CELEX: 62010TJ0028
Közösségi védjegy
Az EURO AUTOMATIC PAYMENT közösségi szóvédjegy bejelentése
Feltétlen kizáró ok
Leíró jelleg
A 207/2009/EK rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja

A jogvita előzményei
2008. július 18‑án a felperes, az Euro‑Information
–
Européenne de traitement de l’information a közösségi védjegyről szóló, 1993. december 20‑i 40/94/EK módosított tanácsi rendelet
(HL 1994. L 11., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 146. o.) (helyébe lépett a közösségi védjegyről szóló,
2009. február 26‑i 207/2009/EK tanácsi rendelet [HL L 78., 1. o.]) alapján közösségi védjegy lajstromozása iránti kérelmet
nyújtott be a Belső Piaci Harmonizációs Hivatalhoz (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM).
A lajstromoztatni kívánt védjegy az EURO AUTOMATIC PAYMENT szómegjelölés volt.
A bejelentést a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított,
1957. június 15‑i Nizzai Megállapodás szerinti 9., 35–38., 42. és 45. osztályba tartozó áruk és szolgáltatások vonatkozásában
tették.
2009. április 6‑i határozatával az elbíráló a 35., 37., 38., 42. és 45. osztályba tartozó valamennyi szolgáltatás, valamint
a 9. és 36. osztályba tartozó bizonyos áruk és szolgáltatások tekintetében elfogadta a lajstromozás iránti kérelmet. Ezzel
szemben a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) és c) pontjával összefüggésben értelmezett ugyanezen rendelet 7. cikkének
(2) bekezdése (jelenleg a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) és c) pontja, illetve 7. cikkének (2) bekezdése)
alapján a bejelentett védjegy lajstromozását a 9. és 36. osztályba tartozó többi árut és szolgáltatást illetően megtagadta.
Az említett áruk és szolgáltatások az egyes osztályok tekintetében a következő leírásnak felelnek meg:
–        9. osztály: „automatikus elosztógépek, bankjegy‑, jegy‑, számlaegyenleg‑ és bankszámlakivonat‑automaták, fizetési automaták,
bankautomaták, memóriakártyák, intelligens mikrokártyák, mágneskártyák, mágneses személyazonosító kártyák, mágneses vagy mikroprocesszorral
ellátott fizetési, hitel‑ vagy terhelőkártyák, vonalkód‑leolvasók, pénzvizsgáló berendezések, mágneses adathordozók, optikai
adathordozók, adatfeldolgozó berendezések, belső, fedélzeti távbeszélő készülékek, interfészek (informatikai), olvasóegységek
(informatika), szoftverek (rögzített programok), könyvelőszoftverek, monitorok (számítógépprogramok), számítógépek, számítógépperifériák,
számítógépprogramok (rögzített), operációs rendszerek számítógépekhez (rögzített), rádiótelefon készülékek, vevőkészülékek
(audio‑, video‑), telefonkészülékek, hordozható telefonok, előzetes fizetést lehetővé tevő mechanizmusok televíziókészülékekhez,
transzmitterek (távközlés), processzorok (központi adatfeldolgozó egységek), teljes banki, pénzügyi és biztosítási szolgáltatások
távollevők közötti nyújtását lehetővé tévő informatikai programok és berendezések – azaz informatikai készülékek és berendezések –,
biztonságos fizetési szoftverek elektronikus online távközlési hálózat részére, készülékek és berendezések elektronikus fizetéshez
– azaz informatikai készülékek és berendezések –, informatikai berendezés elektronikus fizetéshez, számítógépprogramok elektronikus
fizetési műveletekhez, elektronikus fizetési kártyák, pénzügyi ügyletek kezelését szolgáló villamos‑ és elektronikus berendezések”;
–        36. osztály: „bankügyletek, hitelirodák, követelésbehajtási ügynökségek, hitelkártya‑szolgáltatások, terhelőkártya‑szolgáltatások,
pénzváltás, elszámolóházak, tőzsdeügynöki tevékenység, hitelirodák, pénzalapok elektronikus átutalása, jelzálog‑hitelezés,
bankügyletek, pénzügyi ügyletek, elektronikus fizetési szolgáltatások, értékek, pénzalapok, tőke, részvények, deviza és más
pénzügyi eszközök elektronikus átutalása, online fizetési szolgáltatások elektronikus kommunikációs hálózaton, alkuszi/ügynöki
tevékenység és ügyletek online elektronikus kommunikációs hálózaton”.
2009. június 5‑én a felperes fellebbezést nyújtott be az elbíráló határozatának azon részével szemben, amelyben az megtagadja
a fenti 4. pontban leírt, 9. és 36. osztályba tartozó áruk és szolgáltatások vonatkozásában a bejelentett védjegy lajstromozását.
Az OHIM második fellebbezési tanácsa 2009. november 11‑i határozatával (a továbbiakban: megtámadott határozat) elutasította
a fellebbezést.
A fellebbezési tanács – a bejelentett védjegynek az Európai Közösség angol nyelvű átlag‑ és szakember fogyasztói általi észlelésére
támaszkodva – úgy vélte, hogy helyes a védjegyet alkotó három szóra vonatkozóan az elbíráló által elfogadott jelentés. A fellebbezési
tanács ily módon egyrészt úgy vélte, hogy az „euro automatic payment” kifejezés közvetlenül a 9. osztályba tartozó áruk rendeltetését
– azaz euróalapú automatikus fizetések teljesítésének lehetővé tételét – jelöli, másrészt pedig, hogy ez a kifejezés közvetlen
információkkal szolgál a 36. osztályba tartozó szolgáltatások tárgyáról, azaz az euróalapú automatikus kifizetések és befizetések
teljesítéséről. A fellebbezési tanács ezért többek között arra a következtetésre jutott, hogy a bejelentett védjegy a 207/2009
rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében leíró jellegű.

A felek kérelmei
A felperes azt kéri, hogy a Törvényszék:
–        helyezze hatályon kívül a megtámadott határozatot;
–        lajstromozza a bejelentett védjegyet a 9. és 36. osztályba tartozó valamennyi áru és szolgáltatás vonatkozásában;
–        az OHIM‑ot kötelezze a felperesnél az OHIM és a Törvényszék előtti eljárásokban felmerült költségek viselésére.
Az OHIM azt kéri, hogy a Törvényszék:
–        utasítsa el a keresetet;
–        a felperest kötelezze a költségek viselésére.

A jogkérdésről

A második kereseti kérelem elfogadhatóságról
Az OHIM a második kereseti kérelem elfogadhatatlanságára alapított elfogadhatatlansági kifogásra hivatkozik, mivel az említett
kereseti kérelem arra irányul, hogy a Törvényszék utasítsa az OHIM‑ot a bejelentett védjegy lajstromozására a szóban forgó
valamennyi áru és szolgáltatás tekintetében.
Második kereseti kérelmével a felperes azt kéri, hogy a Törvényszék lajstromozza a bejelentett védjegyet.
Ez a kereseti kérelem kétféleképpen értelmezhető. Egyrészről fel lehet úgy fogni, mint amely arra irányul, hogy a Törvényszék
utasítsa az OHIM‑ot a bejelentett védjegy lajstromozására. Márpedig az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a 40/94 rendelet
63. cikke (6) bekezdésének (jelenleg a 207/2009 rendelet 65. cikke (6) bekezdésének) megfelelően az OHIM köteles megtenni
az uniós bíróság ítéletének végrehajtásához szükséges intézkedéseket. Ennélfogva a Törvényszék nem utasíthatja az OHIM‑ot.
Ez utóbbi kötelessége ugyanis a Törvényszék ítéletének rendelkező részéből és indokolásából levonni a következtetéseket (a
Törvényszék T‑331/99. sz., Mitsubishi HiTec Paper Bielefeld kontra OHIM [Giroform] ügyben 2001. január 31‑én hozott ítéletének
[EBHT 2001., II‑433. o.] 33. pontja; a Törvényszék T‑164/03. sz., Ampafrance kontra OHIM – Johnson & Johnson [monBeBé] ügyben
2005. április 21‑én hozott ítéletének [EBHT 2005., II‑1401. o.] 24. pontja, valamint a Törvényszék T‑35/04. sz., Athinaiki
Oikogeniaki Artopoiia kontra OHIM – Ferrero [FERRÓ] ügyben 2006. március 15‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑785. o.]
15. pontja].
A felperes második kereseti kérelmét másrészről úgy is fel lehet fogni, mint amely arra irányul, hogy a Törvényszék a 207/2009
rendelet 65. cikkének (3) bekezdése értelmében változtassa meg a megtámadott határozatot oly módon, hogy elfogadja azt a határozatot,
amelyet a 40/94 rendelet rendelkezéseinek megfelelően a fellebbezési tanácsnak kellett volna meghoznia. Márpedig az OHIM‑nak
az e tárgyban hatáskörrel rendelkező szervezeti egységei nem hoznak a valamely közösségi védjegy lajstromozásának megállapítására
olyan formális határozatot, amely fellebbezés tárgya lehet. Következésképpen a fellebbezési tanács a közösségi védjegy lajstromozására
irányuló kérelemre vonatkozóan nem rendelkezik hatáskörrel. Ilyen körülmények között a Törvényszéknek nem feladata, hogy egy
arra irányuló megváltoztatási kérelemről határozzon, amelynek tárgya hogy ilyen értelemben módosítsa a fellebbezési tanács
határozatát (a Törvényszék T‑285/08. sz., Securvita kontra OHIM [Natur‑Aktien‑Index] ügyben 2009. június 30‑án hozott végzésének
[EBHT 2009., II‑2171. o.] 14., valamint 17–23. pontja).
Következésképpen a felperes második kereseti kérelmét mint elfogadhatatlant el kell utasítani.

A keresetlevél 9. mellékletében szereplő dokumentumok elfogadhatóságról
Az OHIM azzal érvel, hogy a keresetlevél 9. melléklete elfogadhatatlan, mivel az az előtte folytatott eljárás során be nem
nyújtott bizonyítékokat tartalmaz.
A felperes nem vitatja, hogy az említett bizonyítékok új keletűek.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az ítélkezési gyakorlat értelmében – mivel a 207/2009 rendelet 65. cikke értelmében
a Törvényszékhez benyújtott keresetek az OHIM fellebbezési tanácsai által hozott határozatok jogszerűségének vizsgálatára
irányulnak – a Törvényszéknek nem az a feladata, hogy az első ízben előtte benyújtott bizonyítékok fényében újból megvizsgálja
a tényállási elemeket. Ugyanis ezeknek a bizonyítékoknak az elfogadása a Törvényszék eljárási szabályzata 135. cikkének 4. §‑ába
ütközik, amelynek értelmében a felek beadványai nem változtathatják meg a fellebbezési tanács előtti eljárás tárgyát (lásd
ebben az értelemben a Törvényszék T‑128/01. sz., DaimlerChrysler kontra OHIM [Calandre] ügyben 2003. március 6‑án hozott ítéletének
[EBHT 2003., II‑701. o.] 18. pontját).
A jelen ügyben nem vitatott, hogy a keresetlevél 9. mellékletében szereplő bizonyítékokat első alkalommal a Törvényszék előtt
nyújtották be. Következésképpen az említett dokumentumokat mint elfogadhatatlanokat kell elutasítani.

Az ügy érdeméről
Keresetének alátámasztására a felperes két, a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdése c) pontjának, illetve 7. cikke (1) bekezdése
b) pontjának megsértésére alapított jogalapra hivatkozik.
A felek érvei
Az első jogalapot illetően a felperes azzal érvel, hogy az érintett vásárlóközönség nézőpontjából nincs kellően közvetlen
és konkrét kapcsolat egyrészről a vitatott megjelölés, másrészről pedig azon áruk és szolgáltatások között, amelyek tekintetében
a lajstromozást megtagadták. Következésképpen a bejelentett védjegy a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja
értelmében nem leíró jellegű.
Elsősorban, a szóban forgó megjelölést alkotó kifejezések jelentését illetően, a felperes egyrészről azzal érvel, hogy az
„euro” szót az egységes európai pénznemre való utalásként lehet felfogni, másrészről pedig azzal, hogy a „payment” szó „fizetést”
jelent. Az „automatic” kifejezést illetően – amelynek jelentése: „automatikus” – a felperes azzal érvel, hogy e kifejezés
„akarat részvétele nélkül végzett tevékenységet” jelent. A felperes továbbá azt állítja, hogy az „automatic” kifejezésnek
nincs semmiféle banki, illetve pénzügyi területhez tartozó jelentése.
Másodsorban az „euro automatic payment” kifejezés egészének jelentését illetően a felperes azzal érvel, hogy nem teszi a védjegyet
leíró jellegűvé az, hogy az említett kifejezést alkotó elemek azonnal felismerhetők. A felperes azt állítja, hogy a fellebbezési
tanács, bár nem kínált jelentést az „euro automatic payment” kifejezésre vonatkozóan, úgy tűnik, hogy az elbíráló által elfogadott
jelentésre – azaz „az euróalapú automatikus fizetésre” – alapoz. Márpedig ez a kifejezés – az érintett vásárlóközönség és
a szóban forgó áruk tekintetében – nem rendelkezik közvetlen, egyértelmű és azonnal felismerhető jelentéssel. Az „euro automatic
payment” kifejezés ugyanis csupán homályos fogalom a fogyasztók számára, mivel némileg szokatlan, hogy valamely fizetésre
automatikusan, azaz akaratnyilvánítás nélkül kerüljön sor.
A felperes harmadsorban azt állítja, hogy nem leíró jellegű a bejelentett védjegy a 9. osztályba tartozó azon árukat illetően,
amelyek tekintetében a védjegyre vonatkozó lajstromozás iránti kérelmet elutasították.
Először is a „memóriakártyák, intelligens mikrokártyák, mágneskártyák, mágneses személyazonosító kártyák, mágneses vagy mikroprocesszorral
ellátott fizetési, hitel‑ vagy terhelőkártyák, elektronikus fizetési kártyák” (a továbbiakban: a 9. osztályba tartozó kártyák),
másrészről pedig a „mágneses adathordozók, optikai adathordozók, adatfeldolgozó berendezések, belső, fedélzeti távbeszélő
készülékek, interfészek (informatikai), olvasóegységek (informatika), szoftverek (rögzített programok), könyvelőszoftverek,
monitorok (számítógépprogramok), számítógépek, számítógépperifériák, számítógépprogramok (rögzített), operációs rendszerek
számítógépekhez (rögzített), processzorok (központi adatfeldolgozó egységek), teljes banki, pénzügyi és biztosítási szolgáltatások
távollevők közötti nyújtását lehetővé tévő informatikai programok és berendezések – azaz informatikai készülékek és berendezések –,
biztonságos fizetési szoftverek elektronikus online távközlési hálózat részére, készülékek és berendezések elektronikus fizetéshez
– azaz informatikai készülékek és berendezések –, informatikai berendezés elektronikus fizetéshez, számítógépprogramok elektronikus
fizetési műveletekhez, elektronikus fizetési kártyák, pénzügyi ügyletek kezelését szolgáló villamos‑ és elektronikus berendezések”,
valamint a „rádiótelefon készülékek, vevőkészülékek (audio‑, video‑), telefonkészülékek, hordozható telefonok, előzetes fizetést
lehetővé tevő mechanizmusok televíziókészülékekhez, transzmitterek (távközlés)” (a továbbiakban: a 9. osztályba tartozó informatikai
és távközlési áruk) tekintetében a felperes lényegében azt állítja, hogy a fellebbezési tanács megalapozatlanul alkalmazott
általános érvelést a fent említett árukra, mivel a 9. osztályba tartozó kártyák közül némelyik nem teszi lehetővé fizetés
teljesítését, valamint hogy a 9. osztályba tartozó informatikai és távközlési áruk némelyike nem foglalhat magában fizetési
mechanizmust.
A felperes másodszor azzal érvel, hogy – a megtámadott határozatban szereplő kijelentésekkel ellentétben – a „bankjegy‑automaták”,
„pénzvizsgáló berendezések”, „bankautomaták” és „vonalkód‑leolvasók” segítségével végzett, a védjegybejelentésben különállóan
szereplő műveleteket nem lehet fizetési műveletekként elemezni. A felperes tehát azt állítja, hogy az ütköző védjegy sem ezen
áruk, sem pedig azok valamely jellemzője tekintetében nem leíró jellegű.
A felperes harmadszor azzal érvel, hogy – a megtámadott határozatban szereplő kijelentésekkel ellentétben – a védjegybejelentésben
szereplő „számlaegyenleg‑ és bankszámlakivonat‑automaták” nem kapcsolódnak elválaszthatatlanul a „bankjegy‑automatákhoz”,
valamint hogy mindenesetre még ennek feltételezése esetén sem kapcsolódnak ez utóbbiak önmagukban – a „számlaegyenleg‑ és
bankszámlakivonat‑automatákhoz” hasonlóan – semmilyen fizetési művelethez.
Negyedszer – az „automatikus elosztógépeket” és „jegyautomatákat” illetően –, mivel az említett gépeken keresztül kínált szolgáltatás
igénybevétele céljából eszközölt fizetést nem automatikusan, hanem önkéntes alapon teljesítik, az „automatic” elemnek az „euro”
és „payment” elemekkel való társítása a kifejezést pusztán felidéző, de nem leíró jellegűvé teszi az említett áruk tekintetében.
A felperes ötödször azt állítja, hogy azzal, hogy a 9. osztályba tartozó egyes áruk tekintetében külön‑külön kérte a bejelentett
védjegyként való oltalmat, különálló oltalmat kívánt élvezni egyrészt a valamely fizetési művelet teljesítését lehetővé tevő
áruk, másrészt pedig a semmilyen fizetési művelethez nem kapcsolódó áruk tekintetében.
A felperes negyedsorban azt állítja, hogy a bejelentett védjegy nem leíró jellegű a fenti 4. pontban szereplő, a 36. osztályba
tartozó azon szolgáltatásokat (a továbbiakban: a 36. osztályba tartozó szolgáltatások) illetően, amelyek tekintetében a védjegybejelentést
elutasították.
Elsőször is a „tőzsdeügynöki tevékenységgel” kapcsolatos szolgáltatásokat illetően a felperes azt állítja, hogy azok az értéktőzsdén
tevékenykedő közvetítő szakmájának felelnek meg. A felperes azt állítja, hogy a bejelentett védjegy sem az említett szolgáltatások
tárgya, sem pedig ez utóbbiak valamely jellemzője tekintetében nem leíró jellegű. Ugyanez a következtetés alkalmazható az
„online elektronikus kommunikációs hálózaton végzett alkuszi/ügynöki tevékenységgel” kapcsolatos szolgáltatásokra.
Másodszor, a „pénzváltást” illetően a felperes vitatja a fellebbezési tanács azon elemzését, amely szerint e műveletek fizetés
teljesítését vonnák maguk után. Következésképpen a bejelentett védjegy sem az említett szolgáltatások, sem pedig azok valamely
jellemzője tekintetében nem leíró jellegű.
Ötödsorban a felperes azzal érvel – elsőként a védjegybejelentésben szereplő, a banki és pénzügyi területhez tartozó azon
árukat és szolgáltatásokat illetően, amelyek tekintetében a „payment” és az „euro” elemek felidézőek lehetnek –, hogy mivel
az „euro automatic payment” kifejezés nem rendelkezik közvetlen, egyértelmű és azonnal felismerhető jelentéssel, az érintett
vásárlóközönség által elvégzett alapos elemzést követően e kifejezés legfeljebb felidéző jellegű lehet az említett területet
illetően. A felperes szerint a szóban forgó áruk és szolgáltatások a következők:
–        a 9. osztályba tartozó árukat illetően a „mágneses vagy mikroprocesszorral ellátott fizetési, hitel‑ vagy terhelőkártyák,
fizetési automaták, bankautomaták, előzetes fizetést lehetővé tevő mechanizmusok televíziókészülékekhez, teljes banki, pénzügyi
és biztosítási szolgáltatások távollevők közötti nyújtását lehetővé tévő informatikai programok és berendezések – azaz informatikai
készülékek és berendezések –, biztonságos fizetési szoftverek elektronikus online távközlési hálózat részére, készülékek és
berendezések elektronikus fizetéshez – azaz informatikai készülékek és berendezések –, informatikai berendezés elektronikus
fizetéshez, számítógépprogramok elektronikus fizetési műveletekhez, elektronikus fizetési kártyák, pénzügyi ügyletek kezelését
szolgáló villamos‑ és elektronikus berendezések”;
–        a 36. osztályt illetően a fenti 4. pontban említett valamennyi szolgáltatás a következők kivételével: „pénzváltás, tőzsdeügynöki
tevékenység, hitelirodák, részvények és más pénzügyi eszközök elektronikus átutalása, alkuszi/ügynöki tevékenység online elektronikus
kommunikációs hálózaton”.
Márpedig a bejelentett védjegy nem tekinthető leíró jellegűnek, mivel a szóban forgó áruk és szolgáltatások tekintetében pontatlan
és érthetetlen kifejezést alkalmaz. A felperes – érvelésének alátámasztására – az OHIM korábbi gyakorlatára hivatkozik, és
azzal érvel, hogy valamely pusztán felidéző megjelölés lajstromozása nem tagadható meg a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének
c) pontja alapján.
Másodszor, a felperes szerint nem a banki és pénzügyi területhez tartozó többi árut és szolgáltatást illetően, az „euro” és
a „payment” elemek nem felidézőek, hanem önkényesek. Ily módon az „euro automatic payment” elemek kombinációja nem rendelkezik
jelentéssel. A kifejezés tehát sem a szóban forgó áruk és szolgáltatások tekintetében, sem pedig valamely jellemzőjük tekintetében
nem leíró jellegű.
Következésképpen a felperes azt állítja, hogy a bejelentett védjegy nem leíró jellegű azon árukat és szolgáltatásokat illetően,
amelyek tekintetében a lajstromozást megtagadták, hanem önkényes, illetve pusztán felidéző jellegű.
A felperes hatodsorban azt kifogásolja, hogy a fellebbezési tanács nem bizonyította azt, hogy a bejelentett védjegyet mennyiben
„használják szokásosan az érintett áruk, illetve szolgáltatások reklámozására”. A fellebbezési tanács ugyanis nem bizonyította,
hogy a szóban forgó megjelölést leíró célokra használják, illetve a jövőben majd azokra használhatják.
Az OHIM vitatja a felperes érveit.
A Törvényszék álláspontja
A 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében a megjelölés nem részesülhet védjegyoltalomban, ha kizárólag
olyan jelekből vagy adatokból áll, amelyeket a forgalomban az áru vagy a szolgáltatás fajtája, minősége, mennyisége, rendeltetése,
értéke, földrajzi származása, előállítási vagy teljesítési ideje, illetve egyéb jellemzője feltüntetésére használhatnak. E
leíró jellegű megjelöléseket alkalmatlannak tartják az eredetmegjelölés funkcióját ellátó védjegy alapvető rendeltetésének
betöltésére (lásd a Bíróság C‑191/01. P. sz., OHIM kontra Wrigley ügyben 2003. október 23‑án hozott ítéletének [EBHT 2003.,
I‑12447. o.] 29. és 30. pontját).
E megközelítésben azok a jelek vagy adatok esnek a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdése c) pontjának hatálya alá, amelyek
az érintett fogyasztói kör szempontjából általános használatban közvetlenül vagy egyik lényeges jellemzőjére utalással megjelölhetik
azt az árut vagy szolgáltatást, amelynek tekintetében a lajstromozást kérték (a Bíróság C‑383/99. P. sz., Procter & Gamble
kontra OHIM ügyben 2001. szeptember 20‑án hozott ítéletének [EBHT 2001., I‑6251. o.] 39. pontja és a Törvényszék T‑19/04. sz.,
MetsoPaper Automation kontra OHIM [PAPERLAB] ügyben 2005. június 22‑én hozott ítéletének [EBHT 2005., II‑2383. o.] 24. pontja).
Ebből következik, hogy valamely megjelölés akkor esik a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontjában megállapított
tilalom hatálya alá, ha olyan kellően közvetlen és konkrét kapcsolatban van a szóban forgó árukkal vagy szolgáltatásokkal,
amely alapján az érintett vásárlóközönség azonnal és további gondolkodás nélkül a szóban forgó áruk és szolgáltatások, illetve
egyik jellemzőjük leírását ismerheti fel benne (a fenti 39. pontban hivatkozott PAPERLAB‑ügyben hozott ítélet 25. pontja).
Ily módon valamely védjegy leíró jellegét egyrészt a bejelentéssel érintett áruk és szolgáltatások vonatkozásában kell megítélni,
másrészt pedig az alapján, hogy milyen képet alkot róla a célzott vásárlóközönség, amely az ezen áruk és szolgáltatások fogyasztóiból
áll (a Törvényszék T‑207/06. sz., Europig kontra OHIM [EUROPIG] ügyben 2007. június 14‑én hozott ítéletének [EBHT 2007., II‑1961. o.]
30. pontja).
A jelen ügyben a felek nem vitatják, hogy a fellebbezési tanács jogosan állapíthatta meg azt, hogy az érintett vásárlóközönség
a Közösség angol nyelvű fogyasztóiból áll, hogy az említett vásárlóközönség szakember és nem szakember fogyasztókat egyaránt
magában foglal, valamint hogy az említett vásárlóközönségről általában feltételezni kell, hogy szokásosan tájékozott, ésszerűen
figyelmes és körültekintő. Ugyanígy az sem vitatott, hogy a bejelentett védjegyet alkotó három szóbeli elem olyan angol szavakat
képez, amelyeket ugyanezen vásárlóközönség megért.
Elöljáróban, megalapozatlanként kell elutasítani a felperes által felhozott azon érvet is (lásd a fenti 36. pontot), amely
szerint a fellebbezési tanács nem bizonyította, hogy a szóban forgó megjelölést leíró célokra használják, illetve a jövőben
majd azokra használhatják.
Az ítélkezési gyakorlatból ugyanis kitűnik, hogy jóllehet a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja azt a közérdekű
célt szolgálja, hogy a védjegybejelentésben foglalt áruk vagy szolgáltatások jellemzőit leíró jeleket vagy adatokat mindenki
szabadon használhassa (a fenti 38. pontban hivatkozott OHIM kontra Wrigley ügyben hozott ítélet 31. pontja), alkalmazásának
azonban nem feltétele, hogy – harmadik személyek tekintetében – a rendelkezésre állás követelményének konkrét, tényleges vagy
komoly indoka legyen (a Törvényszék T‑106/00. sz., Streamserve kontra OHIM [STREAMSERVE] ügyben 2002. február 27‑én hozott
ítéletének [EBHT 2002., II‑723. o.] 39. pontja).
Következésképpen – a fenti 40. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatnak megfelelően – azt kell megvizsgálni, hogy a bejelentett
védjegy a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontjában megállapított tilalom hatálya alá tartozik‑e. E tekintetben
ennek vizsgálata során a bejelentett védjegyet egészében kell figyelembe venni (lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑273/05. P. sz.,
OHIM kontra Celltech ügyben 2007. április 19‑én hozott ítéletének [EBHT 2007., I‑2883. o.] 78–80. pontját).
Az „euro automatic payment” kifejezést illetően meg kell állapítani, hogy az nem mutat eltérést az angol nyelv szintaktikai
vagy lexikális szabályaihoz képest, hanem – éppen ellenkezőleg – e szabályoknak megfelel (lásd ebben az értelemben a Törvényszék
T‑356/00. sz., DaimlerChrysler kontra OHIM [CARCARD] ügyben 2002. március 20‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑1963. o.]
29. pontját). Ezt a kérdést illetően a felek nem vitatják, hogy az „automatic” melléknév nyilvánvalóan a „payment” főnév jelzője.
A bejelentett védjegyet alkotó elemek jelentését illetően nem vitatott egyrészről az, hogy az „euro” elemet fel lehet fogni
az egységes európai pénznemre való utalásként, másrészről pedig az, hogy a „fizetést” jelentő „payment” elem általános jelentése
– figyelemmel az érintett vásárlóközönségre – pénzösszegnek valamely vagyoni kötelezettség teljesítése céljából történő megfizetése.
Az „automatic” elem jelentését illetően, a felperes szerint az az akarat részvétele nélkül végzett tevékenységre utal. Következésképpen
– továbbra is a felperes szerint – az „euro automatic payment” kifejezés nem rendelkezik közvetlen, egyértelmű és azonnal
felismerhető jelentéssel.
Még ha az „automatic” elem valamely tevékenység önműködően való végzésére, illetve valamely folyamat önálló alkalmazására
képes mechanizmusra is utal, ez a körülmény nem zárja ki azt, hogy az említett mechanizmust emberi szándékkal lehessen kezdeményezni,
vagy akár fenntartani. Ez a helyzet például a valamely bankintézménynél harmadik személyek javára teljesített fizetés telepítése
esetében. Ily módon – a felperes által állítottakkal ellentétben – az „euro automatic payment” kifejezést lehet akként értelmezi,
hogy az valamely, euróban teljesített fizetés automatikus folyamatának elvégzésére utal, ami magában foglalja a felhasználó
azon döntését, hogy azt alkalomszerűen vagy folyamatosan, önként veszi igénybe.
Egyébiránt – a felperes által állítottakkal ellentétben – az OHIM jogosan érvel azzal, hogy a banki és pénzügyi területen
az angol nyelvben gyakorta használják az e nyelv azon szavainak családjából eredő „automatic” szót, amelynek szótöve az „automat”.
Ily módon például az „automat” rendszerint bankjegy‑automatát jelöl, az „automated teller machine” kifejezés pedig bankautomatát
vagy bankjegykiadó automatát jelöl. Következésképpen az érintett vásárlóközönség számára semmi meglepő vagy szokatlan nem
lesz abban, hogy az angol nyelvben az „automatic” és „payment” szavakat a banki és pénzügyi területen egymáshoz társítva alkalmazzák.
Végül emlékeztetni kell arra, hogy nem akadályozza meg a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontjában előírt feltétlen
kizáró ok alkalmazását az, hogy a bejelentett védjegynek – a felperes állításának megfelelően – lehetnek más jelentései is.
Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében ugyanis az említett rendelkezés alapján valamely szómegjelölés lajstromozását akkor
is el kell elutasítani, ha legalább egy lehetséges jelentése az érintett áruk vagy szolgáltatások valamely jellemzőjét jelöli
meg (a fenti 38. pontban hivatkozott, OHIM kontra Wrigley ügyben hozott ítélet 32. pontja, valamint a Törvényszék T‑15/09. sz.,
Euro‑Information kontra OHIM [EURO AUTOMATIC CASH] ügyben 2010. március 9‑én hozott ítéletének [az EBHT‑ban még nem tették
közzé] 39. pontja).
A fentiek alapján azt a következtetést kell levonni, hogy a fellebbezési tanács jogosan állapította meg, hogy helyes az elbíráló
által az „euro automatic payment” kifejezés tekintetében elfogadott jelentés, azaz az euróalapú automatikus fizetés. Az ehhez
hasonló kifejezést tehát úgy kell értelmezni, hogy az az euróban teljesített olyan fizetési mechanizmust jelent, amelynek
alkalomszerű vagy folyamatos igénybevétele mellett a fogyasztó önkéntesen döntött, amely mechanizmus képes valamely tevékenység
önműködően való végzésére, illetve valamely folyamat önálló alkalmazására. Márpedig meg kell állapítani, hogy ezt a jelentést
az érintett vásárlóközönség anélkül képes érzékelni, hogy alapos elemzésre vagy szellemi erőfeszítésre volna szükség.
Következésképpen megalapozatlanként el kell utasítani a felperes azon érvelését, miszerint az „euro automatic payment” kifejezés
nem rendelkezik közvetlen, egyértelmű és azonnal felismerhető jelentéssel.
Így ezután azt kell megvizsgálni, hogy az „euro automatic payment” kifejezésnek tulajdonítandó jelentésre tekintettel ezt
a kifejezést leíró jellegűnek kell‑e tekintetni azon áruk és szolgáltatások tekintetében, amelyekre a védjegy lajstromozását
kérték.
E tekintetben elsősorban a valamely közösségi védjegybejelentés vizsgálata során tiszteletben tartandó lényeges alakiságokat
illetően az ítélkezési gyakorlatból – az indokolási kötelezettség tekintetében – kitűnik, hogy egyrészt a kizáró okok vizsgálatának
a védjegybejelentésben szereplő valamennyi árura és szolgáltatásra vonatkoznia kell, és hogy másrészt az illetékes hatóságnak
a védjegy lajstromozását megtagadó bejelentést elutasító határozatát főszabály szerint valamennyi említett áru vagy szolgáltatás
vonatkozásában meg kell indokolnia (lásd a Törvényszék T‑405/07. és T‑406/07. sz., CFCMCEE kontra OHIM [P@YWEB CARD és PAYWEB
CARD] egyesített ügyekben 2009. május 20‑án hozott ítéletének [EBHT 2009., II‑1441. o.] 54. pontját, valamint az ott hivatkozott
ítélkezési gyakorlatot). A Bíróság ezen túlmenően pontosította, hogy az említett indokolási kötelezettség abból a lényeges
követelményből is ered, hogy valamely hatóságnak a közösségi jog által biztosított jogban való részesítést elutasító valamennyi
határozata bírói felülvizsgálat tárgya lehessen, amely felülvizsgálatnak biztosítania kell az adott jog hatékony védelmét,
és ebből adódóan az indokolás jogszerűségére kell irányulnia. Ha azonban valamely áru‑ vagy szolgáltatáscsoportra ugyanaz
a kizáró ok vonatkozik, az illetékes hatóságnak elegendő valamennyi érintett árura és szolgáltatásra vonatkozóan átfogó indokolást
adnia (a Bíróság C‑239/05. sz. BVBA Management, Training en Consultancy ügyben 2007. február 15‑én hozott ítéletének [EBHT 2007.,
I‑1455. o.] 34–37. pontja, és a fent hivatkozott, P@YWEB CARD és PAYWEB CARD egyesített ügyekben hozott ítélet 54. pontja).
Mindemellett az OHIM azon lehetősége, hogy átfogó indokolást adjon valamely feltétlen kizáró oknak valamely áru‑ vagy szolgáltatáskategória,
illetve ‑csoport esetében történő alkalmazásáról, nem hiúsíthatja meg az EK 253. cikk és a 207/2009 rendelet 75. cikkének
első mondata szerinti indokolási kötelezettség által követett célt, amely abban áll, hogy lehetővé kell tenni a közösségi
védjegy lajstromozását megtagadó határozat hatékony bírói ellenőrzését. Következésképpen meg kell követelni, hogy ezek az
áruk és szolgáltatások egymással olyan kellően közvetlen és konkrét kapcsolatot mutassanak, hogy kellőképpen homogén áru‑
vagy szolgáltatáskategóriát, illetve ‑csoportot alkossanak ahhoz, hogy az az OHIM számára lehetővé tegye az átfogó indokolást.
Márpedig önmagában az a tény, hogy az érintett áruk és szolgáltatások a Nizzai Megállapodás szerinti ugyanazon osztályba tartoznak,
ehhez nem elegendő, mivel ezek az osztályok gyakran olyan áruk és szolgáltatások széles skáláját ölelik fel, amelyek nem szükségszerűen
mutatnak egymással ilyen kellően közvetlen és konkrét kapcsolatot (lásd a fenti 54. pontban hivatkozott, P@YWEB CARD és PAYWEB
CARD egyesített ügyekben hozott ítélet 55. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Másodsorban valamely közösségi védjegybejelentés érdemi vizsgálatát illetően az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy a 207/2009
rendelet alapján az OHIM‑nak valamely közösségi védjegybejelentést mindazon áruval és szolgáltatással kapcsolatban meg kell
vizsgálnia, amelyek szerepelnek azon áruk és szolgáltatások jegyzékén, amelyekre a lajstromozást kérik, figyelemmel arra,
hogy amennyiben az említett jegyzék egy vagy több áru‑ vagy szolgáltatáskategóriát foglal magában, az OHIM‑nak nem kell az
egyes kategóriákba tartozó minden árut vagy szolgáltatást elemeznie, hanem vizsgálatát a szóban forgó kategóriára mint olyanra
kell lefolytatnia (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑304/06. sz., Reber kontra OHIM – Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli
[Mozart] ügyben 2008. július 9‑én hozott ítéletének [EBHT 2008., II‑1927. o.] 22. és 23. pontját, valamint az ott hivatkozott
ítélkezési gyakorlatot).
Következésképpen, harmadsorban – a fenti 54. és 55. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatra figyelemmel – analógia útján
meg kell állapítani, hogy a valamely közösségi védjegybejelentés vizsgálatával kapcsolatos, a fenti 56. pontban szereplő érdemi
feltételeket illetően az OHIM csak abban az esetben végezhet áru‑, illetve szolgáltatáskategóriánkénti átfogó vizsgálatot,
ha az érintett áruk, illetve szolgáltatások egymással olyan kellően közvetlen és konkrét kapcsolatot mutatnak, hogy kellőképpen
homogén áru‑ vagy szolgáltatáskategóriát alkothatnak.
A fenti elvekre tekintettel kell ellenőrizni, hogy a fellebbezési tanács jogilag kielégítő módon vizsgálta‑e meg a bejelentett
védjegy leíró jellegét az érintett áruk és szolgáltatások vonatkozásában.
–       A 9. osztályba tartozó kártyákról
A 9. osztályba tartozó kártyák – azaz a „memóriakártyák, intelligens mikrokártyák, mágneskártyák, mágneses személyazonosító
kártyák, mágneses vagy mikroprocesszorral ellátott fizetési, hitel‑ vagy terhelőkártyák, elektronikus fizetési kártyák” –
vonatkozásában a fellebbezési tanács a megtámadott határozat 20. pontjában megállapította, hogy mivel az említett kártyákat
lehet fizetések elvégzésére használni, a bejelentett védjegy a szóban forgó áruk rendeltetését illetően leíró jellegű.
E tekintetben mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy amennyiben az ugyanazon közönséget – azaz a nagyközönséget, valamint
a szakembereket – célzó ezen áruk (digitális) adatleolvasó és ‑feldolgozó eszköz segítségével információk rögzítésére és továbbítására
alkalmas mágnescsíkkal, mikroprocesszorral vagy chippel ellátott kártya formáját öltik, az említett áruk hasonló vagy akár
azonos jellemzőik és funkcióik miatt homogén árucsoportot alkotnak.
E kártyák ugyanis lehetővé teszik a rajtuk rögzített információknak és adatoknak valamely távközlési rendszeren – például
az interneten, kábeles vagy műholdas hálózaton – történő továbbítását valamely szolgáltatásnyújtó részére annak lehetővé tétele
érdekében, hogy az utóbbi azonosíthassa a birtokosukat és annak hozzáférési jogát. Márpedig az információk és adatok ehhez
hasonló továbbítása lehetővé teheti többek között azt, hogy az ilyen kártyákák birtokosa elektronikus fizetések teljesítése
céljából – adott esetben ellenérték fejében – hozzáférjen az említett rendszerhez (lásd analógia útján a fenti 54. pontban
hivatkozott, P@YWEB CARD és PAYWEB CARD egyesített ügyekben hozott ítélet 59. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
A fellebbezési tanács tehát egyrészről jogosan állapíthatta meg azt, hogy ez az árukategória közös jellemzőket mutat – köztük
az euróalapú kifizetések teljesítésének lehetővé tételét –, következésképpen pedig jogosan végezte el az ezen áruk tekintetében
bejelentett közösségi védjegy lajstromozása iránti kérelem kategóriánkénti átfogó vizsgálatát, másrészről pedig joggal ítélhette
meg úgy, hogy az e kategóriába tartozó és az „euro automatic payment” megjelöléssel ellátott árukkal szembesülő érintett vásárlóközönség
azonnal és további gondolkodás nélkül azt fogja gondolni, hogy euróalapú automatikus fizetések teljesítésére szolgáló kártyákról
van szó.
Következésképpen a fellebbezési tanács jogosan vonhatta le azt a következtetést, hogy a bejelentett védjegy a szóban forgó
kártyák tekintetében leíró jelleggel rendelkezik.
–       A 9. osztályba tartozó informatikai és távközlési árukról
A 9. osztályba tartozó informatikai és távközlési áruk, azaz az informatika területére tartozó „mágneses adathordozók, optikai
adathordozók, adatfeldolgozó berendezések, belső, fedélzeti távbeszélő készülékek, interfészek (informatikai), olvasóegységek
(informatika), szoftverek (rögzített programok), könyvelőszoftverek, monitorok (számítógépprogramok), számítógépek, számítógépperifériák,
számítógépprogramok (rögzített), operációs rendszerek számítógépekhez (rögzített), processzorok (központi adatfeldolgozó egységek),
teljes banki, pénzügyi és biztosítási szolgáltatások távollevők közötti nyújtását lehetővé tévő informatikai programok és
berendezések – azaz informatikai készülékek és berendezések –, biztonságos fizetési szoftverek elektronikus online távközlési
hálózat részére, készülékek és berendezések elektronikus fizetéshez – azaz informatikai készülékek és berendezések –, informatikai
berendezés elektronikus fizetéshez, számítógépprogramok elektronikus fizetési műveletekhez, elektronikus fizetési kártyák,
pénzügyi ügyletek kezelését szolgáló villamos‑ és elektronikus berendezések”, valamint a távközlés területére tartozó „rádiótelefon
készülékek, vevőkészülékek (audio‑, video‑), telefonkészülékek, hordozható telefonok, előzetes fizetést lehetővé tevő mechanizmusok
televíziókészülékekhez, transzmitterek (távközlés)” vonatkozásában a fellebbezési tanács a megtámadott határozat 22. pontjában
megállapította, hogy ezen áruk mindegyike automatikus fizetési mechanizmussal rendelkezhet, következésképpen kellően közvetlen
és konkrét kapcsolat van a bejelentett védjegy és az említett áruk között.
Elsősorban ami a 9. osztályba tartozó informatikai árukat illeti, amennyiben az ugyanazon közönséget – azaz a nagyközönséget,
valamint a szakembereket – célzó áruk mindegyike képes információk és adatok rögzítésére, tárolására, kezelésére, továbbítására
és továbbközvetítésére, az említett áruk hasonló vagy akár azonos jellemzőik és funkcióik miatt homogén árucsoportot alkotnak.
Ezen áruk ugyanis – a kártyákkal kapcsolatban a fenti 61. pontban kifejtettekkel azonos okok miatt – lehetővé teszik többek
között azt, hogy birtokosuk – akár távollévők között is – elektronikus fizetéseket teljesítsen.
A fellebbezési tanács tehát egyrészről jogosan állapíthatta meg azt, hogy ez az árukategória közös jellemzőket mutat – köztük
az euróalapú kifizetések teljesítésének lehetővé tételét –, következésképpen pedig jogosan végezte el az ezen áruk tekintetében
bejelentett közösségi védjegy lajstromozása iránti kérelem kategóriánkénti átfogó vizsgálatát, másrészről pedig joggal ítélhette
meg úgy, hogy az e kategóriába tartozó és az „euro automatic payment” megjelöléssel ellátott árukkal szembesülő érintett vásárlóközönség
azonnal és további gondolkodás nélkül azt fogja gondolni, hogy távközlési hálózathoz kapcsolódó olyan áruról van szó, amely
fizetések euróban történő közvetlen teljesítését az említett hálózat segítségével számára lehetővé tevő automatikus fizetési
mechanizmussal rendelkezik.
Másodsorban, ami a 9. osztályba tartozó távközlési árukat illeti, amennyiben az ugyanazon közönséget – azaz a nagyközönséget,
valamint a szakembereket – célzó áruk mindegyike képes információk és adatok rögzítésére, kezelésére, továbbítására és továbbközvetítésére,
az említett áruk hasonló vagy akár azonos jellemzőik és funkcióik miatt homogén árucsoportot alkotnak. Ezen áruk ugyanis – a
kártyákkal kapcsolatban a fenti 61. pontban kifejtettekkel azonos okok miatt – lehetővé teszik többek között azt, hogy birtokosuk
– akár távollévők között is – elektronikus fizetéseket teljesítsen. A fentiek szintén helytállóak a „televíziókészülékekhez
használt előzetes fizetést lehetővé tevő mechanizmusok” esetében, amennyiben e mechanizmusok – például a dekóder vagy a kábeles,
illetve műholdas hálózaton kínált fizetős televízióműsorok vevőegysége – kártyát (amelyet gyakran „smartcard”‑nak neveznek)
és olyan elemet tartalmaznak, amely lehetővé teszi e kártya behelyezését az említett hálózathoz való fizetős hozzáférés engedélyezése
érdekében (lásd analógia útján a fenti 54. pontban hivatkozott, P@YWEB CARD és PAYWEB CARD egyesített ügyekben hozott ítélet
59. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
A fellebbezési tanács tehát egyrészről jogosan állapíthatta meg azt, hogy ez az árukategória közös jellemzőket mutat – köztük
az euróalapú kifizetések teljesítésének lehetővé tételét –, következésképpen pedig jogosan végezte el az ezen áruk tekintetében
bejelentett közösségi védjegy lajstromozása iránti kérelem kategóriánkénti átfogó vizsgálatát (lásd ebben az értelemben a
Törvényszék T‑396/07. sz., France Télécom kontra OHIM [UNIQUE] ügyben 2009. szeptember 23‑án hozott ítéletének [az EBHT‑ban
még nem tették közzé] 29. pontját), másrészről pedig joggal ítélhette meg úgy, hogy az e kategóriába tartozó és az „euro automatic
payment” megjelöléssel ellátott árukkal szembesülő érintett vásárlóközönség azonnal és további gondolkodás nélkül azt fogja
gondolni, hogy távközlési hálózathoz kapcsolódó olyan áruról van szó, amely fizetések euróban történő közvetlen teljesítését
az említett hálózat segítségével számára lehetővé tevő automatikus fizetési mechanizmussal rendelkezik.
Következésképpen a fellebbezési tanács jogosan vonhatta le azt a következtetést, hogy a bejelentett védjegy a szóban forgó
informatikai és távközlési áruk tekintetében leíró jelleggel rendelkezik.
–       A 9. osztályba tartozó további árukról
Elsősorban a „fizetési automatákat” és a „bankautomatákat” illetően – ahogyan azt a megtámadott határozat 15. pontjában a
fellebbezési tanács tette, továbbá a felperes állításával ellentétesen – meg kell állapítani, hogy az előbbiek célja, valamint
az utóbbiak lehetséges és valószínű célja az automatikus fizetések teljesítése.
A bejelentett védjegyet tehát az érintett áruk technikai funkciójának – azaz fizetések euróban való teljesítése lehetőségének –
jelöléseként vagy valamely tulajdonságukra – azaz az automata jellegre – vonatkozóként fogják érzékelni, ami az érintett vásárlóközönség
említett árukkal kapcsolatos választása során számításba jöhet. Következésképpen a bejelentett védjegy az érintett vásárlóközönség
részére a szóban forgó áruk egyik alapvető jellemzőjéről nyújt tájékoztatást, azaz arról, hogy euróalapú automatikus fizetések
teljesítését lehetővé tevő mechanizmussal rendelkeznek vagy rendelkezhetnek.
Ebből következik, hogy mivel az „euro automatic payment” kifejezést – az érintett vásárlóközönség szempontjából – a kereskedelemben
rendszerint alkalmazhatják a „fizetési automaták” és a „bankautomaták” valamely jellemzőjének jelölésére, a fellebbezési tanács
helyesen állapította meg, hogy a szóban forgó védjegy az említett áruk rendeltetése tekintetében leíró jellegű.
Másodsorban, a „pénzvizsgáló berendezések”, az „automatikus elosztógépek”, a „jegyautomaták” és a „vonalkód‑leolvasók” vonatkozásában
a fellebbezési tanács a megtámadott határozat 17., 19. és 21. pontjában úgy vélte, hogy ezen áruk mindegyike automatikus fizetési
mechanizmussal rendelkezik, vagy ilyen mechanizmusnak a része. A fellebbezési tanács a megtámadott határozat 19. és 21. pontjában
továbbá pontosította, hogy a „pénzvizsgáló berendezések” és a „vonalkód‑leolvasók” szorosan kapcsolódhatnak az olyan automatikus
fizetési eszközökhöz, mint a jegyeket és más tárgyakat osztó automaták, ekként pedig az utóbbiakkal azonos rendeltetésük lehet.
Mindezek után – a fenti 51. pontban kifejtetteknek megfelelően – az euróalapú automatikus fizetést úgy kell értelmezni, hogy
az olyan fizetési mechanizmust jelent, amelynek alkalomszerű vagy folyamatos igénybevétele mellett a fogyasztó önkéntesen
döntött, amely mechanizmus képes valamely tevékenység önműködően való végzésére, illetve valamely folyamat önálló alkalmazására.
A fenti megállapításokból következik, hogy – a felperes állításával ellentétben – valamely az „automatikus elosztógépeken”
és „jegyautomatákon” keresztül euróban teljesített fizetés automatikus jellege nem zárja ki a fogyasztó szándékának kinyilvánítását.
Következésképpen a fellebbezési tanács jogosan állapította meg, hogy a bejelentett védjegy a „pénzvizsgáló berendezések”,
az „automatikus elosztógépek”, a „jegyautomaták” és a „vonalkód‑leolvasók” rendeltetése tekintetében leíró jellegű, mivel
a szóban forgó áruk automatikus fizetési mechanizmussal rendelkeznek, illetve ilyen mechanizmus részei lehetnek.
Harmadsorban a „bankjegy‑automaták” vonatkozásában a fellebbezési tanács a megtámadott határozat 18. pontjában megállapította,
hogy amikor a bankjegy‑automaták bizonyos pénzösszeget adnak ki a bankkártya jogosultjának, az a bankintézmény, amelyhez az
említett automata tartozik, mindössze annyit tesz, hogy – a bank bankkártya jogosultja felé fennálló tartozásának kiegyenlítésére
irányuló kötelezettség teljesítése keretében – pénzösszeget fizet. A bejelentett védjegy következésképpen leíró jellegű azon
áruk tekintetében, amelyek rendeltetése szorosan kapcsolódik a fizetés fogalmához. Márpedig – a felperes állításával ellentétben –
úgy kell tekinteni, hogy nem kizárt az, hogy az érintett vásárlóközönség a bejelentett védjegyet többek között a fizetésekhez
hasonló, készpénzfelvétellel kapcsolatos műveleteket leíróként érzékeli.
Mindenesetre az OHIM‑hoz hasonlóan meg kell állapítani, hogy a bankjegy‑automaták, a fizetések vagy átutalások teljesítéséhez
hasonló puszta készpénzfelvételtől akár – a megtámadott határozat 18. pontjában meghatározottaknak megfelelően – a számlaegyenleg
kiadásáig, funkciók széles körét kínálhatják. Következésképpen az érintett vásárlóközönség leíró jellegűnek fogja érzékelni
azokat a megjelöléseket, amelyek szerint valamely áru automatikus fizetések euróban történő teljesítését teheti lehetővé,
amennyiben ez a jellemző releváns az érintett áruval kapcsolatban (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑77/09. sz., hofherr
communikation kontra OHIM [NATURE WATCH] ügyben 2010. március 9‑én hozott ítéletének [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 30. pontját),
a jelen ügyben pedig nyilvánvalóan ez a helyzet.
A fellebbezési tanács tehát helyesen állapította meg, hogy a bejelentett védjegy a „bankjegy‑automaták” rendeltetése tekintetében
leíró jellegű.
Ezen túlmenően meg kell jegyezni, hogy a fenti 44. pontban megállapított rendelkezésre állási követelmény – amely értelmében
a védjegybejelentésben foglalt áruk vagy szolgáltatások jellemzőit leíró jeleket vagy adatokat mindenki szabadon használhatja –,
azt jelenti, hogy a felperesnek a – bankjegy‑automatáikba euróalapú automatikus fizetési mechanizmust esetleg beépítő – versenytársai
szabadon használhatják az „euro automatic payment” kifejezést.
Negyedsorban a „számlaegyenleg‑ és bankszámlakivonat‑automaták” vonatkozásában a fellebbezési tanács a megtámadott határozat
18. pontjában lényegében úgy vélte, hogy azok szorosan kapcsolódnak a „bankjegy‑automatákhoz”, mivel ez a két áru egyetlen
készülékben ötvöződik, következésképpen pedig a bejelentett védjegy a szóban forgó két áru tekintetében azonos, leíró jellegű
konnotációval érzékelhető.
Meg kell ugyanis állapítani, hogy egyrészről a „számlaegyenleg‑ és bankszámlakivonat‑automaták”, másrészről pedig a „bankjegy‑automaták”
egyetlen gépbe is foglalhatók, valamint hogy következésképpen – az utóbbiakhoz hasonlóan – az előbbiek is kínálhatnak egyéb
funkciókat. Ebből következik, hogy az érintett vásárlóközönség leíró jellegűnek fogja érzékelni a bejelentett védjegyet a
szóban forgó áruk valamely lényeges jellemzőjét, azaz azt illetően, hogy azok euróalapú automatikus fizetési mechanizmussal
rendelkezhetnek.
Következésképpen a fellebbezési tanács helyesen állapította meg, hogy a bejelentett védjegy a „számlaegyenleg‑ és bankszámlakivonat‑automaták”
tekintetében leíró jellegű.
A fenti megfontolások összességéből kitűnik, hogy a fellebbezési tanács a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontjában
szereplő rendelkezésekre tekintettel helyesen vélte úgy, hogy a bejelentett védjegy a fenti 4. pontban említett, a 9. osztályba
tartozó áruk tekintetében leíró jellegű.
–       A 36. osztályba tartozó szolgáltatásokról
A 36. osztályba tartozó szolgáltatásokat illetően elsősorban meg kell állapítani egyrészről, hogy azok mindegyikét kereskedelmi
és pénzügyi ügyletek teljesítése céljából kínálják, főként a banki, pénzügyi és informatikai szektorokban, valamint másrészről,
hogy – a felperes állításával ellentétben – az említett szolgáltatások mindegyike fizetési művelet – kártya segítségével,
illetve adott esetben elektronikus úton történő – teljesítését foglalja magában.
E tekintetben a felperes által kifejtett érveket illetően (lásd a fenti 30. és 31. pontot) pontosítani kell, hogy – amint
azt a fellebbezési tanács helyesen megállapította – különösen a tőzsdeügynöki tevékenység, illetve az online elektronikus
kommunikációs hálózaton folytatott alkuszi/ügynöki tevékenység esetében áll elő ilyen helyzet, amelyek azt eredményezhetik,
hogy a megbízott ügynök – a jogosult érdekében – az érintett piacon eszközök kifizetésével kapcsolatos műveleteket végez.
A fellebbezési tanács szintén helyesen vélte úgy lényegében, hogy a pénzváltási szolgáltatások valutáknak a közöttük történő
átváltására irányuló fizetési műveleten alapulnak.
E feltételek mellett a 36. osztályba tartozó szolgáltatások mindegyike közös jellemzővel – vagy akár azonos tárggyal – rendelkezik,
ekként pedig úgy is vélhető, hogy e szolgáltatások homogén szolgáltatáscsoportot alkotnak, valamint hogy a rájuk vonatkozó,
bejelentett védjegy lajstromozása iránti kérelem érdemi vizsgálatához elegendő a megtámadott határozat 25–27. pontjában szereplőhöz
hasonló, kategóriánkénti átfogó vizsgálat, amelynek értelmében a szóban forgó szolgáltatások lehetőséget kínálnak euróalapú
automatikus kifizetések vagy befizetések teljesítésére (lásd analógia útján a fenti 54. pontban hivatkozott, P@YWEB CARD és
PAYWEB CARD egyesített ügyekben hozott ítélet 80. pontját).
Márpedig másodsorban meg kell állapítani, hogy az érintett vásárlóközönség szemszögéből nézve kellően közvetlen és konkrét
kapcsolat áll fenn egyrészről az „euro automatic payment” szómegjelölés, másrészről pedig a 36. osztályba tartozó valamennyi
szolgáltatás adott jellemzője között, mivel e szolgáltatások lehetővé tehetik euróalapú automatikus fizetések – adott esetben
elektronikus úton történő – teljesítését, illetve fogadását, amely jellemző a banki, pénzügyi és informatikai területhez tartozó
kereskedelmi és pénzügyi ügyletekkel összefüggésben szorosan kapcsolódik az automatikus jelleg fogalmához.
Egyébiránt el kell utasítani a felperes azon érvét, amely szerint az OHIM korábbi határozathozatali gyakorlatában elismerte,
hogy nem leíró jellegű a szolgáltatások tekintetében az a védjegy, amely pusztán felidéző jellegű azon banki és pénzügyi területet
illetően, amelyre az érintett szolgáltatások vonatkoznak. Emlékeztetni kell ugyanis arra, hogy a fellebbezési tanácsoknak
a megjelölés közösségi védjegyként történő lajstromozására vonatkozó, a 207/2009 rendelet alapján meghozandó határozatai nem
diszkrecionális jogkörben, hanem mérlegelést nem engedő hatáskörben hozott határozatok. Következésképpen a fellebbezési tanácsok
határozatainak jogszerűségét kizárólag ennek, az uniós bíróság által értelmezett rendeletnek, és nem az OHIM korábbi gyakorlatának
az alapján kell értékelni (a fenti 44. pontban hivatkozott, STREAMSERVE‑ügyben hozott ítélet 66. pontja).
Úgy kell tehát tekinteni – a fellebbezési tanács megtámadott határozat 24. pontjában szereplő vélekedésének megfelelően –,
hogy mivel az „euro automatic payment” kifejezés közvetlen információkkal szolgál a 36. osztályba tartozó szolgáltatások tárgyáról,
a bejelentett megjelölés magának az említett szolgáltatás jellegének vagy tárgyának puszta leírását képezheti.
E feltételek mellett a fellebbezési tanács – a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontjában szereplő rendelkezésekre
tekintettel – helyesen vélte úgy, hogy a bejelentett védjegy a fenti 4. pontban említett, a 36. osztályba tartozó szolgáltatások
tekintetében leíró jellegű.
A fenti 84. és 91. pontból levont következtetéseket nem kérdőjelezi meg a felperesnek a fenti 32–35. pontban kifejtett azon
érvelése, amely szerint az „euro automatic payment” kifejezés nem leíró, hanem felidéző vagy akár önkényes jellegű, attól
függően, hogy a védjegybejelentésben szereplő áruk és szolgáltatások a banki és pénzügyi területhez tartoznak‑e, vagy sem.
Az ítélkezési gyakorlatból ugyanis kitűnik, hogy ha – a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdése c) pontjának megfelelően –
a leírás azon áruk és szolgáltatások tárgya, minősége vagy jellemzői közvetlen megjelölésének felel meg, amelyek tekintetében
a védjegy lajstromozását kérték, a felidézést az egyrészről a bejelentett védjegy, másrészről pedig az érintett áruk vagy
szolgáltatások közötti szoros kapcsolat hiánya jellemzi, így az nem lépi túl a sugalmazás megengedett szintjét (lásd ebben
az értelemben a Törvényszék T‑24/00. sz., Sunrider kontra OHIM [VITALITE] ügyben 2001. január 31‑én hozott ítéletének [EBHT 2001.,
II‑449. o.] 22. és 24. pontját).
Következésképpen, mivel bizonyítást nyert, hogy az „euro automatic payment” kifejezés a 9. osztályba tartozó áruk és a 36. osztályba
tartozó szolgáltatások tekintetében leíró jellegű, az említett kifejezés a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja
szerinti leírás területére tartozik, és nem tartozhat a felidézés területéhez.
A fenti megfontolások összességére tekintettel a fellebbezési tanács helyesen következtetett a bejelentett védjegy leíró jellegére
a fenti 4. pontban említett, a 9. és 36. osztályba tartozó áruk és szolgáltatások tekintetében. Az első jogalapot tehát mint
megalapozatlant el kell utasítani.
Mivel az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének szövegéből igen egyértelműen
kitűnik, hogy ahhoz, hogy a megjelölés ne legyen közösségi védjegyként lajstromozható, már az is elegendő, ha a felsorolt
feltétlen kizáró okoknak akár az egyike fennáll (a Bíróság C‑104/00. P. sz., DKV kontra OHIM ügyben 2002. szeptember 19‑én
hozott ítéletének [EBHT 2002., I‑7561. o.] 29. pontja, és a Törvényszék T‑160/07. sz., Lancôme kontra OHIM – CMS Hasche Sigle
[COLOR EDITION] ügyben 2008. július 8‑án hozott ítéletének [EBHT 2008., II‑1733. o.] 51. pontja), a felperes által hivatkozott,
a rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának megsértéséből eredő második jogalap vizsgálatára nincs szükség.
Ennélfogva a kereset egészét el kell utasítani.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a
pernyertes fél ezt kérte. Mivel a felperes pervesztes lett, az OHIM kérelmének megfelelően viseli az utóbbi részéről felmerült
költségeket.
A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (negyedik tanács)
a következőképpen határozott:
1)
A keresetet elutasítja.
2)
A Törvényszék az Euro‑Information – Européenne de traitement de l’information‑t kötelezi a költségek viselésére.
Pelikánová
Jürimäe
van der Woude
Kihirdetve Luxembourgban, a 2011. április 12‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: francia.