CELEX: 62012CJ0492
Slobodno kretanje osoba
Sloboda poslovnog nastana
Sloboda pružanja usluga
Direktiva 2005/36/EZ
Priznavanje stručnih kvalifikacija
Profesija doktora dentalne medicine
Posebnost i razlikovanje od liječničke profesije
Zajedničko osposobljavanje

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive 2005/36/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. rujna 2005. o priznavanju stručnih kvalifikacija (
SL L 255, str. 22
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 125.) kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 1137/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2008. (
SL L 311, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 4., str. 144., u daljnjem tekstu: Direktiva 2005/36).
Zahtjev je upućen u okviru spora između Conseil national de l’ordre des médecins (Nacionalno vijeće udruge liječnika, u daljnjem tekstu: CNOM) i s jedne strane, ministre de l’Enseignement supérieur et de la Recherche (ministar za visoko obrazovanje i istraživanje) i s druge strane, ministre des Affaires sociales et de la Santé (ministar za socijalne poslove i zdravlje), uz sudjelovanje Conseil national de l’ordre des chirurgiens‑dentistes (Nacionalno vijeće udruge dentalnih kirurga), intervenijenta, u vezi sa zakonitošću Odluke od 31. ožujka 2011. o utvrđivanju popisa stručnih usavršavanja i pravilima o diplomama stručnih studija dentalne medicine (JORF od 19. travnja 2011., str. 6854., u daljnjem tekstu: sporna odluka).
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktivom 2005/36 stavljena je izvan snage Direktiva Vijeća 78/686/EEZ od 25. srpnja 1978. o uzajamnom priznavanju diploma, svjedodžaba i drugih dokaza o formalnoj osposobljenosti doktorâ dentalne medicine uključujući mjere za olakšavanje učinkovitog izvršavanja prava poslovnog nastana i slobode pružanja usluga (
SL L 233, str. 1
.), Direktiva Vijeća 78/687/EEZ od 25. srpnja 1978. o usklađivanju odredbi utvrđenih zakonima i drugim propisima u vezi s djelatnosti doktora dentalne medicine (
SL L 233, str. 10
.), kao i Direktiva Vijeća 93/16/EEZ od 5. travnja 1993. o olakšavanju slobodnog kretanja liječnika i o uzajamnom priznavanju njihovih diploma, svjedodžaba i drugih dokaza o formalnim kvalifikacijama (
SL L 165, str. 1
.).
Uvodna izjava 22. Direktive 2005/36 određuje:
„Sve države članice trebaju priznati profesiju doktora dentalne medicine kao zasebnu profesiju, različitu od profesije liječnika, neovisno o tome je li on završio specijalizaciju iz dentalne medicine. Države članice se trebaju pobrinuti da doktor dentalne medicine tijekom osposobljavanja stekne sve potrebne vještine za prevenciju, dijagnosticiranje i liječenje anomalija i bolesti zubi, usne šupljine, čeljusti i pripadajućih tkiva. Profesionalnu djelatnost doktora dentalne medicine trebaju obavljati osobe koje posjeduju kvalifikacije koje su ovom Direktivom utvrđene za profesiju doktora dentalne medicine.”
Članak 21. te direktive, koji se odnosi na načelo automatskog priznavanja, određuje:
„1.   Svaka država članica priznaje dokaze o formalnoj osposobljenosti za liječnike, koji omogućuju pristup profesionalnim djelatnostima liječnika s osnovnom osposobljenošću i liječnika specijalista, kao i dokaze o formalnoj osposobljenosti za medicinske sestre za opću zdravstvenu njegu, doktore dentalne medicine, specijaliste dentalne medicine, veterinare, farmaceute i arhitekte, navedene u točkama 5.1.1., 5.1.2., 5.2.2., 5.3.2., 5.3.3., 5.4.2., 5.6.2. i 5.7.1. Priloga V., koji zadovoljavaju minimalne uvjete osposobljavanja iz članaka 24., 25., 31., 34., 35., 38., 44. i 46. te u svrhu pristupa profesionalnim djelatnostima i njihovom obavljanju priznaje tim dokazima na svom državnom području jednaku valjanost kao i dokazima o formalnoj osposobljenosti koje sama izdaje.
[...]
7.   Svaka država članica obavješćuje Komisiju o zakonskim i drugim propisima koje usvaja u vezi s izdavanjem dokaza o formalnoj osposobljenosti s područja koje pokriva ovo poglavlje. [...]
Komisija objavljuje odgovarajuću komunikaciju u
Službenom listu Europske unije
, u kojem navodi nazive koje su usvojile države članice za dokaze o formalnoj osposobljenosti i, prema potrebi, tijelo koje izdaje dokaz o formalnoj osposobljenosti, potvrde koje se prilažu tom dokazu i odgovarajući profesionalni naziv iz točaka 5.1.1., 5.1.2., 5.1.3., 5.1.4., 5.2.2., 5.3.2., 5.3.3., 5.4.2., 5.5.2., 5.6.2. i 5.7.1. Priloga V.”
Člankom 24. stavkom 2. navedene direktive, koji se odnosi na osnovno medicinsko osposobljavanje, predviđeno je:
„Osnovno medicinsko osposobljavanje obuhvaća ukupno najmanje šest godina studija ili 5 500 sati teoretskog i praktičnog osposobljavanja koje se odvija na sveučilištu ili pod njegovim nadzorom.
[...]”
Tekst članka 25. Direktive 2005/36, koji se odnosi na specijalističko medicinsko usavršavanje, glasi kako slijedi:
„1.   „Za pristupanje specijalističkom medicinskom usavršavanju zahtijeva se da je završen i potvrđen šestogodišnji studij kao dio programa osposobljavanja iz članka 24., tijekom kojega je polaznik stekao odgovarajuće znanje iz osnovne medicine.
2.   Specijalističko medicinsko usavršavanje obuhvaća teoretsko i praktično usavršavanje na sveučilištu ili u kliničkoj bolnici ili, prema potrebi, u zdravstvenoj ustanovi koju su u tu svrhu ovlastile nadležne vlasti ili tijela.
Države članice osiguravaju da minimalno trajanje specijalističkog medicinskog tečaja usavršavanja iz točke 5.1.3. Priloga V. nije kraće od trajanja predviđenog u toj točki. Usavršavanje se odvija pod nadzorom nadležnih vlasti ili tijela. Ono uključuje osobno sudjelovanje liječnika specijalizanta u djelatnostima i odgovornostima koje proizlaze iz tih usluga.
[...]
4.   Države članice za izdavanje dokaza o specijalističkom medicinskom usavršavanju zahtijevaju posjedovanje dokaza o osnovnom medicinskom osposobljavanju iz točke 5.1.1. Priloga V.
[...]”
Članak 34. Direktive 2005/36, koji se odnosi na osnovno osposobljavanje doktora dentalne medicine, određuje:
„1.   Za pristupanje osnovnom osposobljavanju doktora dentalne medicine zahtijeva se posjedovanje diplome ili svjedodžbe koja omogućuje pristup tim studijima na sveučilištima ili visokim učilištima, kojima je priznat jednak stupanj u državi članici.
2.   Osnovno osposobljavanje doktora dentalne medicine obuhvaća ukupno najmanje pet godina redovnog teoretskog i praktičnog studija, koji obuhvaća najmanje program opisan u točki 5.3.1. Priloga V., koji se obavlja na sveučilištu ili na visokom učilištu koje pruža osposobljavanje kojem je priznat jednak stupanj ili koje je pod nadzorom sveučilišta.
[...]
3.   Osnovno osposobljavanje doktora dentalne medicine mora osigurati da je osoba stekla sljedeća znanja i vještine:
(a)
primjereno poznavanje znanosti na kojoj se temelji dentalna medicina i dobro razumijevanje znanstvenih metoda, uključujući načela mjerenja bioloških funkcija, procjenu znanstveno utvrđenih činjenica i analizu podataka;
(b)
primjereno poznavanje građe, fiziologije i ponašanja zdrave i bolesne osobe, kao i utjecaja prirodnog i društvenog okruženja na zdravstveno stanje čovjeka, ako ti čimbenici utječu na dentalnu medicinu;
(c)
primjereno poznavanje strukture i funkcije zubi, usne šupljine, čeljusti i poveznih tkiva, zdravih i bolesnih, i njihove povezanosti s općim zdravstvenim stanjem i fizičkom i socijalnom dobrobiti pacijenta;
(d)
primjereno poznavanje kliničkih disciplina i metoda koje daju doktorima dentalne medicine jasnu sliku o anomalijama, ozljedama i bolestima zubi, usne šupljine, čeljusti i povezanih tkiva, i o preventivi, dijagnostici i terapeutskoj dentalnoj medicini;
(e)
odgovarajuće kliničko iskustvo pod primjerenim nadzorom.
Ovo osposobljavanje mora doktoru dentalne medicine osigurati vještine potrebne za obavljanje svih aktivnosti koje uključuju prevenciju, dijagnostiku i liječenje anomalija i bolesti zubi, usne šupljine, čeljusti i povezanih tkiva.
Članak 35. te direktive, koji se odnosi na specijalističko usavršavanje doktora dentalne medicine, određuje:
„1.   Za pristup specijalističkom usavršavanju doktora dentalne medicine zahtijeva se završen i potvrđen petogodišnji teoretski i praktični studij u okviru osposobljavanja iz članka 34. ili posjedovanje dokumenata iz članaka 23. i 37. [
koji se odnosi na stečena prava
].
[...]
3.   Države članice za izdavanje dokaza o specijalističkom usavršavanju doktora dentalne medicine zahtijevaju posjedovanje dokaza o osnovnom osposobljavanju doktora dentalne medicine iz točke 5.3.2. Priloga V.”
Člankom 36. navedene direktive na sljedeći je način uređeno obavljanje profesionalne djelatnosti doktora dentalne medicine:
„1.   Za potrebe ove Direktive, profesionalne djelatnosti doktora dentalne medicine su djelatnosti utvrđene u stavku 3. koje se obavljaju u okviru stručnih kvalifikacija navedenih u točki 5.3.2. Priloga V.
2.   Profesija doktora dentalne medicine temelji se na osposobljavanju doktora dentalne medicine iz članka 34. i predstavlja posebnu profesiju koja se razlikuje od drugih općih i specijaliziranih liječničkih profesija. Za obavljanje djelatnosti doktora dentalne medicine zahtijeva se posjedovanje dokaza o formalnim kvalifikacijama iz točke 5.3.2. Priloga V. Prema osobama koje posjeduju takav dokaz o formalnoj osposobljenosti postupat će se jednako kao i prema onima na koje se primjenjuju članci od 23. do 37.
[...]”
Prilogom V. Direktivi 2005/36, koji se odnosi na priznavanje na temelju usklađivanja minimalnih uvjeta osposobljavanja, predviđeni su dokazi o formalnoj osnovnoj i specijalističkoj osposobljenosti kako za liječnike tako i za doktore dentalne medicine.
Među nazivima specijalističkog medicinskog usavršavanja navedenim u točki 5.1.3. navedenog priloga, nalazi se među ostalim, „[d]entaln[a], oraln[a] i maksilofacijaln[a] kirurgij[a] (osnovno medicinsko i zubarsko osposobljavanje)” koja podrazumijeva „završen i potvrđen studij medicine (članak 24.) i uz to završen i potvrđen osnovni studij dentalne medicine (članak 34.)”. Na dokaze o specijalističkom medicinskom usavršavanju na tom području primjenjuje se sustav priznavanja u pogledu devet država članica, to jest Kraljevine Belgije, Savezne Republike Njemačke, Irske, Republike Cipra, Velikog Vojvodstva Luksemburga, Mađarske, Republike Malte, Republike Finske i Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske.
Osim osposobljavanja u „[o]raln[oj] i maksilofacijaln[oj] kirurgij[i] (osnovno medicinsko i osposobljavanje doktora dentalne medicine)”, točka 5.1.3. Priloga V. Direktivi 2005/36 također spominje osposobljavanje u „[m]aksilofacijaln[oj] kirurgij[i] (osnovno medicinsko osposobljavanje)”. U pogledu Francuske Republike, tim je prilogom predviđen naziv „Chirurgie maxillo‑faciale et stomatologie” (maksilofacijalna kirurgija i stomatologija).
Što se tiče dokaza o osnovnoj formalnoj osposobljenosti za doktore dentalne medicine, kao profesionalni naziv, koji se koristi u Francuskoj, u točki 5.3.2. navedenog priloga naveden je naziv „chirurgien‑dentiste” (dentalni kirurg).
Što se tiče dokaza o specijalističkom usavršavanju doktora dentalne medicine, točka 5.3.3. Priloga V. Direktivi 2005/36 sadržava rubriku naslovljenu „[o]ralna kirurgija”. U tom su pogledu priznati dokazi šesnaest država članica, pri čemu se Francuska Republika ne nalazi među tim državama.
U tom je prilogu, i to njegovoj točki 5.3.1., također podrobno utvrđen program studija za doktora dentalne medicine, osobito u pogledu medicinsko‑bioloških predmeta i općih medicinskih predmeta. Među predmetima nalaze se, među ostalim, anatomija, embriologija, histologija, uključujući citologiju, fiziologija, biokemija (ili fiziološka kemija), patološka anatomija, opća patologija, farmakologija, mikrobiologija, preventivna medicina i epidemiologija, radiologija, opća kirurgija, opća medicina, uključujući pedijatriju, otorinolaringologija, dermatovenerologija i anesteziologija. Anesteziologija i sedacija, specijalna kirurgija, specijalna patologija i dentalna radiologija nalaze se među predmetima izravno povezanim s dentalnom medicinom koji su uključeni u navedeni program studija.
Francusko pravo
Članak R. 4127‑70 code de la santé publique (Zakonik o javnom zdravlju) glasi kako slijedi:
„Svaki liječnik u načelu je ovlašten obavljati sve radnje u vezi s dijagnozom, prevencijom i liječenjem. Osim u iznimnim okolnostima, on ne smije započeti ili nastaviti s pružanjem zdravstvene skrbi niti propisivati recepte na područjima koja nadilaze njegovo znanje, iskustvo ili sredstva kojima raspolaže.”
Članak R. 4127‑204 navedenog zakonika određuje:
„Ni u kojem slučaju dentalni kirurg ne smije obavljati svoju profesiju u uvjetima koji mogu ugroziti kakvoću pružanja skrbi i poduzetih radnji kao i sigurnost pacijenata. On osobito mora poduzeti, ili dati, da njegovi pomoćnici poduzmu sve mjere koje su prikladne za izbjegavanje prijenosa bolesti.”
Osim u iznimnim okolnostima, on ne smije obavljati radnje, pružati zdravstvenu skrb ili propisivati recepte na područjima koja nadilaze njegovu stručnu osposobljenost ili materijalne mogućnosti kojima raspolaže.”
Članak L 634‑1 code de l’éducation (Zakonik o obrazovanju), kako je izmijenjen člankom 43. Zakona br. 2009‑879 od 21. srpnja 2009. (JORF od 22. srpnja 2009., str. 12184.), predviđa:
„Poslijediplomski studij dentalne medicine, nazvan specijalizacija dentalne medicine, dostupan je putem nacionalnog sustava natječaja studentima koji imaju potvrđen dodiplomski studij dentalne medicine.
Studenti, koji su nakon natječaja imenovani specijalizantima dentalne medicine, imaju pristup poslijediplomskim stručnim programima usavršavanja čiji popis utvrđuju ministri nadležni za visoko obrazovanje i zdravlje. Izbor usavršavanja i kliničke bolnice ovisi o rezultatu postignutom u razredbenom postupku nakon ispita za specijalizaciju.
Nakon tog uspješno završenog poslijediplomskog studija i obrane radnje, specijalizanti dobivaju, osim državne diplome doktora dentalne kirurgije, i diplomu o dobivenoj kvalifikaciji.
[...]”
Člankom 9. Dekreta br. 2011‑22 od 5. siječnja 2011. o organizaciji poslijediplomskog studija dentalne medicine (JORF od 7. siječnja 2011., str. 447.) predviđeno je:
„Popis poslijediplomskih stručnih programa usavršavanja u dentalnoj medicini utvrđuje se odlukom ministara nadležnih za visoko obrazovanje i zdravlje.” Određena osposobljavanja mogu biti zajednička medicini i dentalnoj medicini.
Članak 1. sporne odluke predviđa:
„Popis stručnih usavršavanja, koja omogućuju dodjelu diploma specijalističkih studija kojima studenti mogu pristupiti u okviru poslijediplomskog studija dentalne medicine, utvrđuje se kako slijedi:
—
diploma o završenom specijalističkom studiju oralne kirurgije, zajedničko osposobljavanje za medicinu i dentalnu medicinu;
—
diploma o završenom specijalističkom studiju dentofacijalne ortopedije;
—
diploma o završenom specijalističkom studiju oralno‑dentalne medicine.”
Članak 3. te odluke određuje:
„Specijalizanti dentalne medicine koji su na natječajima postigli odgovarajući rezultat koji im omogućuje pristup poslijediplomskom studiju dentalne medicine, mogu se upisati radi dodjele diploma o završenim specijalističkim studijima iz članka 1. ove Odluke.
Specijalizanti medicine, koji su na nacionalnim razredbenim ispitima postigli odgovarajući rezultat koji im omogućuje pristup poslijediplomskim specijalističkim studijima medicine, također se mogu upisati u pogledu osposobljavanja koja su zajednička medicini i dentalnoj medicini.”
Teoretsko usavršavanje u oralnoj kirurgiji opisano u prilogu spornoj odluci obuhvaća, među ostalim, usavršavanje u periapikalnoj kirurgiji i kirurškim zahvatima za odstranjivanje odontogenih i neodontogenih cisti u čeljusti, predprotetskoj kirurgiji i implantologiji, studij patologije dobroćudnih tumora, patologiju žlijezda slinovnica te ortodontsko‑kirurško i ortognatsko liječenje.
Istim je prilogom predviđeno da sveučilišni studij obuhvaća, među ostalim, praktično usavršavanje od najmanje tri semestra u specijaliziranom odjelu dentalne medicine i tri semestra u specijaliziranom odjelu maksilofacijalne kirurgije. Na temelju odredaba članaka R. 4127‑70 i R. 4127‑204 Zakonika o javnom zdravlju, kako liječnici specijalizirani u oralnoj kirurgiji tako i dentalni kirurzi koji imaju specijalizaciju u oralnoj kirurgiji, mogu zakonito i redovno obavljati sve radnje u vezi s tom specijalizacijom, a da ne krše svoju profesionalnu etiku.
Glavni postupak i prethodna pitanja
CNOM je pri Conseil d’État podnio zahtjev za poništenje sporne odluke zbog prekoračenja ovlasti uz obrazloženje da, među ostalim, ta odluka nije u skladu s Direktivom 2005/36, a osobito s njezinim člancima 24., 25. i 26. U okviru glavnog predmeta Conseil national de l’ordre des chirurgiens‑dentistes intervenirao je u potporu ministara koji su donijeli tu odluku.
Spornom odlukom uvedeno je zajedničko stručno usavršavanje koje je namijenjeno studentima poslijediplomskog studija, specijalizantima dentalne medicine i studentima poslijediplomskog studija, specijalizantima medicine, na temelju kojeg se stječe diploma o završenoj specijalizaciji u oralnoj kirurgiji.
U svojoj tužbi sudu koji je uputio zahtjev CNOM je istaknuo tužbeni razlog koji se temelji na tome da članak 9. Dekreta br. 2011‑22 i sporna odluka, donesena na temelju tog članka, nisu u skladu s odredbama Direktive 2005/36, iz razloga što su predmeti, koje se podučava u okviru novog poslijediplomskog programa osposobljavanja koji je dostupan kako studentima medicine tako i studentima dentalne medicine, obuhvaćeni specijalizacijama u medicini u smislu navedene direktive i da je uvođenjem zajedničkog poslijediplomskog programa osposobljavanja stvorena profesija koja je zajednička liječnicima i zubarima.
Prema stajalištu suda koji je uputio zahtjev, vještine koje potvrđuje diploma iz oralne kirurgije uvedena spornom odlukom obuhvaćene su kako medicinskim disciplinama, to jest stomatologijom i maksilofacijalnom kirurgijom, tako i dentalnom medicinom.
Taj isti sud smatra da s obzirom na njihovo početno osposobljavanje i zbog toga što su studenti dentalne medicine odabrani za pripremu za tu diplomu imaju pravo na dopunsko osposobljavanje u okviru medicinskih disciplina, CNOM ne može tvrditi da je zakonodavac počinio očitu pogrešku u ocjeni time što je smatrao da studenti dentalne medicine mogu tijekom svoje specijalizacije steći medicinska znanja potrebna za obavljanje radnje za koje su osposobljeni.
Međutim, sud koji je uputio zahtjev ističe da se, s obzirom na članak 36. Direktive 2005/36, profesija doktora dentalne medicine temelji na osposobljavanju doktora dentalne medicine iz članka 34. te iste direktive i predstavlja posebnu profesiju koja se razlikuje od drugih općih i specijaliziranih liječničkih profesija. Stoga bi odgovor na tužbeni razlog, koji je CNOM istaknuo, ovisio o pitanju, s jedne strane, ovlašćuje li Direktiva 2005/36 državu članicu da uvede zajedničko stručno usavršavanje koje liječnike i zubare navodi na to da obave istu specijalizaciju te, s druge strane, treba li odredbe te direktive koje se odnose na specijalizacije povezane s medicinom razumjeti kao da se odnose u cijelosti ili djelomično na osposobljavanje u oralnoj kirurgiji, koje je podrobno opisano u prilogu spornoj odluci.
U ovim je okolnostima Conseil d’État odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Predstavlja li zahtjev iz članka 36. Direktive 2005/36 [...], da je profesija doktora dentalne medicine posebna profesija, prepreku uvođenju poslijediplomskog sveučilišnog programa usavršavanja koji je zajednički studentima medicine i dentalne medicine?
2)
Treba li odredbe Direktive [2005/36] o specijalizacijama povezanim s medicinom tumačiti na način da se discipline kao što su one navedene u točki [23. ove presude] ne mogu obuhvatiti osposobljavanjem za doktore dentalne medicine?”
Prethodna pitanja
Prvo pitanje
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita, treba li Direktivu 2005/36 tumačiti na način da joj se ne protivi to da država članica na područje oralne kirurgije uvede specijalističko usavršavanje, kao što je ono o kojemu je riječ u glavnom postupku, i koje je zajedničko osobama koje su nositelji diploma doktora dentalne medicine i osobama koje su završile samo osnovno medicinsko osposobljavanje.
U tom pogledu valja istaknuti da se Direktivom 2005/36 želi uvesti jasno razdvajanje profesije doktora dentalne medicine i profesije liječnika (vidjeti u pogledu direktiva78/686 i 78/687 presudu od 29. studenoga 2001., Komisija/Italija,
C‑202/99, Zb., str. I‑9319., t. 51.
, kao i rješenje od 17. listopada 2003., Vogel,
C‑35/02, Zb., str. I‑12229., t. 33.
).
Prema članku 36. stavku 2. Direktive 2005/36, profesija doktora dentalne medicine temelji se na osnovnom osposobljavanju doktora te discipline i predstavlja posebnu profesiju koja se razlikuje od drugih općih i specijaliziranih liječničkih profesija. Obavljanje profesionalnih djelatnosti doktora dentalne medicine pretpostavlja posjedovanje dokaza o osnovnom osposobljavanju iz točke 5.3.2. Priloga V. Direktivi 2005/36 koji u pogledu Francuske Republike predstavlja državna diploma doktora dentalne kirurgije.
Međutim, glavni predmet ne tiče se uvjeta pristupa profesiji za čije obavljanje Direktiva 2005/36 zahtijeva završeno osnovno osposobljavanje za doktora dentalne medicine, nego uvjeta pristupa specijalizaciji na području oralne kirurgije.
Što se tiče specijalizacija, valja ustvrditi da se s obzirom na članak 25. stavak 1. i članak 35. stavak 1. Direktive 2005/36 za pristup specijalističkom medicinskom usavršavanju, kao i specijalističkom usavršavanju doktora dentalne medicine, zahtijeva završen i potvrđen studij kao dio programa osnovnog medicinskog osposobljavanja i osnovnog osposobljavanja doktora dentalne medicine.
Ako program specijalističkog osposobljavanja koji uvede određena država članica, po svom nazivu odgovara specijalizaciji koja je u odnosu na tu državu članicu navedena u točkama 5.1.3. ili 5.3.3. Priloga V. Direktivi 2005/36 na području medicine ili dentalne medicine, takvom osposobljavanju ne mogu pristupiti osobe koje ne posjeduju dokaz o osnovnom medicinskom osposobljavanju ili dokaz o osnovnom osposobljavanju doktora dentalne medicine ili, kada je tim prilogom predviđeno, oba ta dokaza.
Međutim, ako država članica uvede specijalističko osposobljavanje, koje po svom nazivu ne odgovara specijalizaciji navedenoj u Prilogu V. Direktivi 2005/36 i ne daje pravo na dodjelu naziva navedenog u tom prilogu, ta specijalizacija nije osposobljavanje u smislu članaka 25. i 35. te direktive, tako da tom direktivom nisu uređeni uvjeti za pristup tako uvedenom osposobljavanju i za njegov sadržaj.
U tim se okolnostima Direktivi 2005/36 ne protivi to da specijalističko osposobljavanje, čiji naziv ne odgovara nazivima navedenim u njezinu Prilogu V., bude otvoreno kako osobama koje su završile samo osnovno medicinsko osposobljavanje tako i osobama koje su završile i imaju potvrđen jedino studij u okviru osnovnog osposobljavanja doktora dentalne medicine.
Međutim, s obzirom na Direktivu 2005/36, takvo specijalističko osposobljavanje, na koje se navedeni Prilog V. ne odnosi, ne može, stoga što ne ispunjava zahtjeve iz članka 24. ili 34. te direktive u pogledu osnovnog medicinskog osposobljavanja ili osnovnog osposobljavanja doktora dentalne medicine, dovesti do izdavanja dokaza o formalnoj osposobljenosti liječnika s osnovnim osposobljavanjem ili dokaza o formalnoj osposobljenosti doktora dentalne medicine s osnovnim osposobljavanjem.
Naime, Direktivi 2005/36 protivi se to da osoba koja ne posjeduje dokaz o osnovnom medicinskom osposobljavanju obavlja liječničku profesiju i to da osoba koja ne posjeduje dokaz o osnovnom osposobljavanju doktora dentalne medicine obavlja profesiju doktora dentalne medicine.
Što se tiče naziva specijalističkih osposobljavanja na području medicine i na području dentalne medicine valja istaknuti da u pogledu Francuske Republike, u Prilogu V. Direktivi 2005/36, ne postoji nikakav naziv u vezi sa specijalističkim osposobljavanjem iz dentalne, oralne i maksilofacijalne kirurgije (osnovno medicinsko i zubarsko osposobljavanje), kao niti s osposobljavanjem u oralnoj kirurgiji. Međutim, u odnosu na tu državu članicu u navedenom su prilogu kao specijalistička medicinska usavršavanja navedeni nazivi „chirurgie maxillo‑faciale et stomatologie” (maksilofacijalna kirurgija i stomatologija) kao i „stomatologie” (stomatologija).
Iz toga proizlazi da specijalizacija u „oralnoj kirurgiji” kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom predmetu, po svojem nazivu ne odgovara nazivima koji su u pogledu Francuske Republike navedeni u Prilogu V. Direktivi 2005/36.
S obzirom na ova razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da Direktivu 2005/36 treba tumačiti na način da joj se ne protivi to da država članica, kako na područje medicine tako i na područje dentalne medicine, uvede program specijalističkog osposobljavanja čiji naziv ne odgovara nazivima koji su u pogledu te države članice navedeni u Prilogu V. toj direktivi. Takvo specijalističko osposobljavanje može biti otvoreno kako osobama koje su završile samo osnovno medicinsko osposobljavanje tako i osobama koje su završile i imaju potvrđen jedino studij u okviru osnovnog osposobljavanja doktora dentalne medicine.
Nacionalni sud treba provjeriti:
—
ne dovodi li navedeno specijalističko osposobljavanje, stoga što ne ispunjava zahtjeve iz članka 24. ili 34. navedene direktive u pogledu osnovnog medicinskog osposobljavanja ili osnovnog osposobljavanja doktora dentalne medicine, do izdavanja dokaza o osnovnom medicinskom osposobljavanju ili dokaza o osnovnom osposobljavanju doktora dentalne medicine, i
—
ne omogućuje li naziv dodijeljen nakon završetka navedenog specijalističkog osposobljavanja obavljanje osnovne liječničke profesije ili doktora dentalne medicine od strane osoba koje nisu nositelji naziva liječnika s osnovnom osposobljenošću ili doktora dentalne medicine s osnovnom osposobljenošću.
Drugo pitanje
Drugim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Direktivu 2005/36 tumačiti na način da joj se protivi to da predmeti iz medicinskog područja čine dio specijalističkog osposobljavanja kao što je ono o kojemu je riječ u glavnom predmetu.
Iz ispitivanja prvog prethodnog pitanja proizlazi da Direktivom 2005/36 nije propisan određeni sadržaj specijalističkog osposobljavanja kao što je ono o kojemu je riječ u glavnom postupku.
U svakom slučaju, iako, s obzirom na tu direktivu, profesija doktora dentalne medicine predstavlja, kao što je istaknuto u točki 34. ove presude, posebnu profesiju koja se razlikuje od liječničke, ostaje činjenica da program studija na temelju kojeg se dobiva dokaz o osnovnom osposobljavanju doktora dentalne medicine, utvrđen u točki 5.3.1. Priloga V. Direktive 2005/3, ne obuhvaća samo predmete izravno povezane s dentalnom medicinom nego i medicinsko‑biološke predmete, kao i opće medicinske predmete.
Iz toga proizlazi da zakonodavac Unije nije nastojao medicinske predmete isključiti iz osposobljavanja doktora dentalne medicine, bilo da je riječ o općem ili specijalističkom osposobljavanju.
U tim okolnostima, na drugo pitanje treba odgovoriti da Direktivu 2005/36 treba tumačiti na način da joj se ne protivi to da predmeti iz medicinskog područja čine dio specijalističkog osposobljavanja na području dentalne medicine.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

1.
a)
Direktivu 2005/36/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. rujna 2005. o priznavanju stručnih kvalifikacija, kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 1137/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2008., treba tumačiti na način da joj se ne protivi da država članica, kako na područje medicine tako i na područje dentalne medicine, uvede program specijalističkog osposobljavanja čiji naziv ne odgovara nazivima koji su u pogledu te države članice navedeni u Prilogu V. toj direktivi. Takvo specijalističko osposobljavanje može biti otvoreno kako osobama koje su završile samo osnovno medicinsko osposobljavanje tako i osobama koje su završile i imaju potvrđen jedino studij u okviru osnovnog osposobljavanja doktora dentalne medicine.
b)
Nacionalni sud treba provjeriti:
—
ne dovodi li navedeno specijalističko osposobljavanje, stoga što ne ispunjava zahtjeve iz članka 24. ili 34. navedene direktive u pogledu osnovnog medicinskog osposobljavanja ili osnovnog osposobljavanja doktora dentalne medicine, do izdavanja dokaza o formalnoj osposobljenosti liječnika s osnovnim osposobljavanjem ili dokaza o formalnoj osposobljenosti doktora dentalne medicine s osnovnim osposobljavanjem, i
—
ne omogućuje li naziv dodijeljen nakon završetka navedenog specijalističkog osposobljavanja obavljanje osnovne liječničke profesije ili doktora dentalne medicine od strane osoba koje nisu nositelji naziva liječnika s osnovnom osposobljenošću ili doktora dentalne medicine s osnovnom osposobljenošću.
2.
Direktivu 2005/36, kako je izmijenjena Uredbom br. 1137/2008, treba tumačiti na način da joj se ne protivi to da predmeti iz medicinskog područja čine dio specijalističkog osposobljavanja na području dentalne medicine.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: francuski