CELEX: 62014TJ0660
Økonomisk og monetær politik
anmodning om indledning af en undersøgelse i forbindelse med en påstået overtrædelse af EU-retten
afgørelse fra EBA
afgørelse fra klagenævnet for de europæiske tilsynsmyndigheder
fremsættelse af egen drift
manglende kompetence hos udstederen af retsakten
annullationssøgsmål
søgsmålsfrist
for sent anlagt
delvis afvisning

Tvistens baggrund
Ved skrivelse af 24. oktober 2012 indbragte sagsøgeren, SV Capital OÜ, en klage for Den Europæiske Banktilsynsmyndighed (EBA) med anmodning om, at der blev indledt en undersøgelse af de estiske og finske finansielle tilsynsmyndigheder i henhold til artikel 17 i Europa-Parlamentet og Rådets forordning (EU) nr. 1093/2010 af 24. november 2010 om oprettelse af en europæisk tilsynsmyndighed (Den Europæiske Banktilsynsmyndighed), om ændring af afgørelse nr. 716/2009/EF og om ophævelse af Kommissionens afgørelse 2009/78/EF (
EUT L 331, s. 12
) (herefter »klagemålet«).
Til støtte for klagemålet gjorde sagsøgeren gældende, at artikel 40 og 42 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/48/EF af 14. juni 2006 om adgang til at optage og udøve virksomhed som kreditinstitut (
EUT L 177, s. 1
) var blevet overtrådt, idet de pågældende tilsynsmyndigheder ikke havde afskediget to direktører i en filial af en finsk bank, der er etableret i Estland, som ikke opfyldte kravene om »nødvendig hæderlighed eller en fyldestgørende erfaring« til at bestemme hovedlinjerne for det pågældende kreditinstituts virksomhed i henhold til artikel 11, stk. 1, i dette direktiv. Sagsøgeren gjorde i denne forbindelse gældende, at de pågældende direktører havde afgivet urigtige oplysninger under en civilsag, der var anlagt i Estland mod denne filial.
Idet sagsøgeren ikke havde modtaget noget svar på klagemålet, opfordrede selskabet ved skrivelse af 17. januar 2013 EBA til at handle, samtidig med at det forelagde yderligere bevismidler, der involverede en tredje direktør i samme kreditinstitut, som havde underskrevet et påstået forfalsket dokument i forbindelse med en intern revision.
Ved skrivelse af 25. januar 2013 afviste EBA klagemålet på grund af manglende kompetence, samtidig med at den henviste klagen til de finske og de estiske finansielle tilsynsmyndigheder (herefter »skrivelsen af 25. januar 2013«).
I anledning af skrivelsen af 25. januar 2013 indgav sagsøgeren ved skrivelse af 14. februar 2013 en klage til klagenævnet for de europæiske tilsynsmyndigheder (herefter »klagenævnet«) i henhold til artikel 60, stk. 1, i forordning nr. 1093/2010.
Ved afgørelse 2013-008 af 24. juni 2013 fastslog klagenævnet, at klagemålet i henhold til artikel 22 i direktiv 2006/48, sammenholdt med EBA’s retningslinjer om egnethedsvurdering af medlemmer af ledelsesorganet og personer, der bestrider nøgleposter, af 22. november 2012, kunne antages til realitetsbehandling, og hjemviste sagen til EBA’s kompetente organ med henblik på, at dette i overensstemmelse med artikel 60, stk. 5, i forordning nr. 1093/2010 skulle behandle sagens realitet.
Ved afgørelse DC 2013 03 af 15. oktober 2013 noterede EBA sig, at klagemålet kunne realitetsbehandles i henhold til punkt 2.5 og 2.6 i sine interne regler for behandling af undersøgelse af overtrædelse af EU-retten (herefter »interne regler«) med forbehold af artikel 17, stk. 2, i forordning nr. 1093/2010.
Ved afgørelse C 2013 002 af 21. februar 2014 (herefter »EBA’s afgørelse«) afviste EBA klagemålet på grund af utilstrækkeligt grundlag til at indlede en undersøgelse i henhold til artikel 17 i forordning nr. 1093/2010.
I anledning af EBA’s afgørelse indgav sagsøgeren ved skrivelse af 31. marts 2014 klage til klagenævnet.
Ved afgørelse 2014-C1-02 af 14. juli 2014 (herefter »klagenævnets afgørelse«) afviste klagenævnet klagen over EBA’s afgørelse. I sin afgørelse fastslog klagenævnet i det væsentligste først og fremmest, at klagen over EBA’s afgørelse kunne antages til realitetsbehandling. Derefter afviste det klagen i sin helhed som ugrundet.
Hvad for det første angår undersøgelsen af, om klagen kunne antages til realitetsbehandling, var klagenævnet af den opfattelse, at EBA’s afgørelse under sagens særlige omstændigheder udgjorde en anfægtelig retsakt i henhold til artikel 60 i forordning 1093/2010, hvorefter enhver fysisk eller juridisk person kan påklage en afgørelse truffet af EBA, som er rettet til den pågældende.
Hvad dernæst angår undersøgelsen af klagens realitet var klagenævnet for det første af den opfattelse, at EBA’s vurdering, hvorefter de to direktører, som sagsøgeren havde anklaget i klagemålet, ikke havde bestridt nøgleposter i det omhandlede finansieringsinstitut, ikke var behæftet med fejl, og at påstandene vedrørende den tredje direktør ikke var blevet godtgjort. For det andet fastslog klagenævnet, at den konkrete sag, henset til det forhold, at sagsøgeren ikke udgjorde en del af de organer, der kunne anmode EBA om at indlede en undersøgelse i forbindelse med overtrædelse af EU-retten, vedrørte denne myndigheds afvisning af at indlede en undersøgelse på eget initiativ. Klagenævnet fastslog endvidere, at det med hensyn til de bevismidler, som sagsøgeren havde fremlagt til støtte for den påståede overtrædelse af EU-retten og de interne regler, ikke var blevet godtgjort, at EBA havde begået en fejl inden for rammerne af udøvelsen af sin skønsbeføjelse. For det tredje fastslog klagenævnet, at det forhold, at EBA ikke havde hørt sagsøgeren i henhold til artikel 39, stk. 1, i forordning nr. 1093/2010, inden den vedtog sin afgørelse, ikke udgjorde en formel mangel, der kunne medføre denne afgørelses ugyldighed. For det fjerde var det ikke blevet godtgjort, at den fastsatte procedure forud for vedtagelsen af EBA’s afgørelse ikke var blevet fulgt. Endelig påpegede klagenævnet for det femte, at det ikke var blevet godtgjort, at EBA på nogen måde havde overtrådt artikel 41 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder.
Retsforhandlinger og parternes påstande
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 12. september 2014 har sagsøgeren anlagt nærværende søgsmål.
Ved særskilt processkrift indleveret til Rettens Justitskontor den 12. december 2014 har EBA påstået sagen afvist i medfør af artikel 114, stk. 1, i Rettens procesreglement af 2. maj 1991. Sagsøgeren fremkom med sine bemærkninger hertil den 16. januar 2015.
Ved processkrift indleveret til Rettens Justitskontor den 22. januar 2015 anmodede Europa-Kommissionen om tilladelse til at intervenere i denne sag til støtte for EBA’s påstande. Parterne fremsatte ved skrivelser af 17. februar 2015 bemærkninger vedrørende denne interventionsbegæring. Den 20. februar 2015 besluttede formanden for Rettens Tredje Afdeling at udsætte behandlingen af anmodningen om intervention, indtil der var truffet afgørelse om formalitetsindsigelsen.
Ved afgørelse af 17. marts 2015 blev det besluttet at pådømme sagen forud for andre i overensstemmelse med artikel 55, stk. 2, i procesreglementet af 2. maj 1991, hvilket parterne blev underrettet om.
Ved Rettens kendelse (Tredje Afdeling) af 19. marts 2015, afsagt på grundlag af artikel 114, stk. 4, i procesreglementet af 2. maj 1991, blev formalitetsindsigelsen henskudt til afgørelsen af sagens realitet, ligesom afgørelsen vedrørende sagens omkostninger blev udsat.
I medfør af en foranstaltning med henblik på sagens tilrettelæggelse i henhold til artikel 64, stk. 3, i procesreglementet af 2. maj 1991 er parterne blevet opfordret til at afgive udtalelse om det anbringende, som Retten ville fremsætte af egen drift vedrørende klagenævnets manglende kompetence i henhold til artikel 60, stk. 1 og 2, i forordning nr. 1093/2010 til at træffe afgørelse om den klage over EBA’s afgørelse, der i medfør af denne bestemmelse var blevet indgivet til det.
Ved processkrift indleveret til Rettens Justitskontor den 15. april 2015 har sagsøgeren i henhold til artikel 48, stk. 2, i procesreglementet af 2. maj 1991 indgivet et skriftligt indlæg, hvori det har påberåbt sig nye faktiske og retlige omstændigheder, der er kommet frem under retsforhandlingerne.
Ved skrivelser indleveret til Rettens Justitskontor henholdsvis den 15. og den 20. april 2015 efterkom sagsøgeren og EBA den ovenfor i præmis 18 nævnte anmodning.
Ved kendelse af 21. april 2015 imødekom formanden for Rettens Tredje Afdeling Kommissionens begæring om intervention. I overensstemmelse med artikel 64, stk. 3, i procesreglementet af 2. maj 1991 blev Kommissionen ligeledes opfordret til i forbindelse med dette interventionsindlæg at afgive udtalelse om det i præmis 18 nævnte anbringende, som Retten ville fremsætte af egen drift.
Kommissionen efterkom denne opfordring ved skrivelse indleveret til Rettens Justitskontor den 20. maj 2015.
På grundlag af den refererende dommers rapport besluttede Retten (Tredje Afdeling) at indlede den mundtlige forhandling og opfordre parterne til i overensstemmelse med artikel 64, stk. 3, litra b), i procesreglementet af 2. maj 1991 i deres indlæg navnlig at behandle spørgsmålet om klagenævnets kompetence til at træffe afgørelse om klagen over EBA’s afgørelse.
Ved processkrift indleveret til Rettens Justitskontor den 15. juni 2015 fremsatte sagsøgeren i henhold til artikel 64, stk. 4, i procesreglementet af 2. maj 1991 på ny en anmodning om foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse, som det havde fremsat i stævningen til støtte for det femte anbringende, hvorefter EBA skulle fremlægge samtlige de dokumenter, der var blevet fremsendt af tilsynsmyndighederne i den estiske og den finske finansielle sektor i forbindelse med undersøgelsen af klagemålet. Retten afslog den pågældende anmodning efter høring af parterne, hvilket de blev meddelt ved skrivelse af 25. juni 2015.
Parterne afgav indlæg og besvarede Rettens mundtlige spørgsmål under retsmødet den 29. juni 2015.
Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:
—
EBA’s afgørelse annulleres.
—
Klagenævnets afgørelse annulleres.
—
Sagen hjemvises til det kompetente organ i EBA til efterprøvelse af klagemålet med hensyn til sagens realitet.
—
EBA tilpligtes at betale sagens omkostninger, herunder udgifterne til fuldbyrdelse af enhver dom eller kendelse fra Retten, i overensstemmelse med artikel 87, stk. 1 og 2, og artikel 89 i procesreglementet af 2. maj 1991.
EBA har i formalitetsindsigelsen nedlagt følgende påstande:
—
Søgsmålet afvises.
—
Sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Sagsøgeren har i sine skriftlige bemærkninger til formalitetsindsigelsen nedlagt følgende påstande:
—
Principalt: påstanden afvises, idet det er åbenbart, at den ikke kan antages til realitetsbehandling, subsidiært idet den er ugrundet.
—
Afgørelsen om sagens omkostninger udsættes.
EBA har, støttet af Kommissionen, i sit svarskrift nedlagt følgende påstande:
—
Principalt: Søgsmålet afvises.
—
Subsidiært: frifindelse.
—
Sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Under retsmødet frafaldt sagsøgeren den fjerde påstand i stævningen, for så vidt som artikel 89 i procesreglementet af 2. maj 1991 fandt anvendelse, hvilket blev taget til efterretning ved referatet af den mundtlige forhandling.
Retlige bemærkninger
Formaliteten
EBA, der støttes af Kommissionen, har anført, at søgsmålet bør afvises i sin helhed, for så vidt som dens afvisning af at indlede en undersøgelse på eget initiativ i henhold til artikel 17 i forordning nr. 1093/2010 ville være uden retsvirkninger for så vidt angår sagsøgeren. EBA har i sit svarskrift fastholdt sit synspunkt, hvorefter søgsmålet i sin helhed skal afvises, samtidig med at den understreger, at fjerde påstand i stævningen skal afvises, for så vidt som den sigter på, at EBA tilpligtes at betale udgifterne til fuldbyrdelse af enhver dom eller kendelse fra Retten i henhold til artikel 89 i procesreglementet af 2. maj 1991.
Sagsøgeren har gjort gældende, at det er åbenbart, at formalitetsindsigelsen ikke kan antages til realitetsbehandling, eller subsidiært, at den er ugrundet. I denne henseende har sagsøgeren anført for det første, at denne formalitetsindsigelse ikke er forenelig med artikel 46, stk. 1, litra b), i procesreglementet af 2. maj 1991, for så vidt som den er uklar og har en usammenhængende struktur, for det andet, at den er uforenelig med artikel 60, stk. 5, og artikel 61, stk. 1, i forordning nr. 1093/2010, for så vidt som den del af klagenævnets afgørelse, der vedrører klagens antagelse til realitetsbehandling og omkostningerne, som sagsøgeren ikke har bestridt for Retten, binder EBA, for det tredje, at den er i strid med artikel 257 TEUF og artikel 47 i chartret om grundlæggende rettigheder, for så vidt som afvisning af et søgsmål, i lighed med appelsager ved Den Europæiske Unions Domstol, ikke kan anfægtes i første instans ved Retten med risiko for, at klageadgangen fortabes, og for det fjerde at dets søgsmål kan antages til realitetsbehandling i henhold til artikel 263 TEUF, artikel 60, stk. 1, og artikel 61, stk. 1, i forordning nr. 9310/2010.
Under retsmødet er parterne blevet hørt om søgsmålets formalitet, for så vidt som der hermed tilsigtes, at EBA’s afgørelse annulleres, hvilket blev taget til efterretning ved referatet af den mundtlige forhandling. I denne henseende gør sagsøgeren under henvisning til sin argumentation i det skriftlige indlæg indgivet den 15. april 2015 (jf. præmis 19 ovenfor) gældende, at søgsmålet til prøvelse af denne afgørelse kunne antages til realitetsbehandling. EBA og Kommissionen har gjort gældende, at søgsmålet skal afvises på grund af for sen indgivelse.
Søgsmålets formalitet skal undersøges dels for så vidt som det vedrører annullation af EBA’s afgørelse, dels for så vidt som det vedrører annullation af klagenævnets afgørelse.
Eftersom sagsøgeren delvist frafaldt fjerde påstand i stævningen, for så vidt som den vedrørte artikel 89 i procesreglementet af 2. maj 1991, er det ikke længere relevant at træffe afgørelse med hensyn til, om denne kan antages til realitetsbehandling, og følgelig til den afvisningspåstand, som EBA har nedlagt i denne forbindelse.
Søgsmålets formalitet, for så vidt som det vedrører annullation af EBA’s afgørelse
Retten bemærker for det første, at det følger af fast retspraksis, at søgsmålsfristerne er ufravigelige, da de har til formål at tilvejebringe klarhed og retssikkerhed og undgå enhver forskelsbehandling eller vilkårlighed i retsplejen, og at det tilkommer Unionens retsinstanser af egen drift at efterprøve, om disse frister er overholdt (jf. kendelse af 13.11.2012, ClientEarth m.fl. mod Kommissionen, T-278/11, Sml.,
EU:T:2012:593
, præmis 30 og den deri nævnte retspraksis).
Det følger ligeledes af fast retspraksis, at søgsmålsfristerne hverken er undergivet Rettens eller parternes rådighed (jf. kendelse ClientEarth m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 36 ovenfor,
EU:T:2012:593
, præmis 31 og den deri nævnte retspraksis).
Det bemærkes for det andet, at i henhold til artikel 263, stk. 6, TEUF skal klager med påstand om annullation indgives inden to måneder efter, at retsakten, alt efter sin art, er offentliggjort eller meddelt klageren, eller i mangel heraf senest to måneder efter, at klageren har fået kendskab til den.
I det foreliggende tilfælde er EBA’s afgørelse blevet meddelt sagsøgeren den 21. februar 2014.
I henhold til artikel 58, stk. 1, litra b), i Rettens procesreglement, hvorefter en frist, der er udtrykt i måneder, udløber ved udgangen af den dag, der i fristens sidste måned er samme dag i måneden som den dag, hvor den begivenhed er indtruffet, eller den handling er foretaget, fra hvilken fristen regnes, og artikel 60 i nævnte reglement, hvorefter procesfristerne forlænges med en fast afstandsfrist på ti dage, udløb fristen for anlæggelse af søgsmålet den 1. maj 2014 ved midnat.
Det følger heraf, at på datoen for anlæggelse af nærværende søgsmål, dvs. den 12. september 2014, var sagsøgeren afskåret fra at anfægte EBA’s afgørelse. Søgsmålet kan følgelig ikke antages til behandling, for så vidt som det vedrører annullation af denne afgørelse.
I denne henseende bemærkes, at sagsøgeren i sit skriftlige indlæg indgivet den 15. april 2015 (jf. ovenfor præmis 19) med støtte i nye anbringender baseret på nye retlige og faktiske omstændigheder i realiteten har formuleret argumenter vedrørende søgsmålets formalitet, for så vidt som det vedrører annullation af EBA’s afgørelse, og navnlig vedrørende søgsmålsfristen. Det er tilstrækkeligt at bemærke, at disse argumenter skal afvises.
De omstændigheder, som sagsøgeren har påberåbt sig i sit skriftlige indlæg af 15. april 2015 til støtte for, at der angiveligt skulle foreligge force majeure, jf. artikel 45, stk. 2, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, der i henhold til artikel 53 i nævnte statut finder anvendelse på rettergangsmåden ved Retten, og for, at der er tale om en undskyldelig fejl, kan desuden ikke medføre, at søgsmålsfristens udløb fraviges. I denne henseende bemærkes, at der ikke kan være tale om force majeure i en situation, hvor en omhyggelig og fornuftig person objektivt ville have været i stand til at undgå, at en søgsmålsfrist udløb (jf. kendelse af 18.1.2005, Zuazaga Meabe mod KHIM, C-325/03 P, Sml.,
EU:C:2005:28
, præmis 25 og den deri nævnte retspraksis).
I den foreliggende sag kan sagsøgeren imidlertid ikke udlede et argument af det forhold, at klagenævnet ikke har erklæret sig inkompetent under den administrative procedure, og navnlig når det har truffet afgørelse om den klage, der blev indgivet over skrivelsen af 25. januar 2013 (jf. præmis 4-6 ovenfor). Selv om klagenævnet ved afgørelsen af 24. juni 2013 fastslog, at klagemålet kunne antages til realitetsbehandling, realitetsbehandlede det ikke klagen, men henviste sagen til EBA’s kompetente organ i overensstemmelse med artikel 60, stk. 5, i forordning nr. 1093/2010. På denne baggrund er sagsøgeren ikke blevet givet nogen præcise forsikringer om klagenævnets kompetence til at påkende en sag om den afgørelse fra EBA, der efterfølgende ville blive vedtaget. Sagsøgeren var desuden ikke afskåret fra som en retsbevarende foranstaltning at anlægge et søgsmål ved Retten til prøvelse af EBA’s afgørelse i henhold til artikel 61, stk. 1, i forordning nr. 1093/2010, hvorefter der kunne anlægges sag ved Domstolen i overensstemmelse med artikel 263 i TEUF for at gøre indsigelse mod en afgørelse truffet af klagenævnet eller, såfremt der ikke var adgang til at indbringe sagen for klagenævnet, af EBA.
For fuldstændighedens skyld bemærkes endvidere, at selv såfremt sagsøgeren havde anfægtet EBA’s afgørelse inden for den i artikel 263 TEUF fastsatte frist, ville søgsmålet til prøvelse af denne afgørelse under alle omstændigheder skulle afvises af Retten, idet der ikke foreligger en anfægtelig retsakt, således som anført af EBA, og således som Unionens retsinstans ville have været forpligtet til at fastslå af egen drift.
I denne henseende bemærkes, at sagsøgerens klagemål var baseret på artikel 17, stk. 2, i forordning nr. 9310/2010, hvorefter EBA efter anmodning fra en eller flere kompetente myndigheder, Europa-Parlamentet, Rådet, Kommissionen eller interessentgruppen for banker eller på eget initiativ og efter at have underrettet den berørte kompetente myndighed »kan« foretage en undersøgelse af den påståede overtrædelse eller manglende anvendelse af EU-retten.
Det følger af denne bestemmelse, at EBA har en skønsbeføjelse med hensyn til indledning af undersøgelser, både når myndigheden er blevet anmodet herom af et af de organer, som udtrykkeligt er nævnt i artikel 17, stk. 2, i forordning nr. 1093/2010, og når den handler på eget initiativ.
Det følger imidlertid af den faste retspraksis, der er udviklet vedrørende annullationssøgsmål anlagt til prøvelse af Kommissionens afgørelser om afslag på at indlede en traktatbrudsprocedure, og som kan finde anvendelse analogt i den foreliggende sag, at når en EU-institution eller et EU-kontor eller -agentur ikke er forpligtet til at indlede en procedure, men i så henseende råder over en skønsbeføjelse, der udelukker private fra at kræve, at den eller det træffer en bestemt afgørelse, har personer, som har indgivet en klage, i princippet ikke mulighed for at indbringe et søgsmål for Unionens retsinstanser vedrørende en eventuel beslutning om henlæggelse af deres klage. En sådan mulighed består kun for det tilfælde, at disse personer har processuelle rettigheder, der er sammenlignelige med de rettigheder, som de kan råde over under en procedure i henhold til Rådets forordning (EF) nr. 1/2003 af 16. december 2002 om gennemførelse af konkurrencereglerne i [artikel 101 TEUF og 102 TEUF] (
EFT L 1, s. 1
), og som giver dem mulighed for at stille krav over for disse institutioner eller organer om information og høring (jf. i denne retning kendelse af 17.7.1998, Sateba mod Kommissionen, C-422/97 P, Sml.,
EU:C:1998:395
, præmis 42, og af 14.1.2004, Makedoniko Metro og Michaniki mod Kommissionen, T-202/02, Sml.,
EU:T:2004:5
, præmis 46).
I det omfang sagsøgeren ikke udtrykkeligt er nævnt i artikel 17, stk. 2, i forordning nr. 1093/2010, kan selskabet ikke sidestilles med klagere, der er omfattet af de procesgarantier, der kan beskyttes ved Unionens retsinstanser, således at retspraksis vedrørende afvisning eller henlæggelse af klagesager, der er anlagt af berørte parter med hensyn til statsstøtte som omhandlet i Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 af 22. marts 1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af [artikel 108 TEUF] (
EFT L 83, s. 1
) (jf. i denne henseende dom af 17.7.2008, Athinaïki Techniki mod Kommissionen, C-521/06 P, Sml.,
EU:C:2008:422
, præmis 36 og 53 og den deri nævnte retspraksis) eller af klagere som omhandlet i forordning nr. 1/2003 og Kommissionens forordning (EF) nr. 773/2004 af 7. april 2004 om Kommissionens gennemførelse af procedurer i henhold til artikel [101 TEUF] og [102 TEUF] (
EFT L 123, s. 18
) (jf. i denne retning dom af 18.9.1992, Automec mod Kommissionen, T-24/90, Sml.,
EU:T:1992:97
, præmis 79, og kendelse af 5.6.2014, Stanleybet Malta og Stanley International Betting mod Kommissionen, T-416/13,
EU:T:2014:567
, præmis 23 og den deri nævnte retspraksis), ikke finder anvendelse på den foreliggende sag.
På baggrund af det ovenstående skal søgsmålet afvises, for så vidt som det vedrører annullation af EBA’s afgørelse, og første påstand i stævningen skal afvises. Henset til retsinstansens forpligtelse til at undersøge søgsmålets formalitet, navnlig anført i præmis 45 ovenfor, er det endvidere ufornødent at tage stilling til sagsøgerens afvisningspåstand vedrørende formalitetsindsigelsen (jf. præmis 32 ovenfor).
Søgsmålets formalitet, for så vidt som det vedrører annullation af klagenævnets afgørelse
Det bemærkes, at til trods for det forhold, at EBA har nedlagt påstand om, at søgsmålet i sin helhed skal afvises, har det dog ikke fremført nogen specifikke argumenter vedrørende søgsmålets formalitet, for så vidt som det vedrører annullation af klagenævnets afgørelse. I denne forbindelse skal det navnlig fremhæves, at det som nævnt i præmis 44 ovenfor fremgår af ordlyden i artikel 61, stk. 1, i forordning nr. 1093/2010, at denne afgørelse er en retsakt, som kan prøves ved Retten. Det må derfor konstateres, at søgsmålet kan antages til realitetsbehandling, for så vidt som det vedrører annullation af denne afgørelse.
På denne baggrund er det ufornødent at tage stilling til sagsøgerens afvisningspåstand vedrørende formalitetsindsigelsen (jf. præmis 32 ovenfor).
Formaliteten vedrørende stævningens tredje påstand
Med sin tredje påstand har sagsøgeren anmodet om, at Retten hjemviser sagen til EBA’s kompetente organ med henblik på, at dette behandler sagens realitet. Med denne påstand anmoder sagsøgeren nærmere bestemt om, at Retten giver EBA et pålæg. Det følger imidlertid af fast retspraksis, at den kompetence, som Unionens retsinstanser råder over i annullationssøgsmål, begrænser sig til en prøvelse af den anfægtede retsakts lovlighed, og at det ikke tilkommer Retten under udøvelsen af dens kompetence at meddele EU-institutionerne påbud. Det tilkommer således den berørte institution i henhold til artikel 266 TEUF at træffe de foranstaltninger, der er nødvendige for gennemførelsen af en dom om annullation (jf. i denne retning kendelse af 12.3.2014, PAN Europe mod Kommissionen, T-192/12,
EU:T:2014:152
, præmis 15 og den deri nævnte retspraksis).
Den tredje påstand må herefter afvises.
Om realiteten
Til støtte for søgsmålet har sagsøgeren nærmere bestemt fremsat fem anbringender for det første om, at der foreligger faktiske og retlige fejl, og om manglende begrundelse af EBA’s afgørelse, for det andet om tilsidesættelse af begrundelsespligten og om en urigtig retsanvendelse, der gør EBA’s og klagenævnets afgørelser ugyldige, for det tredje om tilsidesættelse af artikel 39, stk. 1, i forordning nr. 1093/2010 og artikel 16 i EBA’s kodeks for god forvaltningsskik, for det fjerde om en procedurefejl og om klagenævnets tilsidesættelse af retten til forsvar på grund af en tilsidesættelse af punkt 3, stk. 3, 4 og 5, i de interne regler, og for det femte om tilsidesættelse af princippet om upartiskhed og processuel ligestilling i artikel 41 i chartret om grundlæggende rettigheder.
EBA bestrider den argumentation, der er gjort gældende til støtte for disse anbringender.
Det skal indledningsvis bemærkes, at det fremgår af fast retspraksis, at anbringendet om, at der foreligger væsentlige formelle mangler som omhandlet i artikel 263 TEUF, udgør et såkaldt ordre public-anbringende, som Unionens retsinstanser skal behandle af egen drift. Det samme gælder inkompetence som omhandlet i nævnte artikel (jf. i denne retning dom af 13.12.2013, Ungarn mod Kommissionen, T-240/10, Sml.,
EU:T:2013:645
, præmis 70 og den deri nævnte retspraksis).
I øvrigt skal Unionens retsinstansers forpligtelse til af egen drift at behandle et ordre public-anbringende udøves under overholdelse af kontradiktionsprincippet (jf. dom Ungarn mod Kommissionen, nævnt i præmis 57 ovenfor,
EU:T:2013:645
, præmis 71 og den deri nævnte retspraksis).
I den foreliggende sag må anbringendet om klagenævnets manglende kompetence i henhold til artikel 60, stk. 1 og 2, i forordning nr. 1093/2010 til at træffe afgørelse om den klage, det i medfør af denne bestemmelse var blevet forelagt over EBA’s afgørelse, behandles af egen drift, efter at parterne forinden er blevet opfordret til at komme med indlæg vedrørende dette spørgsmål.
Sagsøgeren har i denne henseende for det første gjort gældende, at klagenævnet havde kompetence til at træffe afgørelse om den klage, det var blevet forelagt, idet EBA’s afgørelse, uanset dens form, var omfattet af artikel 60, stk. 1, i forordning nr. 1093/2010. For det andet gør sagsøgeren gældende, at en sådan fortolkning er i overensstemmelse med nævnte forordnings 58. betragtning og med garantierne for beskyttelsen af de berørte parters rettigheder som omhandlet i denne betragtning.
EBA, der støttes af Kommissionen, er af den opfattelse, at klagenævnet skulle have fastslået, at den klage, det var blevet forelagt over EBA’s afgørelse, ikke kunne antages til realitetsbehandling, for så vidt som kravene i artikel 60, stk. 1, i forordning 1093/2010, der afspejler kravene i artikel 263 TEUF, ikke var opfyldt, og at det for Retten indbragte søgsmål følgelig heller ikke, i henhold til sidstnævnte artikel, kunne antages til realitetsbehandling. EBA har dog ikke udtrykkeligt udtalt sig om klagenævnets kompetence til at træffe afgørelse om klagen. På Rettens forespørgsel under retsmødet om dette forhold gjorde EBA gældende, at klagenævnet ikke havde kompetence til at træffe afgørelse om den klage, det var blevet forelagt.
Kommissionen har gjort gældende, at det følger af ordlyden af artikel 58-60 i forordning nr. 1093/2010, at klagenævnet ikke er en domstol, men en intern instans i EBA, og at det kun har kompetence til at bekræfte de afgørelser, der er truffet af EBA’s kompetente organ, eller til at hjemvise sagen til dette organ med henblik på, at dette vedtager en afgørelse. Kommissionen har under retsmødet gjort gældende, at klagenævnet skulle have fastslået, at den klage, det var blevet forelagt, ikke kunne antages til realitetsbehandling i henhold til artikel 60, stk. 4, i forordning nr. 1093/2010.
Det bemærkes først og fremmest, at sagsøgeren i den foreliggende sag i henhold til artikel 17 i forordning nr. 1093/2010 til EBA havde indgivet en anmodning vedrørende en påstået overtrædelse af visse bestemmelser i direktiv 2006/48 begået af de estiske og de finske finansielle tilsynsmyndigheder, som udgør »kompetente myndigheder« som omhandlet i direktivets artikel 4, nr. 4), sammenholdt med forordningens artikel 4, stk. 2, litra i).
I denne henseende skal det ligeledes bemærkes, at det følger af artikel 17, stk. 1, i forordning nr. 1093/2010, at har en kompetent myndighed ikke anvendt de i artikel 1, stk. 2, i denne forordning nævnte retsakter, eller har den anvendt dem på en måde, som synes at være i strid med EU-retten, herunder de reguleringsmæssige og gennemførelsesmæssige tekniske standarder, der er fastsat i overensstemmelse med forordningens artikel 10-15, navnlig ved ikke at påse, at en finansiel institution opfylder kravene i disse retsakter, anvender EBA de i forordningens artikel 17, stk. 2, 3 og 6, fastsatte beføjelser.
Det skal dernæst bemærkes, at i overensstemmelse med artikel 60, stk. 1, i forordning nr. 1093/2010 kan enhver fysisk eller juridisk person, herunder kompetente myndigheder, påklage en i artikel 17-19 i denne forordning omhandlet afgørelse truffet af EBA eller enhver anden afgørelse, som EBA har truffet i overensstemmelse med de EU-retsakter, der er omhandlet i forordningens artikel 1, stk. 2, som er rettet til den pågældende, eller en afgørelse, som, skønt den er i form af en afgørelse rettet til en anden person, berører den pågældende umiddelbart og individuelt.
Det følger heraf, at EBA’s afgørelse for at kunne påklages til klagenævnet i henhold til artikel 60 i forordning nr. 1093/2010 enten skal være truffet i overensstemmelse med de EU-retsakter, der er omhandlet i forordningens artikel 1, stk. 2, eller udgøre en del af de i forordningens artikel 17-19 omhandlede afgørelser.
For det første og trods det forhold, at tilsidesættelsen af visse bestemmelser i direktiv 2006/48 var blevet påberåbt til støtte for klagemålet, er EBA’s afgørelse ikke baseret på artikel 1, stk. 2, i forordning nr. 1093/2010. EBA har i sin afgørelse overhovedet ikke udtalt sig om, hvorvidt de kompetente myndigheder eller det omhandlede kreditinstitut har tilsidesat direktivet.
For det andet bemærkes, at EBA’s afgørelse åbenbart ikke udgør en del af de i artikel 17-19 i forordning nr. 1093/2010 omhandlede afgørelser, hvorefter EBA kan pålægge de nationale tilsynsmyndigheder at gennemføre specifikke tiltag for at afhjælpe en krisesituation eller med bindende virkning bilægge tvister mellem disse i grænseoverskridende situationer, hvilket i øvrigt er ubestridt mellem parterne. Det bør endvidere bemærkes, at der til støtte for sagsøgerens klagemål ikke er blevet påberåbt tilsidesættelse af de reguleringsmæssige eller gennemførelsesmæssige tekniske standarder, der er fastsat i overensstemmelse med artikel 10-15 i nævnte forordning, jf. forordningens artikel 17, stk. 1, hvilket sagsøgeren endvidere har bekræftet under retsmødet. I modsætning til det af sagsøgeren anførte fremgår det i øvrigt hverken af den til EBA rettede skrivelse af 2. juli 2013 eller af sagsøgerens replik i forbindelse med EBA’s svarskrift, der er indgivet den 20. maj 2014 under den administrative procedure, at sagsøgeren har påberåbt sig tilsidesættelse af bestemmelserne i artikel 10-15 i forordning nr. 1093/2010 efter indgivelsen af klagemålet.
For det tredje, og som anført i præmis 46 og 49 ovenfor, er det tilstrækkeligt at bemærke, at sagsøgeren ikke udgør en del af de organer, der udtrykkeligt er nævnt i artikel 17, stk. 2, i forordning nr. 1093/2010, som kan indgive en anmodning til EBA om at indlede en undersøgelse i forbindelse med overtrædelse eller manglende anvendelse af EU-retten, og som omfatter de kompetente myndigheder, Europa-Parlamentet, Rådet, Kommissionen og interessentgruppen for banker.
Sagsøgeren har heller ikke påstået, at det tilhører den interessentgruppe for banker, der er nedsat i overensstemmelse med artikel 37 i forordning nr. 1093/2010 for at fremme høring af interessenter på områder af relevans for EBA’s opgaver. I denne henseende skal det bemærkes, at det fremgår af stk. 2 i denne bestemmelse, at denne gruppe er sammensat af kredit- og investeringsinstitutter, der opererer i Unionen, repræsentanter for disses ansatte, forbrugere, brugere af bankydelser og repræsentanter for små og mellemstore virksomheder.
For det fjerde bemærkes, at undtagen i tilfælde af afslag på indledning af en undersøgelse efter anmodning fra et af de organer, der udtømmende er opregnet i artikel 17, stk. 2, i forordning nr. 1093/2010, er de henstillinger eller afgørelser, som EBA skal træffe i henhold til forordningens artikel 17, stk. 2-6, rettet til enten de kompetente myndigheder eller til de finansielle institutioner. Det fremgår af artikel 17, stk. 3, i denne forordning, at »[EBA] senest to måneder efter indledningen af undersøgelsen [kan] rette en henstilling til den berørte kompetente myndighed om de skridt, der er nødvendige for at efterleve EU-retten«. Det følger af stk. 4 i denne bestemmelse, at »[h]ar den kompetente myndighed ikke bragt sine forhold i overensstemmelse med EU-retten […], kan Kommissionen efter at være blevet underrettet af [EBA] eller på eget initiativ afgive en formel udtalelse, hvorved den kræver, at den kompetente myndighed tager de nødvendige skridt til at efterleve EU-retten«. Endvidere bestemmer artikel 17, stk. 6, i forordning nr. 1093/2010, at »[e]fterkommer en kompetent myndighed ikke den […] formelle udtalelse […], kan [EBA] vedtage en individuel afgørelse rettet til en finansiel institution, hvorved den kræver, at denne tager de nødvendige skridt til at opfylde sine forpligtelser i henhold til EU-retten, herunder til at ophøre med en given praksis […]«.
Det fremgår af gennemgangen af de relevante bestemmelser i forordning nr. 1093/2010, at EBA’s afgørelse, som i den foreliggende sag er blevet påklaget til klagenævnet, på grund af sin karakter ikke kan anses for at være begrundet i en af disse bestemmelser. Klagenævnet havde følgelig ikke kompetence til at træffe afgørelse om den klage, det var blevet forelagt i henhold til artikel 60, stk. 1, i forordning nr. 1093/2010.
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal der gives medhold i påstanden om annullation af klagenævnets afgørelse på grund af manglende kompetence, uden at det er nødvendigt at undersøge, om sagsøgerens anbringender er begrundede.
Sagens omkostninger
I henhold til procesreglementets artikel 134, stk. 3, kan Retten fordele sagens omkostninger eller bestemme, at hver part skal bære sine egne omkostninger, hvis hver af parterne henholdsvis taber eller vinder på et eller flere punkter. Eftersom sagsøgeren og EBA i den foreliggende sag hver har tabt delvist, pålægges det hver part at bære sine egne omkostninger.
I henhold til procesreglementets artikel 138, stk. 1, bærer de institutioner, der er indtrådt i en sag, deres egne omkostninger. Følgelig bestemmes, at Kommissionen skal bære sine egne omkostninger.

På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Tredje Afdeling):

1)
Klagenævnet for de europæiske tilsynsmyndigheders afgørelse 2014-C1-02 af 14. juli 2014 annulleres.

2)
I øvrigt frifindes Den Europæiske Banktilsynsmyndighed.

3)
Hver part bærer sine egne omkostninger.

Papasavvas
Forwood
Bieliūnas
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 9. september 2015.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: engelsk.