CELEX: 62008CJ0279
Apellatsioonkaebus
Riigiabi
EÜ artikli 87 lõige 1
Lämmastikoksiidide heitkogustega kauplemise süsteem
Siseriikliku meetme riigiabiks kvalifitseerimine
Otsus, millega tunnistatakse abi ühisturuga kokkusobivaks
Valikulisuse mõiste
Eelis, mida rahastatakse riigi ressurssidest
Keskkonnakaitse
Põhjendamiskohustus
Vastuvõetavus

Euroopa Ühenduste Komisjon palub apellatsioonkaebuses tühistada Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 10. aprilli 2008. aasta
otsuse kohtuasjas T‑233/04: Madalmaad
vs
. komisjon (edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”), milles kohus tühistas komisjoni 24. juuni 2003. aasta otsuse K(2003) 1761 (lõplik)
riigiabi N 35/2003 kohta, mis käsitleb Madalmaade Kuningriigi poolt teatatud lämmastikoksiidide heitkogustega kauplemise süsteemi
(edaspidi „vaidlusalune otsus”).
Madalmaade Kuningriik palub vastuapellatsioonkaebuses Euroopa Kohtul tühistada vaidlustatud kohtuotsus osas, milles selle
riigi esimene väide, et riigi ressurssidest rahastatavat eelist ei olnud, tagasi lükati.
Saksamaa Liitvabariik palub vastuapellatsioonkaebuses Euroopa Kohtul vaidlustatud kohtuotsus tühistada.

Õiguslik raamistik
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. oktoobri 2001. aasta direktiiv 2001/81/EÜ kehtestab teatavate õhusaasteainete siseriiklikud
ülemmäärad (EÜT L 309, lk 22; ELT eriväljaanne 15/06, lk 320). Liikmesriigid pidid jõustama direktiivi täitmiseks vajalikud
õigus‑ ja haldusnormid enne 27. novembrit 2002 ja teatama sellest viivitamata komisjonile.
Direktiivi artikli 4 järgi vähendavad liikmesriigid hiljemalt 2010. aasta lõpuks lämmastikoksiidide (edaspidi NO
x
) siseriiklikke heitkoguseid kogusteni, mis ei ületa direktiivi I lisas sätestatud heitkoguste ülemmäärasid. Madalmaade Kuningriigi
osas on selleks ülemmääraks 260 kilotonni.

Vaidluse taust
Järgnevalt esitatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 8−20 on toodud vaidluse aluseks olev faktiline raamistik:
„8.      Madalmaade ametiasutused teatasid 23. jaanuari 2003. aasta kirjaga EÜ artikli 88 lõike 3 alusel komisjonile NO
x
heitkogustega kauplemise süsteemist (edaspidi „asjaomane meede”). Nad palusid komisjonil teha otsus, milles tuvastatakse,
et vastavalt nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määruse (EÜ) nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad EÜ asutamislepingu
artikli 93 kohaldamiseks (EÜT L 83, lk 1; ELT eriväljaanne 08/01, lk 339), artikli 4 lõikele 2 ei kujuta asjaomane meede endast
abi.
9.      Komisjon võttis 24. juunil 2003 vastu [vaidlusaluse] otsuse.
10.      [Vaidlusaluse] otsuse punktis 1 kirjeldab komisjon kõigepealt asjaomast meedet. Direktiiviga 2001/81 Madalmaadele kehtestatud
NO
x
heitkoguste siseriikliku ülemmäära raames seadsid Madalmaade ametiasutused suurte tööstuskäitiste, s.o ligi 250 ettevõtte
osas eesmärgi, et 2010. aastaks on NO
x
heitkogus 55 kilotonni.
11.      Selle süsteemi korralduse kohta märgib komisjon [vaidlusaluse] otsuse punktis 1.2, et siseriiklik seadus sätestab siduvad
NO
x
heitenormid kõigi tööstuskäitiste jaoks. Ettevõtja saab sel viisil kehtestatud heitenorme järgida kas rakendades oma ettevõttes
NO
x
heitkoguste vähendamiseks meetmeid, ostes saastekvoote teistelt ettevõtjatelt või neid kahte varianti kombineerides. Heitkoguste
vähendamist NO
x
krediidi vormis pakuvad saastekvootidega kauplemise turul käitised, mille heitkogused jäävad alla heitenormi.
12.      Käitise kogu aastane NO
x
heitkogus, mida võib olla müüdud või ostetud NO
x
krediidiga korrigeeritud, peab vastama selle käitise lubatud heitkoguse tasemele. Lubatud aastase heitkoguse koguarv arvutatakse
asjaomase heitenormi ja käitise kasutatud energia hulga alusel.
13.      Madalmaade ametiasutused kontrollivad iga aasta lõpus, kas käitised on ettenähtud heitenormist kinni pidanud. NO
x
krediiti võib igal aastal osta, hoiustada või laenata tulevasteks perioodideks. Kui käitis ületab ettenähtud heitenormi, peab
ta ületatud koguse järgmisel aastal hüvitama. Pealegi suurendatakse igasuguste normide ületamise ärahoidmiseks hüvitamisele
kuuluvat ületatud kogust 25% võrra. Kui käitis talle ettenähtud heitenormist kinni ei pea, määravad Madalmaade ametiasutused
tõhusa, proportsionaalse ja hoiatava trahvi.
14.      Lõpetuseks ei tohi ettevõtjad asjaomase meetmega seoses omandada saastekvoote tootmiseks kasutamiseks. Nad on kohustatud järgima
üksnes heitenorme.
15.      [Vaidlusaluse] otsuse punktis 1.3 kirjeldab komisjon heitenormi arvutusmeetodit ning seejärel punktis 1.4
cap‑and‑trade
‑süsteemi ja asjaomase meetme tüüpi
dynamic‑cap‑
süsteemi vahelisi erinevusi. Komisjon selgitab, et Madalmaade ametiasutuste seisukoha järgi erineb asjaomane meede teisest
kaubeldavate kvootide süsteemi variandist −
cap‑and‑trade
‑süsteemist, milles saastekvoodid eraldatakse ettevõtjatele. Uued ettevõtjad või ettevõtjad, kes soovivad oma tegevust laiendada,
peavad esmalt saama vajaliku koguse kvoote. Asjaomase meetme puhul ettevõtjatel sellist kohustust ei ole, vaid nad peavad
pelgalt järgima oma heitenormi, mis oleneb nende energia tarbimisest, millest lähtuvalt normi kohandatakse.
16.      Edasi märgib komisjon [vaidlusaluse] otsuse punktides 1.5 ja 1.6, et asjaomast meedet kohaldatakse paralleelselt ühenduse
õigusnormidega kõigile tööstusettevõtetele, mille soojusvõimsus on üle 20 megavati. Madalmaade ametiasutused kohaldavad ka
edaspidi erinevates ühenduse kehtivates direktiivides kehtestatud heitkoguse piirväärtusi.
17.      Asjaomase meetme hindamisel ([vaidlusaluse] otsuse punkt 3) toetub komisjon esiteks oma varasematele saastekvootide kauplemise
kavade raames tehtud otsustele ning eristab kahte liiki süsteeme:
„1.      Süsteemid, mille puhul kaubeldavaid heitme‑ või saastelubasid käsitletakse immateriaalse põhivarana, millel on turuväärtus
ja mida riik oleks võinud ka müüa või enampakkumisele panna, mistõttu jääb tulu saamata (või kaotatakse riigi ressursse),
ning seega on tegemist riigiabiga EÜ […] artikli 87 lõike 1 tähenduses.
2.      Süsteemid, mille puhul kaubeldavaid heitme‑ või saastelubasid käsitletakse ametliku tõendina selle kohta, et teatavat toodangut
ei saa müüa või anda pakkumise teel loa saajale, mistõttu tulu saamata ei jää ja seega riigi ressursse ei kaotata, mis omakorda
tähendab, et tegemist ei ole riigiabiga EÜ […] artikli 87 lõike 1 tähenduses.”
18.      Seejärel toob komisjon esile põhjused, mis viisid ta järelduseni, et asjaomase meetme näol on tegemist riigiabiga, st riik
annab sisuliselt tasuta NO
x
krediiti konkreetsele ettevõtjate rühmale, kes osaleb liikmesriikidevahelises kaubanduses. [Vaidlusaluse] otsuse järgi oli
Madalmaade ametiasutustel võimalus saastekvoote müüa või enampakkumisele panna. Kui liikmesriik annab tasuta NO
x
krediiti immateriaalse põhivarana, jääb tal seega tulu saamata. Selle põhjal teeb komisjon järelduse, et kõnealune kava hõlmab
riigi ressursse EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses. Asjassepuutuvate ettevõtjate positsiooni tugevdamine mõjutab liikmesriikidevahelist
kaubandust.
19.      Viimaseks kontrollib komisjon [vaidlusaluse] otsuse punktis 3.3 asjaomase meetme ühisturuga kokkusobivust.
20.      Lõpptulemusena sedastab komisjon [vaidlusaluse] otsuse punktis 4, et asjaomane meede hõlmab riigiabi EÜ artikli 87 lõike 1
tähenduses ning lisab, et abi on vastavalt EÜ artikli 87 lõikele 3 ja Euroopa Majanduspiirkonna (EMP) lepingu artikli 61 lõike 3
punktile c ühisturuga kokkusobiv. Komisjon palub Madalmaade ametiasutustel edastada talle igal aastal asjaomase meetme rakendamise
kohta aruanne ja teatada talle eelnevalt kõikidest abi andmise tingimustes tehtavatest muudatustest.”

Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
Madalmaade Kuningriik esitas vaidlusaluse otsuse peale hagi, mis saabus Euroopa Kohtu kantseleisse 5. septembril 2003 (kohtuasi C‑388/03).
Euroopa Kohtu president andis 17. veebruari 2004. aasta määrusega Saksamaa Liitvabariigile loa Madalmaade Kuningriigi toetuseks
menetlusse astuda.
Nõukogu 26. aprilli 2004. aasta otsuse 2004/407/EÜ, Euratom, millega muudetakse Euroopa Kohtu põhikirja käsitleva protokolli
artikleid 51 ja 54 (ELT L 132, lk 5; ELT eriväljaanne 01/05, lk 85), alusel saatis Euroopa Kohus 8. juuni 2004. aasta määrusega
kohtuasja Üldkohtule.
Üldkohus palus 13. detsembri 2004. aasta kirjas Madalmaade Kuningriigil ja Saksamaa Liitvabariigil esitada oma märkused käesoleva
hagi vastuvõetavuse kohta esitatud järeldustele Euroopa Kohtu 28. jaanuari 2004. aasta määruses kohtuasjas C‑164/02: Madalmaad
vs
. komisjon (EKL 2004, lk I‑1177). Nad esitasid oma märkused vastavalt 14. ja 12. jaanuaril 2005.
Madalmaade Kuningriik, keda toetab Saksamaa Liitvabariik, palus Üldkohtul:
–        tühistada vaidlustatud otsus osas, milles komisjon leiab, et asjaomane meede hõlmab riigiabi EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses,
ning
–        mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon palus Üldkohtul:
–        esimese võimalusena tunnistada hagi vastuvõetamatuks või teise võimalusena jätta hagi rahuldamata, ning
–        mõista kohtukulud välja Madalmaade Kuningriigilt.
Komisjon väitis, et vaidlusaluse otsuse peale esitatud hagi on vastuvõetamatu. Otsus, millega asjaomane meede ühisturuga kokkusobivaks
riigiabiks kvalifitseeritakse, ei ole vaidlustatav, kuna see ei mõjuta Madalmaade Kuningriigi huve.
Üldkohus tunnistas hagi vastuvõetavaks, sedastades vaidlustatud kohtuotsuse punktis 42, et kõnesolev otsus tekitab selgelt
siduvaid õiguslikke tagajärgi. Kohus märkis esiteks, et riigiabina määratlemine võimaldas komisjonil hinnata asjaomase meetme
kokkusobivust ühisturuga. Teiseks toob sellekohane kvalifitseerimine kaasa olemasolevate abikavade jaoks määrusega nr 659/1999,
eelkõige selle artiklites 17−19 ja artiklis 21 sätestatud menetluse kohaldamise, millega pannakse liikmesriikidele kohustus
esitada aastaaruanne kõikide olemasolevate abikavade kohta. Kolmandaks võib riigiabiks kvalifitseerimine avaldada mõju ka
uue abi andmisele vastavalt erinevatest allikatest pärit abi kattumist käsitlevatele sätetele, mis on muu hulgas ette nähtud
keskkonnakaitsele antava riigiabi kohta kehtestatud ühenduse suuniste (EÜT 2001, C 37, lk 3) punktis 74.
Madalmaade Kuningriik esitas oma nõuete toetuseks kaks väidet, millest esimene puudutab EÜ artikli 87 rikkumist ja teine põhjendamiskohustuse
rikkumist.
Esimese väite kohta, mis jaguneb kaheks osaks, väidab Madalmaade Kuningriik, keda toetab Saksamaa Liitvabariik, et asjaomane
meede ei ole eelis, mida rahastatakse riigi ressurssidest, ja et EÜ artiklis 87 nõutud valikulisuse tingimus ei ole sellest
meetmest abi saavate ettevõtjate puhul täidetud.
Esimese väite esimese osa kohta, mis puudutab riigi ressurssidest rahastatava eelise puudumist, märgib Üldkohus, et asjaomase
meetme aluseks ei ole otse riigi poolt eraldatavad saastekvoodid. Samas annab nende kvootide kaubeldavus neile turuväärtuse,
mida ettevõtjad võivad igal ajal müüa. Lisaks saavad ettevõtjad saastekvootide ostmisega hoida ära trahvi määramise. Immateriaalse
põhivaraga samastatud saastekvoodid anti asjassepuutuvate ettevõtjate käsutusse tasuta, kuigi need oleks saanud maha müüa
või enampakkumisele panna. Madalmaade Kuningriik loobus seega riigi teatud ressursside saamisest. Järelikult on asjaomane
meede eelis, mida antakse asjassepuutuvatele ettevõtjatele riigi ressurssidest.
Esimese väite teise osa kohta, mis puudutab valikulisuse puudumist, märgib Üldkohus, et asjaomane meede tervikuna ei soodusta
teatavaid ettevõtjaid või teatavate kaupade tootmist EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses.
Esiteks on asjaomase meetme kohaldamise kriteerium, s.o tööstuskäitise soojusvõimsus objektiivne kriteerium. Üldkohus leiab,
et kuna asjaomane meede on suunatud kõige rohkem saastavatele ettevõtjatele, vastab see objektiivne kriteerium taotletavale
eesmärgile, milleks on keskkonnakaitse, ning süsteemi sisemisele loogikale.
Teiseks on märgitud, et ettevõtjate, kellele kohaldatakse NO
x
heitkoguste spetsiaalset ülemmäära, faktiline ja õiguslik olukord ei ole võrreldav nende ettevõtjate olukorraga, kellele
ülemmäära ei kohaldata. Selle eriskeemi kohaldamisalasse kuuluvad suured tööstuskäitised peavad trahvi ähvardusel järgima
heitenorme või ranget tulemuslikkuse standardtaset, mida vähendatakse järk‑järgult kuni 2010. aastani. Komisjon ei ole tõendanud
üldise skeemi olemasolu, mida kohaldataks ettevõtjatele, kes on asjaomase meetme kohaldamisalasse kuuluvate ettevõtjatega
võrreldavas faktilises ja õiguslikus olukorras, kuid millega ei antud NO
x
saastekvootide kaubeldavuse näol eelist. Asjaomane meede ei kaldu seega ühestki üldisest skeemist kõrvale. Neil asjaoludel
ei soodusta asjaomane meede teatavaid ettevõtjaid või teatavate kaupade tootmist EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses. Kuna valikulisuse
kriteerium ei ole niisiis täidetud, ei saa asjaomast meedet riigiabiks kvalifitseerida.
Kuna Üldkohus oli esimese väite hindamise tulemusena vaidlusaluse otsuse tühistanud, ei pidanud ta teise väite üle enam otsustama.

Menetlus Euroopa Kohtus
Euroopa Kohtu presidendi 23. detsembri 2008. aasta määrusega lubati Sloveenia Vabariigil ning Suurbritannia ja Põhja‑Iiri
Ühendkuningriigil astuda menetlusse Madalmaade Kuningriigi nõuete toetuseks.
Euroopa Kohtu presidendi 8. mai 2009. aasta määrusega lubati Prantsuse Vabariigil astuda Madalmaade Kuningriigi nõuete toetuseks
suulisesse menetlusse, kui selline menetlus toimub.

Poolte nõuded
Apellatsioonkaebuses palub komisjon Euroopa Kohtul:
–        tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
–        tunnistada tühistamishagi vastuvõetamatuks;
–        teise võimalusena jätta tühistamishagi rahuldamata ja
–        mõista Üldkohtus ja Euroopa Kohtus kantud menetluskulud välja Madalmaade Kuningriigilt.
Madalmaade Kuningriik palub vastuses apellatsioonkaebusele Euroopa Kohtul:
–        jätta apellatsioonkaebus rahuldamata;
–        vastuapellatsioonkaebuses tühistada vaidlustatud kohtuotsus osas, milles Madalmaade Kuningriigi esimene väide riigi ressurssidest
rahastatava eelise puudumise kohta tagasi lükati,
–        mõista komisjonilt välja esimeses astmes toimunud menetluses ja apellatsioonimenetluses tekkinud kohtukulud.
Saksamaa Liitvabariik palub vastuses apellatsioonkaebusele Euroopa Kohtul:
–        esimese võimalusena:
–        jätta apellatsioonkaebus rahuldamata;
–        vastuapellatsioonkaebuses tühistada vaidlustatud kohtuotsus ja
–        mõista kohtukulud välja komisjonilt;
–        teise võimalusena juhuks, kui Euroopa Kohus peaks leidma, et vastuapellatsioonkaebus on vastuvõetamatu:
–        jätta apellatsioonkaebus rahuldamata;
–        juhul kui Euroopa Kohus rahuldab komisjoni apellatsioonkaebuse, tühistada vaidlustatud kohtuotsus tervikuna ning
–        mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Sloveenia Vabariik palub menetlusse astuja seisukohtades Euroopa Kohtul:
–        jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ning
–        mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Ühendkuningriik palub menetlusse astuja seisukohtades Euroopa Kohtul:
–        jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja
–        mõista komisjonilt välja esimeses astmes toimunud menetluses ja apellatsioonimenetluses tekkinud kohtukulud.

Apellatsioonkaebus
Komisjon põhjendab oma apellatsioonkaebust kahe väitega. Esimese väite kohaselt rikuti EÜ artiklit 230 seoses selle liikmesriigi
õigusega esitada hagi, kelle abimeede on heaks kiidetud. Teise väite kohaselt, mille komisjon on esitanud teise võimalusena,
rikuti EÜ artikli 87 lõiget 1 selles sättes osutatud mõistete „teatud ettevõtjaid” või „teatud kaupade tootmine” osas.

Esimene väide
Poolte argumendid
Esimene väide on jagatud kahte ossa. Esimeses osas väidab komisjon, et komisjoni otsuse, mille tühistamist taotletakse, resolutsiooni
täpne sõnastus ei ole määrav. Lisaks on Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 47 vääralt esile tõstnud komisjoni otsuse
resolutsiooni eespool viidatud kohtumääruse Madalmaad
vs
. komisjon aluseks olnud kohtuasjas. Järelikult sisaldab vaidlustatud kohtuotsuse punkt 47 faktiliste asjaolude moonutamist
ja tugineb seega vääral vastuvõetavuse kriteeriumil. Igal juhul ei oma Üldkohtu poolt vaidlustatud kohtuotsuse punktis 47
eespool osutatud kohtumääruses Madalmaad
vs
. komisjon kõne all oleva otsuse ja vaidlusaluse otsuse vahel vahetegemine asjas tähtsust.
Esimese väite teises osas väidab komisjon, et Üldkohtu järeldus, mille kohaselt tõi vaidlusaluse meetme riigiabiks kvalifitseerimine
kaasa teatavaid õiguslikke tagajärgi, ei ole õige. Väljakujunenud kohtupraktika järgi on riigiabi mõiste objektiivne mõiste.
Vaidluse all olev riiklik meede kas kuulub EÜ artikli 87 lõike 1 kohaldamisalasse või mitte. Ei ole võimalik järeldada, et
vaidlusaluse otsusega asjaomase liikmesriigile kaasnevad tagajärjed, mida Üldkohus on vaidlustatud kohtuotsuse punktis 41
kirjeldanud (aruannete esitamine, abi mittekumuleerumine), johtuvad komisjoni seisukohavõtust, vaid need sõltuvad eelkõige
sellest, kas asjaomane meede kuulub EÜ artikli 87 lõike 1 kohaldamisalasse. Üldkohtu esitatud abi kumuleerumise piirangute
kohta väidab komisjon, et need on kohaldatavad siis, kui asjaomane meede kujutab endast abi, arvestamata asjaolu, kas komisjon
on vaidlusaluses otsuses seda kinnitanud või mitte.
Madalmaade Kuningriik väidab esimese väite esimese osa kohta, et vaidlusalune otsus erineb oluliselt eespool viidatud kohtumääruse
Madalmaad
vs
. komisjon aluseks olnud otsusest. Käesolevas asjas ei palunud Madalmaade Kuningriik kontrollida asjaomase meetme seaduslikkust
EÜ artiklite 87 ja 88 osas. Vastupidi, kõnealune liikmesriik palus sõnaselgelt komisjonil asjaomast meedet riigiabiks mitte
kvalifitseerida. Erinevalt eespool viidatud kohtumääruse Madalmaad
vs
. komisjon aluseks olnud kohtuasjast on käesoleva kohtuasja esemeks selgelt vaidlusaluse otsuse resolutsioon.
Madalmaade Kuningriik väidab esimese väite teise osa kohta, et ainult siseriikliku meetme riigiabiks kvalifitseerimine lubab
komisjonil kontrollida meetme kokkusobivust ühisturuga. Komisjonil on selles osas ainupädevus. Riigiabiks kvalifitseerimine
kohustab liikmesriiki täitma määrusest nr 659/1999 tulenevaid kohustusi. Sellele lisaks avaldab komisjoni poolt siseriikliku
meetme riigiabiks kvalifitseerimine võrreldavate siseriiklike meetmete osas mõju ka menetlusele siseriiklikes kohtutes.
Saksamaa Liitvabariik, Prantsuse Vabariik, Sloveenia Vabariik ja Ühendkuningriik väidavad samuti, et vaidlusalune otsus on
vaidlustatav akt EÜ artikli 230 tähenduses.
Euroopa Kohtu hinnang
Esimese väite raames vaidleb komisjon esiteks vastu järeldusele, millele Üldkohus jõudis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 47
ja mille kohaselt tuleb käesolevat kohtuasja eristada eespool viidatud kohtumääruse Madalmaad
vs
. komisjon aluseks olnud kohtuasjast. Viimasena nimetatud kohtuasjas taotles Madalmaade Kuningriik hagiavalduses asjaomase
otsuse tühistamist „osas, milles komisjon leidis, et sadamaametitele tehtud maksed […] kujutavad endast EÜ artikli 87 lõike 1
tähenduses riigiabi”, samas kui nimetatud otsuse resolutiivosa sellist järeldust ei sisalda.
Sellega seoses tuleneb osutatud kohtumääruse punktist 20, et selles kohtuasjas kõne all olevast abikavast teatades oli liikmesriik
palunud komisjonil hinnata meetme õiguspärasust EÜ artiklite 87 ja 88 osas, nii et ühelt poolt EÜ artikli 87 lõike 1 ja teiselt
poolt EÜ artikli 87 lõike 3 punkti c alusel vastu võetud asjaomane otsus ei saanud Madalmaade Kuningriigi õiguslikku olukorda
oluliselt muuta. Euroopa Kohus sedastas veel selle kohtumääruse punktides 21−24, et asjaomase otsuse resolutsioon ei ole mingil
juhul seisukohavõtt küsimuses, kas sadamaasutus on ettevõtja, ega küsimuses, kas nende asutuste kogu tegevus on majandustegevus,
et see otsus ei mõjuta kuidagi sadamaasutustele makstavate võimalike muude toetuste hindamist EÜ artikli 87 lõike 1 vaatevinklist
ning et kõnealuse otsuse põhjenduste vaidlustatud osa ei too kaasa siduvaid õiguslikke tagajärgi, mis võiksid Madalmaade Kuningriigi
huve mõjutada.
Käesoleval juhul seevastu tuleneb vaidlustatud kohtuotsuse punktist 8, et Madalmaade ametiasutused teatasid EÜ artikli 88
lõike 3 alusel komisjonile kõnealusest meetmest, paludes sellel institutsioonil teha otsus, milles tuvastatakse, et vastavalt
määruse nr 659/1999 artikli 4 lõikele 2 ei ole tegemist abiga. Madalmaade Kuningriik vaidlustab Üldkohtule esitatud hagis
sõnaselgelt esiteks selle, et tema taotlus kõnealust meedet riigiabiks mitte kvalifitseerida rahuldamata jäeti, ja teiseks
põhjenduse vaidlusaluses otsuses, millega see taotlus rahuldamata jäeti. Lisaks tuleneb nii vaidlusalusest otsusest kui ka
vaidlustatud kohtuotsusest, et komisjon kvalifitseeris kõnealuse meetme riigiabiks enne, kui ta selle ühisturuga kokkusobivaks
tunnistas.
Neil asjaoludel ei rikkunud Üldkohus õigusnorme, kui ta eristas käesolevat juhtumit, kus on kõne all asjaomase liikmesriigi
selge taotlus, et komisjon tunnistaks, et meede on võetud määruse nr 659/1999 artikli 4 lõikega 2 kooskõlas, juhtumist eespool
viidatud kohtumääruse Madalmaad
vs
. komisjon aluseks olnud kohtuasjas.
Teiseks vaidlustab komisjon vaidlustatud kohtuotsuse punkti 41 selles osas, et asjaomase meetme riigiabiks kvalifitseerimine
tõi asjassepuutuva liikmesriigi suhtes kaasa õiguslikke tagajärgi. Ta väidab, et riigiabi mõiste on objektiivne mõiste ja
et Üldkohtu esitatud järeldused ei lähtu sellest klassifitseerimist, vaid juhinduvad sellest, kas asjaomane meede kuulub EÜ
artikli 87 lõike 1 kohaldamisalasse.
Siinjuures tuleb meenutada, et kui komisjon pärast esialgset uurimist leiab, et teatatud meetme ühisturuga kokkusobivuse kohta
ei ole ilmnenud mingeid kahtlusi, kuivõrd see jääb EÜ artikli 87 lõike 1 reguleerimisalasse, võtab ta vastu vastuväidete esitamata
jätmise otsuse määruse nr 659/1999 artikli 4 lõike 3 alusel (24. mai 2011. aasta otsus kohtuasjas C‑83/09 P: komisjon
vs
. Kronoply ja Kronotex, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 44). Üldkohus märgib vaidlustatud kohtuotsuse punktis 41
õigesti, et niisugune otsus toob kaasa olemasolevate abikavade jaoks määrusega nr 659/1999 ette nähtud menetluse, eelkõige
artiklites 17−19 ja artiklis 21 sätestatud menetluse kohaldamise, millega pannakse liikmesriigile kohustus esitada aastaaruanne
kõikide olemasolevate abikavade kohta.
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 24 ja 27 märkis, on meetme ekslikult riigiabiks kvalifitseerimisel seega teavitava
liikmesriigi jaoks õiguslikud tagajärjed selles suhtes, et komisjon jälgib asjaomast meedet pidevalt ja kontrollib seda korrapäraselt,
nii et liikmesriigil on teatatud meetme elluviimisel piiratud tegutsemisruum.
Sellest tuleneb kahtlemata, et EÜ artikli 87 lõigetele 1 ja 3 tuginev otsus, millega asjaomane meede küll riigiabiks kvalifitseeritakse,
kuid tunnistatakse ühisturuga kokkusobivaks, on käsitatav vaidlustatava aktina EÜ artikli 230 tähenduses. Niisugune kokkusobivaks
tunnistamise otsus EÜ artikli 87 lõigete 1 ja 3 tähenduses on peale selle lõplik otsus, mitte ettevalmistav meede.
Eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb komisjoni apellatsioonkaebuse esimene väide tagasi lükata.

Teine väide
Komisjon väidab sisuliselt, et Üldkohus rikkus vaidlusaluse otsuse valikulisuse analüüsimisel õigusnorme. Komisjon vaidlustab
teises väites esiteks vaidlustatud kohtuotsuse põhjenduse, milles leitakse, et asjaomane meede ei soodusta teatud ettevõtjaid
või teatud kaupade tootmist EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses, ning teiseks Üldkohtu järelduse, mille kohaselt isegi kui asjaomane
meede soodustab teatud ettevõtjaid või teatud kaupade tootmist, ei ole see siiski riigiabi, kuna see on keskkonnale soodus
ja on õigustatud selle süsteemi olemuse ja ülesehitusega, millesse see kuulub.
Teise väite esimene osa
–       Poolte argumendid
Teise väite esimeses osas väidab komisjon, et asjaolu, et asjaomase meetme kohaldamise kriteerium on Üldkohtu hinnangul objektiivne
kriteerium, mitte geograafiline või sektoriaalne, ei oma tähtsust. Komisjon märgib sellega seoses esimese argumendi raames,
et asjaolu, et kõigile suurtele käitistele kohaldatakse heitkoguste ülemmäära, ei ole asjassepuutuv, kuna ülemmäär näitab
vaid seda, et vaidlusalused toetused on osa abikavast, mitte individuaalne abi. Komisjon leiab, et asjaomane meede, mis puudutab
piiratud rühma ettevõtjaid, s.o umbes 250 ettevõtjat, on valikuline meede.
Teise argumendi raames väidab komisjon, et Üldkohus kohaldas asjaomase meetme valikulisuse kindlaks tegemiseks ebaõiget kriteeriumi
ja jättis vääralt tõendamiskoormise komisjoni kanda, mis on ebaõige ja võimatu. Nii pidi ta esitama tõendeid selle kohta,
et kõikidele ülejäänud Madalmaade ettevõtjatele olid kehtestatud samasugused kohustused, mis kehtisid eespool osutatud 250 ettevõtja
suhtes. Komisjon väidab seejuures, et isegi kui ühegi teise Madalmaade ettevõtja suhtes ei oleks mingeid NO
x
heitkoguste piiranguid kehtestatud, kujutaks asjaomane meede endast ikkagi riigiabi. Madalmaade Kuningriik oleks võinud kohaldada
nende 250 ettevõtja suhtes „traditsioonilist” kohustuslikku laadi meedet, andmata neile võimalust NO
x
saastekvootidega kaubelda. Samas on ettevõtjate arv, kellele kõnesolev liikmesriik sellist eelist pakub, väga piiratud, kuna
antud juhtumil puudutab see vaid 250 ettevõtjat, kelle soojusvõimsus on üle 20 megavati. Järelikult on meede valikuline.
Madalmaade Kuningriik vastab, et seda asjaolu, mille alusel Üldkohus tuvastas, et asjaomane meede on objektiivne, mitte geograafiline
või sektoriaalne, ei saa apellatsioonimenetluses vaidlustada, et tühistada Üldkohtu järeldust, mille kohaselt ei ole asjaomane
meede valikuline. Seega on komisjoni argument vastuvõetamatu. Üldkohus mainib seda asjaolu fakti tuvastamiseks, mitte aga
asjaomase meetme valikulisuse kohta antava hinnangu põhialusena. Mis puutub abikava alla mittekuuluvate Madalmaade ettevõtjate
ja nende 250 ettevõtja võrdlusse, kes võivad NO
x
saastekvootidega kaubelda, siis väidab Madalmaade Kuningriik esiteks, et viimasena nimetatud ettevõtjate suhtes, kellele
kuuluvad suured tööstuskäitised, kehtivad lisakohustused. Nende lisakohustuste eesmärk on NO
x
heitkogustega seoses teha olulist vahet asjaomaste ettevõtjate ja muude ettevõtjate vahel.
Saksamaa Liitvabariigi seisukohast on selge, et objektiivsuse kriteerium on Üldkohtu jaoks vajalik, kuid mitte piisav tingimus,
et vastata meetme valikulisuse küsimusele eitavalt. Otsustavaks hindamiskriteeriumiks on meetme mõju. Euroopa Kohus peab meedet
valikuliseks vaid juhul, kui see on
de facto
valikuline, isegi kui seda rakendati objektiivseid kriteeriume järgides. Selline järeldus tuleneb ka komisjoni viidatud kohtuotsustest.
Üldkohus leidis käesoleval juhul, et saastekvootidega kauplemise süsteemis osalevad 250 ettevõtjat ei ole teiste ettevõtjatega
võrreldavas õiguslikus ja faktilises olukorras. Saksamaa Liitvabariik väidab, et komisjoni ülesanne on tõendada, et teiste
ettevõtjate suhtes, kes on asjaomase meetmega hõlmatud ettevõtjatega võrreldavas olukorras, kehtivad NO
x
heitkoguste osas samad reeglid, kuid on saastekvootidega kauplemise süsteemist välja arvatud. Oluline on vaid küsimus, kas
asjaomane meede kujutab endast erandit üldisemast reeglist.
Sloveenia Vabariigi arvates on meetme valikulisuse hindamisel arvessevõetavaks kriteeriumiks asjaolu, kas seda meedet kohaldatakse
kõikidele võrreldavas olukorras olevatele ettevõtjatele. See liikmesriik leiab, et kõnesoleva abikava eesmärk on keskkonnakaitse
ja selle eesmärgi saavutamiseks võetakse arvesse suurimate saastajate eriomadused. Saastavatele ettevõtjatele kehtestatakse
teistega võrreldes suuremad rahalised kohustused ja nende õiguslikku olukorda käsitletakse erinevalt.
–       Euroopa Kohtu hinnang
Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et asjaolu, et meetmest kasu taotleda võivate ettevõtjate arv on piisavalt suur või
need ettevõtjad kuuluvad erinevatesse tegevusvaldkondadesse, ei sea meetme valikulisust kahtluse alla ega välista seega selle
kvalifitseerimist riigiabiks (17. juuni 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑75/97: Belgia
vs
. komisjon, EKL 1999, lk

I‑3671, punkt 32; 8. novembri 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑143/99: Adria‑Wien Pipeline ja Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke,
EKL 2001, lk I‑8365, punkt 48, ning 13. veebruari 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑409/00: Hispaania
vs
. komisjon, EKL 2003, lk I‑1487, punkt 48). Juhul kui kõnesoleva meetme suhtes kehtivad horisontaalse kohaldamise objektiivsed
kriteeriumid, ei muuda ka see asjaolu meetme valikulisust, kuna näitab ainult seda, et vaidlusalused toetused kuuluvad abikavasse
ega kujuta endast individuaalset abi (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Hispaania
vs
. komisjon, punkt 49).
EÜ artikli 87 lõige 1 määratleb riigipoolseid sekkumisi nende mõju põhjal ja seega sõltumata tehnikast, mida liikmesriigid
sekkumiste ellurakendamiseks kasutavad (vt 22. detsembri 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑487/06 P: British Aggregates
vs
. komisjon, EKL 2008, lk I‑10505 punkt 89).
Lisaks kinnitab Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 84 ja 86 eespool viidatud kohtuotsuse Adria‑Wien Pipeline ja Wietersdorfer
& Peggauer Zementwerke punktidele 34 ja 41 viidates õigesti, et riikliku meetme näol on tegemist abiga vaid siis, kui see
soodustab teatud ettevõtjaid või teatud kaupade tootmist ja seda võrreldes teiste ettevõtjatega, kes on võrreldavas faktilises
ja õiguslikus olukorras, arvestades asjassepuutuva meetmega taotletud eesmärki.
Üldkohus sedastab vaidlustatud kohtuotsuse punktis 88, et „asjaomase meetme kohaldamise kriteerium on niisiis objektiivne,
ilma geograafilisi või sektoriaalseid asjaolusid arvestamata. Kuivõrd asjaomane meede on suunatud kõige rohkem saastavatele
ettevõtjatele, vastab see objektiivne kriteerium ka taotletavale eesmärgile, milleks on keskkonnakaitse, ning süsteemi sisemisele
loogikale”.
Samas märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 89 ka seda, et „üksnes skeemi kohaldamisalasse kuuluvad ettevõtjad
[peavad] trahvi ähvardusel järgima heitenorme või ranget tulemuslikkuse standardtaset (
Performance Standard Rate
(PSR)), mida vähendatakse järk‑järgult kuni 2010. aastani”. Kohus jätkas oma analüüsi punktis 91 ja sellele järgnevates punktides,
selgitades sisuliselt, et komisjon ei ole vaidlusaluses otsuses näidanud, et ettevõtjatele, keda asjaomane meede ei puuduta,
kohaldatakse meetmega hõlmatud ettevõtjatega võrreldes samaväärseid kohustusi, nii et teiste ettevõtjate olukorda saaks pidada
võrreldavaks nende ettevõtjate olukorraga, keda asjaomane meede puudutab. Kõigile neile kaalutlustele tuginedes tegi Üldkohus
vaidlustatud kohtuotsuse punktis 96 järelduse, et asjaomane meede teatavaid ettevõtjaid ei soodusta.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 84−96 tuleneb nende koostoimes seega, et Üldkohus ei järeldanud – nagu väidab komisjon
–, et objektiivse kriteeriumi kohaldamine asjassepuutuvatele ettevõtetele, mille soojusvõimsus on üle 20 megavati, on piisav,
et kummutada komisjoni väide asjaomase meetme valikulisuse kohta. Üldkohus sedastab, et kõnealust meedet kohaldatakse suurtele
ettevõtjatele ilma geograafilisi või sektoriaalseid asjaolusid arvestamata. Üldkohtu tehtud faktilised järeldused, mis puudutavad
meetme objektiivsust, kinnitavad kohtu väidet, et asjaomane meede ei ole valikuline, kuivõrd subjektiivsete kriteeriumide
alusel kohaldatav meede on eeldatavalt valikuline. Tuleb täpsustada, et Üldkohus ei tugine ainuüksi nendele järeldustele sedastamaks,
et asjaomane meede ei ole valikuline.
Järelikult ei sedastanud Üldkohus vastupidi komisjoni poolt väidetule, et asjaomane meede ei ole EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses
valikuline pelga asjaolu tõttu, et kõnealusele meetmele kohaldati objektiivset kriteeriumi.
Neil asjaoludel tuleb komisjoni teise väite esimese osa esimene argument tagasi lükata.
Teise väite esimese osa kohta esitatud teise argumendi raames seab komisjon kahtluse alla vaidlustatud kohtuotsuse punktides 89−96
esitatud Üldkohtu kaalutlused ning väidab sisuliselt, et Üldkohus kohaldas ebaõiget kriteeriumi, mille kohaselt oli komisjon
kohustatud esitama tõendeid selle kohta, et kõikide teiste Madalmaades asuvate ettevõtjate suhtes kehtivad samasugused kohustused
nagu need, mis on asjaomase meetmega hõlmatud. Komisjoni sõnul pani Üldkohus talle ülearuse ja mittevajaliku tõendamiskoormise
osas, milles vaidlusalusest otsusest ja vaidlustatud kohtuotsusest ilmneb selgelt, et Madalmaade kõikide ettevõtjate suhtes
kehtivad NO
x
heitkoguste piirangud. Komisjoni arvates ei esitanud Madalmaade Kuningriik ühtegi argumenti selle kohta, et asjaomane meede
ei ole valikuline põhjusel, et teistele ettevõtjatele ei kohaldata identseid või võrreldavaid kohustusi.
Esiteks tuleb meenutada, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale tuleneb EÜ artiklist 225 ja Euroopa Kohtu põhikirja artikli 58
esimesest lõigust, et Euroopa Kohtul puudub pädevus tuvastada fakte ja põhimõtteliselt hinnata tõendeid, millele Üldkohus
on nende faktide puhul tuginenud. Kui need tõendid on hangitud õiguspäraselt, kui on järgitud õiguse üldpõhimõtteid ja tõendamiskohustust
ning tõendite hankimist puudutavaid menetlusnorme, on üksnes Üldkohus pädev hindama talle esitatud tõendite tõenduslikku väärtust.
See hinnang, välja arvatud juhul, kui tegemist on nende tõendite moonutamisega, ei ole seega iseenesest õigusküsimus, mida
Euroopa Kohus saaks kontrollida (vt eelkõige 18. märtsi 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑419/08 P: Trubowest Handel ja Makarov
vs
. nõukogu ja komisjon, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punktid 30 ja 31, ning 2. septembri 2010. aasta otsus kohtuasjas
C‑399/08 P: komisjon
vs
. Deutsche Post AG, kohtulahendite kogumikus veel lahendamata, punkt 63).
Tõendamiskohustust ning tõendite hankimist puudutavate menetlusnormide osas on Euroopa Kohtul siiski pädevus apellatsioonkaebuse
raames eespool viidatud kohtupraktika kohaselt hinnata, kas asjaomase meetme valikulisuse tõendamine on komisjoni ülesanne.
Väljakujunenud praktika kohaselt on riigiabi antud vaid siis, kui kõik EÜ artikli 87 lõikes 1 esitatud tingimused on täidetud
(vt 15. juuli 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑345/02: Pearle jt, EKL 2004, lk I‑7139, punkt 32 ja seal viidatud kohtupraktika).
Nagu käesoleva kohtuotsuse punktis 52 on märgitud, leidis Üldkohus õigesti, et liikmesriigi antud majandusliku eelise näol
on tegemist abiga vaid siis, kui see soodustab teatud ettevõtjaid või teatud kaupade tootmist.
Seega tõendamaks, et asjaomast meedet kohaldatakse teatud ettevõtjatele või teatud kaupade tootmisele valikuliselt, peab komisjon
tõendama, et selle tulemusena koheldakse erinevalt ettevõtjaid, kes on asjaomase meetme eesmärki silmas pidades faktiliselt
ja õiguslikult võrreldavas olukorras. Samas tuleb veel märkida, et abi mõiste ei hõlma meetmeid, millega kehtestatakse ettevõtjate
erinev kohtlemine nende poolt makstavate tasude kohaldamisel, kui selline erinev kohtlemine tuleneb kõnealuste tasude süsteemi
laadist ja ülesehitusest (Euroopa Kohtu 29. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑159/01: Madalmaad
vs
. komisjon, EKL 2004, lk I‑4461, punkt 42 ja seal viidatud kohtupraktika). Liikmesriik, kes on ettevõtjate vahel koormiste
osas sellise erineva kohtlemise kehtestanud, peab tõendama, et see on kõnealuse süsteemi olemusest ja ülesehitusest lähtuvalt
tõesti põhjendatud (eespool viidatud kohtuotsus Madalmaad
vs
. komisjon, punkt 43).
Sellega seoses tuleb sedastada, nagu komisjon vaidlusaluse otsuse punktis 3.1 märkis, et
dynamic‑cap‑
süsteemis osalevad ettevõtjad kuuluvad suurte tööstuskäitiste erirühma, kes tegutsevad liikmesriikidevahelises kaubanduses
ja saavad eelise, mis teistele ettevõtjatele ei laiene. Need ettevõtjad saavad eelise, mis seisneb võimaluses mõõta nende
poolt saavutatud heitkoguste vähendamiste majanduslikku väärtust, muutes need kaubeldavateks saastekvootideks, või vajaduse
korral vältida ohtu maksta trahvi, kui nad ületavad liikmesriigi asutuste kehtestatud NO
x
heitkoguste piirmäära energiaühiku kohta, ostes saastekvoote teistelt ettevõtjatelt, kellele asjaomast meedet kohaldatakse
(vt selle kohta käesoleva kohtuotsuse punktid 92−96), samas kui teistel ettevõtjatel selliseid võimalusi ei ole, millest põhimõtteliselt
piisab tuvastamaks, et Madalmaade Kuningriik on kehtestanud ettevõtjate vahel koormiste osas erineva kohtlemise käesoleva
kohtuotsuse punktis 61 osutatud kohtupraktika tähenduses.
Pooled on ühel meelel ja kinnitasid seda ka kohtuistungil, et kõik ettevõtjad, kes oma tegevusega tekitavad NO
x
heitkoguseid, peavad täitma nende heitkoguste piiramise või vähendamisega seotud kohustusi, olenemata sellest, kas asjaomast
meedet neile kohaldatakse või mitte. Nende kohustuste täitmiseks, mis neil seega siseriikliku õiguse alusel lasuvad, on eelmises
punktis kirjeldatud võimalused ainult ettevõtjatel, kellele kohaldatakse asjaomast meedet, andes neile eelise, mida teised
võrreldavas olukorras olevad ettevõtjad ei saa.
Siinjuures peab märkima, et komisjon ei pidanud oma otsust põhjalikumalt selgitama. Abikava puhul võib komisjon piirduda kava
omaduste uurimisega, selleks et otsuse põhjendustes hinnata, kas tingimuste tõttu, mida kava ette näeb, tagab see abisaajatele
märgatava eelise võrreldes nende konkurentidega ja on kasulik eelkõige ettevõtjatele, kes osalevad liikmesriikidevahelises
kaubanduses (vt 7. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑310/99: Itaalia
vs
. komisjon, EKL 2002, lk I‑2289, punkt 89).
Sellest järeldub, et leides vaidlustatud kohtuotsuse punktides 92 ja 93, et komisjon ei toonud esile ühtegi konkreetset asjaolu,
mis tõendaks, et käesoleva kohtuotsuse punktis 64 nimetatud kahele ettevõtjate kategooriale laienevad samasisulised kohustused
ja et nad on seega võrreldavas olukorras, rikkus Üldkohus komisjonil lasuva tõendamiskoormise osas õigusnorme.
Käesolevas asjas piisab seega märkimisest, et vaidlusaluses otsuses on selgelt nimetatud ja käesolevas asjas kohaldatud valikulisuse
kriteeriumi, millele meede peab vastama, et selle saaks tunnistada riigiabiks. Komisjon tugines asjaolule, et asjaomases liikmesriigis
on olemas seadused, mis käsitlevad keskkonnakaitset ja õhusaastet ning mis ei puuduta asjaomast meedet. Lisaks võttis ta arvesse
asjaolu, et Madalmaade ettevõtjatele, välja arvatud need 250 ettevõtjat, kes on asjaomase meetmega hõlmatud, kehtivad samuti
teatavad kohustused NO
x
heitkogustega seoses.
Eeltoodust tuleneb, et teise väite esimene osaga tuleb nõustuda.
Teise väite teine osa
–       Poolte argumendid
Teise väite teises osas väidab komisjon, et ei asjaomase meetme keskkonnakaitse eesmärk ega selle süsteemi olemus või ülesehitus,
millesse see meede kuulub, ei võta kõnealuselt meetmelt riigiabi olemust.
Esiteks viitab komisjon Euroopa Kohtu praktikale, mille kohaselt tegemaks kindlaks, kas riiklik meede on riigiabi, ei tehta
EÜ artikli 87 lõikes 1 riiklikel sekkumistel vahet vastavalt nende põhjustele või eesmärkidele, vaid neid määratletakse nende
tagajärgede kaudu. Komisjon selgitab, et juhul kui on võimalik tugineda keskkonnakaitse eesmärgile, mõjutab see komisjoni
ülesannet uurida, ega abi ei kahjusta kaubandustingimusi määral, mis oleks vastuolus ühiste huvidega.
Teiseks heidab komisjon Üldkohtule ette seda, et viimane leidis asjaomase meetme olevat õigustatud selle süsteemi olemuse
ja ülesehitusega, millesse see kuulub. Komisjoni arvates on niisugune tõlgendus ekslik, kuna varem oli Üldkohus leidnud, et
komisjon ei ole tõendanud üldise skeemi olemasolu, mis näitaks, et asjaomane meede soodustab teatavaid ettevõtjaid EÜ artikli 87
lõike 1 tähenduses. Komisjon lisab veel, et liikmesriigi ülesanne on tõendada, et seesugune meede on õigustatud selle süsteemi
olemuse ja ülesehitusega, millesse see kuulub. Käesoleval juhul ei ole Madalmaade Kuningriik seda tõendanud.
Komisjon väidab 6. septembri 2006. aasta otsusele kohtuasjas C‑88/03: Portugal
vs
. komisjon (EKL 2006, lk I‑7115) tuginedes, et sellest laiemast süsteemi olemusest ja ülesehitusest, millega kehtestatakse
NO
x
heitkoguste piirangud, ei tulene, et NO
x
saastekvootidega kauplemine peab olema lubatud ettevõtjatele, kellele asjaomast meedet kohaldatakse. Sarnaselt Euroopa Kohtule
eespool viidatud kohtuotsuses Adria‑Wien Pipeline ja Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke leiab ka komisjon, et igasugune
NO
x
heitkoguste vähendamine on keskkonnale kasulik vähendajast olenemata, st kas käitise soojusvõimsus on üle või alla 20 megavati.
Madalmaade Kuningriik vastab, et kõnealune väide tugineb vaidlustatud kohtuotsuse ekslikule tõlgendamisele. Tema arvates ei
leia Üldkohus, et keskkonnakaitse eesmärk võtab asjaomaselt meetmelt riigiabi olemuse. Ta rõhutab, et sellised seisukohad
olid esitatud täiendavalt. Igal juhul on Madalmaade Kuningriik seisukohal, et Üldkohus leidis õigesti, et isegi kui küsimus
oleks üldskeemis, on ettevõtjate vahel vahetegemine õigustatud, kuna selle aluseks on vaid NO
x
heitkogused ja vähendamise konkreetne norm, mida suuri heitkoguseid tekitavatele ettevõtjatele kohaldatakse. Asjaomase meetme
kohaldamise kriteeriumiks olevad heitkogused on õigustatud selle süsteemi olemuse ja üldise ülesehitusega, mille eesmärk on
õhusaaste vähendamine.
–       Euroopa Kohtu hinnang
Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 99, et „abisaajad ettevõtjad [on] kindlaks määratud vastavalt süsteemi olemusele
ja üldisele ülesehitusele nende märkimisväärsete NO
x
heitkoguste ja spetsiifilise vähendamise normi alusel, mida neile kohaldatakse”, ning et „[k]eskkonnaalased kaalutlused õigustavad
suures koguses lämmastikoksiide õhku paiskavate ettevõtjate erinevat kohtlemist võrreldes teiste ettevõtjatega”. Lisaks leidis
Üldkohus, et „see objektiivne kriteerium [vastab] ka taotletavale eesmärgile, milleks on keskkonnakaitse, ning süsteemi sisemisele
loogikale”.
Väljakujunenud kohtupraktika järgi ei erista EÜ artikli 87 lõige 1 riiklikke meetmeid nende põhjenduste või eesmärkide alusel,
vaid määratleb need meetme tagajärgede põhjal. Kuigi keskkonnakaitse on Euroopa Ühenduse üks olulistest eesmärkidest, ei õigusta
selle eesmärgi arvessevõtmine valikuliste meetmete väljajätmist EÜ artikli 87 lõike 1 kohaldamisalast, kuna keskkonnaalaseid
eesmärke võib igal juhul tulemuslikult arvesse võtta selle hindamisel, kas riigiabi meede on vastavalt EÜ artikli 87 lõikele 3
ühisturuga kokkusobiv (eespool viidatud kohtuotsus Hispaania
vs
. komisjon, punkt 46, ning kohtuotsus British Aggregates
vs
. komisjon, punkt 92).
Käesoleval juhul ei ole asjaomase meetmega hõlmatud ettevõtjate märkimisväärsed NO
x
heitkogused ja neile ettevõtjatele kohaldatav spetsiifiline vähendamise norm piisavad selleks, et jätta kõnealune meede EÜ
artikli 87 lõikes 1 sätestatud valikuliste meetmete alla liigitamata. Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 55 märkis, ei
saa sellist ettevõtjate diferentseerimist kvantitatiivse kriteeriumi alusel, milleks on soojusvõimsuse kriteerium üle 20 megavati,
pidada omaseks kavale, mille eesmärk on vähendada tööstuslikku saastamist ja mis on seepärast õigustatud oma keskkonnaalase
eesmärgiga.
Peale selle tuleb meenutada, et liikmesriik, kes on ettevõtjate vahel sellise vahetegemise kehtestanud, peab tõendama, et
see on asjaomase süsteemi olemusest ja ülesehitusest lähtuvalt tõepoolest põhjendatud (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus
Madalmaad
vs
. komisjon, punkt 43).
Neil asjaoludel ei ole asjaomases siseriiklikus õiguses eristamiseks kasutatud kriteerium, milleks on üle 20 megavati soojusvõimsusega
käitised, ei selle süsteemi olemuse ega ülesehitusega õigustatud, nii et see ei saa võtta asjaomaselt meetmelt riigiabi olemust.
Eeltoodud kaalutlusi silmas pidades tuleb teise väite teise osaga samuti nõustuda ja seega nõustuda väitega tervikuna.

Vastuapellatsioonkaebused
Osas, milles Euroopa Kohus komisjoni apellatsioonkaebuse sisuliselt rahuldab, tuleb hinnata Madalmaade Kuningriigi ja Saksamaa
Liitvabariigi vastuapellatsioonkaebuseid.
Mõlemad liikmesriigid esitavad väite, mis on identne väitega selle kohta, et Üldkohus rikkus õigusnorme, kui ta leidis, et
asjaomast meedet tuleb pidada riigi ressurssidest rahastatavaks eeliseks EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses.
See väide koosneb kahest osast, millest esimene osa puudutab vaidlustatud kohtuotsuse punktides 63−74 esitatud Üldkohtu kaalutlusi,
mille kohaselt on asjaomase meetmega ette nähtud saastekvootide kaubeldavus nende ettevõtjate jaoks eelis, kellele kohaldatakse
NO
x
heitenorme, ning teine osa vaidlustatud kohtuotsuse punktides 74−77 esitatud Üldkohtu kaalutlusi asjaolu kohta, et asjaomane
meede on eelis, mida antakse asjassepuutuvatele ettevõtjatele riigi ressurssidest.

Väite esimene osa
Poolte argumendid
Madalmaade Kuningriik väidab ainsa väite esimese osa kohta, et asjaomase meetme lähtealuseks on täiendava heitenormi kindlaksmääramine,
mida teatavad ettevõtjad on kohustatud arvesse võtma. Kaubeldava krediidi kogus ei ole seega eelnevalt kindlaks määratud ja
sõltub täielikult sellest, kui palju on ettevõtjad suutnud normiga võrreldes täiendavalt vähendada. Ta rõhutab, et kui määratud
normi ületatakse, on trahv lisakaristuseks, ega kujuta endast alternatiivi puuduva heitkoguste krediidi hankimisele. Lisaks
sellele on väär Madalmaade Kuningriigi arvates vaidlustatud kohtuotsuse punktis 70 esitatud Üldkohtu järeldus, mille kohaselt
võivad kõik kõnesoleva abikava alla kuuluvad ettevõtjad igal ajal need kvoodid maha müüa.
Saksamaa Liitvabariigi arvates saavad asjassepuutuvad ettevõtjad kaubeldava kvoodi näol majandusliku eelise ainult nende pingutuste
tulemusena, mis nad oma heitkoguste vähendamiseks teevad, mis on vaadeldav kui kohase väärtusega tasu kaubeldavate sertifikaatide
eest. Kõnealune liikmesriik osutab asjaomase meetme negatiivsetele tagajärgedele nende ettevõtjate jaoks, kes ei suuda järgida
lubatud saastekvoote. Piirväärtust ületavate heitkoguste korral tuleb teha kulutusi saastekvootide ostmiseks, mis on kindlaks
määratud kas turu kaudu või trahvi alusel. Ettevõtjad võivad omandada kaubeldava kvoodi ja saavad sellega seotud majandusliku
eelise vaid ise pingutusi tehes, kui nad suudavad vähendada saastekvoote lubatud piirist allapoole.
Saksamaa Liitvabariigi arvates on ettevõtjate pingutused nende heitkoguste vähendamiseks tasu asjaomase kaubeldava vara eest
ning selle kaubeldava vara enda väärtus ei ole iseenesest eelis. Heitkoguste krediidi mõiste kui „tulevane võimalus” ei puuduta
ettevõtjate kohustust järgida heitkogustega seotud eesmärke ega ole iseenesest alati tulutoov.
Euroopa Kohtu hinnang
Olgu meenutatud, et EÜ artikli 87 lõige 1 defineerib riigiabina igasuguse liikmesriigi poolt või riigi ressurssidest ükskõik
missugusel kujul antava abi, mis kahjustab või ähvardab kahjustada konkurentsi, soodustades teatud ettevõtjaid või teatud
kaupade tootmist niivõrd, kuivõrd see kahjustab liikmesriikidevahelist kaubandust. Riigiabi mõiste selles sättes on üldisem
kui subsiidiumi mõiste, sest ta sisaldab mitte ainult toetust positiivses tähenduses nagu subsiidiumid ise, vaid ka erinevas
vormis sekkumisi, mis leevendavad äriühingu eelarvet tavaliselt koormavaid kohustusi ja mis seetõttu ei ole küll subsiidiumid
selle sõna kitsas tähenduses, ent on siiski samalaadsed ja samasuguse mõjuga. Subsiidiumidega samasuguse mõjuga kaudsete soodustuste
hulgas on ka kaupade tarnimine või teenuste osutamine soodustingimustel (vt 14. septembri 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑276/02:
Hispaania
vs
. komisjon, EKL 2004, lk I‑8091, punkt 24, ning 1. juuli 2008. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑341/06 P ja C‑342/06 P:
Chronopost ja La Poste
vs
. UFEX jt; EKL 2008, lk I‑4777, punkt 123).
Lisaks tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et riigiabiks loetakse ka sellised sekkumised, mis võivad oma vormist sõltumata
otseselt või kaudselt soodustada ettevõtjaid või mida tuleb pidada majanduslikuks eeliseks, mida abisaajast ettevõtja tavalistes
turutingimustes ei oleks saanud (vt Euroopa Kohtu 24. juuli 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑280/00: Altmark Trans ja Regierungspräsidium
Magdeburg, EKL 2003, lk I‑7747, punkt 84 ja seal viidatud kohtupraktika).
Viidatud kohtupraktikast lähtudes tuleb märkida, et võimalus NO
x
heitkogustega kaubelda sõltub eelkõige asjaolust, et riik lubab esiteks neid kvoote müüa ja teiseks lubab ettevõtjatel, kes
on paisanud õhku liiga palju lämmastikoksiide, osta puuduvad kvoodid teistelt ettevõtjatelt, võimaldades nii luua asjaomaste
kvootide turu (vt ka käesoleva kohtuotsuse punktid 64, 65 ja 87−96). Selline järeldus tuleneb ka vaidlustatud kohtuotsuse
punktist 70, milles Üldkohus õigesti järeldas, et Madalmaade Kuningriik annab kvootide kaubeldavaks muutmisega neile turuväärtuse.
Mis puudutab argumente, mille kohaselt kujutab nende kvootidega kauplemise võimalus endast turuhinnaga tasu pingutuste eest,
mida asjaomase meetmega hõlmatud ettevõtjad on NO
x
heitkoguste vähendamiseks teinud, siis tuleb need käesoleva otsuse punktis 86 viidatud kohtupraktikat arvesse võttes tagasi
lükata seetõttu, et heitkoguste vähendamise kulud kuuluvad kohustuste hulka, mis äriühingu eelarvet tavaliselt koormavad.
Seoses argumentidega, mille kohaselt ei saa võimalust nende kvootidega kaubelda pidada turu etteennustamatuse tõttu asjaomaste
ettevõtjate jaoks konkreetseks eeliseks, tuleb märkida, et ettevõtjate võimalus valida saastekvootide ostukulude ja NO
x
heitkoguste vähendamise meetmetega seotud kulude vahel kujutab endast nende ettevõtjate jaoks eelist. Peale selle on ettevõtjatele,
kellele asjaomast meedet kohaldatakse, antud võimalus kaubelda kõikide saastekvootidega, mitte üksnes krediidiga, mis on aasta
lõpul saadaval tänu positiivsele vahele tegelike ja lubatud heidete vahel, täiendavaks eeliseks nende ettevõtjate jaoks. Ettevõtjad
võivad kasutada likviidseid varasid, müües saastekvoote enne, kui on täidetud tingimused nende lõplikuks eraldamiseks, sõltumata
asjaolust, et neile kohaldatakse ülemmäära ja määratud heitenorme ületavad ettevõtjad on kohustatud ületatud koguse järgmisel
aastal hüvitama.
Järelikult tuleb asjaomast meedet, mis puudutab saastekvootide kaubeldavust, pidada majanduslikuks eeliseks, mida abisaajast
ettevõtja tavalistes turutingimustes ei oleks saanud.
Lisaks vaidlustab Madalmaade Kuningriik vaidlustatud kohtuotsuse punktis 73 esineva järelduse, mille kohaselt annab asjaomane
meede ettevõtjatele, kes paiskavad õhku NO
x
heitmeid normist suuremas koguses ja kelle saldo on aasta lõpus seega negatiivne, võimaluse trahvist pääseda nii, et nad ostavad
saastekvoote neilt, kellel on tekkinud ülejääk.
Madalmaade Kuningriik väidab sellega seoses, et kui määratud normi ületatakse, on trahv lisakaristuseks, ega kujuta endast
alternatiivi puuduva heitkoguste krediidi hankimisele.
Käesoleval juhul tuleb tõdeda, et Madalmaade Kuningriigi argumendid ei sea apellatsioonkaebuses piisavalt selgelt kahtluse
alla Üldkohtu järeldust, mille kohaselt annab asjaomane meede asjassepuutuvatele ettevõtjatele võimaluse osta turult heitkoguste
krediiti enne aasta lõppu, kuna heidete ülemmäärad määratakse kindlaks aasta kohta. Sellesisuline järeldus tähendab, et teatud
ettevõtjatele antakse enne seda, kui siseriiklikud asutused kontrollivad kohaldatava ülemmäära järgimist, võimalus osta puuduvad
saastekvoodid ja seega vältida heitenormi ületamist ja trahvi maksmise kohustust.
Sellest tulenevalt ei saa nõustuda Madalmaade Kuningriigi argumendiga, millega seatakse kahtluse alla vaidlustatud kohtuotsuses 73
esitatud Üldkohtu järeldus, et ettevõtjad võivad saastekvootide ostmisega vältida trahvi maksmist.
Neil asjaoludel tuleb ainsa väite esimene osa, mille kohaselt on eelise mõistet EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses vääralt tõlgendatud
ja kohaldatud, tagasi lükata.

Väite teine osa
Poolte argumendid
Ainsa väite teise osa kohta, mis käsitleb riigi ressurssidest rahastamise mõistet, vaidlustab Madalmaade Kuningriik Üldkohtu
järeldused vaidlustatud kohtuotsuse punktides 75−77. See liikmesriik leiab eeskätt, et Üldkohus tõlgendas vääralt riigi ressurssidest
rahastamise mõistet, nagu Euroopa Kohus seda 13. märtsi 2001. aasta otsuses kohtuasjas C‑379/98: PreussenElektra (EKL 2001,
lk I‑2099) kohaldas. Madalmaade Kuningriik leiab asjaomase meetmega seonduvalt, et antud juhul on oluline sedastada, et täiendava
rahalise koormuse jaotamise tulemusena nende ettevõtjate vahel ei toimunud riigi ressursside otsest või kaudset üleandmist.
Kuna heitenorm on asjaomaste ettevõtjate jaoks täiendav koormus, on asjaomane meede, mis sisaldab „hüvitist”, vajalik asjassepuutuvatele
ettevõtjatele vaid selleks, et nad saaksid sellest normist tulenevad täiendavad kohustused ise jagada.
Madalmaade Kuningriik leiab, et määratud normi ületamisega seotud trahv on lisakaristuseks, mis ei kujuta endast alternatiivi
puuduva heitkoguste krediidi hankimisele. Ainuüksi asjaolu, et krediidi väärtus tuleneb õigusaktidest, ei tähenda seda, et
selle krediidi riigi ressurssidest rahastamise tingimus on täidetud. Vasturepliigis täpsustab see liikmesriik, et asjaolu,
et teatavad trahvi kujul saadavad tulud jäävad riigil saamata, kui ettevõtjad oma kohustused täidavad, ei ole riigiabi käsitlevate
sätete seisukohast asjassepuutuv. Nad lisavad, et ehkki mõni teine heitkogustega kauplemise süsteem võib liikmesriigi tulusid
suurendada, ei ole see piisav tõendamaks, et see riik kaotab ressursse EÜ artikli 87 tähenduses, kuna ta ei ole valinud seda
alternatiivset süsteemi.
Saksamaa Liitvabariik vaidlustab samuti Üldkohtu järelduse, mille kohaselt on asjaomane heitkogustega kauplemise süsteem eelis,
mida antakse asjassepuutuvatele ettevõtjatele riigi ressurssidest. Madalmaade näite puhul peavad kõik ettevõtjad täitma samasuguseid
kohustusi, mille puhul on kindlaks määratud piir, mida ei tohi ületada. Vastus küsimusele, kas sertifikaadid on turul ja millisel
ajahetkel, sõltub sellest, kuidas ettevõtjad oma kohustusi heitkoguste valdkonnas täidavad. Ettevõtjad loovad ise oma aktiva.
Kui ettevõtja ületab piirväärtust, peab ta tegema kulutusi saastekvootide ostmiseks, mis on kindlaks määratud kas turu kaudu
või trahvi alusel. Ettevõtjad ei või omandada kaubeldavat kvooti ja saada sellega seotud majanduslikku eelist, kui neil õnnestub
oma saastekvoote vähendada, et lubatud piiri mitte ületada.
Saksamaa Liitvabariik leiab veel, et saastekvootide tasuta eraldamise samastamine vara müügiga avaliku võimu kandja poolt
ei oma kohaldatava põhimõtte, s.o turureeglite alusel tegutseva erainvestori põhimõtte seisukohast tähtsust. Heitkoguste kauplemise
süsteemiga määrab riik kindlaks õigusliku raamistiku.
Saksamaa Liitvabariik väidab esiteks, et müügihinda ei saa ette ennustada, ja teiseks, et kavandanud müügi kasutamise võimalus
ei anna kindlat eelist. Ta väidab, et trahvide sissenõudmata jätmine tuleneb vaid asjaolust, et ettevõtja ei ole ülemmäärasid
ületanud. Niinimetatud
overachievers
‑ettevõtjatele toimub saastekvootide ostmine ettevõtte omavahenditest ning on seega majanduslikust aspektist ekvivalentne
võimalusega ise oma heitkoguseid allapoole lubatud ülempiiri vähendada. Riik ei loobu mingil viisil ressursside saamisest.
Euroopa Kohtu hinnang
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 75 leiab Üldkohus, et andes NO
x
heitkogused asjaomaste ettevõtjate käsutusse tasuta selle asemel, et müüa neid või panna need enampakkumisele, ning kehtestades
saastekvootidega – isegi kui need on ülemmääraga seotud – turul kauplemist võimaldava süsteemi, muutis Madalmaade Kuningriik
need kvoodid immateriaalseks põhivaraks ja loobus riigi ressursside saamisest.
Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt selleks, et eeliseid saaks pidada EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses abiks, peavad
nad esiteks olema otseselt või kaudselt antud riigi ressurssidest ja teiseks peavad nad olema riigile omistatavad (vt 16. mai
2002. aasta otsus kohtuasjas C‑482/99: Prantsusmaa
vs
. komisjon, EKL 2002, lk I‑4397, punkt 24 ja seal viidatud kohtupraktika).
Sellega seoses on oluline mainida, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale ei ole vaja kõigi juhtumite puhul kindlaks
teha, et toimunud on riigi ressursside üleandmine, selleks et ühele või mitmele ettevõtjale antud eelist võiks käsitleda riigipoolse
abina EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses (vt eespool viidatud kohtuotsus Prantsusmaa
vs
. komisjon, punkt 36).
Peale asjaolu, et selles sättes tehakse vahet „liikmesriigi poolt” antaval abil ja „riigi ressurssidest” antaval abil, ei
tähenda see, et kõik riigi poolt tagatavad eelised kujutavad endast abi, olgu see siis riigi ressurssidest rahastatud või
mitte, vaid selle mõistega soovitakse üksnes hõlmata vahetult nii riigi antud eeliseid kui ka neid eeliseid, mida antakse
riigi poolt määratud või asutatud avalik‑õigusliku või eraõigusliku isiku kaudu (eespool viidatud kohtuotsus PreussenElektra,
punkt 58, ja 5. märtsi 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑222/07: UTECA, EKL 2009, lk I‑1407, punkt 43).
Käesoleval juhul võib selline siseriikliku seadusandja antud soodustus, milleks on NO
x
heitkogustega kauplemise võimalus, panna riigiasutustele täiendava koormuse, seda eelkõige trahvide või muude rahaliste karistuste
maksmise kohustusest vabastamise vormis (vt selle kohta 17. juuni 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑295/97: Piaggio, EKL 1999,
lk I‑3735, punkt 42).
Dynamic‑cap
‑süsteemi luues andis Madalmaade Kuningriik asjaomase meetmega hõlmatud ettevõtjatele võimaluse osta saastekvoote, et vältida
trahvi maksmist. Lisaks luuakse selle süsteemiga riigile konkreetset vastutasu andmata saastekvoodid, millel on oma kaubeldavuse
tõttu majanduslik väärtus. Tuleb nentida, et liikmesriik oleks saanud need kvoodid müüa – käesoleval juhul enampakkumisele
panna –, kui ta oleks asjaomase kava teistmoodi struktureerinud (vt selle kohta käesoleva kohtuotsuse punktid 63, 64 ja 86−96).
Seega ei lükka esitatud argumendid ümber vaidlustatud kohtuotsuse punktis 75 esitatud Üldkohtu järeldust, mille kohaselt võivad
asjassepuutuvad ettevõtjad saastekvoote vabalt müüa, isegi kui nad on seotud ülemmääraga. Nagu kohtujurist oma ettepaneku
punktis 87 leidis, siis liikmesriik, kes muudab need saastekvoodid kaubeldavaks immateriaalseks varaks ja annab need tasuta
asjaomaste ettevõtjate käsutusse selle asemel, et neid müüa või panna enampakkumisele, loobub tegelikult riigi ressurssidest.
Peale selle asjaolu, et niisugune meede võimaldab ettevõtjatel kompenseerida omavahel üleliigsed heited ja heited, mis jäävad
alla kehtestatud normi, ning et see meede loob õigusliku raamistiku, milles NO
x
heidete õhku paiskamist vähendatakse eelistingimustel nende ettevõtjate puhul, kellel on suuri tööstuskäitisi, näitab, et
asjaomase meetmega hõlmatud ettevõtjatel on riigi poolt määratavale trahvile alternatiiv.
Eespool viidatud kohtuotsusel PreussenElektra põhinevate argumentide osas eristas Üldkohus õigesti seda kohtuotsust käesolevast
kohtuasjast. Osutatud kohtuotsuse kohaselt ei kujuta endast riigiabi EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses liikmesriigi õigusakt,
mis esiteks kohustab erakapitalil põhinevaid elektrimüügiettevõtjaid ostma oma tarnealal taastuvatest energiaallikatest toodetud
elektrit miinimumhindadega, mis on kõrgemad kui sellist liiki elektri tegelik majanduslik väärtus, ning teiseks jaotab sellest
kohustusest tuleneva rahalise koormuse kõnealuste elektrimüügiettevõtjate ja turustusahelas eelnevate erakapitalil põhinevate
elektrivõrguettevõtjate vahel.
Euroopa Kohus leidis mainitud kohtuotsuses, et isegi kui miinimumhindadega ostmise kohustusest tulenev rahaline koormus võib
avaldada negatiivset mõju nende ettevõtjate majandustulemustele, kellel see kohustus lasub, ning seeläbi tuua kaasa riigi
maksutulude vähenemise, on selline tagajärg niisuguse õigusaktiga lahutamatult seotud ning seda ei saa pidada taastuvatest
energiaallikatest elektrit tootvatele tootjatele riigi kulul teatava eelise andmise vahendiks.
Vastupidi, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 92 märkis, ei saa käesoleval juhul seda loobumist käsitada „omasena” igale
vahendile, mille eesmärk on reguleerida õhusaastajate heitkoguseid saastekvootidega kauplemise süsteemi abil. Kui riik niisuguseid
vahendeid kasutab, on tal põhimõtteliselt õigus valida nende kvootide tasuta eraldamise või siis müümise või enampakkumisele
panemise vahel. Lisaks on käesoleval juhul olemas piisavalt otsene seos asjaomase meetme ja riigipoolse tulude kaotuse vahel,
mis oli asjaomase ostukohustuse kehtestamise ja võimalike maksutulude vähenemise vahel kohtuasjas PreussenElektra vastupidi
puudu. Juhtum, millega oli tegemist selles kohtuasjas, ja juhtum, millega on tegemist praeguses kohtuasjas, ei ole seega võrreldavad
ning lahendus, mille Euroopa Kohus valis esimeses kohtuasjas, ei ole käesolevale juhtumile ülekantav.
Seega ei ole lahendus, mille Euroopa Kohus valis eespool viidatud kohtuotsuses PreussenElektra käesolevale asjale ülekantav.
Järelikult tegi Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 75 õige järelduse, et Madalmaade Kuningriik loobus ressursside saamisest.
Neil asjaoludel tuleb Madalmaade Kuningriigi ja Saksamaa Liitvabariigi apellatsioonkaebused tervikuna rahuldamata jätta.

Apellatsioonkaebuse teise väite põhjendatuse ja vastuapellatsioonkaebuse rahuldamata jätmise tagajärjed
Kõiki eelnevaid kaalutlusi arvesse võttes tuleb vaidlustatud kohtuotsus tühistada osas, milles vaidlusalune otsus tühistati.
Vastavalt Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 61 esimesele lõigule tühistab Euroopa Kohus Üldkohtu otsuse, kui apellatsioonkaebus
on põhjendatud, ja võib teha ise asja suhtes lõpliku kohtuotsuse, kui menetlusstaadium seda lubab, või suunata asja tagasi
Üldkohtusse otsustamiseks. Tundub, et käesolevas kohtuasjas on tegemist sellise olukorraga.

Esimeses astmes esitatud hagi
Käesolevas kohtuotsuses esitatud kaalutlustest nähtub, et vaidlusalune otsus ei riku EÜ artikli 87 lõiget 1, kuivõrd komisjon
märgib seal, et asjaomane meede on aluseks riigiabi andmisele ettevõtjatele, keda see puudutab.
Käesoleva kohtuotsuse punktidest 86−96 ja 102−113 tuleneb, et Üldkohus ei rikkunud õigusnorme, kinnitades komisjoni väidet,
et asjaomane meede on aluseks riigi ressurssidest rahastatava eelise andmisele ettevõtjatele, keda see puudutab. Lisaks nõustus
Euroopa Kohus käesoleva kohtuotsuse punktides 59−79 esitatud põhjustel komisjoni esitatud apellatsioonkaebuse teise väitega,
millega seati kahtluse alla eelnevalt mainitud eelise valikulisust käsitlev Üldkohtu analüüs. Nendest põhjendustest kui ka
vastuapellatsioonkaebuse rahuldamata jätmise aluseks olevatest põhjendustest tuleneb veel, et komisjon võis vaidlusaluses
otsuses õigustatult asuda seisukohale, et asjaomasest meetmest tulenevat eelist kohaldatakse valikuliselt.
Esimene tühistamisväide, mille Madalmaade Kuningriik esitas vaidlusaluse otsuse vastu esimeses astmes, tuleb seega tagasi
lükata.
Üldkohus leidis, et Madalmaade Kuningriigi teise väite suhtes ei ole vaja seisukohta võtta, kuna ta oli tühistanud vaidlusaluse
otsuse osas, milles leitakse, et asjaomane meede hõlmab riigiabi EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses.
Järelikult tuleb hinnata teist väidet, mis on esitatud põhjendamiskohustuse rikkumise kohta.

Esimeses astmes esitatud hagi teine väide
Poolte argumendid
Madalmaade Kuningriik väidab, et komisjon rikkus põhjendamiskohustust, kui ta ei toonud välja põhjuseid, miks teatatud kava
tuleb kvalifitseerida riigiabiks. Selle liikmesriigi sõnul tegi komisjon faktivea, kui ta kinnitas, et tootja, kes ei järgi
heitenormi ja kellele määratakse trahv, saab NO
x
krediiti. Teatatud süsteemi puhul tundub, et tootja saab krediiti ainult siis, kui ta paiskab õhku temale eraldatud normist
vähem ja kui ta jätab kasutamata ruumi heidete jaoks.
Lisaks sellele tõstab Madalmaade Kuningriik esile vastuolud komisjoni kaalutlustes vaidlusaluses otsuses. Nimetatud institutsioon
mainib nimelt sellise süsteemi rakendamist, milles antakse tasuta krediiti, kuid väidab seejärel, et krediit on tasu NO
x
heitkoguste vähendamise eest. Madalmaade Kuningriik selgitab, et rakendatud süsteem ei anna saastajale ehk määratud normi
ületavate heitkoguste tekitajale mingit krediiti. Ainult ettevõtja, kes vähendab oma heitkoguseid sellest normist allapoole,
võib sellist krediiti saada. Muu hulgas ei ole komisjon põhjalikult selgitanud järeldust, mille kohaselt ei anna see süsteem
eelist, seda eelkõige seetõttu, et tegemist on
dynamic‑cap
‑süsteemiga, mille mõju keskkonnale on ebaselge ning mille haldus‑ ja rakenduskulud on suuremad kui
cap‑and‑trade
‑süsteemi puhul.
Peale selle ei ole komisjon vastavalt Euroopa Kohtu praktikas esitatud nõuetele tõendanud oma väidet, mille kohaselt mõjutab
teatatud kava kaubavahetust ja kahjustab liikmesriikidevahelist konkurentsi.
Komisjon vastab esiteks, et on selge, et iga lämmastikoksiide õhku paiskav tootja saab tasuta heitkoguste krediiti. See seisukoht
ei lähe vastuollu järeldusega, et sellisel juhul peavad ettevõtjad vastutasuna tegema keskkonnainvesteeringuid, et nad saaksid
reaalselt lisada selle aktiva müügi teel oma kasutada olevate tulude hulka. Teiseks, mis puudutab komisjoni väljendatud kahtlusi
asjaomase süsteemi efektiivsuse osas, siis need lõigud vaidlusaluses otsuses ei käsitle otsuse põhjendusi selle kohta, kas
kõnealune süsteem kujutab endast riigiabi või mitte. Kolmandaks näitavad vaidlusaluses otsuses sisalduvad komisjoni kaalutlused,
kuidas saastekvootide Madalmaade suurtele tööstusettevõtjale tasuta andmine mõjutab liikmesriikidevahelist kaubandust.

Euroopa Kohtu hinnang
Tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peavad ELTL artikliga 296 nõutud põhjendused vastama asjaomase akti
olemusele ning neist peab selgelt ja üheselt selguma akti andnud institutsiooni arutluskäik, mis võimaldab huvitatud isikutel
võetud meetme põhjuseid mõista ja pädeval kohtul järelevalvet teostada. Põhjendamise nõuet tuleb hinnata koos antud asja asjaoludega,
nimelt akti sisu, põhjenduste olemuse ja huviga, mis võib olla akti adressaatidel või teistel otseselt ja isiklikult aktiga
seotud isikutel selgituste saamiseks. Ei ole nõutud, et põhjendused täpsustaksid kõiki faktilisi ja õiguslikke asjaolusid,
kuna otsuse põhjenduste vastavust ELTL artikli 296 nõuetele tuleb hinnata mitte ainult selle sõnastust, vaid ka konteksti
ja asjaomase valdkonna õiguslikku regulatsiooni silmas pidades (vt 6. juuli 1993. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑121/91
ja C‑122/91: CT Control (Rotterdam) ja JCT Benelux
vs
. komisjon, EKL 1993, lk I‑3873, punkt 31, ning 30. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑76/01 P: Eurocoton jt
vs
. nõukogu, EKL 2003, lk I‑10091, punkt 88).
Madalmaade Kuningriigi argument, mille kohaselt järeldas komisjon vaidlusaluse otsuse punktis 3.2 ebaõigesti, et ettevõtja,
kes ei järgi kehtestatud ülemmäära, saab sellegipoolest NO
x
krediiti, kordab esimeses astmes esitatud hagiavalduse punktides 45 ja 46 esitatud argumenti seoses väitega riigi ressursside
puudumise kohta ja käesolevas asjas esitatud apellatsioonkaebuse punktis 65 esitatud argumenti, mille Euroopa Kohus on käesoleva
kohtuotsuse punktis 94 tagasi lükanud. Igal juhul puudutab see argument pigem faktiviga kui põhjendamiskohustuse rikkumist
vaidlusaluses otsus seoses järeldusega, et tegemist on riigiabiga. Järelikult tuleb see argument tagasi lükata.
Lisaks esineb Madalmaade Kuningriigi arvates komisjoni arutluskäigus vasturääkivus, kui ta viitab ühelt poolt asjaolule, et
NO
x
krediiti jaotatakse ettevõtjatele tasuta, ja teiselt poolt leiab, et asjaolu, et asjassepuutuvad ettevõtjad vähendavad võimaliku
abi saamiseks oma heitkoguseid, kujutab endast tasu, andes seega mõista, et krediiti ei anta tegelikult tasuta. Sellega seoses
tuleb märkida, et komisjoni esimene järeldus puudutab vaidlusaluse otsuse punktis 3.2 riigiabi olemasolu niivõrd, kui Madalmaade
ametiasutustel oli võimalus saastekvoote müüa või enampakkumisele panna ja andes tasuta NO
x
krediiti immateriaalse põhivarana, jäi tal seega tulu saamata. Vaidlusaluse otsuse punktis 3.3 tehtud järeldus – mille kohaselt
asjaolu, et ettevõtjaid õhutatakse vähendama oma heiteid rohkem, kui nõuab nendele kehtestatud ülemmäär, kujutab „vastavalt
keskkonnakaitsele antava riigiabi kohta kehtestatud ühenduse suunistele” endast tasu nendele ettevõtjatele vaidlusaluse meetmega
antud eelise eest – puudutab asjaomase meetme ühisturuga kokkusobivuse hindamist. Seetõttu ei nähtu komisjoni arutluskäigust
mingit vasturääkivust.
Madalmaade Kuningriigi argument tuleb seega tagasi lükata.
See liikmesriik väidab seejärel, et komisjoni arutluskäik on ebatäpne, kui ta kinnitab, et niisugune
dynamic‑cap
‑süsteem, mille ta on vastu võtnud, ei pälvi heakskiitu, kuna selle süsteemi mõju keskkonnale on ebakindel ning haldus‑ ja
rakenduskulud on suuremad kui
cap‑and‑trade
‑süsteemis. Need seisukohad on toodud vaidlusaluse otsuse punktis 4. Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 101 leidis, ei
kuulu need seisukohad asjaomase meetme riigiabiks kvalifitseerimist ega selle meetme ühisturuga kokkusobivuse analüüsi puudutavate
põhjenduste alla. Seepärast tuleb Madalmaade Kuningriigi argument tagasi lükata.
Mis puudutab komisjoni põhjendamiskohustust seoses küsimusega, kas asjaomane süsteem võib mõjutada liikmesriikidevahelist
kaubandust või kahjustab või ähvardab kahjustada konkurentsi, märgib komisjon vaidlusaluse otsuse punktis 3.2, et asjaomasest
süsteemist saavad kasu kõige suuremad ettevõtjad, kes osalevad liikmesriikidevahelises kaubanduses. Komisjoni arvates tugevdab
asjaomane meede nende positsiooni, andes neile konkurentsieelise, st lisasissetuleku osa nende tootmiskulude katmiseks. Järelikult
võib see eelis mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust.
Põhjendamiskohustus nõuab meetme abiks kvalifitseerimisel, et oleks näidatud, miks komisjon leiab, et asjaomane meede kuulub
EÜ artikli 87 lõike 1 kohaldamisalasse. Vastavalt kohtupraktikale ei pea komisjon sellega seoses tõendama abi tegelikku mõju
liikmesriikidevahelisele kaubandusele ega konkurentsi tegelikku moonutamist, vaid üksnes uurima, kas abi võib kahjustada seda
kaubandust ja moonutada konkurentsi (15. detsembri 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑66/02: Itaalia
vs.
komisjon, EKL 2005, lk I‑10901, punkt 111, ning 9. juuni 2011. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑71/09 P, C‑73/09 P ja
C‑76/09 P: Comitato „Venezia vuole vivere” jt
vs
. komisjon, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 134). Seega juhul, kui abi andmise tingimustest lähtudes võib
järeldada, et see abi võib mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust või kahjustab või ähvardab kahjustada konkurentsi, peab
komisjon sellise otsuse põhjendustes vähemalt need asjaolud ära tooma (vt eelkõige 7. juuni 1988. aasta otsus kohtuasjas 57/86:
Kreeka
vs
. komisjon, EKL 1988, lk 2855, punkt 15; 24. oktoobri 1996. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑329/93, C‑62/95 ja C‑63/95:
Saksamaa jt
vs
. komisjon, EKL 1996, lk I‑5151, punkt 52; 19. septembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑156/98: Saksamaa
vs
. komisjon, EKL 2000, lk I‑6857, punkt 98; 28. jaanuari 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑334/99: Saksamaa
vs
. komisjon, EKL 2003, lk I‑1139, punkt 59; eespool viidatud kohtuotsus Portugal
vs
. komisjon, punkt 89, ning 30. aprilli 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑494/06 P: komisjon
vs
. Itaalia ja Wam, EKL 2009, lk I‑3639, punkt 49).
Komisjon märgib vaidlusaluse otsuse punktis 3.2, olles vahetult enne seda tõdenud, et asjaomase meetmega hõlmatud ettevõtjate
jaoks on olemas eelis, et viimased moodustavad „suurte tööstuskäitiste rühma, kes tegutsevad liikmesriikidevahelises kaubanduses”.
Edasi märgib komisjon, et „kõnealune kava tugevdab nende ettevõtjate positsiooni, mis võib muuta turutingimusi nende konkurentide
jaoks”, ning lisab seejärel, et „selline positsiooni tugevdamine mõjutab kaubandust”.
Järelikult tuleb tõdeda, et komisjon viitas vaidlusaluses otsuses asjaoludele, mille kohaselt võib asjaomane abi tema arvates
liikmesriikidevahelist kaubandust mõjutada ja kahjustada või ähvardada kahjustada konkurentsi. Käesoleva kohtuotsuse punktis 125
viidatud kohtupraktikat arvesse võttes on see otsus seega õiguslikult piisavalt põhjendatud osas, mis puudutab liikmesriikidevahelise
kaubanduse mõjutamise viisi ja konkurentsi moonutamist.
Eeltoodut arvestades tuleb väide, et vaidlusalune otsus on EÜ artikli 87 lõikes 1 sätestatud rakendamistingimuste seisukohast
ebapiisavalt põhjendatud, tagasi lükata. Sellest järeldub, et apellatsioonkaebus tuleb jätta tervikuna rahuldamata.

Kohtukulud
Vastavalt kodukorra artikli 122 esimesele lõigule, kui apellatsioonkaebus on põhjendatud ja Euroopa Kohus teeb ise kohtuasjas
lõpliku otsuse, otsustab ta kohtukulude jaotuse.
Esimeses astmes toimunud menetlusega seotud kohtukulude osas tuleb täpsustada, et vastavalt kodukorra artikli 69 lõikele 2
on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna Madalmaade Kuningriik
on kohtuvaidluse kaotanud ja komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud, tuleb kohtukulud välja mõista Madalmaade Kuningriigilt.
Apellatsioonimenetlusega seotud kohtukulude osas tuleb märkida, et Euroopa Kohtu kodukorra artikli 69 lõike 3 kohaselt, mida
sama kodukorra artikli 118 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, võib Euroopa Kohus juhul, kui osa nõudeid rahuldatakse
ühe poole, osa teise poole kasuks, kohtukulud jagada või jätta kummagi poole kohtukulud tema enda kanda. Kuna nii komisjoni
kui Madalmaade Kuningriigi üks nõue jäeti rahuldamata, tuleb kohtukulud jätta poolte enda kanda.
Vastavalt kodukorra artikli 69 lõikele 4, mida samuti kohaldatakse kodukorra artikli 118 alusel apellatsioonkaebuste suhtes,
kannavad kohtuvaidluses menetlusse astunud liikmesriigid ise oma kohtukulud. Vastavalt sellele sättele kannab Saksamaa Liitvabariik
oma kohtukulud nii esimeses astmes kui apellatsioonimenetluses. Vastavalt sellele sättele kannavad Prantsuse Vabariik, Sloveenia
Vabariik ja Ühendkuningriik ise oma kohtukulud.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:
1.
Tühistada Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 10. aprilli 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑233/04: Madalmaad
vs
. komisjon.
2.
Jätta vastuapellatsioonkaebused rahuldamata.
3.
Jätta esimeses astmes esitatud hagi rahuldamata.
4.
Jätta Madalmaade Kuningriigi esimese astme menetlusega seotud kohtukulud tema enda kanda ja mõista talt välja samas menetluses
kantud Euroopa Komisjoni kohtukulud.
5.
Jätta Euroopa Komisjoni ja Madalmaade Kuningriigi kohtukulud apellatsioonimenetluses nende endi kanda.
6.
Saksamaa Liitvabariik, Prantsuse Vabariik, Sloveenia Vabariik ning Suurbritannia ja Põhja‑Iiri Ühendkuningriik kannavad ise
oma kohtukulud.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: hollandi.