša iemesla dēļ [tika] acīmredzami pārvaldīta atsevišķi” un ka, visbeidzot,
“
Cetarsa
[nebija]
Sepi
pilnībā piederoša meitassabiedrība” (apstrīdētā lēmuma 384. apsvērums).
Komisija no šiem dažādajiem apstākļiem secināja, ka prasītāja “kopīgi ar
Agroexpansión
jāsauc pie atbildības par pēdējās minētās rīcību, kas [ar apstrīdēto lēmumu] konstatēta laikposmā no 1997. gada otrā pusgada
līdz 2001. gada 10. augustam” (apstrīdētā lēmuma 386. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 387.–400. apsvērumā Komisija pārbaudīja
WWTE
gadījumu. Komisija konstatēja, ka laika periodā no 1995. gada līdz 1998. gada maijam
SCC
(izmantojot
SCTC
un
TCLT
) un
WWTE
prezidents un viņa ģimene kopīgi kontrolēja
WWTE
, un norādīja virkni pierādījumu, kas pierādot, ka šajā pašā periodā
SCC
“un/vai tās meitassabiedrības” faktiski ietekmēja
WWTE
rīcību Spānijā (apstrīdētā lēmuma 391. apsvērums). Attiecībā uz laika periodu no 1998. maija līdz pat apstrīdētā lēmuma datumam
Komisija norādīja virkni pierādījumu, kas pierādot, ka
SCC
vai nu tieši, vai izmantojot
SCTC
un
TCLT
, bija ekskluzīva kontrole pār
WWTE
un tā īstenoja izšķirošu ietekmi uz pēdējās minētās komercpolitiku. Tā piebilda, ka “
SCC
norādītie argumenti tās atbildē uz paziņojumu par iebildumiem [nepamatojot] citu secinājumu šajā sakarā” (apstrīdētā lēmuma
399. apsvērums). Ievērojot šos dažādos pierādījumus, Komisija secināja, ka vismaz kopš 1996. gada “
SCC
un/vai tās meitassabiedrībām
SCTC
un
TCLT
” bija izšķiroša ietekme uz
WWTE
komercpolitiku un ka tādēļ tās ir jāatzīst par solidāri atbildīgām par praksi, kas tiek pārmesta pēdējai minētajai, un ir
jāietver starp apstrīdētā lēmuma adresātiem (apstrīdētā lēmuma 400. apsvērums).
4.
Naudas soda summas noteikšana
Apstrīdētā lēmuma 404.–458. apsvērumā Komisija izskatīja jautājumu par [lēmuma] adresātiem uzliekamajiem naudas sodiem.
Naudas sodu summas Komisija nosaka, pamatojoties uz attiecīgo pārkāpumu smagumu un ilgumu, kas ir divi kritēriji, kas tieši
minēti Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL]
81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), 23. panta 3. punktā un Regulas Nr. 17, kas atbilstoši apstrīdētajam lēmumam bija
piemērojama šo pārkāpumu norises laikā, 15. panta 2. punktā (apstrīdētā lēmuma 404. un 405. apsvērums).
Lai noteiktu katram uzņēmumam uzliktā naudas soda apmēru, Komisija ir piemērojusi metodi, kas paredzēta Pamatnostādnēs sodanaudas
[naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un [EOTKL] 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.;
turpmāk tekstā – “pamatnostādnes”), pat ja tā nav uz tām tieši atsaukusies. Apstrīdētajā lēmuma Komisija tāpat ir izvērtējusi,
vai un kādā mērā lēmuma adresātes bija izpildījušas prasības, kas noteiktas paziņojumā par sadarbību.

Naudas sodu sākumsummas
Vispirms apstrīdētā lēmuma 414. apsvērumā Komisija pārkāpumus kvalificēja kā “sevišķi smagus”, kad tā šī lēmuma 408.–413. apsvērumā
bija pārbaudījusi to raksturu, to konkrēto ietekmi uz tirgu, konkrētā ģeogrāfiskā tirgus lielumu un konkrētās preces tirgus
lielumu.
Turpinot, apstrīdētā lēmuma 415. apsvērumā Komisija uzskatīja, ka “ir jāņem vērā katra uzņēmuma konkrētā nozīme un tādējādi
reālā tā prettiesiskās rīcības ietekme uz konkurenci, lai katram uzņēmumam uzliktā naudas soda atturošā iedarbība būtu samērīga
ar tā ieguldījumu sodāmajā prettiesiskajā rīcībā”.
Komisija nošķīra pārstrādātāju aizliegto vienošanos (apstrīdētā lēmuma 416.–424. apsvērums) un ražotāju pārstāvju aizliegto
vienošanos (apstrīdētā lēmuma 425.–431. apsvērums).
Attiecībā uz pārstrādātāju aizliegto vienošanos, pirmkārt, Komisija uzskatīja, ka “naudas sodiem jābūt iedalītiem līmeņos,
ņemot vērā katras attiecīgās dalībnieces ieguldījumu prettiesiskajā rīcībā un stāvokli, ko katra no tām ieņem tirgū” (apstrīdētā
lēmuma 416. apsvērums).
Šajā sakarā Komisija paziņoja, ka “tieši
Deltafina
jānosaka visaugstākā sākumsumma, jo tai [bija] pirmā plāna loma tirgū kā Spānijas pārstrādātās tabakas galvenajai iepircējai”
(apstrīdētā lēmuma 417. apsvērums).
Attiecībā uz pārstrādātājiem Komisija uzskatīja, ka to “ieguldījums” nelikumīgajās darbībās, “aplūkojot vispārīgi, var tikt
uzskatīts par līdzīgu” (apstrīdētā lēmuma 418. apsvērums). Tā uzskatīja, ka tomēr jāņem vērā katra attiecīgā pārstrādātāja
lielums un tirgus daļas, un uz šī pamata tā tos iedalīja trīs kategorijās.
Tādējādi Komisija
Cetarsa
ievietoja pirmajā kategorijā, kvalificējot kā “īpašu”, norādot uz faktu, ka tā “neapstrīdami [bija] lielākā Spānijas pārstrādātāja”
un tādēļ tai būtu jānosaka vislielākā sākumsumma (apstrīdētā lēmuma 419. apsvērums). Otrajā kategorijā tā ievietoja
Agroexpansión
un
WWTE
, norādot, ka tām katrai ir apmēram 15 % liela tirgus daļa un tām jānosaka vienāda sākumsumma (apstrīdētā lēmuma 420. apsvērums).
Visbeidzot, trešajā kategorijā tika ievietota
Taes
tādēļ, ka tai piederēja tikai 1,6 % liela tirgus daļa un tādējādi tai bija jānosaka viszemākā sākumsumma (apstrīdētā lēmuma
421. apsvērums).
Turklāt, lai nodrošinātu naudas sodam pietiekamu atturošu iedarbību, Komisija uzskatīja, ka
WWTE
noteiktajai sākumsummai ir jāpiemēro reizināšanas koeficients 1,5 – jeb 50 % palielinājums – un
Agroexpansión
noteiktajai naudas summai ir jāpiemēro reizināšanas koeficients 2 – jeb 100 % palielinājums (apstrīdētā lēmuma 423. apsvērums).
Būtībā tā uzskatīja, ka ir jāņem vērā apstāklis, ka, neraugoties uz to relatīvi ierobežoto Spānijas jēltabakas iepirkumu tirgus
daļu, šīs divas pārstrādātājas piederēja daudznacionālām sabiedrībām, kam bija nozīmīga ekonomiska un finanšu vara, un ka
“turklāt” tās bija rīkojušās, “esot pakļautas to attiecīgo mātessabiedrību izšķirošai ietekmei” (apstrīdētā lēmuma 422. apsvērums).
Ņemot vērā šos dažādos pierādījumus, Komisija apstrīdētā lēmuma 424. apsvērumā pārstrādātājiem un
Deltafina
noteica šādas naudas soda sākumsummas:
–
Deltafina
: EUR 8 000 000;
–
Cetarsa
: EUR 8 000 000;
–
Agroexpansión
: EUR 1 800 000 x 2 = EUR 3 600 000;
–
WWTE
: EUR 1 800 000 x 1,5 = EUR 2 700 000;
–
Taes
: EUR 200 000.
Attiecībā uz ražotāju pārstāvju aizliegto vienošanos Komisija uzskatīja, ka tiem katram jāuzliek tikai simbolisks naudas sods
– EUR 1000 (apstrīdētā lēmuma 425. un 430. apsvērums). Tā pamatoja savu nostāju ar faktu, ka, ņemot vērā noteiktus apstākļus,
kas minēti apstrīdētā lēmuma 427. apsvērumā, “tiesību akti, kuru kontekstā notika kopīgās sarunas par tipveida līgumiem, varēja
radīt diezgan daudz neskaidrību par ražotāju pārstāvju un pārstrādātāju rīcības likumību saistībā ar to kopīgām sarunām par
tipveida nolīgumiem” (apstrīdētā lēmuma 428. apsvērums), pamatojoties uz noteiktiem pierādījumiem, kas minēti apstrīdētā lēmuma
427. apsvērumā. Tā apgalvoja arī, ka, “tā kā sarunas par tipveida līgumiem un to rezultāti sabiedrībai bija zināmi [..], neviena
varas iestāde neapšaubīja to atbilstību Kopienas vai Spānijas likumiem, pirms tika uzsākta šīs lietas izskatīšana” (apstrīdētā
lēmuma 429. apsvērums).

Naudas sodu pamatsumma
Apstrīdētā lēmuma 432. un 433. apsvērumā Komisija pārbaudīja jautājumu par pārkāpuma, kas tiek pārmests pārstrādātājiem un
Deltafina
, ilgumu. Tā šo ilgumu noteica piecu gadu un četru mēnešu apmērā, kas atbilda ilglaicīgam pārkāpumam. Līdz ar to tā par 50 %
palielināja katram no pārstrādātājiem un
Deltafina
noteiktā naudas soda sākumsummu.
Līdz ar to tika noteiktas šādas naudas sodu pamatsummas:
–
Deltafina
: EUR 12 000 000;
–
Cetarsa
: EUR 12 000 000;
–
Agroexpansión
: EUR 5 400 000;
–
WWTE
: EUR 4 050 000;
–
Taes
: EUR 300 000;
–
ASAJA
: EUR 1000;
–
UPA
: EUR 1000;
–
COAG
: EUR 1000;
–
CCAE
: EUR 1000 (apstrīdētā lēmuma 434. apsvērums).

Atbildību pastiprinoši un mīkstinoši apstākļi

Deltafina
uzliktā naudas soda pamatsumma tika palielināta par 50 % atbildību pastiprinošu apstākļu dēļ, pamatojot ar to, ka šim uzņēmumam
bijusi vadītāja loma pārstrādātāju aizliegtās vienošanās ietvaros (apstrīdētā lēmuma 435. un 436. apsvērums).
Attiecībā uz atbildību mīkstinošiem apstākļiem Komisija apstrīdētā lēmuma 437. apsvērumā norādīja, ka “tie paši apstākļi,
kas norādīti [apstrīdētā lēmuma] 427.–429. apsvērumā, var tikt piemēroti attiecībā uz pārstrādātāju rīcību, ciktāl tas attiecas
tikai uz to publiskajām darījumu sarunām un tipveida līgumu noslēgšanu (it īpaši sarunas par cenu robežām un papildnosacījumiem)
ar ražotāju pārstāvjiem”.
Apstrīdētā lēmuma 438. apsvērumā Komisija piebilda, ka attiecībā uz pārstrādātāju noslēgtajiem “slepenajiem” nolīgumiem par
(maksimālajām) vidējām piegādes cenām un katra jēltabakas veida daudzumu sadali to darbības “pārkāpa attiecīgās tiesību aktu
robežas publiskām sarunām un līgumu slēgšanu ar ražotāju pārstāvjiem”. Tā tomēr atzina, ka “publiskās sarunas starp ražotāju
pārstāvjiem un pārstrādātājiem vismaz zināmā mērā noteica pārstrādātāju rīcības kontekstu (it īpaši attiecībā uz iespējām
apvienoties un pieņemt kopēju nostāju) papildus kopējai nostājai, ko tie pieņēma publisko sarunu kontekstā, to slepenajai
stratēģijai (maksimālajām) vidējām piegādes cenām un daudzumiem”.
Ievērojot iepriekš 54. un 55. punktā minētos pierādījumus, Komisija nolēma atbildību mīkstinošu apstākļu dēļ līdz 40 % samazināt
naudas sodu summu, ko tā bija noteikusi pārstrādātājiem un
Deltafina
(apstrīdētā lēmuma 438. apsvērums). Tādējādi
Agroexpansión
noteiktā naudas soda pamatsumma sasniedza EUR 3 240 000 (apstrīdētā lēmuma 439. apsvērums).

Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā paredzētās naudas soda maksimālās robežas
Apstrīdētā lēmuma 440.–447. apsvērumā Komisija pārbaudīja, vai ir jāpielāgo šādi aprēķinātas pamatsummas dažādiem lēmuma adresātiem,
lai tās nepārsniegtu maksimālo robežu, kas ir 10 % no apgrozījuma un kas paredzēta Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā.
Apstrīdētā lēmuma 441. apsvērumā Komisija norādīja, ka, ciktāl attiecīgās sabiedrības ietilpa uzņēmumu grupā, tā kā ir noteikts,
ka šo sabiedrību mātessabiedrības ir pār šīm sabiedrībām īstenojušas izšķirošu ietekmi un tā kā līdz ar to šīs mātessabiedrības
ir solidāri atbildīgas par to meitassabiedrībai noteikto naudas sodu samaksu, lai noteiktu iepriekš minēto maksimālo robežu,
ir jāņem vērā uzņēmumu grupas pasaules apgrozījums.
Kad apstrīdētā lēmuma 442. apsvērumā Komisija bija atgādinājusi, ka prasītāja ir solidāri atbildīga par
Agroexpansión
noteiktā naudas soda samaksu, tā šī lēmuma 446. apsvērumā uzskatīja, ka minētā naudas soda summa nav jāpielāgo, jo prasītājas
konsolidētais tirdzniecības apgrozījums 2003. gadā sasniedza 1 271 700 000 ASV dolārus (USD).
Agroexpansión
naudas soda summa pirms paziņojuma par sadarbību piemērošanas tādējādi palika noteikta EUR 3 240 000 apmērā (apstrīdētā lēmuma
447. apsvērums).

Paziņojuma par sadarbību piemērošana un naudas soda galīgās summas
Apstrīdētā lēmuma 448.–456. apsvērumā Komisija ir lēmusi par paziņojuma par sadarbību piemērošanu pārstrādātāju un
Deltafina
gadījumā. Tā piešķīra naudas soda samazinājumu par 20 %
Agroexpansión
saskaņā ar šī paziņojuma D punkta 2. apakšpunkta pirmo ievilkumu (apstrīdētā lēmuma 454. apsvērums).
Saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu Komisija noteica šādas naudas sodu summas:
–
Deltafina
: EUR 11 880 000;
–
Cetarsa
: EUR 3 631 500;
–
Agroexpansión
: EUR 2 592 000;
–
WWTE
: EUR

1 822 500;
–
Taes
: EUR 108 000;
–
ASAJA
: EUR 1000;
–
UPA
: EUR 1000;
–
COAG
: EUR 1000;
–
CCAE
: EUR 1000 (apstrīdētā lēmuma 458. apsvērums).
Prasītāja tika atzīta par solidāri atbildīgu par
Agroexpansión
un
SCC
un
SCTC
uzliktā naudas soda samaksu, bet
TCLT
– par solidāri atbildīgu par
WWTE
uzliktā naudas soda samaksu (apstrīdētā lēmuma 458. apsvērums un 3. punkts).

Process un lietas dalībnieku prasījumi
2005. gada 21. janvārī
SCC
,
SCTC
un
TCLT
cēla prasību atcelt apstrīdēto lēmumu (lieta T‑24/05) un
WWTE
cēla prasību samazināt tai ar šo lēmumu uzlikto naudas sodu (lieta T‑37/05).
2005. gada 22. janvārī
Agroexpansión
arī cēla prasību samazināt naudas sodu, kas tai uzlikts ar apstrīdēto lēmumu (lieta T‑38/05).
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2005. gada 28. janvārī, prasītāja cēla šo prasību.
Ar 2005. gada 1. augustā Vispārējās tiesas kancelejā iesniegtu vēstuli prasītāja lūdza apvienot šo lietu ar lietām T‑24/05,
T‑37/05 un T‑38/05.
Ar 2005. gada 7. septembrī Vispārējās tiesas kancelejā iesniegtu vēstuli Komisija norādīja Vispārējai tiesai, ka tā uzskata,
ka četru lietu apvienošana neļautu jūtami uzlabot tiesvedības efektivitāti un ka tā atstāj tiesas ziņā lemt, vai ir apmierināms
lūgums apvienot lietas.
Vispārējā tiesa šo lūgumu apvienot lietas neapmierināja.
Saskaņā ar tiesneša referenta ziņojumu Vispārējā tiesa (ceturtā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu un Vispārējās tiesas
Reglamenta 64. pantā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu ietvaros aicināja Komisiju iesniegt dokumentu un atbildēt
uz noteiktiem jautājumiem. Komisija šos lūgumus izpildīja noteiktajā termiņā.
Tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz jautājumiem, ko Vispārējā tiesa uzdeva 2009. gada
17. jūnija tiesas sēdē.
Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        atcelt apstrīdētā lēmuma 1., 3. un 5. punktu, ciktāl tie attiecas uz prasītāju;
–        pakārtoti, samazināt naudas soda summu, ko Komisija noteikusi
Agroexpansión
, un solidārā veidā – pašai prasītājai;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        noraidīt prasību, izņemot trešo pamatu, kas ir daļēji jāapmierina;
–        piespriest prasītājai segt savus, kā arī daļu Komisijas tiesāšanās izdevumu vai, pakārtoti, piespriest katram lietas dalībniekam
segt savus tiesāšanās izdevumus pašam.

Juridiskais pamatojums
Prasības pieteikumā prasītāja, savu prasību pamatojot, izvirza četrus pamatus, kas saistīti:
–        pirmais – ar EKL 81. panta 1. punkta, Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta un samērīguma principa pārkāpumu;
–        otrais – ar samērīguma principa un personiskās atbildības principa pārkāpumu;
–        trešais – ar samērīguma principa un personiskās atbildības principa, kā arī Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta pārkāpumu;
–        ceturtais – ar tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu.
Tiesas sēdē prasītāja izvirzīja papildu pamatu, kas saistīts ar pienākuma sniegt pamatojumu pārkāpumu.
Pirmais, otrais un piektais pamats būtībā tiek izvirzīti, pamatojot prasījumus, ar ko lūdz daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu.
Trešais un ceturtais pamats tiek izvirzīti, pamatojot prasījumus, ar ko lūdz grozīt šo lēmumu.
Piektais pamats tiks izskatīts pēc pirmā, un trešais – pēc ceturtā.
1.
Par pirmo pamatu, kas saistīts ar EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu, Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta pārkāpumu un samērīguma
principa pārkāpumu

Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu, uzskatot, ka tā īstenoja izšķirošu ietekmi uz
Agroexpansión
pārkāpuma periodā, un šī iemesla dēļ to atzīstot par solidāri atbildīgu par pārkāpumu. Attiecīgi prasītāja uzskata, ka Komisijai
nebija tiesību, pirmkārt, tai adresēt apstrīdēto lēmumu un, otrkārt, balstīties uz tās kopējo apgrozījumu, lai piemērotu maksimālo
robežu 10 % no apgrozījuma, kas paredzēta Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā.
Pamatojot savus apgalvojumus, prasītāja, pirmām kārtām, norāda, ka no judikatūras un Komisijas lēmumu pieņemšanas prakses
izriet, ka apstāklis, ka mātessabiedrībai pieder viss tās meitassabiedrības akciju kapitāls, pats par sevi nav pietiekams,
lai tā tiktu atzīta par atbildīgu par pēdējās minētās izdarītu pārkāpumu. Papildus ir jābūt skaidri pierādītam, ka minētā
mātessabiedrība ir tieši piedalījusies attiecīgajās prettiesiskajās darbībās, ir atbildīga par to īstenošanu, ir piedalījusies
aizliegtās vienošanās sanāksmēs vai ir tieši piedalījusies pārkāpumā, piemēram, dodot savai meitassabiedrībai norādījumus
to izdarīt. Konkrētāk, prasītāja atsaucas uz iepriekš 29. punktā minētā sprieduma lietā
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija 28. un 29. punktu.
Otrām kārtām, prasītāja apgalvo, ka pierādījumi, ko Komisija izvirzījusi 379. apsvērumā, nepierāda, ka tā īstenoja izšķirošu
ietekmi uz
Agroexpansión
rīcību. Konkrētāk, tā noraida Komisijas apgalvojumu, ka tā bija informēta par attiecīgajām prettiesiskajām darbībām.
Šajā sakarā prasītāja, pirmkārt, apstrīd, ka būtu saņēmusi “darbības pārskatus” un “nozares pārskatus”, kas minēti šajā apsvērumā.
Tā norāda, ka, lai arī šie pārskati sistemātiski tika tulkoti angļu valodā, tas notika ar mērķi atvieglot funkciju izpildi
vienam no
Agroexpansión
valdes locekļiem,
T.
, kurš nerunāja spāņu valodā. Tā apstrīd, ka pēdējais minētais būtu ticis iecelts valdē, lai tajā pārstāvētu
Dimon
uzņēmumu grupas intereses, un precizē, ka viņš turklāt uz laiku ir ticis atbrīvots no jebkādiem pienākumiem šīs grupas ietvaros
pēc tiesvedības, ko tā bija uzsākusi pret agrākajiem
Intabex
akcionāriem.
Otrkārt, prasītāja noliedz šajā pašā apsvērumā ietverto apgalvojumu, ka pastāv vairāki piemēri vēstulēm, ko nosūtījusi
Agroexpansión
, ar ko [prasītāja] informēta par attiecīgajām prettiesiskajām darbībām. Konkrētāk,
B.
,
Agroexpansión
ģenerāldirektora, 1998. gada 14. decembra fakss esot bijis adresēts nevis prasītājai, bet gan
D.
– “
Dimon International, Inc.
finanšu departamenta darbiniekam”, un esot ietvēris vienīgi jautājumus par pārstrādātās tabakas pārdošanas līgumu, ko
Agroexpansión
bija noslēgusi ar
Deltafin
. Savukārt
B.
2000. gada 30. oktobra elektroniskā pasta vēstules
S.
galvenais mērķis esot bijis informēt pēdējo minēto par tabakas ražotāju streika risku. Turklāt saskaņā ar prasītājas viedokli
S.
nodarbināja nevis pati prasītāja, bet gan
Dimon International Services
, viņš bija atbildīgs par pārstrādātās tabakas tirdzniecību Eiropā un nebija nevienas no
Dimon
uzņēmumu grupā ietilpstošām sabiedrībām valdes loceklis vai vadītājs. Šie paši apsvērumi attiecoties uz
B.
2001. gada 9. maija elektroniskā pasta vēstuli
S
.
Treškārt, attiecībā uz pārējām vēstulēm, kas minētās apstrīdētā lēmuma 379. apsvērumā, prasītāja uzskata, ka nevienā no tām
nav tieši vai netieši minētas attiecīgās prettiesiskās darbības vai
Agroexpansión
Spānijas jēltabakas iegādes politika.
Trešām kārtām, prasītāja apgalvo, ka
Agroexpansión
Spānijas jēltabakas iepirkuma tirgū vienmēr ir rīkojusies autonomi, pati nosakot savu komercpolitiku.
Pamatojot šo apgalvojumu, prasītāja, atgādinājusi, ka
Agroexpansión
bija “vietēja pārvalde”, izvirza šādus elementus:
–        1997. gada 18. novembrī, kad tā ar
Intabex
ieguva visas
Agroexpansión
akcijas, tā nolēma saglabāt amatā tās vadītājus, it īpaši sabiedrības akcionāru dibinātāju un ģenerāldirektoru (līdz 2004. gada
decembrim)
B.
;
–        atbilstoši “vadības līgumam”, kas tajā pašā dienā noslēgts starp
Agroexpansión
un
B.
(turpmāk tekstā – “vadības līgums”), vienīgi šis pēdējais varēja noslēgt jēltabakas iegādes līgumus un noteikt un īstenot
šīs sabiedrības jēltabakas iegādes politiku;
–
B.
pieņemtie lēmumi jēltabakas iegādes jautājumos nebija pakļauti
Agroexpansión
valdes iepriekšējai piekrišanai vai vēlākai apstiprināšanai;
–
B.
ir vienīgais
Agroexpansión
valdes loceklis, kas ir piedalījies sanāksmēs ar citiem jēltabakas pārstrādātājiem vai ražotājiem;
–        neviens no četriem
Agroexpansión
valdes locekļiem vienlaikus nebija prasītājas valdes vai pārvaldes orgānu loceklis;
–        tā nav devusi
Agroexpansión
nekādus rīkojumus vai norādījumus attiecībā uz iepriekš minētajām sanāksmēm vai tās iepirkumu politiku;
–        tā nekad nav ieviesusi ne vismazāko kontroles mehānismu pār
Agroexpansión
iepirkumu darbībām.
Komisija lūdz pirmo pamatu noraidīt.
Pirmkārt, Komisija apgalvo, ka no judikatūras un tās lēmumu pieņemšanas prakses izriet, ka, ja mātessabiedrībai pilnībā pieder
tās meitassabiedrības kapitāldaļas, var uzskatīt, ka mātessabiedrība faktiski īsteno izšķirošu ietekmi uz tās meitassabiedrības
rīcību, un, attiecīgi, to var atzīt par atbildīgu par meitassabiedrības izdarīto pārkāpumu. Tātad Komisijai nebija pienākuma
sniegt papildu pierādījumus. Komisija precizē, ka mātessabiedrība var atspēkot šo prezumpciju, iesniedzot pietiekamus pierādījumus,
lai pierādītu, ka tās meitassabiedrība faktiski tirgū rīkojas autonomā veidā.
Otrkārt, Komisija apstrīd, ka prasītāja būtu to pierādījusi izskatāmajā lietā. Tā uzskata, ka apstāklis, ka
Agroexpansión
ir pašai sava vietējā vadība, pats par sevi nav pietiekams, lai pierādītu, ka tā rīkojās autonomi, un norāda, ka vadības
līgums paredz, ka
B.
ir pakļauts šīs sabiedrības valdes noteiktajām “sistēmām” un “procedūrām”.
Treškārt, Komisija uzskata, ka tās lietas materiāli ietver pierādījumus, kas apstiprina, ka prasītāja faktiski īstenoja izšķirošu
ietekmi uz
Agroexpansión
rīcību. Tā it īpaši apgalvo, ka
T.
bija iecelts par pēdējās minētās valdes locekli, lai viņš tajā pārstāvētu
Dimon
uzņēmumu grupas intereses, un ka, ievērojot viņa pienākumu nozīmi šīs grupas ietvaros, nav iespējams, ka viņš nekad nebūtu
informējis prasītāju par “darbības pārskatiem” un “nozares pārskatiem”, kas minēti apstrīdētā lēmuma 379. apsvērumā. Komisija
piebilst, ka bez šiem pārskatiem no dažādām šajā apsvērumā minētām vēstulēm izriet, ka
Agroexpansión
bija informējusi prasītāju par attiecīgajām prettiesiskajām darbībām. Visbeidzot, citi dokumenti, kas minēti tajā pašā apsvērumā,
skaidri parādot, ka prasītāja īstenoja izšķirošu ietekmi uz noteiktām būtiskām
Agroexpansión
komercdarbībām, tādām kā līgumu noslēgšana ar
Cetarsa
un
Deltafina
un to izpilde, un ka tās meitassabiedrība to informēja par iegādes notikumiem un tiesisko regulējumu, kas bija spēkā jēltabakas
nozarē Spānijā.

Vispārējās tiesas vērtējums
Ir jāatgādina, ka Kopienu konkurences tiesības attiecas uz uzņēmumu darbību (Tiesas 2004. gada 7. janvāra spriedums apvienotajās
lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P
Aalborg Portland
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑123. lpp., 59. punkts) un ka uzņēmuma jēdziens ietver jebkuru vienību, kas veic saimniecisku darbību, neatkarīgi no šīs
vienības juridiskā statusa un tās finansēšanas veida (Tiesas 2005. gada 28. jūnija spriedums apvienotajās lietās C‑189/02 P,
C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, Krājums, I‑5425. lpp., 112. punkts).
Judikatūrā ir arī precizēts, ka uzņēmuma jēdziens šajā kontekstā ir jāsaprot kā tāds, kas apzīmē ekonomisku vienību pat tad,
ja no juridiskā viedokļa šo ekonomisko vienību veido vairākas fiziskas vai juridiskas personas (Tiesas 2006. gada 14. decembra
spriedums lietā C‑217/05
Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio
, Krājums, I‑11987. lpp., 40. punkts, un Vispārējās tiesas 2005. gada 15. septembra spriedums lietā T‑325/01
DaimlerChrysler
/Komisija, Krājums, II‑3319. lpp., 85. punkts).
Ja šāda ekonomiska vienība pārkāpj konkurences tiesību normas, tai saskaņā ar personiskās atbildības principu ir jāatbild
par pārkāpumu (šajā ziņā skat. 1999. gada 8. jūlija spriedumu lietā C‑49/92 P Komisija/
Anic Partecipazioni
,
Recueil
, I‑4125. lpp., 145. punkts; 2000. gada 16. novembra spriedumu lietā C‑279/98 P
Cascades
/Komisija,
Recueil
, I‑9693. lpp., 78. punkts, un 2007. gada 11. decembra spriedumu lietā C‑280/06
ETI
u.c., Krājums, I‑10893. lpp., 39. punkts).
Attiecībā uz jautājumu par to, kādos apstākļos juridiska persona, kas nav pārkāpuma izdarītāja, tomēr var tikt sodīta, no
pastāvīgās judikatūras izriet, ka meitassabiedrības rīcībā mātessabiedrība var tikt vainota it īpaši tad, ja, lai gan tā ir
atsevišķa juridiska persona, šī meitassabiedrība savu uzvedību tirgū nenosaka autonomi, bet gan būtībā piemēro mātessabiedrības
dotus norādījumus (iepriekš 29. punktā minētais Tiesas spriedums lietā
Imperial Chemical Industries
/Komisija, 132. un 133. punkts; 1972. gada 14. jūlija spriedums lietā 52/69
Geigy
/Komisija,
Recueil
, 787. lpp., 44. punkts; 1973. gada 21. februāra spriedums lietā 6/72
Europemballage
un
Continental Can Company
/Komisija,
Recueil
, 215. lpp., 15. punkts), ievērojot īpaši ekonomiskās, organizatoriskās un juridiskās saiknes, kas apvieno šīs abas juridiskās
vienības (skat. pēc analoģijas iepriekš 89. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 117. punkts, un iepriekš 91. punktā minēto spriedumu lietā
ETI
u.c., 49. punkts).
Faktiski šādā situācijā mātessabiedrība un tās meitassabiedrība ir vienas ekonomiskas vienības daļas un tātad veido vienu
uzņēmumu šī sprieduma 89. un 90. punktā minētās judikatūras izpratnē. Tātad nevis musināšanas uz pārkāpumu saite starp mātessabiedrību
un tās meitassabiedrību, ne, vēl jo vairāk, pirmās līdzdalība šajā pārkāpumā, bet gan tas, ka tās ir viens uzņēmums EKL 81. panta
izpratnē, ļauj Komisijai adresēt mātessabiedrībai lēmumu, ar kuru tiek uzlikts naudas sods (Vispārējās tiesas 2007. gada 12. decembra
spriedums lietā T‑112/05
Akzo Nobel
u.c./Komisija, Krājums, II‑5049. lpp., 58. punkts).
No judikatūras arī izriet, ka Komisijai nebūtu jāaprobežojas tikai ar konstatējumu, ka mātessabiedrība spēj īstenot izšķirošu
ietekmi uz savas meitassabiedrības rīcību, bet tai ir arī jāpārbauda, vai šī ietekme ir tikusi faktiski īstenota (šajā ziņā
skat. iepriekš 29. punktā minēto spriedumu lietā
Imperial Chemical Industries
/Komisija, 137. punkts, un lietā
AEG
‑
Telefunken
/Komisija, 50. punkts).
Īpašajā gadījumā, kad mātessabiedrībai pieder viss tās meitassabiedrības, kas ir izdarījusi Kopienu konkurences tiesību pārkāpumu,
kapitāls, pirmkārt, šī mātessabiedrība var īstenot izšķirošu ietekmi uz šīs meitassabiedrības rīcību (šajā ziņā skat. iepriekš
29. punktā minēto spriedumu lietā
Imperial Chemical Industries
/Komisija, 136. un 137. punkts) un, otrkārt, pastāv vienkārša prezumpcija, ka minētā mātessabiedrība faktiski īsteno izšķirošu
ietekmi uz tās meitassabiedrības rīcību (šajā ziņā skat. iepriekš 29. punktā minēto spriedumu lietā
AEG‑Telefunken
/Komisija, 50. punkts, un iepriekš 29. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
PVC II
, 961. un 984. punkts).
Šādos apstākļos pietiek, ja Komisija pierāda, ka viss meitassabiedrības kapitāls pieder tās mātessabiedrībai, lai prezumētu,
ka pēdējā īsteno izšķirošu ietekmi uz šīs meitassabiedrības komercpolitiku. Tādējādi Komisija var uzskatīt mātessabiedrību
par solidāri atbildīgu par tās meitassabiedrībai uzliktā naudas soda samaksu, ja vien šī mātessabiedrība, kurai ir jāatspēko
šī prezumpcija, neiesniedz pietiekamus pierādījumus, lai pierādītu, ka tās meitassabiedrība rīkojas tirgū autonomi (šajā ziņā
skat. iepriekš 29. punktā minēto spriedumu lietā
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija, 29. punkts).
Lai gan Tiesa tik tiešām iepriekš 29. punktā minētā sprieduma lietā
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija 28. un 29. punktā papildus īpašumtiesībām uz visu meitassabiedrības kapitālu ir minējusi citus apstākļus, kā, piemēram,
to, ka nav apstrīdēts, ka mātessabiedrība ietekmē meitassabiedrības komercpolitiku, un kopējo abu sabiedrību pārstāvību administratīvā
procesa laikā, Tiesa šos apstākļus tik un tā ir minējusi, tikai lai norādītu visus pierādījumus, uz kuriem Vispārējā tiesa
ir balstījusi savu pamatojumu, un nevis tādēļ, lai šī sprieduma 95. punktā minētās prezumpcijas īstenošanai noteiktu nosacījumu
par papildu netiešu norāžu iesniegšanu par to, ka mātessabiedrība faktiski ir īstenojusi savu ietekmi (Vispārējās tiesas 2008. gada
8. oktobra spriedums lietā T‑69/04
Schunk
un
Schunk Kohlenstoff-Technik
/Komisija, Krājums, II‑2567. lpp., 57. punkts).
Visbeidzot, ir jāprecizē, ka prezumpcija saistībā ar visa kapitāla turējumu var attiekties ne tikai uz tādu gadījumu, kurā
ir tieša saikne starp mātessabiedrību un tās meitassabiedrību, bet arī uz gadījumu, kad – kā šajā lietā – saikne ir netieša
caur meitassabiedrību starpnieci.
Turklāt ir jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu Komisija ar lēmumu uzņēmumiem, kas izdarījuši
EKL 81. panta pārkāpumu, var uzlikt naudas sodu, nepārsniedzot 10 % no katra uzņēmuma – pārkāpuma dalībnieka – iepriekšējā
finanšu gada apgrozījuma. Tāda pati norāde ir ietverta Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā.
Šajās normās minētais apgrozījums saskaņā ar pastāvīgo judikatūru par Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu attiecas uz attiecīgā
uzņēmuma kopējo apgrozījumu (Tiesas 1983. gada 7. jūnija spriedums apvienotajās lietās no 100/80 līdz 103/80
Musique Diffusion française
u.c./Komisija,
Recueil
, 1825. lpp., 119. punkts; Vispārējās tiesas 2004. gada 29. aprīļa spriedums apvienotajās lietās T‑236/01, T‑239/01, no T‑244/01
līdz T‑246/01, T‑251/01 un T‑252/01
Tokai Carbon
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑1181. lpp., 367. punkts, un 2004. gada 8. jūlija spriedums apvienotajās lietās T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 un T‑78/00
JFE Engineering
u.c./Komisija, Krājums, II‑2501. lpp., 533. punkts), proti, tāda uzņēmuma [apgrozījumu], kurš tiek vainots pārkāpumā un kurš
tādēļ ir ticis atzīts par atbildīgu (Vispārējās tiesas 2002. gada 20. marta spriedums lietā T‑31/99
ABB Asea Brown Boveri
/Komisija,
Recueil
, II‑1881. lpp., 181. punkts, un 2006. gada 4. jūlija spriedums lietā T‑304/02
Hoek Loos
/Komisija, Krājums, II‑1887. lpp., 116. punkts).
Jēdziens “iepriekšējais finanšu gads”, kas ietverts Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā, ir jāizprot tādējādi, ka tas nozīmē
finanšu gadu pirms Komisijas lēmuma pieņemšanas, izņemot noteiktus gadījumus, kad apgrozījums finanšu gadā pirms Komisijas
lēmuma pieņemšanas nesniedz nekādas derīgas norādes par attiecīgā uzņēmuma patieso ekonomisko situāciju un pienācīgo šim uzņēmumam
uzliekamā naudas soda līmeni (šajā ziņā skat. Tiesas 2007. gada 7. jūnija spriedumu lietā C‑76/06 P
Britannia Alloys & Chemicals
/Komisija, Krājums, I‑4405. lpp., 25., 29. un 30. punkts), kas tā nav izskatāmajā lietā.
No tā izriet, ka jautājums, kas rodas šī pamata ietvaros, ir par to, vai Komisijai bija pamats uzskatīt, ka izskatāmajā lietā
attiecīgo uzņēmumu veidoja
Agroexpansión
un sabiedrība, kas atradās uzņēmumu grupas, kurā tā ietilpa, vadībā, proti, prasītāja. Apstiprinošas atbildes uz šo jautājumu
gadījumā ir jāsecina, ievērojot principus, kas atgādināti iepriekš 99.–101. punktā, ka Komisija apstrīdētā lēmuma 442. un
446. apsvērumā pamatoti ņēma vērā
Dimon
2003. gadā īstenoto konsolidēto apgrozījumu, lai piemērotu iepriekš minēto ierobežojumu 10 % apmērā no apgrozījuma.
Lai novērtētu šo jautājumu, vispirms ir jānosaka, kādi ir kritēriji, ko Komisija izmantojusi apstrīdētajā lēmumā, lai vainotu
mātessabiedrību tās meitassabiedrības izdarītajā pārkāpumā, kā arī to atbilstību principiem, kas šajā jautājumā ir izvirzīti
judikatūrā, un pēc tam ir jāpārbauda, vai Komisija ir pareizi piemērojusi šos kritērijus, lai izdarītu secinājumu par vienas
ekonomiskas vienības pastāvēšanu starp
Agroexpansión
un prasītāju.
Par Komisijas apstrīdētajā lēmumā izmantotajiem kritērijiem, lai vainotu mātessabiedrību tās meitassabiedrības izdarītajā
pārkāpumā
No apstrīdētā lēmuma izriet, ka, lai vainotu mātessabiedrību tās meitassabiedrības izdarītā pārkāpumā un pēc tam mātessabiedrību
līdz ar meitassabiedrību norādītu šī lēmuma adresātu vidū, un atzītu to par solidāri atbildīgu par šai meitassabiedrībai uzliktā
naudas soda samaksu, Komisija ir ievērojusi šādu argumentāciju.
Komisija ir balstījusies uz prezumpciju, ka šāda vainojamība ir iespējama, ja mātessabiedrība un tās meitassabiedrība ir vienas
ekonomiskas vienības daļas un tātad veido vienu uzņēmumu EKL 81. panta izpratnē (skat. apstrīdētā lēmuma 374. apsvērumu).
Centrālais faktors, uz kuru Komisija pamatojās, lai konstatētu, ka mātessabiedrība un tās meitassabiedrība ir šādā situācijā,
ir pēdējās minētās autonomijas neesamība attiecībā uz tās rīcību tirgū (skat. apstrīdētā lēmuma 371. apsvērumu), jo šī autonomijas
neesamība izriet no mātessabiedrības “izšķirošas ietekmes” īstenošanas uz tās meitassabiedrības rīcību (skat. apstrīdētā lēmuma
18., 372., 373., 378., 380., 381., 383., 391., 392., 397., 399., 400., 422. un 441. apsvērumu).
Šajā ziņā Komisija uzskatīja, ka tā nevar aprobežoties ar konstatējumu, ka mātessabiedrībai bija iespēja īstenot izšķirošu
ietekmi uz savas meitassabiedrības rīcību, bet tai ir jāpierāda, ka šī ietekme tika faktiski īstenota (skat. it īpaši apstrīdētā
lēmuma 18., 376., 384., 391., 392., 397., 399. un 400. apsvērumu).
Tā tostarp no apstrīdētā lēmuma 384. apsvēruma izriet, ka, ja Komisija uzskatīja, ka
Sepi
nebija vainojama tās meitassabiedrības
Cetarsa
, kurā tai tomēr piederēja 80 % kapitāla, izdarītā pārkāpumā, tas bija tādēļ, ka tai lietas materiālos nebija pierādījumu,
kas ļautu pierādīt, ka pēdējā minētā savu rīcību tirgū nenoteica autonomi.
Tāpat no apstrīdētā lēmuma 18. apsvēruma izriet, ka Komisija nesauc pie atbildības ne
Universal
, ne tai pilnībā piederošo meitassabiedrību
Universal Leaf
par tās 90 % meitassabiedrības
Taes
pārkāpjošo rīcību tādēļ, ka nebija pietiekamu pierādījumu par to, ka tās faktiski īstenoja izšķirošu ietekmi uz pēdējo minēto.
Šie ir tie paši principi, kurus Komisija bija iecerējusi piemērot
WWTE
mātessabiedrību gadījumā attiecībā uz laikposmu pirms 1998. gada maija. Tā, pirmkārt, cenšas pierādīt, ka šīs mātessabiedrības
īstenoja kopīgu kontroli pār
WWTE
kopā ar tās prezidentu un diviem viņa ģimenes locekļiem, ļaujot tādējādi saprast, ka tās spēja īstenot izšķirošu ietekmi uz
šīs sabiedrības rīcību (skat. apstrīdētā lēmuma 388.–391. apsvērumu). Otrkārt, Komisija, balstoties uz virkni pierādījumu,
kas minēti apstrīdētā lēmuma 391. apsvērumā, centās pierādīt, ka minētās mātessabiedrības faktiski īstenoja šādu ietekmi uz
WWTE
rīcību (skat. apstrīdētā lēmuma 391., 392. un 400. apsvērumu).
Turklāt Komisija ir norādījusi, ka konkrētā gadījumā, kad mātessabiedrībai pieder viss meitassabiedrības kapitāls, saskaņā
ar judikatūru varēja pieņemt, ka pirmā minētā patiešām īstenoja izšķirošu ietekmi uz otrās minētās rīcību (skat. apstrīdētā
lēmuma 372. apsvērumu).
Tomēr šajā lietā, lai mātessabiedrībām, kas ir šādā situācija, liktu atbildēt par to meitassabiedrību izdarītu pārkāpumu,
Komisija izvēlējās nevis tikai atsaukties uz šo prezumpciju, bet balstīties arī uz faktiskiem apstākļiem ar mērķi pierādīt,
ka šīs mātessabiedrības patiešām īstenoja izšķirošu ietekmi uz savām meitassabiedrībām un tādējādi apstiprināja šo prezumpciju
(skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 372., 375., 376. un 378. apsvērumu).
Tā no apstrīdētā lēmuma 18. apsvēruma tieši izriet, ka Komisija nesauca pie atbildības
Deltafina
galveno mātessabiedrību un pakārtoto mātessabiedrību, proti,
Universal
un
Universal Leaf
, par to meitassabiedrības rīcību, neraugoties uz to, ka tās kontrolēja meitassabiedrību pilnā apmērā, tādēļ, ka Komisijai
nebija pietiekamu pierādījumu par to, ka tās patiešām īstenoja izšķirošu ietekmi uz šo meitassabiedrību. Tāpat ir jāsaprot
apstrīdētā lēmuma 376. apsvērums, pat ja tas formulēts zināmā mērā neviennozīmīgi. Konkrētāk, lai arī ir taisnība, ka Komisija
šajā apsvērumā paziņo, ka tās lietas materiālos nav “nekādas norādes par
Universal
[..] un
Universal Leaf
būtisku dalību [apstrīdētajā lēmumā] izvērtētajos faktos”, tomēr, lasot to kopsakarā ar šī lēmuma 18. apsvērumu un tā kontekstā,
šis paziņojums nebūtu jāinterpretē kā tāds, kas nozīmē, ka iemesls, kādēļ Komisija nesauca pie atbildības šīs divas mātessabiedrības
– vai kādu citu mātessabiedrību –, ir to neiesaistīšanās pārkāpumā.
Tāpat no apstrīdētā lēmuma 18. apsvēruma arī tieši izriet, ka iemesls, kādēļ Komisija par
Agroexpansión
pārkāpjošo rīcību nesauca pie atbildības
Intabex
, lai gan tā to kontrolēja pilnībā, ir pietiekamu pierādījumu neesamība attiecībā uz faktisku izšķirošas ietekmes īstenošanu
no
Intabex
puses uz
Agroexpansión
, jo tās dalība meitassabiedrībā ir tikai finansiāla rakstura (skat. arī apstrīdētā lēmuma 376. apsvērumu).
Savukārt tieši tādēļ, ka attiecībā uz laika periodu pēc 1998. gada maija šādi pierādījumi šķietami bija attiecībā uz
WWTE
mātessabiedrībām, papildinot to, ka šīm mātessabiedrībām piederēja viss – vai dažus mēnešus gandrīz viss –
WWTE
kapitāls, lika Komisijai saukt šo mātessabiedrību pie atbildības par pārkāpumu (skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 375., 393.,
396. un 398. apsvērumu).
Tieši šādu pieeju Komisija bija iecerējusi piemērot prasītājas gadījumā. Tā, atzīstot pēdējo minēto par atbildīgu par
Agroexpansión
pārkāpjošo rīcību sākot no 1997. gada otrā pusgada, Komisija neatsaucās tikai uz prezumpciju, kas izriet no fakta, ka tajā
laikā tai piederēja viss
Agroexpansión
kapitāls (skat. apstrīdētā lēmuma 375., 377. un 378. apsvērumu), bet ir ņēmusi vērā arī atsevišķus papildu pierādījumus,
kas pierādot, ka tā faktiski īstenoja izšķirošu ietekmi uz šīs pašas sabiedrības rīcību (skat. apstrīdētā lēmuma 375. un 378.–380. apsvērumu).
To it īpaši var secināt no apstrīdētā lēmuma 378. apsvēruma otrā teikuma, pat ja tajā ir norādīts, ka minētie papildu pierādījumu
apstiprina, ka prasītāja “varēja” īstenot šādu ietekmi (skat. iepriekš 33. punktu). Ir taisnība, kā to atzinusi pati Komisija
savā atbildē uz Vispārējās tiesas rakstveida jautājumu, ka šis teikums būtu varējis būt “formulēts skaidrāk”. Tomēr, lasot
to paralēli ar apstrīdētā lēmuma 372. un 377. apsvērumu, kā arī ar šī lēmuma 378. apsvēruma pirmo teikumu, to var saprast
vienīgi veidā, kāds aprakstīts iepriekš 116. punktā.
Visbeidzot, Komisija pārbaudīja, vai var piekrist attiecīgo meitassabiedrību (un/vai to mātessabiedrību) atbildē uz paziņojumu
par iebildumiem izvirzītajiem argumentiem ar mērķi pierādīt, ka tās tirgū rīkojās autonomi (skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma
381. un 399. apsvērumu). Tādējādi attiecībā uz prasītāju Komisija šos argumentus ir noraidījusi kā nepārliecinošus, īpaši
norādot, ka “tās Spānijas meitassabiedrības vietējās pārvaldes pastāvēšana [neizslēdza] iespēju, ka [prasītāja] īsteno izšķirošu
ietekmi uz šo pašu meitassabiedrību” (apstrīdētā lēmuma 381. apsvērums).
Ir jāprecizē, ka Komisija iepriekš 105.–107., 111. un 112. punktā aprakstīto pieeju ir izmantojusi ne tikai attiecībā uz galvenajām
mātessabiedrībām, bet arī attiecībā uz pastarpinātajām mātessabiedrībām, kā to saistībā ar pēdējām minētajām pierāda
Universal Leaf
,
Intabex
,
SCTC
un
TCLT
gadījums.
Ir jāpiebilst, ka šī metode, neskarot jautājumu par to, vai tā ir tikusi pareizi piemērota prasītājas gadījumā, – šis jautājums
tiks pārbaudīts turpmāk –, pilnībā atbilst tādiem principiem, kas šajā jautājumā ir noteikti judikatūrā un ir atgādināti iepriekš
89.–98. punktā.
Skaidrs, ka attiecībā uz īpašu gadījumu, kad mātessabiedrībai pieder viss tās meitassabiedrības, kura ir pārkāpusi konkurences
tiesību normas, kapitāls, Komisija nav pamatojusies tikai uz judikatūrā noteikto prezumpciju (skat. iepriekš 95. un 96. punktu),
lai pierādītu, ka pirmā minētā faktiski īstenojusi izšķirošu ietekmi uz otrās komercpolitiku, bet ir arī ņēmusi vērā citus
faktus, kas apstiprina šo [izšķirošās ietekmes] īstenošanu.
Tomēr, šādi rīkojoties, Komisija ir tikai paaugstinājusi prasīto pierādījumu līmeni, lai tā uzskatītu, ka ir pierādīts, ka
ir izpildīts nosacījums par faktiskas izšķirošas ietekmes īstenošanu, pilnībā ievērojot ekonomiskās vienības pamatjēdzienu,
kas ir pamatā judikatūrai par juridisko personu, kas veido vienu uzņēmumu, vainojamību pārkāpumos.
Ir jāprecizē, ka, ja lietā par pārkāpumu, kurā tiek vainoti vairāki atšķirīgi uzņēmumi, Komisija atbilstoši judikatūrā noteiktajam
izmanto konkrētu metodi, lai noteiktu, vai ir vainojamas gan meitassabiedrības, kuras galvenokārt ir izdarījušas šo pārkāpumu,
gan to mātessabiedrības, tai, izņemot īpašus apstākļus, šajā ziņā ir jāpamatojas uz vieniem kritērijiem attiecībā uz visiem
šiem uzņēmumiem. Komisijai ir pienākums ievērot vienlīdzīgas attieksmes principu, kurš saskaņā ar pastāvīgo judikatūru noteic,
ka līdzīgas situācijas nedrīkst aplūkot atšķirīgi un atšķirīgas situācijas savukārt nedrīkst aplūkot vienādi, ja vien šāda
pieeja nav objektīvi pamatota (Tiesas 1984. gada 13. decembra spriedums lietā 106/83
Sermide
,
Recueil
, 4209. lpp., 28. punkts, un Vispārējās tiesas 1998. gada 14. maija spriedums lietā T‑311/94
BPB de Eendracht
/Komisija,
Recueil
, II‑1129. lpp., 309. punkts). Jākonstatē, ka Komisija turklāt piekrīt šai nostājai, kad apstrīdētā lēmuma 384. apsvērumā
norāda, ka, “ja konkrētie apstākļi, kas var likt [..] uzskatīt mātessabiedrību par atbildīgu par tās meitassabiedrības rīcību,
dažādos gadījumos var mainīties, nevar runāt par nediskriminācijas principa pārkāpumu tik ilgi, kamēr atbildības principi
tiek piemēroti saskanīgi”.
Par vienas ekonomiskas vienības pastāvēšanu starp prasītāju un
Agroexpansión
Ir jāpārbauda, vai Komisija ir pareizi piemērojusi iepriekš 105.–107., 111. un 112. punktā izklāstītos kritērijus, lai secinātu,
ka prasītāja un
Agroexpansión
ir viena ekonomiskā vienība sākot no 1997. gada otrā pusgada, un tādējādi sauktu pirmo pie solidāras atbildības par pārkāpumu,
kā arī par naudas soda samaksu, un norādītu to kā apstrīdētā lēmuma adresāti.
Pastāv vienprātība, ka laika periodā no 1997. gada 18. novembra līdz pat apstrīdētā lēmuma pieņemšanas datumam prasītājai
ar
Intabex
starpniecību piederēja viss
Agroexpansión
kapitāls. Tātad nevar tikt apstrīdēts, ka visu šo periodu prasītāja varēja īstenot izšķirošu ietekmi pār pēdējās minētās
rīcību (skat. iepriekš 95. punktu).
Tādējādi ir jāpārbauda, vai attiecībā uz to pašu periodu ir izpildīts nosacījums par faktisku prasītājas izšķirošas ietekmes
īstenošanu, kā to apgalvojusi Komisija.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka apstrīdētajā lēmumā attiecībā uz meitassabiedrībām, kuras pilnībā kontrolēja to mātessabiedrības,
Komisija ir izvēlējusies neaprobežoties ar iepriekš 95., 96. un 111. punktā izklāstīto prezumpciju, lai pēdējās minētās sauktu
pie atbildības par šo meitassabiedrību izdarīto pārkāpumu, bet ņēmusi vērā arī papildu pierādījumus, kas pierāda faktisku
izšķirošas ietekmes īstenošanu (skat. iepriekš 112.–117. punktu).
Tādējādi ir jāpārbauda, vai Komisijas apstrīdētajā lēmumā norādītie pierādījumi papildus tam, ka prasītājai piederēja viss
Agroexpansión
kapitāls, juridiski pietiekami pierāda, ka attiecīgajā laikposmā pirmā īstenoja faktisku izšķirošu ietekmi uz otrās rīcību.
Šie pierādījumi ir norādīti apstrīdētā lēmuma 379. apsvērumā, kā arī šī lēmuma 303.–305. zemsvītras piezīmē. Būtībā tie attiecas
uz dažādiem
Agroexpansión
ziņojumiem un vēstulēm, kas, kā uzskata Komisija, bija adresēti prasītājai.
Apstiprinošas atbildes gadījumā būs jāpārbauda, vai prasītājas apgalvojumi, kā tie aprakstīti iepriekš 83. un 84. punktā,
iedragā šo secinājumu.
–       Par “darbības pārskatiem” un “nozares pārskatiem”
Komisija atsaucas uz virkni “darbības pārskatu” un “nozares pārskatu”, ko sagatavojusi
Agroexpansión
, īpaši norādot, ka tajos bieži izdarīta atsauce uz attiecīgajām aizliegtajām darbībām. Šie ziņojumi, kuru kopā ir četrpadsmit
un kuri aptver laika periodu no 1998. gada decembra līdz 2001. gada maijam, ir uzskaitīti apstrīdētā lēmuma 303. zemsvītras
piezīmē.
Vispirms ir jānorāda, ka minētie ziņojumi ietver detalizētu informāciju ne vien par dažādiem
Agroexpansión
komercdarbības aspektiem, tādiem kā jēltabakas iegādes kampaņu norise (iepirktais daudzums, iepirkuma cena utt.), pārstrādātais
jēltabakas daudzums un līgumi, kas noslēgti ar
Cetarsa
, par daļas tās tabakas reklāmu, par tiesiskā regulējuma attīstību tabakas nozarē un sanāksmēm, kas notikušas
Anetab
ietvaros, kā arī ar lauksaimniecības arodbiedrībām un ražotāju grupām, bet arī – kā uzsvērts apstrīdētā lēmuma 379. apsvērumā
– par attiecīgajām aizliegtajām darbībām.
Turpinot, ir jākonstatē, ka no lietas materiāliem izriet, ka attiecīgos ziņojumus bija sagatavojis
B.
un ka tie bija adresēti
Agroexpansión
valdes locekļiem.
Attiecībā uz šo pēdējo minēto punktu ir jānorāda, ka tajā pat dienā, kad tā ieguva visas
Agroexpansión
akcijas, prasītāja – ar tai pilnībā piederošās meitassabiedrības
Intabex
, kura
Agroexpansión
piedalījās tikai finansiāli, starpniecību – aizstāja trīs no četriem šīs valdes locekļiem, ieceļot amatā divas personas (
G.
un
T.
), kuras jau pildīja funkcijas citu
Dimon
uzņēmumu grupas sabiedrību ietvaros. Tādējādi šajā laika periodā
G.
tāpat bija izpilddirektors
Compañia de Filipinas, SA
,
Intabex
meitassabiedrībā, kuras sēdeklis bija Spānijā un kura darbojās melnās tabakas ražošanā, un
T.
tāpat bija
Dimon International Services
darbinieks un šīs sabiedrības valdes loceklis (līdz 1998. gada augustam).
Šajā kontekstā it īpaši ir jāuzsver nozīme, kāda bija funkcijām, kuras
T.
uzņēmās
Dimon
uzņēmumu grupas ietvaros. Faktiski papildus tam, ka
T.
bija
Agroexpansión
valdes loceklis visu periodu pēc tam, kad to bija ieguvusi prasītāja, un
Dimon International Services
valdes loceklis līdz 1998. gada augustam, viņš bija divu citu
Dimon
uzņēmumu grupas sabiedrību valdēs, proti,
Intabex Holding Worldwide, SA
(no 1998. līdz 1999. gadam) un
LRH Travel Ltd
(līdz 2000. gada novembrim). Turklāt, kā prasītāja norādījusi savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem, viņš bija atbildīgs
par “
Intabex
faktisku integrēšanu
Dimon
uzņēmumu grupā”. Tam pievienojams apstāklis, kā izskaidrots tālāk 152. punktā, ka no vairākām lietas materiālos ietvertām
vēstulēm izriet, ka
Agroexpansión
konsultējās ar
T.
attiecībā uz jautājumiem par tās komercdarbību vai lūdza viņa piekrišanu pirms noteiktu nozīmīgu lēmumu pieņemšanas. Ievērojot
šos pierādījumus, Komisijai bija pamats uzskatīt, ka
T.
rīkojās sabiedrības, kas atradās
Dimon
uzņēmumu grupas vadībā, proti, prasītājas, vārdā un viņam bija starpnieka loma starp šo sabiedrību un
Agroexpansión
. Apstāklis, ka
T.
esot bijušas domstarpības ar prasītāju, kādēļ 1998. gada augustā tā ir izbeigusi viņa darbu
Dimon International Services
valdē, pēc sava rakstura nav tāds, kas liek apšaubīt minēto secinājumu. Faktiski pēc šī datuma
T.
turpināja būt šīs sabiedrības darbinieks, bet bija arī
Agroexpansión
,
Intabex Holding Worldwide
un
LRH Travel
valdes loceklis.
Pierādījumi, kas norādīti iepriekš 132.–134. punktā, parāda, ka prasītāja ar locekļu, ko tā bija iecēlusi amatā
Agroexpansión
valdē, un, konkrētāk, ar
T.
starpniecību bija paredzējusi uzraudzīt tās darbības un nodrošināt, ka tās attīstās atbilstoši
Dimon
uzņēmumu grupas komercpolitikai. Līdz ar to, pat ja formāli attiecīgie “darbības pārskati” un “nozares pārskati” bija nosūtīti
minētajiem valdes locekļiem un nevis tieši pašai prasītājai, Komisija apstrīdētā lēmuma 380. apsvērumā pamatoti uzskatīja,
ka šī sabiedrība bija informēta par šo ziņojumu saturu un it īpaši par attiecīgajām prettiesiskajām darbībām. Šo konstatējumu
apstiprina apstāklis, kas minēts apstrīdētā lēmuma 379. apsvērumā, ka minētie ziņojumi sistemātiskā veidā tika tulkoti no
spāņu valodas angļu valodā, kas ir prasītājas darba valoda.
Visbeidzot, ir jānorāda, ka pastāv vienprātība, ka prasītāja, kas neapstrīdami varēja īstenot izšķirošu ietekmi pār
Agroexpansión
rīcību (skat. iepriekš 95. un 125. punktu), nekad nav paudusi savus iebildumus pret prettiesiskajām darbībām, par kurām tā
zināja, ne arī attiecībā pret savu meitassabiedrību noteikusi kādu pasākumu, kas paredzēts, lai kavētu saukšanu pie atbildības
par dalību pārkāpumā, neraugoties uz risku tikt apsūdzētai vai risku, ka tiks celtas trešo personu prasības par atlīdzības
sniegšanu, kam tā sevi pakļāva, šādi rīkojoties (skat. arī apstrīdētā lēmuma 382. apsvērumu). Komisija no tā varēja leģitīmi
secināt, ka prasītāja klusējot piekrita šādai dalībai, un uzskatīt, ka šāda veida rīcība bija papildu norāde izšķirošas ietekmes
īstenošanai uz tās meitassabiedrības rīcību.
–       Par saraksti starp
Agroexpansión
un prasītāju
Komisija tāpat balstās uz virkni vēstuļu, kas esot nosūtītas starp
Agroexpansión
un prasītāju, norādot, ka dažās no šīm vēstulēm bija minētas attiecīgās prettiesiskās darbības, ka citas attiecās uz līgumiem
par tabakas pārstrādi vai pārstrādātās tabakas pārdošanu, ko prasītāja bija noslēgusi ar
Cetarsa
un
Deltafina
, un ka vēl citas vispārīgākā veidā attiecās uz jēltabakas iegādes nosacījumiem un Spānijā piemērojamo tiesisko regulējumu.
Attiecībā uz pirmās kategorijas vēstulēm, kas minētas iepriekš 137. punktā, Komisija apstrīdētā lēmuma 379. apsvērumā kā piemēru
norāda šī lēmuma 168. un 179. apsvērumu un 217. un 229. zemsvītras piezīmi.
Šajā sakarā vispirms ir jākonstatē, ka šajās vēstulēs patiešām ir norāde uz attiecīgajām prettiesiskajām darbībām.
Tādējādi pretēji prasītājas apgalvotajam 1998. gada 14. decembra faksa, ko
B.
nosūtīja
D.
(
Dimon International
–
Dimon
uzņēmumu grupas meitassabiedrībai, kas reģistrēta Amerikas Savienotajās Valstīs), kas minēts apstrīdētā lēmuma 168. apsvērumā,
priekšmets nebija tikai pārstrādātās tabakas pārdošanas līgums, ko
Agroexpansión
bija noslēgusi ar
Deltafina
, bet tas tāpat attiecās arī uz iepriekš minētajām darbībām. Tas skaidri izriet no šī faksa trešās rindkopas, kurā
B.
norāda:
“Līdz ko būšu saņēmis četru sabiedrību cenas, es jūs par to informēšu. Tomēr es varu jau tagad jums darīt zināmu, ka problēmas,
kas šķita tik nopietnas, kad jūs mūs apmeklējāt Spānijā, ir beigušās, jo visas sabiedrības ir apstiprinājušas cenu, par kuru
panākta vienošanās, proti, 87 [Spānijas pesetas (ESP)] (plus mīnus ESP 2 vai 3) par kg, šīm cenām esot oficiālajām cenām,
pat ja mums ir aizdomas, ka
Cetarsa
ir ražotājiem veikusi citus maksājumus, kas atšķiras no mūsu veiktajiem.”
Ir jānorāda, ka pretēji prasītājas apgalvotajam
D.
nebija vienkāršs
Dimon International
finanšu departamenta darbinieks, bet tāpat bija prasītājas valdes loceklis.
Apstrīdētā lēmuma 179. apsvērums atsaucas uz
B.
ziņojumu, kas datēts ar 1998. gada 5. maiju un bija adresēts
T.
, un kura vienu kopiju
B.
bija iepriekšējā dienā nosūtījis diviem citiem
Agroexpansión
valdes locekļiem. Ir jākonstatē, ka šajā ziņojumā, kurā aprakstīta 1998. gada tabakas iegādes kampaņas norise, ir īpaši norādīts,
ka “
Agroexpansión
sniedza nozīmīgu ieguldījumu, lai uzņēmumi nonāktu pie noteiktiem nolīgumiem ar mērķi izvairīties no iepriekšējā gada “cenu
kariem””, ka “par cenām sarunas tika risinātas ar arodbiedrībām un ar [tabakas ražotāju grupām]”, ka “pirmo reizi [..] [ir
ticis novērsts] karš starp uzņēmumiem un katrs ir varējis iegādāties daudzumu, kādu tas vēlējies”, un ka “sarunas ar [šīm
grupām] ir bijušas grūtas, taču visi uzņēmumi ir saglabājuši savu nostāju nopietni un sadarbības gaisotnē”. Tāpat minētajā
ziņojumā ir norādīts, ka
Agroexpansión
un
WWTE
ir uzņēmušās saistības iegādāties tādu pašu daudzumu tabakas kā iepriekšējā gadā un ka pārstrādātāji ir vienojušies ražotāju
grupām samaksāt avansā ESP 35/kg par
Virginia
šķirni un ESP 45/kg par
Burley
šķirni. Visbeidzot, ir minēta “citu nolīgumu starp pārstrādātājiem iespēja nākotnē”. Ievērojot šos elementus, nevarētu tikt
apstrīdēts, ka 1998. gada 5. maija ziņojumā ir izdarīta norāde uz attiecīgajām pretlikumīgajām darbībām.
Tas ir tāpat attiecībā uz
B.
2000. gada 30. oktobra elektroniskā pasta vēstuli
S.
, uz kuru izdarīta atsauce apstrīdētā lēmuma 217. zemsvītras piezīmē. Šajā vēstulē
B.
vispirms atgādina, ka sanāksmē, kas organizēta
Anetab
ietvaros, pārstrādātāji bija apsprieduši cenu paaugstinājumu, ko bija pieprasījušas ražotāju grupas un arodbiedrības, un
bija vienprātīgi nolēmuši tam nepiekrist. Turpinot, viņš norāda, ka sanāksmē, kas ir notikusi ar šīm grupām un arodbiedrībām,
pārstrādātāji nav atkāpušies no savas nostājas un ir skaidri norādījuši pēdējiem minētajiem, ka tie noraida tiem izvirzīto
prasību par paaugstinājumu 20 % apmērā.
Elektroniskā pasta vēstulē, ko 2001. gada 9. maijā
B.
nosūtīja
S.
un kas minēta apstrīdētā lēmuma 229. zemsvītras piezīmē, ir norādīts, ka pārstrādātāji ir sapulcējušies
Anetab
mītnē, “lai sagatavotu sarunas ar ražotājiem par cenām”, un tādējādi tajā ir skaidra norāde uz apstākli, ka pirmie vienojās
par jēltabakas iepirkuma cenām.
Turpinot, kā gadījumā ar iepriekš minētajiem “darbības pārskatiem” un “nozares pārskatiem” ir jāuzskata, ka apstrīdētā lēmuma
380. apsvērumā Komisija pamatoti uzskatīja, ka
Dimon
bija informēta par šo iepriekš 140.–144. punktā minēto dokumentu saturu un līdz ar to par attiecīgajām prettiesiskajām darbībām,
pat ja formāli tie nebija adresēti šai sabiedrībai.
Tādējādi attiecībā uz 1998. gada 5. maija ziņojumu, ko
B.
bija nosūtījis
T.
(skat. iepriekš 142. punktu), iepriekš 134. punktā jau ir izskaidrots, ka pēdējais minētais rīkojās prasītājas vārdā un viņam
bija starpnieka loma starp to un
Agroexpansión
. Attiecībā uz 1998. gada 14. decembra faksu (skat. iepriekš 140. punktu), kas tika nosūtīts
D. Dimon International
ietvaros, pietiek atgādināt, ka pēdējais minētais bija prasītājas valdes loceklis.
2000. gada 30. oktobra un 2001. gada 9. maija elektroniskā pasta vēstules (skat. 143. un 144. punktu iepriekš) bija nosūtītas
S
. Pretēji tam, ko liek domāt prasītāja,
S.
nebija vienkāršs
Dimon International Services
darbinieks, bet ieņēma pirmā plāna lomu
Dimon
uzņēmumu grupas ietvaros, no kā izriet, ka tāpat kā
T.
gadījumā Komisijai bija tiesības uzskatīt, ka viņš rīkojās sabiedrības, kas atradās šīs grupas priekšgalā, šajā gadījumā
– prasītājas, vārdā. Tādējādi savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem, ko prasītāja ir pievienojusi prasības pieteikumam,
Agroexpansión
norādīja, ka kopš 2000. gada
S.
“ieņēma Eiropā veikto darījumu koordinatora amatu”. Līdzīgi savā 2002. gada 18. marta atbildē uz Komisijas informācijas pieprasījumu,
ko šī pēdējā ir nodevusi Vispārējai tiesai, atbildot uz procesa organizācijas pasākumu ietvaros uzdotu jautājumu (skat. iepriekš
69. punktu),
Agroexpansión
precizēja, ka
S.
“pildīja
Dimon
grupas Eiropas reģionālā direktora” funkcijas. Turklāt finanšu gada atskaitē attiecībā uz finanšu gadu, kas beidzies 2001. gada
30. jūnijā, ko prasītāja iesniedza
US Securities Exchange Commission
(ASV Biržas darījumu komisija), tā ir norādījusi, ka kopš 1999. gada marta
S.
prasītājas ietvaros ieņēma “vecākā viceprezidenta – Eiropas reģionālā direktora” amatu.
Noteiktas norādes, kas ietvertas 2001. gada 9. maija elektroniskā pasta vēstulē un atbildē, ko uz to nosūtīja
S.
, arī apstiprina viņa lomas nozīmi
Dimon
uzņēmumu grupas ietvaros. Tātad šajā vēstulē
B.
informēja
S.
arī par tikšanos, kas viņam bija bijusi ar
Deltafina
priekšsēdētāju, [par ieganstu izmantojot] sanāksmi, kas bija noturēta
Anetab
mītnē, ar mērķi apspriest divus jautājumus, ko viņš kvalificē kā “ļoti svarīgus”, un
S.
norādīja, ka minētais
Deltafina
priekšsēdētājs
B.
iespējami ātri piezvanīs, lai nonāktu pie vienošanās šajā jautājumā. Ar tās pašas dienas elektroniskā pasta vēstuli
S.
atbildēja
B.
, ka viņš ir runājis ar
Deltafina
priekšsēdētāju un ka viņi ir vienojušies drīzumā tikties. Viņš tāpat norādīja
B.
, ka viņš piekrīt viņam izvirzītajiem priekšlikumiem attiecībā uz iepriekš minētajiem jautājumiem.
Visbeidzot, Komisija no tā, ka prasītāja nekādi nereaģēja uz
Agroexpansión
dalību pārkāpumā, lai arī tā par to bija informēta, varēja leģitīmi secināt, ka tā klusējot piekrita šādai savas meitassabiedrības
prettiesiskai rīcībai, un uzskatīt, ka tā bija papildu norāde par izšķirošas ietekmes īstenošanu par tās rīcību (skat. iepriekš
136. punktu).
Vēstules, kas ietilpst iepriekš 137. punktā minētajā otrajā kategorijā, ir identificētas apstrīdētā lēmuma 304. zemsvītras
piezīmē. Būtībā tās attiecas uz faksiem vai elektroniskā pasta vēstulēm starp
B.
no vienas un
T.
vai
S.
no otras puses. Iepriekš 134., 147. un 148. punktā jau minēto iemeslu dēļ pēdējie minētie ir uzskatāmi par personām, kas
rīkojās prasītājas vārdā.
Dažas no šīm vēstulēm attiecās uz līgumu, kas noslēgts 1998. septembrī, par kuru no jauna risinātas darījumu sarunas 2001. gadā
un ar kuru par noteiktām
Agroexpansión
tabakas pārstrādes operācijām noslēgts apakšuzņēmuma līgums ar
Cetarsa
. No minētajām vēstulēm skaidri izriet, ka šo līgumu noslēdza
B.
prasītājas vārdā un ka tā ar
T.
un
S.
starpniecību faktiski īstenoja izšķirošu ietekmi uz sarunām par minēto līgumu.
Tādējādi 1998. gada 9. septembra faksā, kas adresēts
T.
,
B.
, kad bija norādījis, ka viņam nesenā pagātnē bijušas vairākas sanāksmes ar
Cetarsa
, lai mēģinātu atrisināt “neizlemtus [prasītājas] jautājumus”, tieši prasīja
T.
piekrišanu noteiktiem līgumiskiem nosacījumiem, kas minēti vienas no šīm sanāksmēm protokolā, kas pievienots šim faksam.
Ir jāuzsver, ka minētajā protokolā
B.
ir tieši norādīts kā prasītājas pārstāvis. Šajā pat nozīmē ir jānorāda, ka 1998. gada 14. septembra faksā
B.
informē
T.
, ka “atbilstoši [viņa] norādēm” viņš no jauna ir ticies ar
Cetarsa
un ir iesniegti grozījumi līgumam, kas parakstāms ar šo sabiedrību, un attiecībā uz šiem grozījumiem viņš lūdz
T.
piekrišanu. 1998. gada 15. septembra faksā
B.
norāda
T.
, ka viņš ir paziņojis
Cetarsa
grozījumu priekšlikumu, ko pēdējais minētais bija viņam nosūtījis iepriekšējā dienā, un ka šis pārstrādātājs ir iesniedzis
pretpriekšlikumu.
B.
uzaicināja
T.
darīt viņam zināmu, vai šis priekšlikums būtu jāpieņem. Visbeidzot, ir jānorāda, ka ar
Cetarsa
noslēgtā līguma galīgajā redakcijā, ko
B.
nosūtīja
T.
ar 1998. gada 18. septembra faksu, prasītāja ir tieši identificēta kā viena no divām līgumslēdzējām pusēm un
B.
– kā tās pārstāvis.
Tāpat ir jānorāda, ka 2001. gada 3. aprīļa elektroniskā pasta vēstulē
B.
informēja
S.
par jauno sarunu, kas tiek risinātas par iepriekš 152. punktā minēto līgumu, gaitu, izsakot bažas, ka
Cetarsa
izvirzīs prasītājai tādus pašus nosacījumus kā tie, par kuriem tā bija vienojusies ar
M.
,
Deltafina
priekšsēdētāju, saistībā ar līgumu, kas ar šo pēdējo paralēli noslēgts
Universal
vārdā, un līdz ar to aicinot
S.
sazināties ar
M
. No nākamās dienas elektroniskā pasta vēstules, ko
S.
nosūtījis
B.
, izriet, ka pirmais patiešam bija mēģinājis sazināties ar
M
.
Visbeidzot, ir jānorāda, ka 2001. gada 7. marta elektroniskā pasta vēstulē
B.
apraksta
S.
sanāksmi, kas, “kā nolemts Kamberlijā [
Camberley
]” (kas ir
Dimon International Services
mītnes vieta Apvienotajā Karalistē), viņam iepriekšējā dienā bijusi ar
Cetarsa
pārstāvi un kuras laikā viņi apsprieduši noteiktus aspektus līgumam, par kuru notika jaunas darījumu sarunas ar pēdējo minēto.
Citas vēstules, kas ietilpst otrajā no iepriekš 137. punktā minētajām kategorijām, attiecas uz līgumu, ar kuru
Deltafina
iegādājas lielu
Agroexpansión
pārstrādātās tabakas daļu. Tādējādi 1998. gada 14. septembra faksā
T.
lūdz
B.
viņam sniegt precizējumus par noteiktām cenām un citiem nosacījumiem, par kuriem panākta vienošanās šī līguma ietvaros. Ar
tajā pašā dienā nosūtītu faksu
B.
sniedza
T.
šos precizējumus. Tāpat 1998. gada 14. decembra faksā, kas minēts iepriekš 140. punktā,
B.
, papildus tam, ka viņš norāda uz attiecīgajām prettiesiskajām darbībām, atbild uz jautājumu, ko
D.
– kas bija prasītājas valdes loceklis – viņam bija uzdevis attiecībā uz šī līguma izpildi. Visbeidzot, 2001. gada 9. maija
elektroniskā pasta vēstule, kas minēta iepriekš 144. un 147. punktā, pierāda ne vien to, ka prasītāja bija informēta par minētajām
darbībām, bet arī, ka tai bija ietekme uz
Agroexpansión
un
Deltafina
komerciālajām attiecībām.
Visbeidzot, trešā veida vēstules, kas minētas iepriekš 137. punktā, ir detalizēti apskatītas apstrīdētā lēmuma 305. zemsvītras
piezīmē.
Runa ir par elektroniskā pasta vēstulēm, ko
B.
nosūtījis
S.
un kuras, kā to norādījusi Komisija apstrīdētā lēmuma 379. apsvērumā, vispārīgākā veidā attiecās uz jēltabakas iepirkuma
nosacījumiem un Spānijā piemērojamo tiesisko regulējumu. Šīm vēstulēm ir nozīme, jo tās parāda, ka prasītāja ar
S.
starpniecību cieši sekoja situācijai Spānijas tirgū.
Nav nozīmes prasītājas argumentam, ka iepriekš 150.–157. punktā apskatītajām vēstulēm nav nekāda sakara ar jēltabakas iegādi.
Meitassabiedrības autonomija no tās mātessabiedrības nav jāvērtē, ievērojot tikai tās darbību jomā, kuru skāris pārkāpums.
Kā jau tika norādīts iepriekš 92. punktā, lai secinātu, vai meitassabiedrība autonomi nosaka savu rīcību tirgū, ir jāņem vērā
visi atbilstošie pierādījumi par ekonomiskajām, organizatoriskajām un juridiskajām saitēm, kas vieno meitassabiedrību ar mātessabiedrību
un kas varētu mainīties dažādos gadījumos, un tādējādi nav izsmeļoši uzskaitāmi.
–       Par argumentiem, ko prasītāja izvirzījusi, lai pierādītu, ka
Agroexpansión
tirgū rīkojās autonomā veidā
Vispirms ir jānorāda, ka prasītāja savu pamatojumu lielā mērā balsta uz pieņēmumu, ka izšķirošai ietekmei, kāda jāīsteno mātessabiedrībai,
lai tā tiktu saukta pie atbildības par tās meitassabiedrības izdarītu pārkāpumu, ir jāattiecas uz darbībām, kas ir tieši saistītas
ar minēto pārkāpumu, izskatāmajā lietā – ar jēltabakas iegādi. Iepriekš 92. un 158. punktā minēto iemeslu dēļ šim apgalvojumam
nevar piekrist.
Tādējādi prasītājas apgalvojums, ka tā nekad nav ieviesusi mehānismu, lai kontrolētu
Agroexpansión
jēltabakas iegādes darbības, nevar būt pietiekams, lai pierādītu, ka tā tirgū rīkojās autonomi. Tas tāpat ir attiecībā uz
tās apgalvojumu, ka prasītāja nekad nav uzdevusi vai devusi norādījumus
Agroexpansión
attiecībā uz tās iegādes politiku vai sanāksmēm ar citiem pārstrādātājiem vai ražotājiem. Šie apgalvojumi ir jo mazāk pārliecinoši
tādēļ, ka, kā izriet no dokumentiem, kas pārbaudīti iepriekš 150.–155. punktā, prasītāja ar
T.
vai
S.
starpniecību aktīvi iesaistījās citos
Agroexpansión
komercpolitikas jautājumos, proti, noteiktu jēltabakas pārstrādes operāciju nodošanā apakšuzņēmējam un pārstrādātās tabakas
pārdošanā.
Turpinot, apstāklis, ka
B.
un citi
Agroexpansión
vadītāji ir saglabājuši savus amatus pēc tam, kad to bija ieguvusi
Intabex
, pats par sevi nepierāda, ka
Agroexpansión
tirgū rīkojās autonomi. Šis apstāklis izrietēja nevis no autonomas pēdējās minētās izvēles, bet gan no pašas prasītājas apzinātas
izvēles, kā tā norādījusi savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem, pamatojot savu izvēli ar pieredzes trūkumu jēltabakas
iegādes nozarē Spānijā un ar valodu barjeru.
Turklāt, ciktāl tas attiecas uz vadības līgumu, lai arī ir taisnība, ka tas
B.
piešķir plašas pilnvaras attiecībā uz
Agroexpansión
vadību un, konkrētāk, uz jēltabakas iegādi, tomēr tā 1. punkta 1. apakšpunktā tieši paredzēts, ka viņam ir jārīkojas, ievērojot
“metodes un procedūras, ko viņam nosaka [
Agroexpansión
] valde”. Turklāt vadības līguma 1. punkta 2. apakšpunkts uzliek
B.
pienākumu “regulāri un detalizēti informēt [valdi] par sabiedrības darbību attīstību un viņam norādītajos datumos un veidā
sagatavot ziņojumus, ko [minētā] valde varētu pieprasīt, un iepazīstināt ar tiem”. Tādējādi ir skaidrs, ka, pildot šīs funkcijas,
ieskaitot tās, kas saistītas ar jēltabakas iegādi,
B.
palika pakļauts
Agroexpansión
valdes kontrolei, kā arī norādījumiem, ko tā varēja viņam sniegt. Kad tiesas sēdē Vispārējā tiesa par to izjautāja prasītāju,
tā turklāt tieši atzina, ka tāpat kā ikvienas citas Spānijas sabiedrības gadījumā
Agroexpansión
valdei bija tiesības noraidīt, grozīt vai atcelt sava ģenerāldirektora lēmumus. Šķietami pierādītais apstāklis, ka praksē
šī valde nav nedz šādi rīkojusies, nedz izstrādājusi iepriekš minētās “metodes” vai “procedūras”, neko negroza tajā, ka pretēji
prasītājas apgalvotajam
B.
nebaudīja pilnīgu rīcības brīvību attiecībā uz sabiedrības vadību un pat ne attiecībā uz tās jēltabakas iegādes politiku.
Ir jāpiebilst, ka kompetenču sadalījumam, kas vadības līgumā veikts par labu
B.
, nebija izņēmuma rakstura un tas nekādi neatšķīra
Agroexpansión
no citām atbilstoši Spānijas tiesībām reģistrētām sabiedrībām, pretēji tam, ko vēlētos pierādīt prasītāja. Patiesībā ir visai
ierasti, ka sabiedrības valde nenodarbojas ar sabiedrības ikdienas lietām.
Ievērojot konstatējumu, kas izdarīts iepriekš 135. punktā, ka prasītāja ar tās iecelto
Agroexpansión
valdes locekļu starpniecību un, konkrētāk, ar
T.
starpniecību uzraudzīja
Agroexpansión
darbības, nav pārliecinoši argumenti, kas balstīti uz vadības līgumu un
B.
piešķirto kompetenci. Tāpat vispārīgākā veidā apstāklis, ka
Agroexpansión
ir pašai sava vietējā vadība, liek domāt, kā to darījusi Komisija, ka tas pats par sevi nepierāda, ka tā noteica savu rīcību
tirgū autonomi no savas mātessabiedrības. Tādējādi izskatāmajā lietā, lai arī, protams,
Agroexpansión
bija šādā situācijā, tomēr tā bija pakļauta prasītājas uzraudzībai un prasītājai pat bija aktīva loma noteiktos tās komercpolitikas
aspektos (skat. it īpaši iepriekš 150.–155. punktu).
Visbeidzot, attiecībā uz prasītājas argumentu, ka neviens no četriem
Agroexpansión
valdes locekļiem vienlaikus nebija tās pašas valdes vai vadības orgānu loceklis, ir jānorāda, ka, lai arī mātessabiedrības
un meitassabiedrības vadītāju pārklāšanās ir norāde uz faktisku izšķirošas ietekmes īstenošanu, no šādas pārklāšanās neesamības
neizriet, ka minētā meitassabiedrība tirgū rīkojas autonomā veidā. Jāpiebilst, kā tas jau norādīts iepriekš 133. punktā, ka
divi no četriem
Agroexpansión
valdes locekļiem, ko amatā bija iecēlusi prasītāja, kad kopā ar
Intabex
bija to ieguvusi, jau pildīja nozīmīgus pienākumus citu
Dimon
uzņēmumu grupas sabiedrību ietvaros.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka Komisija pamatoti secināja, ka sākot no 1997. gada 18. novembra starp
Agroexpansión
un prasītāju pastāvēja viena ekonomiska vienība un attiecīgi atzina pēdējo minēto par solidāri atbildīgu par pārkāpumu, kā
arī naudas soda samaksu, un to iekļāva starp apstrīdētā lēmuma adresātiem.
Ņemot vērā principus, kas atgādināti iepriekš 99.–101. punktā, ir jāsecina, ka tāpat Komisija ir pamatoti balstījusies uz
prasītājas konsolidēto apgrozījumu 2003. gadā, proti, gadā pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, lai aprēķinātu Regulas Nr. 1/2003
23. panta 2. punktā paredzēto maksimālo robežu 10 % apmērā.
Tāpēc pirmais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
2.
Par piekto pamatu, kas saistīts ar pienākuma norādīt pamatojumu neievērošanu

Lietas dalībnieku argumenti
Tiesas sēdē prasītāja izvirzīja jaunu pamatu, kas izriet no pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpuma. Pamatojot šo pamatu, vispirms
tā apgalvo, ka no apstrīdētā lēmuma neizriet, ka pierādījumi, kas minēti tā 379. apsvērumā, ir paredzēti, lai apstiprinātu
prezumpciju par izšķirošas ietekmes īstenošanu, kas izriet no tā, ka prasītājas turējumā ir viss
Agroexpansión
akciju kapitāls. Šie pierādījumi patiesībā esot attiekušies uz šādas ietekmes īstenošanas iespējamību. Turpinot, vēl jo vairāk
no apstrīdētā lēmuma neizrietot, ka Komisija uzskatīja, ka
T.
nosūtītie pārskati un vēstules bija paredzēti prasītājai. Visbeidzot, tās rakstveida apsvērumos ar mērķi pierādīt pēdējo
minēto apstākli Komisija esot pamatojusies uz dokumentu, kas nav minēts apstrīdētajā lēmumā, proti,
B.
1998. gada 29. aprīļa faksu
T
.
Komisija apgalvo, ka piektais pamats ir jānoraida kā nepieņemams tādēļ, ka tas ir jauns, un katrā ziņā tādēļ, ka tas ir nepamatots.

Vispārējās tiesas vērtējums
Ir jākonstatē, ka tikai tiesas sēdē prasītāja ir pirmo reizi izvirzījusi pamatu, kas izriet no pienākuma norādīt pamatojumu
neievērošanas. Tomēr šis apstāklis nenozīmē, ka Vispārējā tiesa to šajā lietā nevar izskatīt. Saistībā ar prasību atcelt tiesību
aktu pamats, kas saistīts ar pamatojuma neesamību vai nepietiekamību, ir absolūts pamats, ko Savienības tiesa var izskatīt
un kas tai pat ir jāizskata pēc savas ierosmes, un ko līdz ar to lietas dalībnieki var izvirzīt ikvienā procesa stadijā (šajā
ziņā skat. Vispārējās tiesas 2001. gada 13. decembra spriedumu apvienotajās lietās T‑45/98 un T‑47/98
Krupp Thyssen Stainless
un
Acciai speciali Terni
/Komisija,
Recueil
, II‑3757. lpp., 125. punkts).
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 253. pantā prasītais pamatojums ir jāpielāgo attiecīgā akta būtībai un tam skaidri un
nepārprotami jāatspoguļo iestādes – akta autores – argumentācija, lai ļautu ieinteresētajām personām noskaidrot veiktā pasākuma
pamatojumu un kompetentajai tiesai īstenot pārbaudi. Pamatojuma prasība ir jāizvērtē, ņemot vērā konkrētā gadījuma apstākļus,
tostarp akta saturu, izvirzīto motīvu būtību un akta adresātu vai citu personu, kuras šis akts skar tieši un individuāli,
iespējamās intereses saņemt paskaidrojumus. Netiek prasīts, lai pamatojums precizētu visus atbilstošos faktiskos un tiesiskos
apstākļus, jo jautājums, vai akta pamatojumā ir izpildītas EKL 253. panta prasības, ir jāizvērtē, ņemot vērā ne tikai šī panta
formulējumu, bet arī tā kontekstu, kā arī visas tiesību normas, kas regulē attiecīgo jomu (skat. Tiesas 1998. gada 2. aprīļa
spriedumu lietā C‑367/95 P Komisija/
Sytraval
un
Brink’s France
,
Recueil
, I‑1719. lpp., 63. punkts un tajā minētā judikatūra, un iepriekš 100. punktā minēto spriedumu lietā
Hoek Loos
/Komisija, 58. punkts).
Tāpat atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai, ja lēmums par EKL 81. panta piemērošanu attiecas uz vairākiem adresātiem un rada
problēmu saistībā ar vainojamību pārkāpumā, tajā ir jābūt ietvertam pietiekamam pamatojumam attiecībā uz katru no tā adresātiem,
it īpaši tiem adresātiem, kuri saskaņā ar šī lēmuma noteikumiem ir atbildīgi par šo pārkāpumu (Vispārējās tiesas 1994. gada
28. aprīļa spriedums lietā T‑38/92
AWS Benelux
/Komisija,
Recueil
, II‑211. lpp., 26. punkts, un 2006. gada 27. septembra spriedums lietā T‑330/01
Akzo Nobel
/Komisija, Krājums, II‑3389. lpp., 93. punkts).
Šajā gadījumā no apstrīdētā lēmuma daļas kopsavilkuma attiecībā uz tā adresātiem, kas norādīti iepriekš 27.−37. punktā, kā
arī iepriekš 104.–119. punktā veiktajiem konstatējumiem izriet, ka šajā lēmumā Komisija ir sniegusi pietiekamu pamatojumu,
kādēļ tā nolēma vainot prasītāju
Agroexpansión
izdarītajā pārkāpumā. Komisija, atsaucoties uz Tiesas un Vispārējās tiesas judikatūru, tādējādi ir izklāstījusi principus,
kurus tā bija iecerējusi piemērot šo adresātu definēšanai. Attiecībā, konkrētāk, uz prasītāju, tā ir norādījusi, ka sākot
no 1997. gada otrā pusgada tai piederēja viss
Agroexpansión
akciju kapitāls. Turklāt tā uzskatīja, ka ir pierādīts, ka prasītāja faktiski īstenoja izšķirošu ietekmi uz
Agroexpansión
rīcību, šajā ziņā pamatojoties ne tikai uz pieņēmumu, kas izriet no visa meitassabiedrības kapitāla turēšanas, bet arī no
noteiktiem papildu pierādījumiem, kas apstiprina šo pieņēmumu. Visbeidzot, Komisija uzskatīja, ka neviens no prasītājas tās
atbildē uz paziņojumu par iebildumiem norādītajiem argumentiem neļāva izdarīt pretēju secinājumu.
Ir taisnība, ka apstrīdētā lēmuma 378. apsvēruma otrais teikums var izraisīt apjukumu, norādot, ka nākamajā apsvērumā aprakstītie
papildu pierādījumi apstiprinot “prezumpciju, [ka prasītāja] varēja īstenot izšķirošu ietekmi”. Tomēr, kā jau ticis norādīts
iepriekš 117. punktā, skatot kopsakarā apstrīdētā lēmuma 372. un 377. apsvērumu, kā arī tā 378. apsvēruma pirmo teikumu, no
tiem skaidri izriet, ka patiesībā šie pierādījumi bija vērsti uz to, lai apstiprinātu prezumpciju, ka mātessabiedrība faktiski
īsteno izšķirošu ietekmi uz savu meitassabiedrību, ja tai pieder viss tās akciju kapitāls. Prasītāja vēl jo mazāk pamatoti
var apgalvot, ka tā nevarēja šādi saprast apstrīdēto lēmumu, jo prasības pieteikumā tā tieši apstrīd, ka minētie pierādījumi
apstiprina, ka tā īstenoja izšķirošu ietekmi uz
Agroexpansión
. Judikatūrā iedibinātās prezumpcijas, kas minēta apstrīdētā lēmuma 372. apsvērumā un atgādināta iepriekš 95. un 96. punktā,
mērķis acīmredzami ir nevis iespēja izmantot šādu ietekmi, bet faktiska tās izmantošana.
Turklāt prasītāja nevar nopietni apgalvot, ka tā nevarēja saprast, pirms tā saņēma Komisijas iebildumu rakstu, ka Komisija
uzskatīja, ka
T.
rīkojās kā tās starpnieks. Pirmkārt, vairums dokumentu, kas tieši minēti apstrīdētā lēmuma 303. un 304. zemsvītras piezīmē
un ko Komisija apstrīdētajā lēmumā apraksta kā nosūtītus prasītājai, bija adresēti
T
. Otrkārt, gan savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem, gan prasības pieteikumā prasītāja ir iesniegusi detalizētus apsvērumus
par
T.
lomu un funkcijām
Dimon
uzņēmumu grupas ietvaros, īpaši uzsverot apstākli, ka viņš nekad nebija bijis tās valdes, vadības orgānu vai personāla loceklis.
Visbeidzot, attiecībā uz
B.
1998. gada 29. aprīļa faksu
T.
pietiek norādīt, ka Vispārējā tiesa to nav izmantojusi kā pierādījumu, lai apstiprinātu Komisijas secinājumu, ka prasītāja
faktiski īstenoja izšķirošu ietekmi uz
Agroexpansión
rīcību, jo šis apstāklis bija juridiski pietiekami pierādīts ar pierādījumiem, kas minēti apstrīdētā lēmuma 379. apsvērumā
(skat. iepriekš 128. un 130.–158. punktu).
No tā izriet, ka šis pamats ir jānoraida kā nepamatots.
3.
Par otro pamatu, kas saistīts ar samērīguma principa pārkāpumu un personiskās atbildības principa pārkāpumu

Lietas dalībnieku argumenti
Otrā pamata, kas izvirzīts pakārtoti pirmajam, ietvaros prasītāja apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi samērīguma principu un
personiskās atbildības principu, atzīstot to par atbildīgu par
Agroexpansión
izdarīto pārkāpumu, nepierādot, ka tā tieši tajā bija piedalījusies, piemēram, devusi specifiskus norādījumus šai meitassabiedrībai
vai uzraudzījusi tās dalību aizliegtajā vienošanās. Tā apgalvo, ka apstāklis, ka mātessabiedrība esot saņēmusi “izolētu informāciju”
par ierobežojošajām darbībām, ko izdarījusi meitassabiedrība, nevar būt pietiekams, lai uz to attiecinātu atbildību par meitassabiedrības
pārkāpjošo rīcību. Esot vismaz jāpierāda, ka tā par šo pārkāpumu bijusi informēta “periodiski un regulāri” vai “detalizēti”.
Norādot uz argumentiem, ko tā attīstījusi saistībā ar pirmo pamatu, prasītāja atkārto, ka tā nezināja par saraksti, ko tai
bija adresējusi
Agroexpansión
un kas ietvēra informāciju par pēdējās minētās iepirkumu politiku vai būtiskiem pierādījumiem par attiecīgajām prettiesiskajām
darbībām.
Komisija uzskata, ka otrais pamats ir jānoraida to pašu iemeslu dēļ kā pirmais, jo tas būtībā ir pirmā pamata atkārtojums.

Vispārējās tiesas vērtējums
Vispirms ir jānoraida prasītājas arguments, kas saistīts ar to, ka Komisija nav pierādījusi, ka prasītāja bija tieši piedalījusies
pārkāpumā, piemēram, devusi norādījumus šai meitassabiedrībai piedalīties tajā vai uzraudzījusi tās dalību aizliegtajā vienošanās.
Kā jau norādīts iepriekš 93. punktā, tās nav nedz kūdītāja attiecības saistībā ar pārkāpumu starp mātessabiedrību un meitassabiedrību,
ne arī vēl jo vairāk – pirmās dalība minētajā pārkāpumā, kas ļauj Komisijai mātessabiedrībai adresēt lēmumu, ar kuru uzliek
naudas sodu, bet gan apstāklis, ka tās ir viens uzņēmums EKL 81. panta izpratnē.
Turpinot, ir jāatgādina, ka, lai attiecinātu uz prasītāju atbildību par
Agroexpansión
izdarīto pārkāpumu, Komisija ir balstījusies ne tikai uz prezumpciju par faktisku izšķirošas ietekmes īstenošanu, kura izriet
no īpašumtiesībām uz visu tās meitassabiedrības kapitālu, bet arī uz noteiktiem papildu pierādījumiem, kas pierāda šādu faktisku
īstenošanu, ko izdarījusi prasītāja. Šos pierādījumus veido dažādi ziņojumi un vēstules no
Agroexpansión
, kas pierāda, ka prasītāja ar
T.
,
S.
vai
D.
starpniecību ne vien bija informēta par attiecīgajām prettiesiskajām darbībām, bet arī, ko tā nav norādījusi šī pamata ietveros,
iejaucās noteiktās komercattiecībās starp tās meitassabiedrību un
Deltafina
vai
Cetarsa
un cieši sekoja situācijai Spānijas tirgū (skat. iepriekš 130.–158. punktu).
Visbeidzot, nevarētu nopietni apgalvot, ka prasītājai tika paziņota vienīgi “izolēta informācija” par attiecīgajām prettiesiskajām
darbībām. Faktiski uz šīm darbībām izdarīta norāde
Agroexpansión
1999. gada februāra, marta, aprīļa un oktobra un 2000. gada janvāra, maija, septembra un novembra darbības pārskatā un
Agroexpansión
2001. gada maija nozares pārskatā,
B.
1998. gada 14. decembra faksā
D.
(skat. iepriekš 140. punktu),
B.
1998. gada 5. maija ziņojumā (skat. iepriekš 142. punktu) un
B.
2000. gada 30. oktobra un 2001. gada 9. maija elektroniskā pasta vēstulēs
S.
(skat. iepriekš 143. un 144. punktu).
Ievērojot iepriekš minētos apsvērumus, otrais pamats ir jānoraida kā nepamatots. Līdz ar to ir jānoraida prasījumi, ar ko
[prasītāja] lūdz daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu.
4.
Par ceturto pamatu, kas saistīts ar tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu

Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apgalvo, ka
Agroexpansión
beidza piedalīties pārkāpumā, tiklīdz iejaucās Komisija, un pārmet Komisijai, ka tā nav ievērojusi tās tiesisko paļāvību,
atbilstoši pamatnostādņu 3. punktam, kā arī savu lēmumu pieņemšanas praksi, neņemot vērā šo atbildību mīkstinošo apstākli,
nosakot naudas soda summu.
Prasītāja uzskata, ka Komisija šādu atbildību mīkstinošu apstākli varēja neņemt vērā vienīgi tad, ja būtu noticis tīšs konkurences
noteikumu pārkāpums.
Turklāt replikā tā uzsver, ka ir beigusi pārkāpumu nevis pirms tam, kad iejaucās Komisija, bet tieši šajā datumā, proti, 2001. gada
3. oktobrī.
Komisija apstrīd prasītājas argumentus.
Atbildē uz repliku norādot uz prasītājas apgalvojumu, ka tā pārkāpumu izbeigusi tikai 2001. gada 3. oktobrī (skat. iepriekš
187. punktu), Komisija lūdz Vispārējo tiesu naudas soda sākumsummai piemērot papildu palielinājumu 5 % apmērā pārkāpuma ilguma
dēļ. Prasītājas dalība pārkāpumā šajā gadījumā esot bijusi ilgāka par pieciem gadiem un sešiem mēnešiem.

Vispārējās tiesas vērtējums
Ir jāatgādina, ka, nosakot naudas sodus, Komisijai principā ir jāievēro savas pamatnostādnes. Tomēr pamatnostādnēs nav norādīts,
ka katrs šo pamatnostādņu 3. punktā uzskaitītais atbildību mīkstinošais apstāklis Komisijai vienmēr ir jāņem vērā atsevišķi,
un tai šajā sakarā nav pienākuma automātiski piešķirt papildu samazinājumu, jo naudas soda samazinājuma atbilstoši atbildību
mīkstinošiem apstākļiem iespējama piemērošana ir jānovērtē vispārīgi, ņemot vērā visus atbilstošos apstākļus. Pēc pamatnostādņu
pieņemšanas nozīmi nav zaudējusi iepriekšējā judikatūra, saskaņā ar kuru Komisijai ir rīcības brīvība, ar ko tai ļauts ņemt
vai neņemt vērā dažus apstākļus, kad tā atkarībā no attiecīgajā gadījumā pastāvošiem apstākļiem nosaka uzliekamā naudas soda
apmēru. Tādējādi, tā kā pamatnostādnēs nav obligātas norādes attiecībā uz atbildību mīkstinošiem apstākļiem, kas var tikt
ņemti vērā, ir jāuzskata, ka Komisija ir saglabājusi zināmu brīvību, lai vispārīgi novērtētu, kādā mērā naudas soda apmērs
atbilstoši atbildību mīkstinošiem apstākļiem, iespējams, ir jāsamazina (skat. Vispārējās tiesas 2006. gada 14. decembra spriedumu
apvienotajās lietās no T‑259/02 līdz T‑264/02 un T‑271/02
Raiffeisen Zentralbank Österreich
u.c./Komisija, Krājums, II‑5169. lpp., 473. punkts un tajā minētā judikatūra).
Saskaņā ar pamatnostādņu 3. punkta trešo ievilkumu “pārkāpumu pārtraukšana, tiklīdz iejaucas Komisija (veicot pārbaudes)”,
ir viens no atbildību mīkstinošiem apstākļiem.
Tomēr saskaņā ar iedibināto judikatūru šādu izbeigšanu loģiski var uzskatīt par atbildību mīkstinošu apstākli tikai tad, ja
pastāv iemesli pieņemt, ka šāda iejaukšanās ir mudinājusi minētos uzņēmumus izbeigt savu pret konkurenci vērsto rīcību; ja
pārkāpums jau ir beidzies pirms datuma, kad iejaucās Komisija, tad uz šo gadījumu šis pamatnostādņu noteikums neattiecas (Vispārējās
tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedums lietā T‑50/00
Dalmine
/Komisija, Krājums, II‑2395. lpp., 328. un 329. punkts, apelācijas kārtībā apstiprināts ar Tiesas 2007. gada 25. janvāra spriedumu
lietā C‑407/04 P
Dalmine
/Komisija, Krājums, I‑829. lpp., 158. punkts).
Izskatāmajā lietā pārkāpums beidzās 2001. gada 10. augustā, proti, pirms pirmajām Komisijas veiktajām pārbaudēm 2001. gada
3. oktobrī. Kā izriet no apstrīdētā lēmuma 432. apsvēruma, lai arī pārstrādātāji esot paziņojuši, ka viņu aizliegtā vienošanās
bija beigusi pastāvēt šajā pēdējā minētajā datumā, Komisija izmantoja pirmo kā pārkāpuma beigu datumu, jo “pēdējie pierādījumi”,
kas ir tās rīcībā, ir 2001. gada 10. augusta sanāksme, kas minēta apstrīdētā lēmuma 260. apsvērumā. Minētā izbeigšana līdz
ar to nevarēja būt atbildību mīkstinošs apstāklis naudas soda summas noteikšanas mērķiem.
Jāpiebilst, ka, pat ja Komisija būtu uzskatījusi, ka pārkāpums ticis izbeigts tajā pašā dienā, kad tā veikusi savas pirmās
pārbaudes, tā varēja pilnīgi pamatoti neņemt vērā prasītājas apgalvoto atbildību mīkstinošo apstākli. Naudas sods tiek nevis
automātiski samazināts tāpēc, ka pārkāpums ticis izbeigts, tiklīdz iejaucās Komisija, bet šī samazināšana ir atkarīga no tā,
kā Komisija, īstenojot savu rīcības brīvību, novērtē attiecīgajā gadījumā pastāvošos apstākļus. Šajā sakarā pamatnostādņu
3. punkta trešā ievilkuma piemērošana uzņēmumam ir īpaši atbilstoša tad, ja attiecīgā rīcība nav acīmredzami nesaderīga ar
konkurenci. Savukārt tā piemērošana principā ir mazāk atbilstoša tad, ja rīcība, kā ir pierādīts, ir skaidri nesaderīga ar
konkurenci (Vispārējās tiesas 1999. gada 11. marta spriedums lietā T‑156/94
Aristrain
/Komisija,
Recueil
, II‑645. lpp., 138. punkts, un 2004. gada 8. jūlija spriedums lietā T‑44/00
Mannesmannröhren‑Werke
/Komisija, Krājums, II‑2223. lpp., 281. punkts).
Izskatāmajā lietā
Agroexpansión
rīcības pret konkurenci vērstais raksturs nav apšaubāms. Pārstrādātāju aizliegtā vienošanās, kuras mērķis bija cenu noteikšana
un tirgus sadalīšana (skat. apstrīdētā lēmuma 278.–317. apsvērumu), atbilst klasiskam un sevišķi smagam konkurences tiesību
pārkāpuma veidam (skat. apstrīdētā lēmuma 409.–411. apsvērumu) un rīcībai, kuras prettiesiskumu vairākkārtēji ir apstiprinājusi
Komisija, tiklīdz tā bija iejaukusies. Apstākli, ka šī aizliegtā vienošanās ietvēra slepenu daļu, turklāt apliecina tas, ka
Agroexpansión
pilnībā apzinājās savas rīcības prettiesisko raksturu.
No visa iepriekš minētā izriet, ka ceturtais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Attiecībā uz Komisijas lūgumu piemērot
Agroexpansión
noteiktajai naudas soda sākumsummai papildu palielinājumu 5 % apmērā pārkāpuma ilguma dēļ Vispārējā tiesa uzskata, ka tas
nav jāapmierina. Apgalvojot, ka pārkāpums bija beidzies 2001. gada 3. oktobrī, nevis 2001. gada 10. augustā, prasītāja nebija
iecerējusi apstrīdēt Komisijas veikto pārkāpuma ilguma novērtējumu, bet gan vienīgi atbildēt uz argumentu, ko Komisija izvirzījusi
iebildumu rakstā, saskaņā ar kuru otrā datuma kā pārkāpuma izbeigšanas datuma ņemšana vērā jau bija radījusi labvēlīgu iespaidu
uz prasītāju.
5.
Par trešo pamatu, kas saistīts ar samērīguma principa un personiskās atbildības principa pārkāpumu, kā arī Regulas Nr. 1/2003
23. panta 2. punkta pārkāpumu

Lietas dalībnieku argumenti
Trešā pamata, kas izvirzīts pakārtoti pirmajam, ietvaros prasītāja, atsaucoties uz apstrīdētā lēmuma 386. apsvērumu, apgalvo,
ka to nebūtu vajadzējis atzīt par atbildīgu par
Agroexpansión
izdarīto pārkāpumu attiecībā uz laika periodu pirms 1997. gada 18. novembra un ka līdz ar to naudas sods ir jāsamazina.
Prasītāja uzskata, ka attiecībā uz šo laika periodu naudas sods būtu bijis jāaprēķina, naudas soda sākumsummai nepiemērojot
reizināšanas koeficientu prevencijas mērķim, jo šajā laikā
Agroexpansión
neietilpa daudznacionālā uzņēmumu grupā.
Attiecībā uz laika periodu no 1997. gada 18. novembra līdz 2001. gada 10. augustam tā apgalvo, ka naudas sods ir jāaprēķina,
no tā atskaitot
Agroexpansión
ar apstrīdētā lēmuma 3. punktu noteiktā naudas soda summu, kas attiecināma tikai uz šo sabiedrību attiecībā uz laika periodu
pirms 1997. gada 18. novembra.
Komisija atzīst, ka naudas soda summai, kas prasītājai ir jāsamaksā solidāri ar
Agroexpansión
, būtu jābūt mazākai par kopējo naudas soda summu, kas uzlikta pēdējai minētai. Tomēr tā noraida prasītājas argumentu, ka
naudas soda summa būtu jāaprēķina, izslēdzot reizināšanas koeficienta piemērošanu prevencijas mērķiem attiecībā uz laika periodu
pirms 1997. gada 18. novembra. Tā uzskata, ka prasītāja bija solidāri ar
Agroexpansión
jāatzīst par atbildīgu par naudas soda summas EUR 2 332 800 samaksu, kamēr pēdējai minētajai jāpaliek atbildīgai par visas
naudas soda summas, proti, EUR 2 592 000 (tostarp EUR 259 200 vienai pašai) samaksu. Komisija nonāca pie summas EUR 2 332 800,
ņemot vērā apstākli, ka prasītāja var tikt atzīta par atbildīgu par pārkāpumu tikai attiecībā uz aptuveni trīs gadus un deviņus
mēnešus ilgu laika periodu, un tādējādi attiecībā uz prasītāju naudas soda sākumsummu palielinot tikai par 35 %.

Vispārējās tiesas vērtējums
Jākonstatē – kas nav apstrīdēts un kā izriet no apstrīdētā lēmuma 386. apsvēruma – ka prasītāja nevarēja tikt atzīta par atbildīgu
par
Agroexpansión
izdarīto pārkāpumu attiecībā uz laika periodu pirms 1997. gada 18. novembra, jo tikai no šī pēdējā minētā datuma tā ar
Agroexpansión
izveidoja vienu ekonomisku vienību un tātad – uzņēmumu EKL 81. panta izpratnē. Tā kā solidaritātes pienākums attiecībā uz
naudas soda samaksu var attiekties vienīgi uz pārkāpuma norises periodu, kura laikā mātessabiedrība un tās meitassabiedrība
veidoja šādu uzņēmumu, Komisijai nebija pamata uzdot prasītājai solidāri ar
Agroexpansión
samaksāt visu pēdējai minētai noteikto summu, proti, EUR 2 592 000, tas ir, summu, kas attiecas uz visu pārkāpuma norises
laiku. Līdz ar to trešais pamats ir jāapmierina.
6.
Par naudas soda galīgās summas noteikšanu
Līdz ar to apstrīdētais lēmums ir jāgroza daļā, kurā ar to prasītāja atzīta par solidāri atbildīgu ar
Agroexpansión
par visas pēdējai minētajai noteiktās naudas soda summas samaksu.
Īstenojot savu neierobežotās jurisdikcijas kompetenci, Vispārējā tiesa uzskata par lietderīgu aprēķināt šīs summas daļu, kas
prasītājai jāmaksā solidāri ar
Agroexpansión
, sekojot pamatojumam, ko Komisija izvērsusi savos rakstveida apsvērumos, proti, izmantojot metodi un kritērijus, ko Komisijas
piemērojusi apstrīdētajā lēmumā, lai noteiktu tā adresātiem uzliekamās naudas sodu summas (skat. iepriekš 38.–61. punktu).
Tādējādi, pirmām kārtām, ir jāpamatojas uz to pašu sākumsummu, kāda izmantota attiecībā uz
Agroexpansión
, proti, EUR 3 600 000.
Pirmkārt, apstāklim, ka prasītāja nevar tikt atzīta par atbildīgu par pārkāpumu attiecībā uz laika periodu pirms 1997. gada
18. novembra, nav nozīmes attiecībā uz to, ka šis pārkāpums kvalificēts kā “sevišķi smags” (apstrīdētā lēmuma 408.–414. apsvērums).
Otrkārt, šim apstāklim tāpat nav iespaida uz to, ka vērā tiek ņemta katra uzņēmuma “konkrētā nozīme” un tā prettiesiskās rīcības
ietekme uz konkurenci (apstrīdētā lēmuma 415. apsvērums).
No vienas puses, tas nekādi neietekmē konstatējumu, ka pārstrādātāju “ieguldījums” attiecīgajās prettiesiskajās darbībās bija
visumā vienāds (apstrīdētā lēmuma 418. apsvērums).
No otras puses, tas neliek apšaubīt to, cik pamatoti bija iedalīt pārstrādātājus trīs kategorijās un ietvert
Agroexpansión
otrajā no šīm kategorijām (paredzot sākumsummu EUR 1 800 000), jo tas ir paveikts, ņemot vērā katra pārstrādātāja Spānijas
jēltabakas iepirkuma tirgus daļu 2001. gadā, kas ir pēdējais pārkāpuma gads (apstrīdētā lēmuma 419.–421. apsvērums).
Treškārt, reizināšanas koeficienta 2 prevencijas mērķim piemērošana
Agroexpansión
naudas soda sākumsummai ir un paliek pamatota šī aprēķina ietvaros, jo tas ir balstīts uz attiecīgā uzņēmuma lielumu un kopējiem
resursiem 2003. gadā, kas ir gads pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas (apstrīdētā lēmuma 422. un 423. apsvērums). Kā parādīts
iepriekš, izvērtējot pirmo pamatu, 2003. gadā
Agroexpansión
un prasītāja kopā veidoja vienu ekonomisku vienību un tātad šādu uzņēmumu.
Šajā sakarā ir jānorāda, ka attiecīgā uzņēmuma lieluma un kopējo resursu ņemšana vērā, lai nodrošinātu pietiekamu naudas soda
preventīvo iedarbību, ir izskaidrojama ar vēlamo iedarbību uz minēto uzņēmumu; sods nedrīkst būt niecīgs, salīdzinot ar tā
finansiālajām iespējām. Lai varētu noteikt naudas soda preventīvo raksturu attiecībā uz uzņēmumu, kas atzīts par atbildīgu
par pārkāpumu, tādējādi nevar tikt ņemta vērā situācija, kāda pastāvēja pārkāpuma sākumā. Šāda ņemšana vērā varētu vai nu
radīt risku uzlikt pārāk zemu naudas sodu, lai tas būtu pietiekami preventīvs, gadījumā, ja uzņēmuma apgrozījums starplaikā
būtu pieaudzis, vai arī radīt risku, ka tiktu uzlikts augstāks naudas sods, kas nebūtu nepieciešams prevencijas nolūkā, gadījumā,
ja uzņēmuma apgrozījums starplaikā būtu samazinājies.
Savukārt, otrām kārtām, tā kā prasītāju var atzīt par atbildīgu par pārkāpumu tikai attiecībā uz aptuveni trīs gadus un deviņus
mēnešus ilgu periodu no 1997. gada 18. novembra līdz 2001. gada 10. augustam, tad sākumsumma EUR 3 600 000 pārkāpuma ilguma
dēļ ir jāpalielina par 35 % un nevis par 50 % kā
Agroexpansión
gadījumā. Attiecīgi, lai noteiktu naudas soda summu, par kuru prasītāja ir atbildīga solidāri ar
Agroexpansión
, ir jāņem vērā pamatsumma EUR 4 860 000.
Trešām kārtām, apstāklis, ka prasītāju nevar atzīt par atbildīgu par pārkāpumu attiecībā uz laika periodu pirms 1997. gada
18. novembra, neiespaido pamatsummas samazinājumu par 40 % atbildību mīkstinošu apstākļu dēļ (apstrīdētā lēmuma 437.–439. apsvērums).
Pamatsumma, kas jāņem vērā, tādējādi ir jānosaka EUR 2 916 000. Ievērojot attiecīgā uzņēmuma apgrozījumu 2003. gadā, šī summa
nav jāpielāgo, lai ievērotu maksimālo robežu 10 % apmērā no apgrozījuma, kas paredzēta Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā.
Ceturtām kārtām, attiecībā uz paziņojuma par sadarbību piemērošanu ir jānorāda, ka savā šodien pasludinātajā spriedumā lietā
T‑38/05
Agroexpansión
/Komisija (Krājums, II‑0000. lpp.) Vispārējā tiesa uzskatīja, ka
Agroexpansión
tās sadarbības dēļ ir jāpiešķir papildu samazinājums 5 % apmērā, kas pievienojams apstrīdētajā lēmumā jau piešķirtajam samazinājumam
20 % apmērā. Arī izskatāmajā lietā tādējādi ir jāpiemēro samazinājums par 25 % iepriekš minētajai summai EUR 2 916 000.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka
Agroexpansion
noteiktā naudas soda summas daļa, par kuru prasītāja ir solidāri atbildīga ar šo sabiedrību, ir jānosaka EUR 2 187 000.
Pārējā daļā prasība ir jānoraida.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Atbilstoši tā paša panta 3. punkta pirmajai
daļai, ja lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, Vispārējā tiesa var nolemt, ka tiesāšanās
izdevumi ir jāsadala.
Tā kā prasība lietā tika daļēji apmierināta, Vispārējā tiesa, taisnīgi izvērtējot lietas apstākļus, nolemj, ka prasītāja sedz
deviņas desmitdaļas savu tiesāšanās izdevumu un atlīdzina deviņas desmitdaļas Komisijas tiesāšanās izdevumu un ka Komisija
sedz vienu desmitdaļu savu tiesāšanās izdevumu un atlīdzina vienu desmitdaļu prasītājas tiesāšanās izdevumu.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (ceturtā palāta)
nospriež:
1)
Agroexpansión, SA
ar Komisijas 2004. gada 20. oktobra Lēmumu C(2004) 4030, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. panta 1. punktu
(lieta COMP/C.38.238/B.2 – Jēltabaka – Spānija) 3. punktu noteiktā naudas soda daļa, par kuras samaksu
Alliance One International, Inc.
ir atbildīga solidāri ar
Agroexpansión
, ir EUR 2 187 000;
2)
pārējā daļā prasību noraidīt;
3)
Alliance One International
sedz deviņas desmitdaļas savu tiesāšanās izdevumu un atlīdzina deviņas desmitdaļas Komisijas tiesāšanās izdevumu, un Komisija
sedz vienu desmitdaļu savu tiesāšanās izdevumu un atlīdzina vienu desmitdaļu
Alliance One International
tiesāšanās izdevumu.
Czúcz
Labucka
O’Higgins
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2011. gada 12. oktobrī.
[Paraksti]
Satura rādītājs
Tiesvedības priekšvēsture
1.  Prasītāja un administratīvais process
2.  Apstrīdētais lēmums
3.  Apstrīdētā lēmuma adresāti
4.  Naudas soda summas noteikšana
Naudas sodu sākumsummas
Naudas sodu pamatsumma
Atbildību pastiprinoši un mīkstinoši apstākļi
Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā paredzētās naudas soda maksimālās robežas
Paziņojuma par sadarbību piemērošana un naudas soda galīgās summas
Process un lietas dalībnieku prasījumi
Juridiskais pamatojums
1.  Par pirmo pamatu, kas saistīts ar EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu, Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta pārkāpumu
un samērīguma principa pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
Par Komisijas apstrīdētajā lēmumā izmantotajiem kritērijiem, lai vainotu mātessabiedrību tās meitassabiedrības izdarītajā
pārkāpumā
Par vienas ekonomiskas vienības pastāvēšanu starp prasītāju un Agroexpansión
–  Par “darbības pārskatiem” un “nozares pārskatiem”
–  Par saraksti starp Agroexpansión un prasītāju
–  Par argumentiem, ko prasītāja izvirzījusi, lai pierādītu, ka Agroexpansión tirgū rīkojās autonomā veidā
2.  Par piekto pamatu, kas saistīts ar pienākuma norādīt pamatojumu neievērošanu
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
3.  Par otro pamatu, kas saistīts ar samērīguma principa pārkāpumu un personiskās atbildības principa pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
4.  Par ceturto pamatu, kas saistīts ar tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
5.  Par trešo pamatu, kas saistīts ar samērīguma principa un personiskās atbildības principa pārkāpumu, kā arī Regulas Nr. 1/2003
23. panta 2. punkta pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
6.  Par naudas soda galīgās summas noteikšanu
Par tiesāšanās izdevumiem
*
Tiesvedības valoda – angļu.