CELEX: 62008TJ0461
Julkiset palveluhankinnat
Tarjouspyyntömenettely
Tietojärjestelmän ylläpitoa, tukea ja kehittämistä koskevien avustavien palvelujen suorittaminen
Tarjouksentekijän tarjouksen hylkääminen
Sopimuksen tekeminen toisen tarjouksentekijän kanssa
Kumoamiskanne
Tutkittavaksi ottaminen
Toimivalta
Perusteluvelvollisuus
Oikeus tehokkaaseen oikeussuojaan
Avoimuus
Oikeasuhteisuus
Yhdenvertainen kohtelu ja syrjimättömyys
Valinta- ja sopimuksentekoperusteet
Vahingonkorvauskanne
Tutkittavaksi ottaminen
Tulonmenetys

Asian tausta
Kantaja Evropaïki Dynamiki – Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE on Kreikan oikeuden mukaan
perustettu yhtiö, joka toimii informaatio- ja viestintäteknologian alalla.
Euroopan investointipankki käynnisti Euroopan unionin virallisen lehden täydennysosassa (EUVL S 176) 13.9.2007 viitteellä
2007/S 176‑215155 julkaistulla hankintailmoituksella tarjouskilpailun, joka koski ”Loans Front Office” (Serapis) -järjestelmän
ylläpitoa, tukea ja kehittämistä koskevien avustavien palvelujen” suorittamista. Hankintailmoituksessa olleen kuvauksen ja
siihen liittyvän hankintaeritelmän mukaan ”Système efficace et rapide d’accès aux prêts et aux informations de support” (Serapis)
on EIP:n tietokonesovelluksen (Front Office) hypertekstiosa lainauksen alalla. Se on suunniteltu lainauksen alan tiedonhallinnan
integroiduksi portaaliksi EIP:n toimivaltaisille yksiköille, joihin kuuluvat Euroopan rahoituksen, Euroopan ulkopuolisen rahoituksen,
riskienhallinnan ja hankkeiden pääosastot sekä oikeudellinen yksikkö. Sitä käytetään lainaustoiminnan sisäisen prosessin tukena
operaation luomisesta sen arviointiin (validointiin) päätyen Note conjoint -liiteasiakirjan (allekirjoitus) esittämiseen,
jolla puolestaan aloitetaan EIP:n tietokonesovelluksen Force prêts -nimiseen osaan sisältyvä menettely, jonka avulla tästä
järjestelmästä vastuussa olevat henkilöt voivat hallinnoida ja järjestää sitä (Back Office).
Hankintailmoitus koski nelivuotisen puitesopimuksen tekemistä tarjouskilpailun voittaneen tarjoajan kanssa sekä tähän puitesopimukseen
perustuvien ja tiettyihin täsmällisiin hankkeisiin liittyvien erityisten tilausten tekemistä tämän tarjoajan kanssa. Hankintailmoituksessa
ja hankintaeritelmässä täsmennettiin, että sopimus tehdään sellaisen tarjoajan kanssa, joka esittää taloudellisesti edullisimman
tarjouksen hankintaeritelmässä mainittujen sopimuksentekoperusteiden mukaan arvioituna. Tässä viimeksi mainitussa ilmoitettiin
sopimuksentekoperusteiden suhteellinen painotus, eli se, että 75 prosenttia pisteistä koostuu teknisistä perusteista, joista
15 prosenttia laadunhallintaprosessista, 45 prosenttia ehdotetun henkilökunnan kelpoisuuden ja pätevyyden vaatimuksenmukaisuustasosta
ja 15 prosenttia omilla resursseilla tapahtuvan työtiimin muodostamisen valmiudesta, ja 25 prosenttia pisteistä koostuu taloudellisista
perusteista.
EIP lähetti kaikille tarjouskilpailua koskevia täsmennyspyyntöjä esittäneille 31.10.2007 päivätyssä kirjeessä luettelon tarjouskilpailua
koskevista kysymyksistä ja vastauksista.
Kantaja jätti tarjouksen tarjousten vastaanottamiselle asetettuna määräpäivänä 9.11.2007 (hankintailmoituksen IV.3.4 kohta).
EIP vastaanoti yhteensä seitsemän tarjousta, jotka arviointikomitea arvioi. Menettelyn kahdessa ensimmäisessä vaiheessa eli
sopimuksentekomenettelyn ulkopuolelle jättämisen vaiheessa (hankintaeritelmän 6.1 kohta) ja valintavaiheessa (hankintaeritelmän
6.2. kohta) hyväksyttiin kaikki tarjouksentekijät. Viimeisessä vaiheessa eli tarjousten keskinäisen vertailun ja sopimuksenteon
vaiheessa (hankintaeritelmän 7 kohta), josta oli ilmoitettu, että siinä tarkastellaan ensiksi sellaisia tarjouksentekijöiden
tarjouksia, jotka on valittu pelkkien teknisten perusteiden perusteella, ja jätetään huomioimatta sellaiset tarjoukset, joissa
hankintaeritelmässä kuvatut vähimmäisrajat eivät täyty, ja että tämän jälkeen tarjouksia, joita ei ole hylätty teknisessä
arvioinnissa, arvioidaan suhteessa taloudelliseen perusteeseen, tämän perusteen suhteen tarkasteltiin ainoastaan viittä tarjousta,
joista yksi oli kantajan tarjous, koska kahdessa muussa tarjouksessa hankintaeritelmässä kuvatut vähimmäisrajat eivät täyttyneet
teknisessä tarkastelussa. Tarjousten keskinäisen tarkastelun jälkeen arviointikomitea antoi parhaan yhteisarvosanan tarjoukselle,
jonka oli jättänyt Sybase BVBA (jäljempänä tarjouskilpailun voittanut tarjoaja), ja kantajan tarjous sijoittui toiseksi. EIP
teki arviointikomitean arvioinnin perusteella 31.1.2008 päätöksen, jossa hylättiin kantajan tarjous ja annettiin sopimus tarjouskilpailun
voittaneelle tarjoajalle (jäljempänä riidanalainen päätös) sen jälkeen, kun se oli ensin neuvotellut tämän kanssa sen tarjouksen
tietyistä osatekijöistä 29.1.2008 pidetyssä kokouksessa.
EIP lähetti 18.2.2008 kirjeen kaikille muille tarjouksentekijöille paitsi kantajalle ilmoittaakseen, että sopimus oli tehty
tarjouskilpailun voittaneen tarjoajan kanssa.
EIP ja tarjouskilpailun voittanut tarjoaja allekirjoittivat puitesopimuksen 12.6.2008 ja 17.6.2008, tässä järjestyksessä,
ja se tuli voimaan 16.6.2008.
Saatuaan tiedon virallisen lehden täydennysosassa (EUVL S 144) julkaistusta ilmoituksesta sopimuksen tekemisestä, jonka viitenumero
on 2008/S 144-192307, kantaja teki 31.7.2008 päivätyllä kirjeellä EIP:lle valituksen hankintaeritelmän ja tarjouspyyntömenettelyihin
sovellettavan lainsäädännön noudattamatta jättämisestä siltä osin, että sille ei ollut ilmoitettu ajoissa riidanalaisesta
päätöksestä. Se pyysi, että EIP keskeyttää puitesopimuksen tekemistä ja allekirjoittamista koskevan menettelyn tai tarvittaessa
kumoaa sen. Lisäksi se pyysi tarjouspyyntömenettelyä koskevia tietoja ja erityisesti tarjouskilpailun voittaneen tarjoajan,
niiden kumppanien, joiden kanssa tämä oli perustanut ryhmittymän voidakseen vastata tarjouspyyntöön, sekä sen alihankkijoiden
nimiä, kantajan oman sekä tarjouskilpailun voittaneen tarjoajan tarjouksen kullekin sopimuksentekoperusteelle annetut arvosanat,
kantajan oman sekä tarjouskilpailun voittaneen tarjoajan tarjouksen vertailuelementit erityisesti talouden osalla, sekä eritellyt
jäljennökset sen omaa tarjousta ja tarjouskilpailun voittaneen tarjoajan tarjousta koskevista arviointikomitean kertomuksista.
EIP toimitti 1.8.2008 päivätyssä kirjeessä kantajalle tiedot sopimuksentekoperusteiden suhteellisesta painotuksesta. Se myös
totesi, että sopimus oli tehty tarjouskilpailun voittaneen tarjoajan kanssa, ja esitti erittelyn kantajan ja tarjouskilpailun
voittajan tarjouksille annetuista pisteistä. Se täsmensi, että kantajan tarjous oli saanut 22,03 pistettä (kun suurin mahdollinen
pistemäärä oli 35) ja tarjouskilpailun voittajan tarjous 29,36 pistettä (kun suurin mahdollinen pistemäärä oli 35).
Kantaja katsoi, että se oli saanut vain pienen osan pyydetyistä tiedoista, ja lähetti samana päivänä EIP:lle uuden kirjeen,
jossa se pyysi EIP:tä vastaamaan kaikkiin kantajan 31.7. päivätyssä kirjeessä esitettyihin kysymyksiin, toimittamaan kantajalle
riidanalaisen päätöksen perustelut sekä ilmoittamaan sille, oliko puitesopimus jo allekirjoitettu tarjouskilpailun voittaneen
tarjoajan kanssa. Kantaja pyysi, että päinvastaisessa tapauksessa EIP lykkää tämän sopimuksen allekirjoittamista sen valituksen
yksityiskohtaisen tutkimisen edellyttämäksi ajaksi.
EIP ilmoitti 6.8.2008 vastaanottaneensa kantajan kirjeen. Se myönsi 14.8.2008 päivätyssä kirjeessä, että se oli tehnyt hallinnollisen
virheen, kun se ei ilmoittanut kantajalle virallisella kirjeellä tarjousten keskinäisen vertailun tuloksia, ja pyysi tätä
anteeksi. Se lisäsi, että tarjouspyyntömenettely oli kokonaisuutena pätevä ja ettei sen tekemä hallinnollinen virhe ollut
sellainen olennainen sääntöjenvastaisuus, joka oikeuttaisi keskeyttämään tai kumoamaan tarjouskilpailun voittaneen tarjoajan
kanssa tehdyn puitesopimuksen.
Kantaja lähetti 1.9.2008 EIP:lle uuden kirjeen, jossa se toi esiin tiettyjä sääntöjenvastaisuuksia, joita tarjouspyyntömenettelyssä
oli sen mukaan ilmennyt. Se katsoi, että EIP on sekoittanut keskenään tarjouksentekijöiden valitsemisen perusteet ja sopimuksentekoperusteet.
Lisäksi se katsoi, että EIP on käyttänyt syrjiviä tai epätarkkoja sopimuksentekoperusteita, laiminlyönyt velvollisuutensa
ilmoittaa tarjouksen tekijöille ajoissa hankintasopimuksen tekemisestä tehdystä päätöksestä ja antaa niille riittävä odotusaika
niiden valitusoikeuden takaamiseksi, ei ole noudattanut riittävän avointa menettelyä, loukannut yhdenvertaisen kohtelun periaatetta,
ei ole perustellut riidanalaista päätöstä ja käyttänyt tarjousten keskinäisessä vertailussa menetelmää, joka tekee tyhjäksi
taloudellisesti edullisimman tarjouksen periaatteen suosien tarjouksia, joissa on annettu korkein hinta.
EIP ilmoitti 10.9.2008 vastaanottaneensa kantajan 1.9.2008 päivätyn kirjeen sekä ilmoitti, että kirje oli toimitettu tutkittavaksi
sen valitusyksikköön ja että siihen vastataan viimeistään 27.10.2008.
EIP lähetti kantajalle 27.10.2008 kirjeen, jossa se ilmoitti, ettei se voinut enää käsitellä kantajan valitusta, koska tämä
oli pannut vireille oikeudenkäynnin unionin yleisessä tuomioistuimessa 6.10.2008.

Menettely ja asianosaisten vaatimukset
Kantaja nosti esillä olevan kanteen unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 6.10.2008 jättämällään kannekirjelmällä.
EIP toimitti vastineensa 30.1.2009.
Kantaja toimitti vastauskirjelmänsä 14.4.2009 ja vastaaja toimitti vastauskirjelmänsä 15.6.2009.
Unionin yleinen tuomioistuin (toinen jaosto) pyysi esittelevän tuomarin ehdotuksen perusteella työjärjestyksensä 64 artiklan
mukaisena prosessinjohtotoimenpiteenä EIP:tä vastaamaan kysymykseen siitä, mikä sen elimistä oli tehnyt riidanalaisen päätöksen,
ja toimittamaan sille viimeksi mainitun päätöksen tai siihen rinnastettavan asiakirjan.
EIP vastasi pyyntöön asetetun määräajan kuluessa. Se ilmoitti 15.12.2009 jätetyssä kirjeessä, että riidanalaisen päätöksen
oli tehnyt sen sisäisten sääntöjen ja tosiseikkojen tapahtuma-aikana sovellettujen käytäntöjen mukaisesti tietotekniikkaosaston,
joka on myöhemmin liitetty strategiajohtoon, johtaja ja EIP:n pääjohtaja oli tämän jälkeen vahvistanut päätöksen ennen puitesopimuksen
allekirjoittamista tarjouskilpailun voittaneen tarjoajan kanssa. Lisäksi se toimitti 31.1.2008 päivätyn muistion, jossa oli
viite SCC/IT/FLA/2008-015/kr (jäljempänä 31.1.2008 päivätty muistio) ja johon sisältyi mainitun johtajan päätös sopimuksen
tekemisestä tarjouskilpailun voittaneen tarjoajan kanssa sekä arviointikomitean vahvistettu arviointilomake, joka oli muistion
liitteenä.
Kantaja esitti 8.1.2010 jättämässään kirjeessä 31.1.2008 päivättyä muistiinpanoa koskevat huomautuksensa. Se esitti uuden
kanneperusteen muistiinpanoon sisältyneiden tietojen perusteella.
EIP esitti 26.1.2010 jättämässään kirjeessä huomautuksensa kantajan 8.1.2008 jättämässä kirjeessä esitetystä uudesta kanneperusteesta.
Kun unionin yleisen tuomioistuimen jaostojen kokoonpanoa muutettiin, esittelevä tuomari määrättiin neljänteen jaostoon, jonka
käsiteltäväksi esillä oleva asia tämän vuoksi siirrettiin.
Esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella unionin yleinen tuomioistuin (neljäs jaosto) päätti aloittaa suullisen käsittelyn.
Asianosaisten lausumat ja heidän vastauksensa unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin kuultiin 17.11.2010 pidetyssä
istunnossa.
Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin:
–        kumoaa riidanalaisen päätöksen
–        velvoittaa EIP:n korvaamaan sille riidanalaisen päätöksen lainvastaisuuden vuoksi tarjouspyyntömenettelystä aiheutuneen vahingon,
jonka suuruudeksi on arvioitu 1 940 000 euroa
–        velvoittaa EIP:n korvaamaan oikeudenkäyntikulut myös siinä tapauksessa, että kanne hylätään.
EIP vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin:
–        toteaa kumoamiskanteen perusteettomaksi
–        jättää vahingonkorvausvaatimuksen tutkimatta tai toissijaisesti toteaa sen perusteettomaksi
–        velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi
1.
Kanteen tutkittavaksi ottaminen
Aluksi on syytä korostaa, että silloin, kun on kyse erityisesti kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä koskevien sääntöjen
ajallisesta sovellettavuudesta, on todettava, että vakiintuneesta oikeuskäytännöstä seuraa, että yhtäältä tempus regit actum
-periaatteen mukaan kanteen tutkittavaksi ottaminen on ratkaistava niiden sääntöjen perusteella, jotka olivat voimassa sinä
päivänä, jona kanne nostettiin (asia 60/72, Campogrande v. komissio, tuomio 8.5.1973, Kok., s. 489, 4 kohta; ks. vastaavasti
ja analogisesti myös asia C-66/08, Kozlowski, määräys 22.2.2008, 7 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa), ja että toisaalta
kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytysten täyttymistä on arvioitava ottamalla huomioon tilanne, joka vallitsi silloin,
kun kanne nostettiin eli kun kannekirjelmä jätettiin (yhdistetyt asiat C-61/96, C-132/97, C-45/98, C-27/99, C-81/00 ja C-22/01,
Espanja v. neuvosto, tuomio 18.4.2002, Kok., s. I‑3439, 23 kohta; asia T-131/99, Shaw ja Falla v. komissio, tuomio 21.3.2002,
Kok., s. II‑2023, 29 kohta ja asia T-301/01, Alitalia v. komissio, tuomio 9.7.2008, Kok., s. II‑1753, 37 kohta).
Koska tämä kanne on nostettu 6.10.2008, sen tutkittavaksi ottamista koskevia kysymyksiä on arvioitava suhteessa tuona päivänä
voimassa olleisiin säännöksiin ja määräyksiin, eli EY:n perustamissopimuksen määräyksiin, ei Euroopan unionin toiminnasta
tehdyn sopimuksen vastaaviin uusiin määräyksiin, jotka tulivat voimaan 1.12.2009.

Unionin yleisen tuomioistuimen toimivalta
Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, että EY 230 artiklaan perustuva riidanalaisen päätöksen kumoamisvaatimus voidaan ottaa tutkittavaksi. EY:n
perustamissopimukseen liitetyssä Euroopan investointipankin perussäännöstä tehdyssä pöytäkirjassa (jäljempänä perussääntö)
ei ole määrätty EIP:n toimien laillisuuden täydellisestä valvontamekanismista. Tämä ei kuitenkaan merkitse, että tällainen
valvonta olisi mahdotonta. Asiassa Les Verts vastaan Euroopan parlamentti 23.4.1986 annetussa tuomiossa (294/83, Kok., s.
1339, 23–25 kohta) yhteisöjen tuomioistuin totesi, että koska Euroopan yhteisö on oikeusyhteisö, kaikkien sen elinten toimien
pitää voida olla tuomioistuinvalvonnan kohteena, silloin kun ne tuottavat oikeusvaikutuksia suhteessa kolmansiin. EY:n perustamissopimuksen
ja perussäännön perusteella EIP on yhteisön elin, tai jopa toimielin, ja sen sellaiset toimet, joilla on oikeusvaikutuksia
kolmansiin osapuoliin nähden, on voitava saattaa unionin tuomioistuimen harjoittaman laillisuusvalvonnan alaisiksi. Se, ettei
EIP:n toimia ole mainittu nimenomaisesti EY 230 artiklassa, ei ole tältä osin esteenä. Se katsoo, että unionin tuomioistuin
on asettanut kaksi kriteeriä EY 230 artiklan soveltamiselle yhteisön elinten ja virastojen toimiin ja että nämä kriteerit
perustuvat siihen, onko kyseinen elin mainittu EY 230 artiklassa ja onko siihen kohdistuva tuomioistuinvalvonta riittävää.
EIP arvioi myös, että kantajan kumoamisvaatimus voidaan ottaa tutkittavaksi. Se pyytää unionin yleistä tuomioistuinta määrittelemään
selvästi toimivaltansa ratkaista vaatimus kumota yksi sen päätöksistä, jossa hylätään henkilön tekemä tarjous ja kyseinen
sopimus annetaan toiselle henkilölle, sekä vaatimus sellaisen vahingon korvaamisesta, jonka väitetään aiheutuneen tästä päätöksestä,
koska se katsoo, että Luxemburgissa Tribunal administratif totesi virheellisesti 26.9.2007 antamassaan tuomioissa (diaarinumero
22447), että sillä on tällä alalla toimivaltaa, minkä Cour administrative vahvisti muutoksenhakuasteessa 21.2.2008 (diaarinumero
23620C). Yhteisöjen tuomioistuin on sen mukaan vahvistanut asiassa SGEEM ja Etroy vastaan EIP 2.12.1992 antamassaan tuomiossa
(C‑370/89, Kok. s. I‑6211), että sillä on toimivalta ratkaista yhtiön nostama vahingonkorvauskanne, joka koskee sellaisen
päätöksen väitettyä lainvastaisuutta, jossa EIP pitäytyy tekemästä yhtiön kanssa sopimusta julkisesta rakennusurakasta. Lisäksi
sen mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on lausunut asiassa Sogelma vastaan EAR 8.10.2008 antamassaan tuomiossa (T‑411/06,
Kok. s. II‑2771, 42 ja 43 kohta) soveltaessaan asian Les Verts vastaan Euroopan parlamentti (katso edellä 30 kohta) oikeuskäytäntöä,
että yhteisön laitoksen, kyseisessä asiassa Euroopan jälleenrakennusviraston, (EAR) tarjouspyyntömenettelyn yhteydessä tekemät
päätökset, silloin kun ne tuottavat oikeusvaikutuksia suhteessa kolmansiin, ovat kannekelpoisia toimia unionin yleisessä tuomioistuimessa.
EIP katsoo, että yhteisön hallintoelimenä sitä on siis kohdeltava samalla tavalla silloin, kun se tekee sen tarjouspyyntömenettelyjen
tai sen asiakirjoja koskevien tietopyyntöjen käsittelyn yhteydessä päätöksiä, jotka tuottavat oikeusvaikutuksia suhteessa
kolmansiin. EIP katsoo, että se sen sijaan ei kuulu unionin yleisen tuomioistuimen toimivallan piiriin silloin, kun se harjoittaa
lainaustoimintaa eli toimii rahoitusmarkkinoilla samoin kuin mikä tahansa muu pankkitoimintaa harjoittava laitos (asia T‑460/93,
Tête ym. v. EIP, määräys 26.11.1993, Kok., s. II‑1257, 20 kohta).
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Nyt käsiteltävän oikeusriidan asianosaiset ovat yhtä mieltä siitä, että unionin yleinen tuomioistuin on toimivaltainen ratkaisemaan
tämän kumoamisvaatimuksen. Koska unionin yleisen tuomioistuimen toimivalta on ehdoton prosessinedellytys, se voi tutkia sen
omasta aloitteestaan (ks. asia T‑29/02, GEF v. komissio, tuomio 15.3.2005, Kok. s., II‑835, 72–74 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen;
ks. myös vastaavasti asia 92/78, Simmenthal v. komissio, tuomio 6.3.1979, Kok. s., 777, 21 ja 22 kohta). Asianosaisten näkemys
toimivallasta ratkaista tämä asia ei siis sido unionin yleistä tuomioistuinta, ja tämän on selvitettävä omasta aloitteestaan,
asianosaisia kuultuaan, onko asia jätettävä tutkimatta, koska prosessiedellytyksen puuttumisen vuoksi sillä ei ole toimivaltaa
ratkaista kannetta kokonaan tai osittain. Tätä tukee tämän asian tilanteessa vielä erityisesti se, että kansallinen tuomioistuin
on itse todennut, että sillä on toimivalta ratkaista sellaisen EIP:n päätöksen lainmukaisuus, jossa hylätään henkilön tekemä
tarjous ja sopimus tehdään toisen henkilön kanssa EIP:n omaan lukuunsa järjestämässä tarjouskilpailussa.
EY 5, EY 10 ja EY 297 artiklan ja EY 307 artiklan ensimmäisen kohdan sekä unionisopimuksen, erityisesti EU 5 artiklan, mukaan
unionin tuomioistuin käyttää toimivaltuuksiaan EY:n perustamissopimuksen ja unionisopimuksen määräyksissä määrätyin edellytyksin
ja niissä määrätyssä tarkoituksessa. Unionin yleisen tuomioistuimen toimivallasta on määrätty EY 225 artiklassa ja EA 140
A artiklassa, joita on täsmennetty Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 51 artiklassa.
Kysymys unionin yleisen tuomioistuimen toimivallasta käsitellä kannetta, joka koskee samalla sekä vaatimusta kumota EIP:n
sellainen toimi, joka on kolmannelle osapuolelle vastainen, että vahingonkorvausvaatimusta EIP:n lainvastaisesta toiminnasta
kolmannelle osapuolelle aiheutuneesta haitasta, on ratkaistava perussäännön tosiseikkojen tapahtumahetkellä sovelletun version
ja erityisesti sen 29 artiklan ensimmäisen kohdan sekä EY 225 artiklan 1 kohdan, EY 235 artiklan, EY 237 artiklan ja EY 288
artiklan toisen kohdan sekä tarvittaessa EY 230 artiklan mukaisesti.
Perussäännön 29 artiklan ensimmäisessä kohdassa määrätään, että ”[EIP:n] ja sen velkojien, lainanottajien tai muiden väliset
riidat ratkaistaan toimivaltaisessa kansallisessa tuomioistuimessa, jollei Euroopan unionin tuomioistuimelle annetusta toimivallasta
muuta johdu”. Lisäksi unionin tuomioistuin on hyväksynyt, etteivät perustamissopimus eikä tämä artikla rajoita unionin tuomioistuimen
toimivaltaa ratkaista EIP:tä koskevat riidat, ja todennut lisäksi, että kyseisessä määräyksessä on unionin tuomioistuimelle
EY:n perustamissopimuksella annettua toimivaltaa koskeva nimenomainen poikkeus (ks. vastaavasti edellä 31 kohdassa mainittu
asia SGEEM ja Etroy v. EIP, tuomion 17 ja 18 kohta).
Nyt käsiteltävässä oikeusriidassa vastapuolina ovat EIP ja Kreikan oikeuden mukaan perustettu yhtiö, joka ei ole sen valvonnan
alainen ja jota on näin ollen pidettävä kolmantena osapuolena perussäännön 29 artiklan ensimmäisen kohdan perusteella. Viimeksi
mainitun määräyksen sanamuodon mukaisesti kysymys siitä, kuuluuko nyt käsiteltävän kaltainen oikeusriita unionin tuomioistuimen
vai kansallisten tuomioistuinten toimivaltaan, ja tarvittaessa siitä, kuuluuko se unionin yleisen tuomioistuimen vai unionin
tuomioistuimen toimivaltaan, edellyttää EY:n perustamissopimuksen määräysten tarkastelua.
Riidanalaisen päätöksen kumoamisvaatimuksessa se, onko unionin yleinen tuomioistuin toimivaltainen ratkaisemaan kyseisen asian,
riippuu ensinnäkin ja siksi, että kyse on erityismääräyksestä, EY 237 artiklan tulkinnasta tarkasteltuna yhdessä EY 225 artiklan
1 kohdan kanssa.
EY 237 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Yhteisön tuomioistuimella on jäljempänä määrätyin rajoituksin toimivalta ratkaista riidat, jotka koskevat:
a)      [perussäännöstä] johtuvien jäsenvaltioiden velvollisuuksien täyttämistä. [EIP:n] hallintoneuvostolla on tällöin samat valtuudet
kuin komissiolla EY 226 artiklan mukaan [jäsenvaltion jättäessä noudattamatta jonkin sille EY:n perustamissopimuksen mukaisen
velvollisuuden];
b)       [EIP:n] valtuuston ratkaisuja. Jokainen jäsenvaltio, komissio tai [EIP:n] hallintoneuvosto voi nostaa kanteen asiassa [EY]
230 artiklassa määrätyin edellytyksin;
c)      [EIP:n] hallintoneuvoston ratkaisuja. Kanteen asiassa voi nostaa vain jäsenvaltio tai komissio [EY] 230 artiklassa määrätyin
edellytyksin ja vain sillä perusteella, että [perussäännön] 21 artiklan 2 ja 5–7 kohdassa määrättyä menettelyä ei ole noudatettu;
– –”
EY 225 artiklan 1 kohdasta seuraa lisäksi, että unionin tuomioistuin yksin on toimivaltainen ratkaisemaan EY 237 artiklassa
tarkoitetut kanteet.
Sen tarkistamiseksi, kuuluuko riidanalainen päätös EY 237 artiklan soveltamisalaan, on syytä kerrata EIP:n eri elinten toimivalta.
Perussäännön 8 artiklan mukaan EIP:n hallintoa hoitavat ja pankkia johtavat valtuusto, hallintoneuvosto ja hallitus.
Perussäännön 9 artiklan mukaan valtuusto vahvistaa EIP:n luotonantopolitiikan yleiset suuntaviivat ja päättää erityisesti
merkityn pääoman korottamisesta, hyväksyy hallintoneuvoston laatiman vuosikertomuksen ja vuosittaisen taseen sekä tuloslaskelman
ja hyväksyy EIP:n työjärjestyksen siten, että se yksin on toimivaltainen järjestämään osastojen sisäisen toiminnan hyvän hallinnon
mukaisesti (asia C‑15/00, komissio v. EIP, tuomio 10.7.2003, Kok., s. I‑7281, 67 kohta ja sitä seuraavat kohdat). Perussäännön
11 artiklan mukaan hallintoneuvostolla on toimivalta päättää lainojen myöntämisestä, takausten antamisesta sekä lainojen ottamisesta,
vahvistaa lainojen korot, takauksista suoritettavat toimitusmaksut, valvoa EIP:n hallinnon asianmukaisuutta ja huolehtia siitä,
että pankkia johdetaan EY:n perustamissopimuksen, perussäännön sekä valtuuston vahvistamien yleisten suuntaviivojen mukaisesti.
Perussäännön 11 artiklan 2 kohdan seitsemännen alakohdan mukaan EIP:n hallituksen puheenjohtaja tai hänen ollessaan estynyt
joku varapuheenjohtajista toimii hallintoneuvoston puheenjohtajana, mutta ei osallistu äänestykseen. Perussäännön 13 artiklan
mukaan hallitus on EIP:n kollegiaalinen ja pysyvä täytäntöönpanoelin. Hallitus vastaa puheenjohtajan alaisena ja hallintoneuvoston
valvonnassa EIP:n juoksevien asioiden hoitamisesta ja valmistelee hallintoneuvoston päätökset ja tämän jälkeen varmistaa niiden
toimeenpanon. EIP:n pääjohtaja johtaa hallituksen kokouksia. Hallituksen jäsenet ovat vastuussa yksinomaan EIP:lle. Valtuusto
nimittää jäsenet hallintoneuvoston ehdotuksesta kuudeksi vuodeksi kerrallaan ja voi nimittää heidät uudelleen.
EIP:n vastauksesta unionin yleisen tuomioistuimen esittämään kysymykseen sekä 31.1.2008 päivätystä muistiosta käy ilmi, että
riidanalaisen päätöksen on tehnyt tietotekniikkaosaston, joka on myöhemmin liitetty EIP:n strategiajohtoon, johtaja. Viimeksi
mainitun mukaan EIP:n pääjohtaja on sen jälkeen vahvistanut päätöksen ennen puitesopimuksen allekirjoittamista tarjouskilpailun
voittaneen tarjoajan kanssa 12. ja 17.6.2008 (ks. edellä 20 kohta). Vaikka asiakirja-aineistossa ei ole mitään näyttöä siitä,
että EIP:n pääjohtaja on vahvistanut riidanalaisen päätöksen, tässä menettelyssä tätä on pidettävä tosiseikkana, koska kantaja
ei ole kiistänyt sitä. Jos riidanalainen päätös on näin tehty EIP:n pääjohtajan alaisena, tästä voidaan päätellä, että se
kuului perussäännön 13 artiklan 3 kohdassa tarkoitettuun EIP:n ”juoksevien asioiden hoitamiseen” ja näin ollen hallituksen
toimivaltaan (ks. vastaavasti edellä 42 kohdassa mainittu asia komissio v. EIP, tuomion 66 kohta), sillä hallituksen tehtävänä
on nimenomaisesti vastata puheenjohtajansa alaisena EIP:n juoksevien asioiden hoitamisesta. Käsiteltävässä asiassa mikään
ei nimittäin anna aihetta epäillä, ettei EIP:n omaan lukuunsa toteuttaman hankintamenettelyn ratkaiseminen kuulu sen juoksevien
asioiden hoitamiseen.
On siis katsottava, että riidanalainen päätös ei kuulunut EIP:n valtuuston eikä hallintoneuvoston toimivaltaan ja että näin
ollen se ei voi kuulua näistä kummankaan EIP:n elimen vastuulle eikä siihen näin ollen voida soveltaa EY 237 artiklan erityismääräyksiä.
Tutkittavaksi siis jää ainoastaan se, voiko unionin yleinen tuomioistuin ratkaista kumoamiskanteen, joka on nostettu sellaisesta
EIP:n lopullisesta päätöksestä, jolla on oikeusvaikutuksia kolmansiin nähden, EY 225 ja EY 230 artiklan perusteella.
Ensiksi on muistutettava, että Euroopan yhteisö on oikeusyhteisö, koska sekä sen jäsenvaltiot että sen toimielimet ovat sellaisen
valvonnan alaisia, jonka kohteena on niiden toteuttamien toimenpiteiden yhteensopivuus perustuslakia vastaavan asiakirjan
eli EY:n perustamissopimuksen kanssa, ja että perustamissopimuksessa on luotu täysin kattava oikeussuojateiden ja menettelyjen
järjestelmä, jonka tarkoituksena on antaa toimielinten toimenpiteisiin kohdistuva laillisuusvalvonta unionin tuomioistuimen
tehtäväksi (ks. edellä 42 kohdassa mainittu asia komissio v. EIP, tuomion 75 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Tämä on
myös Nizzassa 7.12.2000 annetun Euroopan unionin perusoikeuskirjan (EYVL C 364, s. 1, jäljempänä perusoikeuskirja) 47 artiklalla
tavoitellun päämäärän mukaista, ja vaikka perusoikeuskirjalla ei ole ollut sitovaa oikeusvaikutusta ennen Lissabonin sopimuksen
voimaantuloa 1.12.2009, se osoittaa siinä mainittujen oikeuksien tärkeyden yhteisön oikeusjärjestyksessä (ks. yhdistetyt asiat
T-377/00, T‑379/00, T‑380/00, T‑260/01 ja T‑272/01, Philip Morris International ym. v. komissio, tuomio 15.1.2003, Kok., s.
II-1, 122 kohta). Kaikilla, joiden unionin oikeudessa taattuja oikeuksia ja vapauksia on loukattu, on tämän jälkimmäisen artiklan
nojalla oikeus saattaa tehokkaalla tavalla asiansa puolueettoman tuomioistuimen käsiteltäväksi. Vaikkei EIP olekaan varsinainen
yhteisön toimielin, se on kuitenkin yhteisön elin, joka on perustettu EY:n perustamissopimuksella ja joka on sen nojalla oikeushenkilö
ja kuuluu juuri tämän perusteella sen valvonnan piiriin, jota yhteisöjen tuomioistuin harjoittaa muun muassa EY 237 artiklan
b alakohdan mukaisesti (ks. edellä 42 kohdassa mainittu asia komissio v. EIP, tuomion 75 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Toiseksi on otettava huomioon se, että EY 237 artiklassa on erityismääräys, joka koskee ainoastaan tiettyjä EIP:n oikeusriitoja,
ja näin ollen sen vaikutus on rajattu ja täydentävä suhteessa EY:n perustamissopimuksen muihin EY 236 artiklan kaltaisiin
artikloihin (asia 110/75, Mills v. EIP, tuomio 15.6.1976, Kok., s. 955, 16 ja 17 kohta ja edellä 31 kohdassa mainittu asia
SGEEM ja Etroy v. EIP, tuomion 17 kohta). Lisäksi on mainittava, että EY 237 artiklaa ja perussäännön 29 artiklan ensimmäistä
kohtaa on tarkasteltava EY 267 artiklan perusteella, jossa määrätään, että EIP:n ”tehtävänä on yhteisön edun mukaisesti myötävaikuttaa
yhteismarkkinoiden tasapainoiseen ja vakaaseen kehitykseen käyttäen sekä pääomamarkkinoita että omia varojaan” ja että ”tätä
varten pankki voittoa tavoittelematta myöntää lainoja ja antaa takauksia, jotka helpottavat – – hankkeiden rahoittamista kaikilla
talouden aloilla”, sekä edellä 37 kohdassa mainittujen perussäännön määräysten valossa, joista käy ilmi, että hallituksen
tärkein tehtävä on valmistella ja panna täytäntöön lainoja ja takauksia koskevia päätöksiä, jotka hallintoneuvosto hyväksyy
valtuuston vahvistamien yleisten suuntaviivojen mukaisesti (ks. vastaavasti ja analogisesti edellä 42 kohdassa mainitussa
asiassa komissio v. EIP esitetty julkisasiamies Jacobsin ratkaisuehdotus, Kok., s. I‑7290, 75–78 kohta). Vaikka perussäännön
määräyksissä ei täysin suljeta pois sitä mahdollisuutta, että hallitus voisi osana EIP:n juoksevien asioiden hoitoa tehdä
laillisesti sitovia päätöksiä, joilla on oikeusvaikutuksia kolmansiin, siinä selvästi annetaan ymmärtää, että tavallisesti
tällaiset päätökset tekee joko valtuusto tai hallintoneuvosto.
Se, ettei EY 237 artiklassa viitata hallitukseen, vastaa juuri tätä EIP:n sisäistä toimivallan jakoa. Koska hallitus tavallisesti
valmistelee eikä tee laillisesti sitovia päätöksiä, joilla on oikeusvaikutuksia kolmansiin nähden perussäännön 29 artiklan
ensimmäisen kohdan mukaisesti, EY:n perustamissopimuksen laatijat ovat katsoneet, ettei hallituksen toiminnan laillisuusvalvonta
ole tarpeen. Samoin voidaan todeta tässä myös EY 230 artiklasta, jossa määrätään, että toimielinten ja EKP:n lopulliset ja
sitovat säädökset, joilla on oikeudellisia vaikutuksia kolmansiin, ovat kannekelpoisia, mutta tällaisten säädösten antamista
edeltävät yksinomaan valmistelevat toimet eivät sitä ole. Unionin yleinen tuomioistuin on vastaavasti todennut edellä 31 kohdassa
mainitussa asiassa Tête ym. vastaan EIP annetun määräyksen 18 kohdassa, että ”EIP on säilyttänyt alkuperäisen tehtävänsä,
joka on lainojen ja takauksien myöntäminen (ks. [ETY] 129 ja [ETY] 130 artikla ja [EY] 198 d ja e artikla)”, ja että ”sellaisiin
kolmansiin osapuoliin nähden, joille ei myönnetä EIP:n lainoja eikä takauksia, EIP ei tee päätöksiä, joilla on oikeudellisia
vaikutuksia”. Tämä päättely ei kuitenkaan päde tapaukseen, jossa nyt käsiteltävän asian tavoin käy ilmi, että hallitus on
tehnyt päätöksen, jolla on lopullisia oikeusvaikutuksia kolmansiin nähden. Yhteisön kaltaisessa oikeusyhteisössä asianomaisen
on voitava riitauttaa tällainen päätös.
On siis katsottava, että yleistä määräystä eli EY 230 artiklaa täydennetään EY 237 artiklaan sisältyvällä erityismääräyksellä,
jonka vaikutus on rajattu ja joka ei koske toimia, joilla on lopullisia oikeusvaikutuksia kolmansiin ja jotka hallitus toteuttaa
EIP:n juoksevien asioiden hoitamisen yhteydessä perussäännön 13 artiklan 3 kohdan mukaisesti, kuten esimerkiksi kanteen kohteena
olevan päätöksen kaltainen toimi tai päätös evätä pääsy EIP:n hallinnollisiin asiakirjoihin.
Kolmanneksi on huomattava, ettei voida hyväksyä, että EIP voisi sisäistä päätöksentekomenettelyään muokkaamalla kiertää EY:n
perustamissopimuksessa tarkoitettua tuomioistuinvalvontaa toimielinten tai muun sellaisen yhteisön elimen, joka on perustettu
EY:n perustamissopimuksella ja joka on sen perusteella oikeushenkilö, toimien osalta (ks. vastaavasti ja analogisesti edellä
47 kohdassa mainittu asia komissio v. EIP, julkisasiamies Jacobsin esittämän ratkaisuehdotuksen 71 kohta). EIP:ssä muiden
kuin EY 237 artiklan b ja c kohdassa tarkoitettujen elinten eli muiden kuin valtuuston ja hallintoneuvoston muodollisesti
hyväksymiin toimiin on siis voitava soveltaa tuomioistuinvalvontaa, jos ne ovat lopullisia ja niillä on oikeusvaikutuksia
kolmansiin. EY 225, EY 230 ja EY 237 artiklalla unionin tuomioistuimelle ja nyt käsiteltävässä asiassa unionin yleiselle tuomioistuimelle
on annettu muun muassa toimivalta valvoa EIP:n kaikkien hallinnollisten päätösten laillisuutta, eli oikeus valvoa kaikkien
sellaisten EIP:n yksipuolisten toimien laillisuutta, joilla on lopullisia oikeusvaikutuksia kolmansiin.
Neljänneksi on varottava vaarantamasta EIP:in toiminnallista ja institutionaalista riippumattomuutta tai sen mainetta rahoitusmarkkinoilla
toimivana riippumattomana elimenä, sellaisena kuin niistä on määrätty EY:n perustamissopimuksessa (asia 85/86, komissio v.
EIP, tuomio 3.3.1988, Kok., s. 1281, 27–30 kohta ja edellä 42 kohdassa mainittu asia komissio v. EIP, tuomio 10.7.2003, 101
kohta ja sitä seuraavat kohdat). Riidanalainen päätös liittyy EIP:n sellaisen toiminnan harjoittamiseen, joka on osa yhteisön
hallintoa ja kuuluu tarkemmin tämän hallinnon toimintaan hankintaviranomaisena, eikä EIP:n toiminnan harjoittamiseen tai sen
toimenpiteisiin rahoitusalalla tai rahoitusmarkkinoilla. Näin ollen laillisuusvalvontaa, jota unionin yleinen tuomioistuin
voi joutua harjoittamaan EY 225 artiklan 1 kohdan ja EY 230 artiklan nojalla, vaikka se on ensi näkemältä laajempi kuin unionin
tuomioistuimen EY 237 artiklan c kohdan perusteella harjoittama EIP:n hallintoneuvoston päätöksentekoon liittyvä valvonta,
ei voida kuitenkaan pitää luonteeltaan sellaisena, että se vaikuttaa EIP:n toiminnalliseen ja institutionaaliseen riippumattomuuteen,
joka EIP:llä on lainojen ja takuiden myöntämisessä sekä näiden rahoituksessa muun muassa pääomamarkkinoiden välityksellä,
tai EIP:n maineeseen tai uskottavuuteen rahoitusmarkkinoilla toimivana riippumattomana elimenä. Lisäksi on todettava, että
EIP itse väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on toimivaltainen ratkaisemaan nyt käsiteltävän kumoamisvaatimuksen EY
225 artiklan 1 kohdan ja EY 230 artiklan nojalla. Se ei siis katso, että unionin yleisen tuomioistuimen tällaisessa yhteydessä
harjoittama laillisuusvalvonta voisi vaarantaa toiminnallisen ja institutionaalisen riippumattomuuden, joka sillä on EY:n
perustamissopimuksen ja sen oman perussäännön nojalla.
Yhteisön toimien laillisuuden kattavan valvonnan tarve siis edellyttää EY 225 artiklan 1 kohdan ja EY 230 artiklan tulkitsemista
siten, että niissä ei suljeta pois unionin yleisen tuomioistuimen toimivaltaa sellaista päätöstä koskevan kumoamiskanteen
ratkaisemiseen, joka liittyy EIP:n hallituksen juoksevien asioiden hoitamiseen ja jolla on lopullisia oikeusvaikutuksia kolmansiin
nähden.
Käsiteltävästä vahingonkorvauskanteesta on toisaalta huomautettava, että periaatetta, joka koskee unionin tuomioistuimen,
ja tässä asiassa unionin yleisen tuomioistuimen, toimivaltaa ratkaista EIP:tä vastaan nostettu sopimussuhteen ulkopuolista
vastuuta koskeva kanne, ei ole ratkaistu säädöksissä varsinaisesti. Koska erityismääräyksiä ei ole, kysymys siitä, ovatko
unionin tuomioistuin, ja tässä asiassa unionin yleinen tuomioistuin, toimivaltaisia ratkaisemaan tämän EIP:tä vastaan nostetun
vahingonkorvauskanteen, riippuu siis EY 225 artiklan 1 kohdan, EY 235 artiklan ja EY 288 artiklan toisen kohdan tulkinnasta.
Ensiksi on huomattava, että unionin tuomioistuin on aikaisemmin katsonut olevansa toimivaltainen ratkaisemaan EIP:tä vastaan
nostetun vahingonkorvauskanteen ETY:n perustamissopimuksen 178 artiklan ja 215 artiklan toisen kohdan perusteella (joista
on tullut EY 235 artikla ja EY 288 artiklan toinen kohta). Se perusteli toimivaltaansa sillä, että lainvastaiseksi väitetty
toiminta liittyi sellaisen rahoitussopimuksen täytäntöönpanoon, jonka investointipankki oli tehnyt yhteisön valtuuttamana
ja tämän lukuun käyttäessään toimivaltaa, joka sille on annettu tietyillä yhteisön oikeussäännöillä rahastosta maksettavien
riskipääomien myöntämiseksi ja hoitamiseksi, ja sillä, että EIP itse oli EY:n perustamissopimuksella perustettu yhteisön elin
ja että toimenpiteitä ja laiminlyöntejä, joihin EIP on saattanut syyllistyä kyseisen rahoitussopimuksen täytäntöönpanon yhteydessä,
on pidettävä yhteisön aiheuttamina (ks. vastaavasti edellä 31 kohdassa mainittu asia SGEEM ja Etroy v. EIP, tuomio 2.12.1992,
4 kohta ja 12–15 kohta ja asia C‑370/89, SGEEM ja Etroy v. EIP, tuomio 25.5.1993, Kok., s. I‑2583, 24 kohta). Tässä yhteydessä
unionin tuomioistuin huomautti, ettei ”voida katsoa, että perustamissopimuksen 215 artiklan toisessa kohdassa ’toimielimellä’
tarkoitetaan yksinomaan [ETY:n] perustamissopimuksen 4 artiklan 1 kohdassa lueteltuja yhteisön toimielimiä. Ottaen huomioon
[ETY:n] perustamissopimuksessa määrätty sopimussuhteen ulkopuolisen vastuun järjestelmä, näihin toimielimiin sisältyvät myös
yhteisön sellaiset elimet kuin [EIP]” (edellä 31 kohdassa mainittu asia SGEEM ja Etroy v. EIP, tuomio 2.12.1992, 16 kohta).
Toiseksi on otettava huomioon se, että vaikka EY:n perustamissopimuksessa käyttöön otetussa oikeussuojakeinojen järjestelmässä
vahingonkorvauskanne on kumoamiskanteeseen nähden itsenäinen oikeussuojakeino, tässä tapauksessa riidanalaista päätöstä koskevan
vahingonkorvausvaatimuksen ja kumoamisvaatimuksen välillä on kuitenkin suora yhteys, koska kannekirjelmässä täsmennetään,
että ”EY 235 ja EY 288 artiklan nojalla esitetty vahingonkorvausvaatimus perustuu riidanalaisen päätöksen lainvastaisuuteen”
siten, että vahingonkorvausvaatimus on kumoamisvaatimukseen nähden liitännäinen. Kannekirjelmästä käy vielä ilmi, että vahingonkorvausvaatimuksella
vaaditaan maksamaan summa, joka vastaa tarkalleen ”arvioitua bruttovoittoa, joka olisi syntynyt – – mikäli hankintasopimus
olisi päätetty tehdä sen kanssa”, eli maksut, joita ilman kantaja on arvioinut jääneensä riidanalaisen päätöksen vuoksi. Vahingonkorvausvaatimuksella
pyritään siis tosiasiallisesti riidanalaisen päätöksen kantajaan kohdistuvien oikeudellisten vaikutusten peruuttamiseen ja
sen vaikutuksena olisi siis, jos se otetaan tutkittavaksi, kyseisten oikeudellisten vaikutusten tyhjäksi tekeminen.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan (asia 175/84, Krohn Import-Export v. komissio, tuomio 26.2.1986, Kok., s. 753, 32 ja 33
kohta; asia T‑514/93, Cobrecaf ym. v. komissio, tuomio 15.3.1995, Kok., s. II‑621, 59 kohta ja asia T‑180/00, Astipesca v.
komissio, tuomio 17.10.2002, Kok., s. II‑3985, 139 kohta) arvioitaessa näiden kanteiden tutkittavaksi ottamista on otettava
huomioon tässä asiassa ilmenevä kumoamiskanteen ja vahingonkorvauskanteen välinen suora yhteys tai niiden täydentävyys sekä
vahingonkorvauskanteen liitännäinen luonne suhteessa kumoamiskanteeseen, jotta vältytään siltä, että vahingonkorvauskanne
irrotetaan keinotekoisesti kumoamiskanteesta, johon nähden se on kuitenkin ainoastaan liitännäinen tai täydentävä.
Kolmanneksi on korostettava, että jos vahinko, jonka EIP on mahdollisesti aiheuttanut kantajalle, on aiheutunut EIP:n harjoittamasta
toiminnasta, joka on osa yhteisön hallinnollisten tehtävien täytäntöönpanoa ja kuuluu tarkemmin tämän hallinnon toimintaan
hankintaviranomaisena, ja jos tämä vahinko ei siis johdu EIP:n toiminnasta tai sen toimenpiteistä rahoitusalalla tai rahoitusmarkkinoilla,
valvontaa, jota unionin yleisen tuomioistuimen on harjoitettava EY 225 artiklan 1 kohdan, EY 235 artiklan ja EY 288 artiklan
toisen kohdan nojalla, ei voida pitää sellaisena, että se asettaa kyseenalaiseksi EIP:n toiminnallisen ja institutionaalisen
riippumattomuuden ja vahingoittaa sen mainetta rahoitusmarkkinoilla toimivana riippumattomana elimenä. EIP itse väittää lisäksi,
että unionin yleinen tuomioistuin on toimivaltainen ratkaisemaan nyt käsiteltävän vahingonkorvausvaatimuksen EY 225 artiklan
1 kohdan, EY 235 artiklan ja EY 288 artiklan nojalla, eikä se ole mitenkään väittänyt, että sellainen valvonta voisi vaarantaa
sen toiminnallisen ja institutionaalisen riippumattomuuden.
Unionin yleinen tuomioistuin on siis toimivaltainen ratkaisemaan myös vahingonkorvausvaatimuksen, joka on nostettu EIP:tä
vastaan EY 225 artiklan 1 kohdan, EY 235 artiklan ja EY 288 artiklan toisen kohdan nojalla, jos tällainen vaatimus on luonteeltaan
liitännäinen suhteessa kumoamisvaatimukseen, joka kohdistuu sellaiseen EIP:n toimeen, jolla on lopullisia oikeusvaikutuksia
kolmansiin ja joka puolestaan voidaan ottaa tutkittavaksi.
Tästä seuraa, että unionin yleinen tuomioistuin on toimivaltainen ratkaisemaan tämän kanteen kokonaisuudessaan.

Kantajan oikeussuojan tarve saada riidanalainen päätös kumotuksi
Asianosaisten lausumat
Kun EIP:ltä kysyttiin tästä seikasta istunnossa, se vahvisti, että riidanalainen päätös oli pantu täytäntöön, koska puitesopimus
oli tehty tarjouskilpailun voittaneen tarjoajan kanssa ja se oli pantu osittain täytäntöön. Tämän vuoksi se katsoi, ettei
se enää olisi voinut ryhtyä mihinkään toimenpiteisiin mahdollisen kumoamisen johdosta, esimerkiksi aloittamaan tarjouspyyntömenettelyä
uudestaan. Se kuitenkin myös täsmensi, ettei se aio väittää, että käsiteltävä kanne on jätettävä tutkimatta sillä perusteella,
että kantajalla ei ole oikeussuojan tarvetta saada riidanalainen päätös kumotuksi. Lisäksi se mainitsi, että vaikka kanteen
nostaneen hylätyn tarjouksentekijän tilanteen palauttaminen asianmukaiseksi saattaisi teoriassa tulla kyseeseen maksamalla
korvaus, edellytykset tällaisen korvauksen maksamiselle eivät täyty käsiteltävässä asiassa, koska kantaja ei kärsinyt mitään
todellista vahinkoa riidanalaisen päätöksen vuoksi.
Kantaja esitti istunnossa, että se on saanut useita hankintapäätöksiä osittain tai kokonaan kumotuksi, mutta toimielimet,
jotka ovat tehneet kyseiset hankintapäätökset, eivät ole reagoineet näihin kumoamisiin tyydyttävällä tavalla. Lisäksi se ilmoitti,
että sillä on kaksinkertainen oikeussuojan tarve saada riidanalainen päätös kumottua. Yhtäältä se väittää, että osallistuessaan
julkisia hankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyihin sillä on oikeussuojan tarve saada riidanalaiseen päätökseen liittyvät
lainvastaisuudet todetuksi, jotta samanlaiset lainvastaisuudet eivät toistu. Toisaalta se väittää, että sillä on oikeussuojan
tarve saada nämä lainvastaisuudet todetuksi, jotta se voi saada vahingonkorvausta.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön nostaman kumoamiskanteen tutkittavaksi ottamisen
edellytykset täyttyvät vain, jos kantajalla on intressi saada riidanalainen toimi kumotuksi, mikä edellyttää, että riidanalaisen
toimen kumoamisella on itsessään oikeusvaikutuksia ja että voi mahdollisesti tuloksellaan tuottaa kantajalle jotakin hyötyä
(ks. asia T-195/08, Antwerpse Bouwwerken v, komissio, tuomio 10.12.2009, Kok., s. II‑4439, 33 kohta). Niiden kanteen tutkittavaksi
ottamista koskevien edellytysten, erityisesti oikeussuojan tarpeen puuttumisen, osalta, jotka kuuluvat ehdottomiin prosessinedellytyksiin,
unionin yleisen tuomioistuimen tehtävänä on tutkia omasta aloitteestaan, onko kantajilla intressi saada riidanalainen päätös
kumotuksi (ks. asia T–228, Gruppo ormeggiatori del porto di Venezia v. komissio, määräys 10.3.2005, Kok., s. II‑787, 22 kohta
oikeuskäytäntöviittauksineen). Tätä oikeuskäytäntöä voidaan soveltaa analogisesti sellaisten kanteiden yhteydessä esitettyihin
kumoamisvaatimuksiin, joihin on liitetty vahingonkorvausvaatimus.
Käsiteltävässä asiassa on aiheellista tutkia viran puolesta, voiko riidanalaisen päätöksen mahdollinen kumoaminen tuottaa
kantajalle jotakin hyötyä, vaikka tarjouspyyntimenettelyä ei voitaisi aloittaa uudelleen, ja näissä olosuhteissa on osapuolille
selvää, että hankintasopimuksen allekirjoittaminen ja sen osittainen täytäntöönpano ovat vieneet kantajalta kaikki mahdollisuudet
kyseisen hankintasopimuksen tekoon EIP:n kanssa.
Oikeuskäytännöstä ilmenee, että vaikka hankintasopimuksen tekemisestä tehty päätös olisi pantu täytäntöön kokonaisuudessaan
muiden kilpailijoiden hyväksi, tarjouksentekijällä säilyy intressi tämän päätöksen kumoamiseen joko sen takia, että hankintaviranomainen
ryhtyisi asianmukaisiin toimiin sitä koskevan tilanteen oikaisemiseksi tai että hankintaviranomainen tekisi tulevaisuudessa
asianmukaiset muutokset tarjouspyyntömenettelyihin siinä tapauksessa, että niiden katsottaisiin olevan tiettyjen oikeudellisten
vaatimusten vastaisia (ks. vastaavasti edellä kohdassa 32 mainittu asia Simmenthal v. komissio, tuomion 32 kohta ja yhdistetyt
asiat T‑191/96 ja T‑106/97, CAS Succhi di Frutta v. komissio, tuomio 14.10.1999, Kok., s. II‑3181, 63 kohta).
Nimittäin se, että sopimus julkisen hankintasopimuksen täytäntöönpanosta on allekirjoitettu tai jopa pantu täytäntöön ennen
lopullisen ratkaisun antamista pääasiassa, jonka hylätty tarjouksentekijä on aloittanut nostamalla kanteen kyseisen hankintasopimuksen
tekemistä koskevasta päätöksestä, ja se, että hankintaviranomainen on sopimuksella sidottu toimittajaksi valittuun, ei ole
esteenä hankintaviranomaisen velvollisuudelle toteuttaa EY 233 artiklan nojalla tarvittavat toimenpiteet hylätyn tarjouksentekijän
etujen asianmukaisen suojaamisen varmistamiseksi (ks. vastaavasti asia T‑303/04 R, European Dynamics v. komissio, ensimmäisen
oikeusasteen presidentin määräys 10.11.2004, Kok., s. II‑3889, 83 kohta).
Silloin kun hankintasopimuksen tekemistä koskeva päätös on kumottu julkisessa hankinnassa hylätyn tarjouksentekijän nostaman
kanteen seurauksena, mutta hankintaviranomainen ei enää pysty aloittamaan uudestaan kyseistä julkista hankintaa koskevaa tarjouspyyntömenettelyä,
tämän tarjouksentekijän etuja voidaan suojella esimerkiksi asianmukaisella taloudellisella korvauksella, joka vastaa sopimuksen
saamisen mahdollisuuden menettämistä, tai, jos voidaan varmasti osoittaa, että tarjouksentekijä olisi saanut sopimuksen, saamatta
jäänyttä voittoa (ks. vastaavasti asia T‑108/94 R, Candiotte v. neuvosto, puheenjohtajan määräys 2.5.1994, Kok., s. II‑249,
27 kohta; asia T‑169/00 R, Esedra v. komissio, puheenjohtajan määräys 20.7.2000, Kok., s. II‑2951, 51 kohta, ja edellä kohdassa
65 mainittu asia European Dynamics v. komissio, ensimmäisen oikeusasteen presidentin määräys määräyksen 83 kohta). Uudemman
oikeuskäytännön mukaan julkisen hankintakilpailun hylätylle tarjouksentekijälle päätöksen lainvastaisuudesta aiheutuneelle
mahdollisuuden menettämiselle kyseisen sopimuksen saamiseen voidaan määritellä taloudellinen arvo (ks. vastaavasti asia T‑41/08 R,
Vakakis v. komissio, puheenjohtajan määräys 25.4.2008, 66 ja 67 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa,
ja asia T‑443/09 R, Agriconsulting Europe v. komissio, presidentin määräys 20.1.2010, 32–34 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen,
ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Käsiteltävässä asiassa kantajalla on oikeussuojan tarve saada riidanalainen päätös kumotuksi, jotta se saa EY 233 artiklan
ensimmäisestä kohdasta johtuvan velvollisuuden perusteella EIP:n palauttamaan sen tilanteen asianmukaiseksi, mikä voi tarvittaessa
merkitä taloudellista korvausta, joka vastaa sopimuksen saamisen mahdollisuuden menettämistä. Jos kantaja on esittänyt vahingonkorvausvaatimuksen,
joka voi olla vahingonkorvauksena maksettavan rahasumman maksamisen perusteena, on todettava, ettei tämä vaatimus koske sopimuksen
saamisen mahdollisuuden menettämistä vaan saamatta jäänyttä voittoa, joka vastaa tulosta, jonka se olisi saanut, jos se olisi
saanut sopimuksen (ks. jäljempänä 210 kohta). Tästä seuraa, että tämä vahingonkorvausvaatimus voidaan hylätä ilman, että se
heikentää kantajan mahdollisuutta saada tarvittaessa taloudellista korvausta sopimuksen saamisen mahdollisuuden menettämisestä
sen aikaisemman tilanteen palauttamiseksi asianmukaiseksi SEUT 266 artiklan toisen kohdan nojalla.
Edellä esitetystä seuraa, että kanteen lopputuloksesta voi olla hyötyä kantajalle, joten tällä on oikeussuojan tarve saada
riidanalainen päätös kumotuksi.

Tarjouspyyntömenettelyn tarjousten keskinäisessä vertailussa käytetyn menetelmän riitauttamatta jättäminen
Asianosaisten lausumat
EIP esittää, että tarjousten keskinäisessä vertailussa käytettyä menetelmää koskevaa kantajan väitettä ei voida ottaa tutkittavaksi,
koska sitä ei ole esitetty ajoissa, eli ennen tarjousten jättämiselle asetettua määräaikaa.
Kantaja vaatii, että EIP:n tätä seikkaa koskeva oikeudenkäyntiväite hylätään.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Tämä oikeudenkäyntiväite kohdistuu käytännössä kumoamisvaatimuksen kolmanteen ja neljänteen perusteeseen, joilla kantaja riitauttaa
sopimuksentekoperusteen, joka koskee valmiutta muodostaa työtiimi omilla resursseilla, sekä kumoamisvaatimuksen viidenteen
perusteeseen, jolla kantaja riitauttaa sopimuksentekoperusteiden suhteellisten painotusten lainmukaisuuden, eli sen, että
75 prosenttia pisteistä osoitetaan teknisille ja 25 prosenttia pisteistä taloudelliselle perusteelle.
On totta, että riitauttaessaan tarjousten keskinäisessä vertailussa käytetyn menetelmän laillisuuden, kantaja riitauttaa samalla
liitännäisesti hankintaeritelmän laillisuuden. Kysymys koskee käsiteltävässä asiassa siis sitä, onko hankintaeritelmän kaltainen
tarjouskilpailuasiakirja toimi, josta voidaan nostaa EY 230 artiklan neljännen kohdan nojalla suora kanne, ja olisiko kantajan
näin ollen pitänyt tämän määräyksen perusteella nostaa hankintaeritelmästä kanne tämän määräyksen viidennessä kohdassa asetetussa
kahden kuukauden määräajassa.
Hankintaeritelmää ei voida pitää sellaisena toimena, joka koskee jokaista tarjouksentekijää erikseen. Hankintaeritelmää nimittäin
sovelletaan, kuten kaikkia hankintaviranomaisen laatimia tarjouskilpailuasiakirjoja, objektiivisesti määriteltyihin tilanteisiin,
ja sen oikeusvaikutukset kohdistuvat yleisesti ja abstraktisti määriteltyihin henkilöryhmiin. Näin ollen se on yleinen, eikä
voida katsoa, että hankintaviranomaisen toimitettua sen erikseen tarjouksentekijöille nämä tarjouksentekijät voitaisiin yksilöidä
EY 230 artiklan neljännessä kohdassa tarkoitetulla tavalla kaikkiin muihin henkilöihin nähden (asia T‑495/04, Belfass v. neuvosto,
tuomio 21.5.2008, Kok., s. II‑781, 36–42 kohta).
Käsiteltävässä asiassa riidanalainen päätös oli siis ensimmäinen sellainen toimi, jonka kantaja saattoi riitauttaa, ja näin
ollen se oli myös ensimmäinen toimi, jonka perusteella se saattoi riitauttaa liitännäisesti tarjousten keskinäiseen vertailuun
käytetyn menetelmän, jonka EIP oli sisällyttänyt hankintaeritelmään.
EIP on siis väärässä vedotessaan siihen, että kantaja on tämän kanteen yhteydessä riitauttanut liian myöhään ja liitännäisesti
EIP:n hankintaeritelmään sisällyttämän tarjousten keskinäisessä vertailussa käytetyn menetelmän lainmukaisuuden.
Näin ollen on todettava, että kumoamisvaatimuksen kolmas, neljäs ja viides peruste voidaan ottaa tutkittavaksi, ja hylättävä
EIP:n tätä koskeva oikeudenkäyntiväite.

Vahingonkorvausvaatimuksen selkeyden puute
Asianosaisten lausumat
EIP väittää, että vahingonkorvausvaatimus on jätettävä tutkimatta työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan c alakohdassa esitettyjen
vaatimusten nojalla, koska nyt käsiteltävässä kanteessa ei ole mainittu kolmea EY 288 artiklan 2 kohdassa määrättyä edellytystä
sopimussuhteen ulkopuolisen yhteisön vastuun syntymiselle, eikä kantaja väitä, että nämä edellytykset täyttyvät. Se katsoo,
että tarjouspyyntömenettelyyn liittyvät lainvastaisuudet esitetään kanteessa epätäsmällisesti, kun siinä ei ilmoiteta mainittujen
lainvastaisuuksien ja kantajan väittämän vahingon välistä syy-yhteyttä eikä vaaditun vahingonkorvauksen luonnetta ja täsmällistä
määrää. Se katsoo, että sovellettavan oikeuskäytännön mukaan (asia 5/71, Zuckerfabrik Schöppenstedt v. neuvosto, tuomio 2.12.1971,
Kok., s. 975 ja asia T‑461/93, An Taisce ja WWF UK v. komissio, tuomio 23.9.1994, Kok., s. II‑733, 42 ja 43 kohta) tällainen
vaatimus on tällöin jätettävä tutkimatta.
Kantaja arvioi pääasiallisesti, että työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan c alakohtaa ei ole rikottu ja että kanteessa on
mainittu seikkoja, joiden perusteella EY 288 artiklan 2 kohdassa tarkoitetut kolme sopimussuhteen ulkopuolisen yhteisön vastuun
syntymisen edellytystä voidaan yksilöidä.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
On muistutettava, että unionin tuomioistuimen perussäännön 21 artiklan ja työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan c alakohdan
mukaan kanteessa on mainittava oikeudenkäynnin kohde ja yhteenveto kanteen oikeudellisista perusteista. Mainintojen on oltava
riittävän selkeitä ja täsmällisiä, jotta vastaaja voi valmistella puolustuksensa ja jotta unionin yleinen tuomioistuin voi
tarvittaessa ratkaista kanteen tukeutumatta muihin tietoihin. Oikeusvarmuuden ja hyvän oikeudenkäytön takaamiseksi kanteen
tutkittavaksi ottaminen edellyttää, että oleelliset tosiseikat ja oikeudelliset seikat, joihin kanne perustuu, ilmenevät ainakin
yhteenvedonomaisesti mutta samalla johdonmukaisesti ja ymmärrettävästi kannekirjelmästä (ks. asia T-19/01, Chiquita Brands
ym. v. komissio, tuomio 3.2.2005, Kok., s. II-315, 64 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Jotta nämä edellytykset täyttyisivät, kanteesta, jossa vaaditaan yhteisön toimielimen tai muun elimen tai laitoksen aiheuttamien
vahinkojen korvaamista, on ilmettävä seikat, joiden perusteella kantajan riitauttama tämän toimielimen tai muun elimen tai
laitoksen menettely voidaan yksilöidä, ja syyt, joiden perusteella kantaja katsoo, että tämän menettelyn ja aiheutetuksi väitetyn
vahingon välillä on syy-yhteys, sekä vahingon laatu ja sen laajuus (asia T-387/94, Asia Motor France ym. v. komissio, tuomio
18.9.1996, Kok., s. II-961, 107 kohta; asia T-38/96, Guérin Automobiles v. komissio, tuomio 10.7.1997, Kok., s. II-1223, 42 kohta
ja edellä kohdassa 79 mainittu asia Chiquita Brands ym. v. komissio, 65 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kanteessa todetaan, että ”EY 235 ja EY 288 artiklan nojalla esitetty vahingonkorvausvaatimus perustuu riidanalaisen päätöksen
lainvastaisuuteen – –, joka on tämän kanteen kohteena”. Tästä seuraa, että tämä vaatimus perustuu selvästi lainvastaisuuksiin,
joihin on vedottu kumoamisvaatimuksen yhteydessä. Kanteessa todetaan lisäksi, että ”kantaja on vaatinut EIP:tä maksamaan vahingonkorvausta
summan, joka vastaa määrältään 50 prosenttia 3,88 miljoonasta eurosta, joka on arvioitu bruttovoitto, joka kantajalle olisi
syntynyt kyseisen tarjouskilpailun seurauksena, mikäli hankintasopimus olisi päätetty tehdä kantajan kanssa, eli 1,94 miljoonaa
euroa”. Tästä seuraa, että kanteeseen sisältyy seikat, joiden perusteella väitetyn vahingon luonne ja laajuus voidaan yksilöidä.
Lisäksi kantaja antaa kanteessa selvityksiä siitä, miten tämä summa on laskettu. Näin ollen, vaikka kantaja ei ole omistanut
kanteessa erityistä osaa niiden vahinkojen, joihin se vetoaa, ja lainvastaisuuden väliselle syy-yhteydelle, kanteeseen sisältyvät
seikat, joiden perustella on mahdollista yksilöidä syyt, joiden vuoksi kantaja arvioi, että tämän käyttäytymisen ja sen vahingon,
jonka se väittää sille aiheutuneen, välillä on syy-yhteys, eli käsiteltävässä asiassa syy-yhteys johtuu siitä, että riidanalainen
päätös on estänyt sitä saamasta sopimusta ja tekemästä EIP:n kanssa sopimuksen täytäntöönpanoa koskevaa puitesopimusta.
Tässä tilanteessa on todettava, että vahingonkorvausvaatimus voidaan ottaa tutkittavaksi ja tätä seikkaa koskeva EIP:n oikeudenkäyntiväite
on hylättävä.
2.
Asiakysymys

Sovellettava lainsäädäntö
Asianosaisten lausumat
Kantaja katsoo, että EIP on hankintaviranomaisena velvollinen toimimaan EIP:n omaan lukuunsa järjestämien palveluhankintoja,
tavaranhankintoja ja rakennusurakoita koskevien sopimusten tekoa ohjaavan hankintaoppaan (Guide de la BEI pour la passation
des marchés - Guide pour la passation des marchés de services, de fournitures et de travaux par la Banque européenne d’investissement
pour son propre compte, jäljempänä hankintaopas) tosiseikkojen tapahtuma-aikana voimassa olleen version mukaisesti, sekä noudattamaan
tarjouspyyntömenettelyihin sovellettavia yleisiä periaatteita ja oikeutta. Lisäksi se katsoo, että jos julkisia rakennusurakoita
sekä julkisia tavara- ja palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta 31.3.2004 annettua Euroopan
parlamentin ja neuvoston direktiiviä 2004/18/EY (EUVL L 134, s. 114) ei sinällään sovelleta EIP:n tarjouspyyntömenettelyihin,
oppaan johdannosta on pääteltävissä, että tämä direktiivi on sopiva referenssi tarkasteltaessa tämän oppaan siihen tukeutuvia
määräyksiä. Lisäksi se katsoo, että unionin tuomioistuin on jo hyväksynyt julkisen hankintakilpailun ratkaisemista koskevan
komission päätöksen laillisuuden valvonnan suhteessa julkisia palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta
18.6.1992 annetun neuvoston direktiivin 92/50/ETY (EYVL L 209, s.1), sellaisena kuin se on muutettuna myös julkisia tavaranhankintoja
ja julkisia rakennusurakoita koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta annettujen direktiivien 93/36/ETY
ja 93/37/ETY muuttamisesta 13.10.1997 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 97/52/EY (EYVL L 328, s. 1),
säännöksiin (asia T‑345/03, Evropaïki Dynamiki v. komissio, tuomio 12.3.2008, Kok., s. II‑341, 206 kohta).
EIP väittää, ettei siihen voida soveltaa direktiiviä 2004/18, ja lisää, että tarjouspyyntömenettelyihin sovellettava oikeuskäytäntö
koskee sitä ainoastaan silloin, kun se tulkitsee siihen itseensä varsinaisesti sovellettavia säännöksiä ja määräyksiä. Se
katsoo, että oikeuskäytännöstä seuraa (edellä 31 kohdassa mainittu asia Sogelma v. EAR, tuomion 115 kohta, ja asia T‑59/05,
Evropaïki Dynamiki v. komissio, tuomio 10.9.2008, 46 ja 47 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa), että direktiiviä
2004/18, samoin kuin direktiiviä 92/50, jonka se kumoaa ja korvaa, ei voida soveltaa yhteisön toimielimen, elimen tai laitoksen
omaan lukuunsa järjestämiin julkisiin hankintakilpailuihin kuin silloin, kun näihin viimeksi mainittuihin sovellettavat säännökset
viittaavat siihen nimenomaisesti.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Asianosaisten lausumat herättävät kysymyksen siitä, mitkä säännöt ohjaavat EIP:n omaan lukuunsa, vastikkeellisesti ja omilla
resursseillaan järjestämää julkisia rakennusurakoita sekä julkisia tavara- ja palveluhankintoja koskevien sopimusten tekoa.
EIP:llä on sellainen varainhoitoa koskeva itsemääräämisoikeus, että se toimii EY 267 artiklan mukaisesti ”käyttäen sekä pääomamarkkinoita
että omia varojaan” (ks. vastaavasti edellä 42 kohdassa mainittu asia komissio v. EIP, tuomio 10.7.2003, 101 ja 128 kohta)
eikä yhteisön talousarviovaroja, vaikka sen pitää hallinnoida yhteisön valtuuttamana ja sen lukuun tästä talousarvioista peräisin
olevia varoja, ja että näin ollen osa sen toiminnasta toteutetaan yhteisön varoilla. Käsiteltävässä asiassa kanne kuitenkin
koskee tarjouspyyntömenettelyä, joka rahoitetaan EIP:n omilla varoilla.
Tällainen menettely ei kuulu Euroopan yhteisöjen yleiseen talousarvioon sovellettavasta varainhoitoasetuksesta 25.6.2002 annetun
neuvoston asetuksen (EY, Euratom) N:o 1605/2002 (EYVL L 248. s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna (jäljempänä varainhoitoasetus),
toisen osan IV osaston eikä etenkään asetuksen N:o 1605/2002 soveltamissäännöistä 23.12.2002 annetun komission asetuksen (EY,
Euratom) N:o 2342/2002 (EYVL L 357, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna, (jäljempänä soveltamissäännöt) toisen osan III
osaston säännösten piiriin. Näitä säännöksiä sovelletaan nimittäin ainoastaan ”Euroopan yhteisöjen yleiseen talousarvioon”
ja kuten varainhoitoasetuksen 88 artiklan 1 kohdasta ilmenee, varainhoitoasetuksessa tarkoitetut julkiset hankinnat ovat sopimuksia,
jotka rahoitetaan osittain tai kokonaan yhteisöjen talousarviosta (asia T‑271/04, Citymo v. komissio, tuomio 8.5.2007, Kok.,
s. II‑1375, 121 kohta).
On kuitenkin selvää, että EIP:n julkisia hankintoja koskevien sopimuksentekomenettelyjen pitää noudattaa EY:n perustamissopimuksen
perustavanlaatuisia määräyksiä ja yleisiä oikeusperiaatteita, erityisesti tavaroiden vapaata liikkuvuutta (EY 28 artikla),
sijoittautumisvapautta (EY 43 artikla), palvelujen tarjoamisen vapautta (EY 49 artikla), syrjintäkieltoa ja yhdenvertaista
kohtelua, avoimuutta ja suhteellisuutta koskevia periaatteita. Yhteisön julkisia hankintoja koskevia sopimuksentekomenettelyjä
koskevasta vakiintuneesta oikeuskäytännöstä nimittäin ilmenee, että hankintaviranomaisen on noudatettava EY:n perustamissopimuksen
perustavanlaatuisia määräyksiä, yleisiä oikeusperiaatteita ja perusoikeuskirjan tavoitteita.
Lisäksi on todettava, että vaikka julkisia rakennusurakoita sekä julkisia tavara- ja palveluhankintoja koskevien sopimusten
tekemisestä annetuilla direktiiveillä säännellään vain jäsenvaltioiden hankintaviranomaisten ja elinten kanssa tehtäviä sopimuksia
eikä niitä voida soveltaa suoraan yhteisön hallinnon tekemiin julkisia hankintoja koskeviin sopimuksiin, näiden direktiivien
yhteydessä määrättyihin tai johdettuihin sääntöihin tai periaatteisiin voidaan vedota mainittua hallintoa vastaan silloin,
kun ne ovat itsessään erityinen ilmaisumuoto yhteisön hallintoa suoraan velvoittavista EY:n perustamissopimuksen perustavanlaatuisista
määräyksistä ja yleisistä oikeusperiaatteista (ks. vastaavasti asia C‑25/02, Rinke, tuomio 9.9.2003, Kok., s. I‑8349, 25–28
kohta). Nimittäin oikeusyhteisössä oikeuden yhdenmukainen soveltaminen on perusvaatimus (yhdistetyt asiat C‑453/03, C‑11/04,
C‑12/04 ja C‑194/04, ABNA ym., tuomio 6.12.2005, Kok., s. I‑10423, 104 kohta) ja kaikki oikeussubjektit ovat velvollisia noudattamaan
lainmukaisuuden kunnioittamisen periaatetta. Toimielinten on siis noudatettava EY:n perustamissopimuksen sääntöjä ja yleisiä
oikeusperiaatteita, joita voidaan soveltaa niihin samalla tavalla kuin kaikkiin muihinkin oikeussubjekteihin (ks. vastaavasti
asia C‑185/95 P, Baustahlgewebe v. komissio, tuomio 17.12.1998, Kok., s. I‑8417, 18–21 kohta, ja edellä 62 kohdassa mainittu
asia Antwerpse Bouwwerken v. komissio, tuomion 55 kohta). Lisäksi on huomattava, että näiden direktiivien yhteydessä määrättyihin
tai johdettuihin sääntöihin tai periaatteisiin voidaan vedota yhteisön hallintoa vastaan silloin, kun se on toiminnallista
ja institutionaalista itsenäisyyttä harjoittaessaan ja EY:n perustamissopimuksessa sille myönnettyjen valtuuksien rajoissa
hallinnoidessaan omaan lukuunsa toteuttamiaan julkisia hankintoja hyväksynyt toimen, jossa nimenomaisesti viitataan tiettyihin
sääntöihin tai tiettyihin periaatteisiin, joista säädetään direktiiveissä, ja jonka seurauksena näitä sääntöjä tai mainittuja
periaatteita on sovellettava patere legem quam ipse fecisti -periaatteen mukaisesti (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat 87/77,
130/77, 22/83, 9/84 ja 10/84, Salerno ym. v. komissio ja neuvosto, tuomio 11.7.1985, Kok., s. 2523, 52, 56 ja 57 kohta ja
asia C‑496/99 P, komissio v. CAS Succhi di Frutta, tuomio 29.4.2004, Kok., s. I‑3801, 113–115 kohdat). Kun kyseinen toimi
edellyttää tulkintaa, sitä pitää tulkita mahdollisuuksien mukaan yhteisön oikeuden yhdenmukaisen soveltamisen mukaisesti sekä
yhdenmukaisesti EY:n perustamissopimuksen määräysten ja yleisten oikeusperiaatteiden kanssa (ks. asia C‑314/89, Rauh, tuomio
21.3.1991, Kok., s. I‑1647, 17 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen, ja asia C‑135/93, Espanja v. komissio, tuomio 29.6.1995,
Kok., s. I‑1651, 37 kohta).
Hankintaoppaasta käy ilmi, että ”Euroopan unionin julkisten hankintojen tekomenettelyyn liittyvien perusperiaatteiden ja erityisesti
yhdenvertaisen kohtelun, syrjimättömyyden ja avoimuuden periaatteiden noudattamisen varmistamiseksi” EIP on päättänyt ottaa
käyttöön tarjouspyyntömenettelyt, joiden tarkoituksena on ”kilpailuttaa hyväksytyt tarjouksentekijät ja tehdä valinta sekä
hintaan että laatuun perustuvien seikkojen perusteella”. Tässä tarkoituksessa EIP on katsonut, että ”vaikkei direktiiviä [2004/18]
sovellettu sellaisenaan EIP:hen, siihen voidaan kuitenkin tukeutua [EIP:n] menettelyjen vahvistamiseksi”. Hankintaoppaan 2.1
kohdassa todetaan muun muassa, että ”[EIP] soveltaa direktiivissä [2004/18] kuvattuja menettelyjä ratkaistessaan hankintamenettelyjä,
joita ei direktiivin [2004/18] säännösten mukaan ole suljettu pois sen soveltamisalasta ja joiden arvioitu kokonaisarvo ilman
arvonlisäveroa on yhtä suuri tai suurempi kuin seuraavat raja-arvot: a) 206 000 euroa palveluhankinnoissa – –”. Hankintaoppaassa
esitetään lisäksi useita viittauksia direktiivin 2004/18 säännöksiin.
Hankintaoppaan 2.4 ja 2.5 kohdassa kuvataan seikkaperäisesti tämän oppaan 2.2.1 kohdassa tarkoitetun tarjouspyyntömenettelyn
eri vaiheet.
Hankintaoppaassa vahvistetaan tältä osin yleisesti sovellettavia sääntöjä, joilla on oikeusvaikutuksia kolmansiin osapuoliin
nähden ja erityisesti niihin, jotka päättävät tehdä tarjouksen julkisessa hankinnassa, joka rahoitetaan kokonaan tai osittain
EIP:n omilla varoilla, ja se myös sitoo EIP:tä oikeudellisesti silloin, kun se päättää tehdä julkisen hankinnan omaan lukuunsa
(ks. vastaavasti ja analogisesti edellä 87 kohdassa mainittu asia Citymo v. komissio, tuomion 122 kohta).
Edellä esitetystä seuraa, että silloin kun EIP toimii käyttäen sekä pääomamarkkinoita että omia varoja, muun muassa kun se
tekee julkisia hankintoja omaan lukuunsa, siihen sovelletaan sekä kohdassa 88 mainittuja periaatteita että hankintaoppaan
määräyksiä ja erityisesti edellä 91 kohdassa mainittuja määräyksiä, sellaisina kuin niitä tulkitaan suhteessa niihin periaatteisiin,
jotka mainituilla määräyksillä pannaan täytäntöön, ja tarvittaessa niitä direktiivin 2004/18 säännöksiä, joihin näissä määräyksissä
viitataan.

Kumoamisvaatimus
Kumoamisvaatimuksensa tueksi kantaja esittää kannekirjelmässä viisi kanneperustetta. Ensimmäinen kanneperuste koskee pääasiallisesti
sitä, että hankintaoppaan 2.5.2. kohtaa on rikottu ja avoimuusperiaatetta ja yhdenvertaisen kohtelun periaatetta sekä oikeutta
tehokkaaseen oikeussuojaan loukattu. Toinen kanneperuste koskee pääasiallisesti sitä, että avoimuusperiaatetta ja hyvän hallinnon
periaatetta on loukattu, ja sitä, että päätöksen adressaatille vastaisen päätöksen perusteluvelvollisuutta ja oikeutta tehokkaaseen
oikeussuojaan ei ole noudatettu. Kolmas kanneperuste koskee pääasiallisesti sitä, että suhteellisuusperiaatetta on loukattu
ja että velvollisuutta valita sopimuksen tekemisen perusteet siten, että niiden avulla tarjouksia voidaan vertailla objektiivisesti,
ei ole noudatettu. Neljännen kanneperusteen mukaan yhdenvertaisen kohtelun periaatetta on loukattu ja velvollisuutta käyttää
tarjousten keskinäisessä vertailussa sellaisia sopimuksen tekemisen perusteita, jotka eivät sekaannu tarjouksentekijöiden
valintaperusteiden kanssa, ei ole noudatettu. Viidennen kanneperusteen mukaan tarjouspyyntömenettelyihin sovellettavaa oikeutta
on rikottu siten, että arviointiperusteiden suhteellisista painotuksista on seurannut hinnan vaikutuksen tekeminen tyhjäksi
tai jääminen minimaaliseksi riidanalaisessa päätöksessä.
Kantaja esitti 8.1.2010 jättämässään kirjeessä (ks. edellä 21 kohta) riidanalaisen päätöksen kuudennen kumoamisperusteen,
jonka mukaan varainhoitoasetuksen 99 artiklaa ja soveltamissääntöjen 148 artiklan 1 ja 2 kohtaa, joissa kielletään hankintamenettelyn
aikana hankintaviranomaisen ja ehdokkaiden tai tarjoajien väliset sopimusehtojen tai tarjousehtojen muuttamiseen johtavat
yhteydenotot, on rikottu, sekä yhdenvertaisen kohtelun, avoimuuden ja syrjimättömyyden periaatteita, sellaisina kuin ne on
vahvistettu varainhoitoasetuksen 89 artiklassa, tarkasteltuna yhdessä sen johdanto-osan 18 perustelukappaleen kanssa, on loukattu.
Aivan ensiksi on tarkasteltava yhdessä ensimmäistä ja toista kanneperustetta, koska ne ovat osittain päällekkäisiä. Seuraavaksi
on vastattava yhdessä kolmanteen ja neljänteen kanneperusteeseen, jotka näyttävät täydentävän toisiaan. Lopuksi on tarkoituksenmukaista
jatkaa kuudennen kanneperusteen tarkastelulla ennen viidennen perusteen tutkimista.
Ensimmäinen ja toinen kanneperuste
–       Asianosaisten lausumat
Ensimmäisessä ja toisessa kanneperusteessa kantaja väittää, että EIP on rikkonut hankintaoppaan 2.5.2 kohtaa, loukannut avoimuusperiaatetta,
yhdenvertaisen kohtelun ja hyvän hallinnon periaatteita, ja sen oikeutta tehokkaaseen oikeussuojaan, sekä laiminlyönyt velvollisuuden
perustella päätöksen adressaatille vastaiset päätökset. Aivan ensiksi EIP:n olisi pitänyt antaa kantajalle tiedoksi riidanalainen
päätös mahdollisimman nopeasti ja kirjallisesti ja ilmoittaa samat tiedot omasta aloitteestaan ja poikkeuksetta kaikille tarjouksentekijöille
niin, että näillä on riittävä aika käyttää laillisia oikeuksiaan. EIP:n olisi kantajan mukaan pitänyt seuraavaksi ilmoittaa
kantajalle sen pyyntöä seuranneiden 15 päivän kuluessa tarjouskilpailun voittaneen tarjoajan nimi sekä kantajan oman tarjouksen
hylkäämisen perusteet ja perustella riidanalainen päätös kantajaa koskevilta osin toimittamalla arviointikertomukseen sisältyvät
sen oman tarjouksen ja tarjouskilpailun voittaneen tarjouksen ominaisuuksien ja etujen vertailuelementit. EIP:n olisi ainakin
pitänyt ilmoittaa kantajalle riidanalaisen päätöksen perustelut ennen nyt käsiteltävän kanteen nostamista sen tehokkaan oikeussuojan
takaamiseksi.
EIP vaatii, että ensimmäinen kanneperuste on hylättävä. Sen mukaan hankintasopimuksen tekemistä koskevan ilmoituksen julkaiseminen
virallisessa lehdessä on yhteisön oikeusjärjestyksessä virallisesti hyväksytty tapa ilmoittaa riidanalainen päätös kantajalle.
Se, että riidanalaista päätöstä ei ole annettu tiedoksi kantajalle erikseen, on EIP:n mukaan sen osastojen tekemä hallinnollinen
virhe. Nämä ovat EIP:n mukaan kuitenkin vastanneet kantajan 31.7.2008 esittämään selvityspyyntöön viipymättä 1.8.2008. Oikeuskäytännön
mukaisesti ilmoittamisen puuttumista koskeva väite ei voi sen mukaan menestyä missään tapauksessa, koska kantajalla oli käytettävissään
tämän kanteen nostamisen ajankohtana eli 6.10.2008 perustelut, jotka olivat riidanalaisen päätöksen perustelut. Mitään yhdenvertaisen
kohtelun periaatteen loukkaamista ei myöskään voida todeta, koska väitetyllä lainvastaisuudella ei ole EIP:n mukaan ollut
mitään vaikutusta riidanalaiseen päätökseen, kun otetaan huomioon, että arviointikomitea on selvästi todennut sopimuksen tekemisen
perusteista, että tarjouskilpailun voittanut tarjous oli selvästi parempi kuin kantajan tarjous.
EIP vaatii lisäksi, että toinen kanneperuste on hylättävä. Se väittää perustelleensa riidanalaisen päätöksen oikeudellisesti
riittävällä tavalla ja noudattaneensa hankintaoppaan määräysten ja tarjouspyyntömenettelyihin sovellettavan oikeuskäytännön
mukaista menettelyä. Kantaja on EIP:n mukaan saanut oikeuskäytännön ja hankintaoppaan 2.5.2 kohdan mukaisesti 1.8.2008 päivätyssä
kirjeessä perustellun selvityksen hyväksytyn tarjouksen ominaisuuksista ja siihen liittyvistä eduista sekä sopimuksen saaneen
tarjoajan nimen, joten riidanalainen päätös oli perusteltu riittävällä tavalla, jotta kantaja pystyi käyttämään oikeuksiaan
ja unionin yleinen tuomioistuin harjoittamaan valvontaansa nyt käsiteltävän asian erityiset olosuhteet huomioon ottaen. EIP:n
mukaan mainitusta kirjeestä käy selvästi ilmi, että tarjouskilpailun voittaneen tarjoajan tarjous oli saanut kustakin sopimuksentekoperusteesta
paitsi taloudellisesta perusteesta kaksi kertaa korkeamman arvosanan kuin kantajan tarjous. Vaikka kantaja oli saanut paremman
arvosanan kuin tarjouskilpailun voittanut tarjoaja taloudellisesta perusteesta, sillä ei ollut ratkaisevaa merkitystä, koska
tämän viimeisen perusteen suhteellinen painotus oli 25 prosenttia yhteisarvosanan pistemäärästä.
–       Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kun yhteisön hallinnolla on laaja harkintavalta, yhteisön oikeusjärjestyksen sisältämien takeiden noudattamisella hallintomenettelyissä
on erityisen perustavanlaatuinen merkitys. Näihin takeisiin kuuluu muun muassa tämän hallinnon velvollisuus perustella riittävällä
tavalla päätöksensä. Ainoastaan tällä tavoin tuomioistuimet voivat selvittää, täyttyvätkö ne tosiseikkoja ja oikeudellisia
seikkoja koskevat edellytykset, joista harkintavallan käyttäminen riippuu (asia C-269/90, Technische Universität München,
tuomio 21.11.1991, Kok., s. I‑5469, 14 kohta, ja asia T-241/00, Le Canne v. komissio, tuomio 5.3.2002, Kok., s. II-1251, 53
kohta). Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä käy ilmi, että tällä hallinnolla on laaja harkintavalta huomioon otettavien seikkojen
osalta päätettäessä tarjouskilpailun ratkaisemisesta (ks. asia T-211/02, Tideland Signal v. komissio, tuomio 27.9.2002, Kok.,
s. II-3781, 33 kohta, ja asia T‑148/04, TQ3 Travel Solutions Belgium v. komissio, tuomio 6.7.2005, Kok., s. II‑2627, 47 kohta;
ks. myös vastaavasti asia 56/77, Agence européenne d’intérims v. komissio, tuomio 23.11.1978, Kok., s. 2215, 20 kohta).
Ensiksi on tutkittava kantajan hankintaoppaan 2.5.2 kohdan määräysten rikkomista koskevat väitteet, joiden mukaan EIP ei ole
tiedottanut mahdollisimman nopeasti riidanalaisen päätöksen tekemisestä.
Hankintaoppaan 2.5.2 kohdasta, joka liittyy [EIP:n] ja ehdokkaiden ja tarjouksentekijöiden välisiin yhteydenottoihin, käy
ilmi, että ”[EIP] ilmoittaa mahdollisimman nopeasti hankintamenettelyssä tehdystä päätöksestä kaikille niille, joita päätös
koskee”.
EIP on myöntänyt unionin yleisessä tuomioistuimessa sekä kantajalle 14.8.2008 lähettämässään kirjeessä, että ”kantaja ei ollut
saanut tarjouspyyntömenettelyn tuloksesta kertovaa virallista kirjettä ajoissa”, ja selittänyt, että ”kantajan valituksen
[jälkeen] tehdyssä perusteellisessa tutkimuksessa ilmeni, että tämä laiminlyönti johtui hallinnollisesta virheestä”. EIP on
lisäksi myöntänyt, että kaikki tarjouksen tekijät, kantajan valitettavaa tapausta lukuun ottamatta, olivat saaneet tiedon
riidanalaisesta päätöksestä 18.2.2008 päivätyssä kirjeessä. Kiistatonta on, että kantaja on saanut tiedon riidanalaisesta
päätöksestä vasta silloin, kun ilmoitus hankintasopimuksen tekemisestä julkaistiin virallisen lehden täydennysosassa 26.7.2008,
eli yli kuukausi puitesopimuksen 12. ja 17.6.2008 tapahtuneen allekirjoittamisen ja sen 16.6.2008 tapahtuneen voimaantulon
jälkeen.
Käsiteltävässä asiassa EIP on siis rikkonut hankintaoppaan 2.5.2 kohdan määräyksiä, kun se ei ollut ilmoittanut kantajalle
riidanalaisen päätöksen tekemisestä mahdollisimman nopeasti.
Toiseksi on tutkittava kantajan hankintaoppaan 2.5.2 kohdan määräysten rikkomista ja päätösten adressaateille vastaisten päätösten
perusteluvelvollisuuden noudattamatta jättämistä koskevat väitteet, jotka perustuvat kantajan mukaan siihen, ettei EIP ollut
ilmoittanut sille tarjouskilpailun voittaneen tarjouksen ominaisuuksia ja siihen liittyviä etuja eikä tarjouskilpailun voittajan
nimeä 15 päivän kuluessa siitä, kun EIP oli saanut kantajan asiaa koskevan kirjallisen pyynnön, tai viimeistään ennen kuin
kantaja nosti kanteen.
Hankintaoppaan 2.5.2 kohdassa määrätään muun muassa, että ”[EIP] toimittaa sen osapuolen pyynnöstä, jota asia koskee, 15 päivän
kuluessa kirjallisen pyynnön vastaanottamisesta: [...] – – kaikille hyväksytyn tarjouksen jättäneille tarjouksentekijöille
tarjouskilpailun voittaneen tarjouksen ominaisuudet ja siihen liittyvät edut sekä puitesopimuksen tehneen tarjouskilpailun
voittajan tai puitesopimukseen osallistuvien nimet – –”.
Tämä toimintatapa vastaa EY 253 artiklaan sisältyvän perusteluvelvollisuuden tarkoitusta, jonka mukaan päätöksen adressaatille
vastainen päätös on perusteltava niin, että unionin tuomioistuimet voivat sen perusteella harjoittaa laillisuusvalvontaansa
ja se, jota päätös koskee, saa tietää päätöksen syyt, jotta hän voi puolustaa oikeuksiansa ja tutkia, onko päätös asianmukainen
(ks. analogisesti asia T‑44/90, La Cinq v. komissio, tuomio 24.1.1992, Kok., s. II‑1, 42 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen;
asia T‑19/95, Adia Interim v. komissio, tuomio 8.5.1996, Kok., s. II‑321, 32 kohta ja asia T‑250/05, Evropaïki Dynamiki v.
komissio, tuomio 12.7.2007, 68 ja 69 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa). Tarjouspyyntömenettelyissä se, että tarjouksentekijät,
joita asia koskee, saavat perustellun päätöksen vasta esitettyään sitä koskevan nimenomaisen pyynnön, ei kuitenkaan mitenkään
rajoita niiden mahdollisuutta vedota oikeuksiinsa unionin yleisessä tuomioistuimessa. EY:n perustamissopimuksen 230 artiklan
viidennessä kohdassa määrätty määräaika alkaa nimittäin kulua vasta perustellun päätöksen tiedoksiantamisesta, jos tarjoaja
on pyytänyt perusteltua päätöstä kohtuullisessa ajassa siitä, kun hän on saanut tiedon tarjouksensa hylkäämisestä (ks. edellä
mainittu asia Adia Interim, tuomion 33 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kun otetaan huomioon hankintaviranomaisen laaja harkintavalta tarjouspyyntömenettelyissä, se on velvollinen toimittamaan hylätyille
tarjouksentekijöille riittävät perustelut näiden niitä pyytäessä, mikä tarkoittaa, että hankintaviranomainen esittää perusteluissaan
huolellisesti kaikki ne seikat, joihin sen päätös perustuu (ks. vastaavasti edellä 84 kohdassa mainittu asia Evropaïki Dynamiki
v. komissio, 10.9.2008 annetun tuomion 134 kohta).
Perusteluvelvollisuuden noudattamista on arvioitava niiden tietojen mukaan, jotka kantajalla oli tiedossaan kanteen nostamisen
hetkellä (asia T‑183/00, Straba Benelux v. neuvosto, tuomio 25.2.2003, Kok., s. II-135, 58 kohta, ja asia T-4/01, Renco v.
neuvosto, Kok., s. II-171, 96 kohta). Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan perusteluja sitä vastoin ei voida täsmentää taannehtivasti
vasta yhteisöjen tuomioistuimissa, jollei kyse ole poikkeusolosuhteista (ks. asia T‑89/07, VIP Car Solutions v. parlamentti,
tuomio 20.5.2009, Kok., s. II‑1403, 76 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kiistatonta on, että kantaja on 31.7.2008 päivätyssä kirjeessä esittänyt pyynnön saada tietoa tarjouskilpailun voittaneen
tarjouksen ominaisuuksista ja siihen liittyvistä eduista sekä tarjouskilpailun voittajan nimen. EIP väittää, että se on vastannut
tähän pyyntöön 1.8.2008 päivätyssä kirjeessään. Vaikka kantaja on tämän viimeisen kirjeen jälkeen pyytänyt 1.8.2008 päivätyssä
kirjeessä uudelleen selvityksiä, EIP vastasi sille 14.8.2008 päivätyssä kirjeessään, että se oli jo vastannut tälle mahdollisimman
tyhjentävästi, ja pyysi tätä tutustumaan virallisessa lehdessä julkaistuun hankintasopimuksen tekemistä koskevaan päätökseen.
Asiakirja-aineistosta tai osapuolten perusteluista ei käy ilmi, että EIP olisi voinut toimittaa kantajalle riidanalaisen päätöksen
perustelut ennen tämän kanteen nostamista muilla kuin edellä esitetyillä keinoilla.
Tästä seuraa, että EIP:n ennen kantajan jättämän kanteen nostamista ja vastauksena kantajan 31.7.2008 päivättyyn pyyntöön
antamien riidanalaisen päätöksen perustelujen on löydyttävä EIP:n 1.8.2008 päivätyn kirjeen, joka on lähetetty kantajalle
15 päivän kuluessa vastaavan pyynnön vastaanottamisesta, sanamuodosta, sen asiayhteydestä ja kaikista asiaa koskevista oikeussäännöistä.
EIP:n kantajalle 1.8.2008 toimittamasta kirjeestä käy ilmi tarjouskilpailun voittaneen tarjoajan nimi, sopimuksentekoperusteiden
painotukset ja erittely kantajan ja tarjouskilpailun voittajan tarjouksille tarjousten keskinäisessä vertailussa annetuista
pisteistä. Kyseisessä kirjeessä ilmoitettiin, että kantajan tarjous oli saanut 22,03 pistettä (kun suurin mahdollinen pistemäärä
oli 35) seuraavasti: 8,75 pistettä (mahdollinen pistemäärä 8,75) taloudellisesta perusteesta, 2,85 pistettä (mahdollinen pistemäärä
5,25) laadunhallintaprosessin teknisestä perusteesta, 7,43 pistettä (mahdollinen pistemäärä 15,75) ehdotetun henkilökunnan
pätevyyden ja kelpoisuuden vaatimuksenmukaisuuden tason teknisestä perusteesta, ja 3 pistettä (mahdollinen pistemäärä 5,25)
teknisestä perusteesta, joka koskee valmiutta muodostaa työtiimi omilla resursseilla, ja tarjouskilpailun voittanut tarjous
29,36 pistettä (kun suurin mahdollinen pistemäärä oli 35 pistettä) seuraavasti: 5,29 pistettä (mahdollinen pistemäärä 8,75)
taloudellisesta perusteesta, 4,12 pistettä (mahdollinen pistemäärä 5,25) laadunhallintaprosessin teknisestä perusteesta, 15,3
pistettä (mahdollinen pistemäärä 15,75) ehdotetun henkilökunnan kelpoisuuden ja pätevyyden vaatimuksenmukaisuuden tason teknisestä
perusteesta ja 4,12 pistettä (mahdollinen pistemäärä 5,25) teknisestä perusteesta, joka koskee valmiutta muodostaa työtiimi
omilla resursseilla.
EIP:n numeroidun arvostelun muodossa toimittamista tiedoista kantaja pystyi suoraan vertailemaan jokaisen sopimuksentekoperusteen
kohdalla sen tekemän tarjouksen ja tarjouskilpailun voittaneen tarjouksen pistemääriä, sillä EIP ei ollut ilmoittanut kantajalle
pelkästään kummankin tarjouksen saamia kokonaispisteitä. Näiden tietojen avulla kantaja saattoi havaita välittömästi täsmälliset
syyt, joiden perusteella sen tarjousta ei ollut valittu, eli sen, että tarjousten keskinäisessä vertailussa sen tarjous oli
saanut alemmat kokonaispisteet kuin tarjouskilpailun voittanut tarjous, ja näin ollen vaikka se sai parhaan pistemäärän taloudellisesta
perusteesta, kun otetaan huomioon EIP:n sopimuksentekoperusteiden suhteelliset painotukset, kantajan tekemän tarjouksen taloudellisesta
perusteesta saamat pisteet eivät riittäneet kompensoimaan sen kolmesta teknisestä perusteesta saamia pistemääriä, jotka olivat
selvästi alhaisemmat kuin tarjouskilpailun voittaneella tarjouksella.
Siitä, että kantaja teki tarjouspyyntömenettelyssä alhaisimman hintatarjouksen siinä merkityksessä, että sen jättämä tarjous
oli alhaisin kaikista keskinäisessä vertailussa mukana olleista tarjouksista, ja siitä, että sen tarjous oli siis hylätty
ainoastaan siksi, että sen tarjouksen tekniset ansiot todettiin suhteellisesti heikommiksi kuin tarjouskilpailun voittaneen
tarjouksen tekniset ansiot, on todettava, että tätä perustelua, jos se oli selityksen alku, ei voitu kuitenkaan pitää riittävänä
siihen vaatimukseen nähden, jonka mukaan perustelusta on ilmettävä selvästi ja yksiselitteisesti päätöksen tekijän päättely
(ks. vastaavasti edellä 109 kohdassa mainittu asia VIP Car Solutions v. komissio, tuomion 75 ja 76 kohta). 1.8.2008 päivätty
kirje ei nimittäin sisällä tietoa syistä, joiden perusteella EIP on antanut teknisten perusteiden arvosanat kantajan tarjoukselle
ja tarjouskilpailun voittaneelle tarjoukselle. Tässä kirjeessä olevia pistemääriä ei ole täydennetty sellaisilla yleisillä
huomioilla, jotka täsmentäisivät syitä, joiden vuoksi EIP antoi enemmän pisteitä tarjouskilpailun voittaneelle tarjoukselle
kuin kantajan tarjoukselle, ja joiden perusteella riidanalaisen päätöksen perusteluja olisi voitu pitää riittävinä (ks. edellä
84 kohdassa mainittu asia Evropaïki Dynamiki v. komissio, tuomio 10.9.2008, 129 kohta ja asia T‑437/05, Brink’s Security Luxembourg
v. komissio, tuomio 9.9.2008, Kok., s. II‑3233, 169 kohta).
EIP on tosin selvittänyt oikeudenkäynnin kuluessa riidanalaiseen päätökseen johtaneet syyt ja erityisesti sen, että teknisten
perusteiden, jotka koskivat ehdotetun henkilökunnan kelpoisuuden ja pätevyyden vaatimuksenmukaisuuden tasoa ja valmiutta muodostaa
työtiimi omilla resursseilla, osalta ”merkittävin ongelma [liittyi] kantajan asiantuntijoiden kokemukseen (tai pikemmin kokemattomuuteen)
pankki- ja rahoitusalalla”, ja että laadunhallintaprosessin teknisen perusteen osalta tarjouskilpailun voittanut tarjous oli
konkreettisempi kuin kantajan tarjous, joka ”näytti kattavan kaikki vaaditut näkökohdat, mutta – – oli kuvattu melko yleisluonteisesti
ja monimutkaisesti”. Tämä ei kuitenkaan voi korvata sitä, että riidanalaisen päätöksen alkuperäinen perustelu ei ollut riittävä.
EIP ei nimittäin ole maininnut mitään poikkeuksellista olosuhdetta, jonka perusteella se ei ollut antanut kantajalle riittäviä
perusteluja 15 päivän kuluessa tämän esittämän pyynnön vastaanottamisesta, ja joka tapauksessa ennen kuin kantaja nosti kanteen.
Edellä esitetystä seuraa, että riidanalaista päätöstä ei ole perusteltu riittävällä tavalla ja näin ollen siinä rikotaan hankintaoppaan
2.5.2 kohdan määräyksiä ja yleisemmin EY 253 artiklaan sisältyvää perusteluvelvollisuutta.
Kolmanneksi on tarkasteltava kantajan väitteitä, joiden mukaan oikeutta tehokkaaseen oikeussuojaan sekä yhdenvertaisen kohtelun,
avoimuuden ja hyvän hallinnon periaatteita on loukattu.
Aivan aluksi väitteestä, jonka mukaan oikeutta tehokkaaseen oikeussuojaan on loukattu, on muistutettava, että oikeus saattaa
asia tuomioistuimen käsiteltäväksi on oikeusyhteisön perustavanlaatuinen osatekijä, joka on EY:n perustamissopimukseen perustuvassa
oikeusjärjestyksessä taattu siten, että siinä on määrätty tyhjentävästä oikeussuojakeinojen ja menettelyjen järjestelmästä,
jonka tarkoituksena on antaa unionin tuomioistuimelle toimivalta valvoa yhteisön hallinnon toimien laillisuutta (ks. edellä
30 kohdassa mainittu asia Les Verts v. parlamentti, tuomion 23 kohta). Unionin tuomioistuin tukeutuu lisäksi jäsenvaltioiden
yhteiseen valtiosääntöperinteeseen ja Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetun ihmisoikeussopimuksen 6 ja 13 artiklaan perustana
oikeudelle saattaa tehokkaalla tavalla asia toimivaltaisen tuomioistuimen käsiteltäväksi (ks. asia 222/84, Johnston, tuomio
15.5.1986, Kok., s. 1651, 18 kohta; yhdistetyt asiat C‑23/04–C‑25/04, Sfakianakis, tuomio 9.2.2006, Kok., s. I-1265 28 kohta
ja edellä 46 kohdassa mainittu asia Philip Morris International v. komissio, tuomion 121 kohta). Lopuksi kaikkien sellaisten
henkilöiden oikeus saattaa tehokkaalla tavalla asiansa toimivaltaisen tuomioistuimen käsiteltäväksi, joille unionin oikeudessa
taattuja oikeuksia ja vapauksia on loukattu, vahvistetaan lisäksi perusoikeuskirjan 47 artiklassa.
Tarjouspyyntömenettelyissä on lisäksi suojattava tarjouksentekijöitä hankintaviranomaisen omavaltaisuudelta takaamalla niille,
että tämän tekemiä lainvastaisia päätöksiä vastaan on tehokkaita ja mahdollisimman nopeita oikeussuojakeinoja (ks. vastaavasti
ja analogisesti asia C‑455/08, komissio v. Irlanti, tuomio 23.12.2008, 26 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Tarjouksentekijöiden täysi oikeussuoja hankintaviranomaisen omavaltaisuutta vastaan edellyttää siis ensiksi velvollisuutta
ilmoittaa kaikille tarjouksentekijöille hankintasopimuksen tekemisestä tehdystä päätöksestä ennen sopimuksen tekemistä, jotta
näillä on tosiasiallinen mahdollisuus nostaa kanne, jonka tavoitteena on tämän päätöksen kumoaminen, silloin, kun siihen liittyvät
edellytykset täyttyvät.
Tämä täysi oikeussuoja edellyttää seuraavaksi, että hylätyllä tarjouksentekijällä on mahdollisuus tarkastella hankintasopimuksen
tekemisestä tehdyn päätöksen pätevyyttä ajoissa, mikä merkitsee, että tästä päätöksestä pitää ilmoittaa hylätyille tarjouksentekijöille
hyvissä ajoin ennen sopimuksen allekirjoittamista, jotta nämä viimeksi mainitut voivat EY 242 ja EY 243 artiklan sekä EY 225
artiklan 1 kohdan määräysten nojalla, kun niitä tarkastellaan yhdessä, esittää välitoimihakemuksen, jossa pyydetään välitoimista
päättävää tuomaria määräämään riidanalaisen päätöksen täytäntöönpanon lykättäväksi, kunnes pääasiasta päättävä tuomioistuin
antaa pääasiassa ratkaisun niiden kumoamiskanteesta, joka kohdistuu tähän päätökseen. (ks. vastaavasti ja analogisesti asia
C‑212/02, komissio v. Itävalta, tuomio 24.6.2004, 21 ja 23 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa,
ja edellä 119 kohdassa mainittu asia komissio v. Irlanti, 27 ja 28 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Täysi ja tehokas oikeussuoja
nimittäin merkitsee sitä, että yksityisten oikeussubjektien väliaikainen suoja voidaan varmistaa, jos se on välttämätöntä
pääasiassa annettavan lopullisen päätöksen täyden tehokkuuden turvaamiseksi, jotta vältettäisiin aukko toimivaltaisten tuomioistuinten
takaamassa oikeussuojassa (ks. asia C‑399/95 R, Saksa v. komissio, presidentin määräys 3.5.1996, Kok., s. I‑2441, 46 kohta
oikeuskäytäntöviittauksineen, ja asia C‑445/00 R, Itävalta v. neuvosto, presidentin määräys 23.2.2001, Kok., s. I‑1461, 111
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Lopuksi on todettava, että tehokkaan oikeussuojan säilyttämiseksi hankintaviranomaisen on noudatettava perusteluvelvollisuuttaan
(ks. edellä 108 kohta) esittämällä riittävät perustelut jokaiselle hylätylle tarjouksentekijälle, joka on niitä pyytänyt,
jotta tämä viimeksi mainittu voi käyttää oikeuttaan parhaissa mahdollisissa olosuhteissa ja pystyy harkitsemaan asiaan vaikuttavista
seikoista tietoisena, kannattaako sen saattaa asia toimivaltaisen tuomioistuimen ratkaistavaksi. Riidanalaisen päätöksen perusteleminen
on nimittäin olennainen menettelymääräys, jolla pyritään erityisesti takaamaan henkilölle, johon sille vastainen toimi kohdistuu,
oikeus tehokkaaseen oikeussuojaan (ks. vastaavasti asia 36/75, Rutili, tuomio 28.10.1975, Kok., s. 1219, 37–39 kohta ja asia
222/86, Heylens ym., tuomio 15.10.1987, Kok., s. 4097, 15–16 kohta).
Käsiteltävän asian tarjouspyyntömenettelyssä nämä vaatimukset eivät täyty. Riidanalaista päätöstä ei nimittäin ensinnäkään
ole annettu tiedoksi kantajalle, joka sai tietää siitä vasta sen jälkeen, kun päätöksen vaikutukset olivat pääasiallisesti
rauenneet puitesopimuksen allekirjoituksen ja voimaantulon myötä. EIP väitti istunnossa, että kantaja olisi voinut esittää
riidanalaisen päätöksen täytäntöönpanon lykkäyspyynnön vielä puitesopimuksen allekirjoittamisen jälkeen, mutta se ei vastannut
kantajan samoin istunnossa esittämiin väitteisiin, joiden mukaan tällaisella pyynnöllä ei voinut olla tehokasta vaikutusta
enää sen jälkeen, kun puitesopimus oli allekirjoitettu ja sen täytäntöönpano oli aloitettu. Lisäksi on syytä ottaa huomioon,
että EIP on itse myöntänyt, että riidanalaisen päätöksen täytäntöönpano, joka tapahtui puitesopimuksen allekirjoittamisella
ja täytäntöönpanolla, estää sitä ryhtymästä mihinkään riidanalaisen päätöksen mahdollisesta kumoamisesta johtuviin toimiin,
muun muassa aloittamaan tarjouskilpailumenettelyä uudestaan (ks. edellä 60 kohta). Käsiteltävässä asiassa kantajan mahdollisuus
tällaisen lykkäyspyynnön esittämiseen jo ennen puitesopimuksen allekirjoittamista ja täytäntöönpanoa oli siis tarpeellinen
siksi, että lykkäyspyynnön avulla saatettiin tehokkaaksi kantajan kanne pääsiassa, jossa pyrittiin valvomaan tarjouspyyntömenettelyn
puolueettomuutta ja säilyttämään mahdollisuus sopimuksen tekemiseen EIP:n kanssa tämän menettelyn jälkeen. Toisaalta kuten
edellä on jo todettu (ks. edellä 116 kohta), EIP ei ole toimittanut kantajalle riidanalaisen päätöksen riittäviä perusteluja
ennen kuin tämä jätti pääasiassa kanteen, jolla pyritään erityisesti tämän päätöksen kumoamiseen.
Tästä seuraa, että EIP on käsiteltävässä asiassa loukannut kantajan oikeutta tehokkaaseen oikeussuojaan.
Seuraavaksi on todettava yhdenvertaisen kohtelun ja avoimuuden periaatteiden väitetystä loukkaamisesta, että tarjouspyyntömenettelyjä
koskevan vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan hankintaviranomaisen on noudatettava tarjouksentekijöiden yhdenvertaisen kohtelun
periaatetta, joka on ainoastaan yksi yhdenvertaisen kohtelun periaatteen erityisistä ilmenemismuodoista (ks. vastaavasti asia
C‑458/03, Parking Brixen, tuomio 13.10.2005, Kok., s. I‑8585, 46 ja 48 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Vakiintuneen oikeuskäytännön
mukaan hankintaviranomaisen on tarjouspyyntömenettelyn jokaisessa vaiheessa noudatettava tarjouksentekijöiden yhdenvertaisen
kohtelun periaatetta (edellä 89 kohdassa mainittu asia komissio v. CAS Succhi di Frutta, tuomion 108 kohta ja asia T‑203/96,
Embassy Limousines & Services v. parlamentti, tuomio 17.12.1998, Kok., s. II‑4239, 85 kohta) ja tämän seurauksena kunnioitettava
kaikkien tarjouksentekijöiden yhtäläisiä mahdollisuuksia (edellä 107 kohdassa mainittu asia Evropaïki Dynamiki v. komissio,
tuomio 12.7.2007, 45 kohta). Oikeuskäytännön mukaan yhdenvertaisen kohtelun ja kansalaisuuteen perustuvan syrjinnän kiellon
periaatteet merkitsevät lisäksi avoimuutta koskevaa velvollisuutta, jonka sisältönä on taata kaikkien potentiaalisten tarjoajien
eduksi riittävä julkisuus, minkä ansiosta sopimuksen tekeminen avautuu kilpailulle ja niitä koskevien tekomenettelyiden puolueettomuutta
voidaan valvoa (asia C‑324/98, Teleaustria ja Telefonadress, tuomio 7.12.2000, Kok., s. I‑10745, 62 kohta ja edellä mainittu
asia Parking Brixen, tuomion 49 kohta).
Tässä tapauksessa ei ole kiistetty sitä, että EIP oli ilmoittanut riidanalaisesta päätöksestä välittömästi muille hylätyille
tarjouksentekijöille, ja tämä oli tapahtunut hyvissä ajoin ennen puitesopimuksen allekirjoittamista, jolloin näille viimeksi
mainitulle tarjoutui mahdollisuus, jota ilman se oli lainvastaisesti jättänyt kantajan (ks. edellä 123 kohta), esittää välitoimista
päättävälle tuomioistuimelle pyyntö riidanalaisen päätöksen täytäntöönpanon lykkäämisestä puitesopimuksen allekirjoittamiseen
asti, jotta pääasian kanteella, jolla pyritään valvomaan tarjouspyyntömenettelyn puolueettomuutta, säilyisi sen tehokkuus.
Tästä seuraa, että EIP on käsiteltävässä asiassa loukannut yhdenvertaisen kohtelun ja avoimuuden periaatteita loukatessaan
kantajan oikeutta tehokkaaseen oikeussuojaan riidanalaiseen päätökseen nähden, vaikka muilla hylätyillä tarjouksentekijöillä
on ollut tämä oikeus.
On vielä todettava hyvän hallinnon periaatteen rikkomisesta, jonka on väitetty tapahtuneen, että oikeuskäytännön mukaan tätä
periaatetta voidaan pitää oikeussääntönä, jonka tarkoituksena on antaa oikeuksia yksityisille silloin, kun se on erityisten
oikeuksien ilmaisu (asia T–128/05, SPM v. neuvosto ja komissio, tuomio 13.11.2008, 127 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Koska edellä esitetystä ilmenee, että EIP on loukannut kantajan suojattuja oikeuksia jättäessään ilmoittamatta sille riidanalaisesta
päätöksestä mahdollisimman pian ja jättäessään ilmoittamatta sille viimeksi mainitun päätöksen riittävät perustelut sen pyynnön
vastaanottamista seuranneiden 15 päivän kuluessa, tämä on rikkonut myös hyvän hallinnon periaatetta, millä loukataan kantajan
oikeutta tehokkaaseen oikeussuojaan riidanalaista päätöstä vastaan.
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan sellaisia menettelysääntöjä voidaan pitää olennaisina, joiden tarkoituksena
on varmistaa, että toimet toteutetaan huolellisuutta ja varovaisuutta noudattaen (asia 6/54, Alankomaat v. korkea viranomainen,
tuomio 21.3.1955, Kok., s. 201, 220). Julkisen hankintasopimuksen tekomenettelyn yhteydessä hävinneen tarjouksentekijän oikeutta
tehokkaaseen oikeussuojaan sellaista päätöstä vastaan, jossa julkinen hankintasopimus annetaan toiselle tarjouksentekijälle,
samoin kuin hankintaviranomaiselle kuuluvaa vastaavaa velvollisuutta ilmoittaa pyydettäessä päätöksensä perustelut, on pidettävä
edeltävässä oikeuskäytännössä tarkoitettuina olennaisina menettelysäännöksinä, koska niillä on tarkoitus varmistaa, että hankintasopimuksen
tekemistä koskeva päätös laaditaan siten, että tähän päätökseen johtaneen tarjouspyyntömenettelyn puolueettomuutta voidaan
valvoa tehokkaasti.
Olennaisen menettelysäännön rikkomista koskevan oikeuskäytännön mukaan on todettava, että siitä, ettei EIP noudattanut riidanalaista
päätöstä varmistavia olennaisia menettelysääntöjä, pitää seurata tämän kumoaminen (ks. vastaavasti asia C‑65/93, parlamentti
v. komissio, tuomio 30.3.1995, Kok., s. I‑643, 21 kohta).
Edellä esitetyn perusteella ensimmäinen ja toinen kanneperuste on hyväksyttävä.
Kolmas ja neljäs kanneperuste
–       Asianosaisten lausumat
Kolmannessa ja neljännessä kanneperusteessa kantaja väittää, että käyttäessään sopimuksentekoperustetta, joka koskee valmiutta
muodostaa työtiimi omilla resursseilla, EIP loukkasi suhteellisuusperiaatetta ja velvoitetta valita sellaiset sopimuksentekoperusteet,
joiden avulla on mahdollista tarjouksia verrata keskenään objektiivisesti. Se katsoo, että tämä sopimuksentekoperuste esti
tarjouksentekijöitä käyttämästä näiden perusteltua oikeutta turvautua alihankkijoihin. Lisäksi se katsoo, että tämä peruste
on muotoiltu liian epätäsmällisesti, jotta tarjouksentekijät voisivat tietää, mikä on se optimaalinen valmius, joka niiden
olisi tarjottava saadakseen suurimman mahdollisen pistemäärän. Kysymysten ja vastausten luettelossa kysymys, joka koski omilla
resursseilla tapahtuvan työtiimin muodostamisen valmiuden ylintä tasoa ja EIP:n tähän kysymykseen antama vastaus, jonka mukaan
”se ei ollut määritellyt optimaalista määrää”, osoitti, että tarjouksentekijät eivät tienneet eivätkä voineetkaan tietää,
mitä niiden olisi pitänyt tehdä tai mitä ne saattoivat tehdä antaakseen tähän perusteeseen nähden parhaimman tarjouksen, ja
että tämän optimaalisen määrän oli määritellyt arviointikomitea tarjousten keskinäisen vertailun vaiheessa. Se katsoo, että
tällainen menettely vääristi tarjouksentekijöiden välistä kilpailua tarjouskilpailun voittaneen tarjoajan hyväksi, eli suosi
paikalla jo ollutta sopimuspuolta, jolla oli käytössään EIP:n käyttämät erityiset tietotekniset välineet, tai niitä tarjouksentekijöitä,
joilla oli riittävä valmius ilman, että niiden tarvitsi turvautua ulkopuolisten mobilisoitavissa olevien asiantuntijatiimiin
siinä tapauksessa, että ne saisivat sopimuksen. Päinvastoin kuin EIP väittää, tarjouskilpailun voittaneen tarjoajan hallussa
olleet tietotekniset välineet eivät sen mukaan ole kovin yleisiä, koska niiden markkinaosuus on vain kolme prosenttia ja ne
ovat vähenemässä. Lisäksi kantaja väittää, että sillä oli käytettävissään useita asiantuntijoita, jotka vastasivat EIP:n tarpeita,
kuten tämä oli myös itse myöntänyt ja kuten kävi ilmi taulukosta, joka oli liitetty sen vastauskirjelmään. Se myös kehottaa
EIP:tä paljastamaan tarjouskilpailun voittaneen tarjoajan toimittamat henkilökunnan nimettömät ansioluettelot, jotta sen pätevyyttä
voidaan verrata kantajan omien asiantuntijoiden pätevyyteen.
EIP vaatii, että kolmas kanneperuste hylätään. Sen mukaan hankintaeritelmän 6.4 ja 6.5 kohdassa määrätään selvästi, että alihankinta
ja tarjouksentekijöiden ryhmittymät olivat hyväksyttyjä, mihin sisältyy mahdollisuus käyttää itsenäisiä asiantuntijoita. Se
katsoo, että tämä oli lisäksi vahvistettu kysymysten ja vastausten luettelossa, jossa täsmennettiin, että tarjouspyyntömenettelyssä
alihankkijoilta peräisin olevat resurssit rinnastetaan kyseisen tarjouksentekijän omiin resursseihin. Ainoaksi edellytykseksi
oli asetettu hankintaeritelmän 1.3 kohdassa se, että tarjouksentekijöiden pitää osoittaa halukkuutensa rekrytoida työtiimi,
jolla on asianmukainen pätevyys. Lisäksi se katsoo, että tarjouskilpailun voittanut tarjouksentekijä ei ollut ainoa, joka
pystyi vastaamaan omilla resursseilla tapahtuvan työtiimin muodostamisen valmiutta koskevaan tekniseen perusteeseen käyttämällä
yksinomaan sen ”omaa henkilökuntaa”, koska sillä ei ollut kaikkia kyseisen tietoteknisen sovelluksen yhteydessä käytettäviä
tietoteknisiä välineitä. Tässä sovelluksessa käytettävä ohjelmointikieli eli Java samoin kuin tarjouskilpailun voittaneen
tarjouksentekijän kehittämät työvälineet, joita ovat Sybase server suite -ohjelma ja tietokannan hallintajärjestelmä, ovat
markkinoilla tunnettuja, ja niiden suhteen päteviä henkilöitä on paljon. Sen mukaan tämä käy ilmi kantajan toimittamista ansioluetteloista,
erityisesti ansioluettelosta, josta ilmenee Sybase server suite -ohjelmistokokonaisuuteen liittyvä kokemus ja Java-kielen
hyvä tuntemus. Lisäksi se katsoo, että esittämissään perusteluissa tai toimittamillaan asiakirjoilla kantaja puhuu itseään
vastaan.
Neljännessä kanneperusteessaan kantaja katsoo, että käyttäessään omilla varoilla tapahtuvan työtiimin muodostamisen valmiutta
koskevaa sopimuksentekoperustetta EIP on loukannut yhdenvertaisen kohtelun periaatetta sekä velvoitetta käyttää sopimuksenteon
vaiheessa tarjousten keskinäisessä vertailussa ainoastaan sellaisia perusteita, jotka eivät kuulu tarjouksentekijöiden valinnan
vaiheeseen. Sen mukaan tämän perusteen ainoana tavoitteena, kuten EPI on myöntänyt vastineen 89 kohdassa, oli tarkastaa tarjouksentekijöiden
henkilökunnan valmiudet tutkimalla heidän ansioluettelonsa, ja sitä oli käytetty tietoisesti jo tarjouksentekijöiden valinnan
vaiheessa. Sitä ei siis voinut käyttää tarjousten keskinäisen vertailun ja sopimuksenteon vaiheessa sen säännön nojalla, jonka
mukaan valitsemismenettely ja sopimuksentekomenettely pitää erottaa toisistaan selvästi. Lisäksi se katsoo, että EIP toimi
vastoin yhdenvertaisen kohtelun periaatetta siltä osin, että soveltaessaan tätä perustetta kahteen kertaan se suosi tarjouskilpailun
voittanutta tarjoajaa, joka oli paras tarjoamaan työtiimin, koska se oli myös paikalla jo oleva sopimuspuoli, jolla oli EIP:n
käyttämät erityiset tietotekniset välineet, ja koska sillä oli potentiaalisesti enemmän asiantuntijoita käytettävissään.
EIP vaatii, että neljäs kanneperuste hylätään. Se muistuttaa laajasta harkintavallasta, joka sillä sen mukaan oli sopimuksentekoperusteiden
valinnassa. Tarjouksentekijöiden valitsemisen perusteita, joiden mukaan viimeksi mainituilla on pitänyt olla vähintään 15
palkattua työntekijää, jotka ovat olleet niiden palveluksessa vähintään kahden vuoden ajan tietotekniikan osastolla, sekä
kolme tarkistettavissa olevaa suositusta, ei pidä sekoittaa omilla resursseilla tapahtuvan työtiimin muodostamisen valmiutta
koskevaan sopimuksentekoperusteeseen, koska nämä perusteet liittyvät hankintaeritelmän eri kohtiin. Se katsoo, että hankintaeritelmän
6.2.2 kohdassa ja vastaavasti hankintaoppaan 2.5.1.1 kohdassa mainittu peruste on tarjouksentekijöiden valitsemisen perusteena
tarkoitettu sen tarkastamiseen, että nämä viimeksi mainitut täyttävät henkilökuntaa ja niiden tietoteknisen palvelun valmiuksia
koskevat vähimmäisedellytykset, ja että hankintaeritelmän 7.1.1 kohdassa sekä vastaavasti hankintaoppaan 2.5.1.2 kohdassa
mainittu peruste on sopimuksentekoperusteena tarkoitettu tarjouksentekijän ehdottamien työntekijöiden asiassa merkityksellisen
kokemuksen ja pätevyyden arvioimiseen toimitettujen työntekijöiden ansioluetteloiden ja pätevyyttä koskevien taulukoiden perusteella
sekä sen arvioimiseen, pystyvätkö tarjouksentekijät täyttämään julkisen hankinnan erityistarpeet. EIP väittää myös, että kantaja
on toiminut vilpillisesti väittäessään, että EIP on myöntänyt, että sen toimet olivat tarjouspyyntömenettelyihin sovellettavan
oikeuden vastaisia.
–       Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Samoin kuin EIP:llä on laaja harkintavalta huomioon otettavien seikkojen osalta sen päättäessä hankintasopimuksen tekemistä
koskevan tarjouskilpailun ratkaisemisesta, sillä on laaja harkintavalta tehdä ratkaisut sekä sen omaan lukuun tapahtuneen,
tarjouskilpailun perusteella tehtävään sopimukseen sovellettavien sääntöjen sisällöstä että niiden soveltamisesta (ks. vastaavasti
ja analogisesti yhdistetyt asiat T‑376/05 ja T‑383/05, TEA-CEGOS ym. v. komissio, tuomio 14.2.2006, Kok., s. II‑205, 50 ja
51 kohta). EIP:lle annettu valtuus valita vapaasti ne sopimuksentekoperusteet, joiden perusteella se aikoo tehdä sopimukset
sen omaan lukuun tapahtuvassa hankintasopimuksen teossa, antaa sille mahdollisuuden ottaa huomioon kullekin hankinnalle ominaiset
luonteen, tavoitteen ja ominaispiirteet.
Hankintaoppaan määräykset on kuitenkin otettava huomioon. Hankintaoppaan 2.5 kohdassa ilmoitetaan menettelyn kulkuun sovellettavat
säännöt. 2.5.1 kohdassa käsitellään erityisesti osanottajien soveltuvuuden tarkistamista ja sopimusten tekoa. Tästä viimeksi
mainitusta kohdasta ilmenee muun muassa, että ”[EIP:n] hankintasopimukset tehdään hankintailmoituksessa tai hankintaeritelmässä
mainittujen valinta- ja sopimuksentekoperusteiden mukaisesti, menettelyyn osallistuvien taloudellisten toimijoiden kelpoisuuden
tarkistamisen jälkeen”.
Valintaperusteita koskevan 2.5.1.1 kohdan mukaan ”näiden perusteiden tavoitteena on määritellä, onko toimija hankintasopimuksen
täytäntöönpanoon tarvittavassa taloudellisessa ja rahoituksellisessa asemassa ja onko sillä siihen tarvittavat tekniset ja
ammatilliset valmiudet”. Lisäksi on määrätty, että ”[EIP] vahvistaa nämä perusteet direktiivin [2004/18] 47 ja 48 artiklan
mukaisesti ja tarvittaessa ottaen huomioon artiklan 49 ja 50 säännökset”. Edelleen on täsmennetty, että ”[EIP] voi määrätä
valmiuksien vähimmäistason, jonka alapuolelle jäävät tarjouksentekijät tai ehdokkaat voidaan sulkea menettelyn ulkopuolelle”
ja että ”nämä rajat täsmennetään hankintailmoituksessa”.
Hankintaoppaan 2.5.1.2 kohdassa, jossa käsitellään sopimuksentekoperusteita, määrätään muun muassa seuraavaa:
”[Sopimuksenteko]peruste[iden] tavoitteena on mahdollistaa valinnan tekeminen sellaisista tarjouksentekijöistä, joita ei ole
suljettu ulkopuolelle [valintamenettelyn päätyttyä] ja jotka siis täyttävät hankintailmoituksessa tai hankintaeritelmässä
mainitut valintaperusteet.
[EIP:n] on sopimuksia tehdessään käytettävä perusteena
a)      – – kun hankintasopimus tehdään [EIP:n] kannalta kokonaistaloudellisesti edullisimman tarjouksen perusteella (paras hinta/laatu-suhde),
kyseessä olevan hankintasopimuksen kohteeseen liittyviä erilaisia perusteita, esimerkiksi laatua, hintaa, teknisiä ansioita,
esteettisiä ja toiminnallisia ominaisuuksia, ympäristöystävällisyyttä, käyttökustannuksia, kustannustehokkuutta, myynnin jälkeistä
palvelua ja teknistä tukea, toimituspäivää, toimitus- tai toteutusaikaa;
– –
Edellä a kohdan mukaisessa tapauksessa [EIP:n] on täsmennettävä kokonaistaloudellisesti edullisimman tarjouksen määrittämiseksi
valitsemansa kunkin perusteen suhteellinen painotus hankintailmoituksessa tai tarjouspyyntöasiakirjoissa tai, jos on kyse
kilpailullisesta neuvottelumenettelystä, hankekuvauksessa – –.”
Edellä 140 kohdassa mainituilla hankintaoppaan määräyksillä pyritään takaamaan, että EIP:lle annettua valtuutta valita sopimuksentekoperusteet
käytetään tarjousten arvioinnin vaiheessa yhdenvertaisen kohtelun ja avoimuuden periaatteita noudattaen arvioitaessa tarjouksia
hankinnan ratkaisemiseksi (ks. vastaavasti ja analogisesti asia 31/87, Beentjes, tuomio 20.9.1988, Kok., s. 4635, 21 ja 22
kohta ja asia C-470/99, Universale Bau ym., tuomio 12.12.2002, Kok., s. I-11617, 90–92 kohta). Näiden määräysten tarkoituksena
on nimittäin se, että kaikki kohtuullisen tarkkaavaiset ja tavanomaisen huolelliset tarjoajat voivat tulkita ratkaisuperusteita
samalla tavalla ja että kaikilla tarjoajilla on näin ollen samat mahdollisuudet tarjoustensa ehtoja laatiessaan (ks. analogisesti
asia C-19/00, SIAC Construction, tuomio 18.10.2001, Kok., s. I–77250, 42 kohta).
Näillä määräyksillä pyritään lisäksi takaamaan suhteellisuusperiaatteen noudattaminen, jolla edellytetään, että toimielinten
toimet eivät saa ylittää sitä, mikä on tarkoituksenmukaista ja tarpeellista tavoiteltujen päämäärien toteuttamiseksi, ja kun
on mahdollista valita tarkoitukseen soveltuvan usean toimenpiteen välillä, on valittava vähiten rajoittava toimenpide, eivätkä
toimenpiteistä aiheutuvat haitat saa olla liian suuria tavoiteltuihin päämääriin nähden (ks. edellä 62 kohdassa mainittu asia
Antwerpse Bouwwerken v. komissio, tuomion 57 kohta). Vaikka perusteita, joita hankintaviranomainen voi käyttää silloin kun
hankintasopimus tehdään taloudellisesti edullisimman tarjouksen perusteella, ei ole lueteltu tyhjentävästi hankintaoppaan
2.5.1.2 kohdassa, ja vaikka tässä määräyksessä näin ollen annetaan hallintoviranomaiselle valtuus valita sen näkökulmasta
parhaiten soveltuvat sopimuksentekoperusteet, tämä mahdollisuus kuitenkin koskee ainoastaan niitä perusteita, joilla pyritään
selvittämään, mikä tarjouksista on taloudellisesti edullisin (ks. vastaavasti ja analogisesti asia C-532/06, Lianakis ym.,
tuomio 24.1.2008, Kok., s. I 251, 29 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen; edellä 109 kohdassa mainittu asia Renco v. komissio,
tuomion 66 kohta, ja edellä 109 kohdassa mainittu asia Strabag Benelux v. neuvosto, tuomion 73 ja 74 kohta). Lähtökohtaisesti
sellaiset sopimuksentekoperusteet, joilla ei pyritä selvittämään, mikä tarjouksista on taloudellisesti edullisin, vaan jotka
liittyvät lähinnä sen arvioimiseen, kykenevätkö tarjoajat täyttämään kyseisen sopimuksen, eivät voi olla sopimuksentekoperusteita
(ks. vastaavasti ja analogisesti edellä 141 kohdassa mainittu asia Beentjes, tuomion 15–19 kohta; asia C‑315/01, GAT, tuomio
19.6.2003, Kok., s. I‑6379, 59–67 kohta, ja em. asia Lianakis ym., tuomion 30–32 kohta). Tarjousten laatua on arvioitava itse
tarjousten perusteella eikä tarjoajien hankintaviranomaisen tekemistä aiemmista sopimuksista saaman kokemuksen tai sellaisten
perusteiden, kuten tarjouksentekijän valmiuden sopimuksen täytäntöönpanoon, perusteella, jotka on tarkastettu jo tarjouksentekijöiden
valinnan vaiheessa, eikä niitä voida ottaa huomioon tarjousten keskinäisessä vertailussa (edellä 141 kohdassa mainittu asia
Beentjes, tuomion 15 kohta ja edellä 100 kohdassa mainittu asia TQ3 Travel Solutions Belgium v. komissio, tuomion 86 kohta).
Kantaja väittää kolmannella ja neljännellä kanneperusteellaan pääasiallisesti, että omilla resursseilla tapahtuvan työtiimin
muodostamisen valmiutta koskeva sopimuksentekoperuste on epätäsmällinen, syrjivä ja suhteeton tavoiteltuun päämäärään nähden
ja että sillä pyritään määrittelemään taloudellisesti edullisin tarjous tavalla, jonka vuoksi tämän sopimuksentekoperusteen
valinta ei noudata tarjouspyyntömenettelyihin sovellettavista yleisistä oikeusperiaatteista johtuvia EIP:n velvoitteita sellaisina,
kuin ne on siirretty hankintaoppaan 2.5.1.2 kohtaan.
Tältä osin on todettava, että sopimuksentekoperuste, joka koskee valmiutta muodostaa työtiimi omilla resursseilla, mainittiin
hankintaeritelmän teknisiin perusteisiin liittyvässä kohdassa 7.1.1, jossa täsmennetään lisäksi, että ”tarjouksentekijän valmiutta
asettaa työtiimi, jolla on vaadittu pätevyys, arvioidaan henkilöstöprofiilien taulukossa ja [ansioluetteloissa] annettujen
tietojen perusteella”. Kysymysten ja vastausten luettelosta käy ilmi, että tällä teknisellä perusteella ”EIP halusi varmistaa,
että [tarjouskilpailun voittajalla] oli riittävä määrä pätevää ja kokenutta henkilökuntaa pääasiallisen työtiimin muodostamiseen,
ja että sillä oli käytettävissään myös pätevyydeltään ja kokemukseltaan asianmukainen varahenkilöstö lisätarpeita varten”.
Tältä osin EIP ilmoitti, että ”henkilöstöprofiilien taulukko kertoo tarjouksentekijän sellaisen käytettävissä olevan henkilöstön
pätevyyden ja kokemuksen laadusta ja laajuudesta, jonka se voi asettaa EIP:n käyttöön”. Tämä noudattaa hankintaeritelmän 4.2
kohdan sisältöä, jonka mukaan tarjouksentekijöiden oli kuvailtava ehdotettu henkilökunta hankintaeritelmän liitteenä olevassa
henkilöstöprofiilien taulukossa ja jonka mukaan niiden ehdotus arvioidaan tältä osin asianmukaisen pätevyyden omaavien henkilöiden
kokemuksen ja lukumäärän perusteella. EIP ilmoitti lisäksi, että ”se tutki henkilöstöprofiilien taulukon – – arvioidakseen,
vaikuttaako siltä, että tarjouksentekijällä oli riittävästi henkilökuntaa, jolla oli asianmukainen pätevyys ja riittävä kokemus
[sen] tarpeisiin vastaamiseksi”, ja että ”tätä arviointia sovellettiin kahteen teknisistä perusteista – –: ehdotetun henkilöstön
pätevyyden ja kelpoisuuden vaatimuksenmukaisuuden tasoon ja valmiuteen muodostaa työtiimi omilla resursseilla”. EIP ilmoitti
lisäksi, ettei se ollut ”määritellyt optimaalista määrää” tarjottaville työtiimeille eikä erityisesti työtiimille, joka piti
muodostaa omilla resursseilla hankintaviranomaisen lisätarpeisiin vastaamista varten. EIP täsmensi lopuksi, että ”sanoilla
’omat resurssit’ tarkoitettiin tarjouksentekijän – – tai sen ilmoittamien alihankkijoiden sillä hetkellä palveluksessa olevaa
henkilökuntaa”.
Aivan aluksi on todettava, ettei kantaja voi perustellusti väittää, että sopimuksentekoperuste, joka koskee valmiutta muodostaa
työtiimi omilla resursseilla, oli syrjivä siksi, että se oli esteenä mahdollisuudelle käyttää alihankkijoita kaikkiin EIP:n
tarpeisiin vastaamiseksi. Hankintaeritelmästä ja kysymysten ja vastausten luettelosta nimittäin ilmenee, että turvautuminen
alihankkijoihin sallittiin sillä edellytyksellä, että tarjouksissa alihankkijat yksilöidään selkeästi alihankkijoiksi ja että
tarjouksentekijöille oli asianmukaisesti ilmoitettu, että selkeästi yksilöidyt alihankkijat otetaan huomioon sovellettaessa
tätä sopimuksentekoperustetta.
Kantaja ei seuraavaksi voi perustellusti väittää, että sopimuksentekoperustetta, joka koskee valmiutta muodostaa työtiimi
omilla resursseilla, oli käytetty tarjouksentekijöiden valitsemisen vaiheessa. Hankintaeritelmästä nimittäin käy ilmi, että
sen 6.2.3 kohdassa tarkoitettujen valintaperusteiden mukaan tarjouksentekijöiden piti ainoastaan esittää ”kolme tarjouksen
kannalta merkityksellistä ja todellista toimeksiantoa, jotka oli toteutettu kahden viimeisen vuoden aikana tämän tarjouspyynnön
alalla”, sekä ”allekirjoitettu ilmoitus, joka osoitti, että [tarjouksentekijöillä] [oli] vähintään 15 palkattua työntekijää
[tietotekniikan alalla] (muuta kuin hallinnollista tukihenkilöstöä), jotka olivat olleet niiden palveluksessa ainakin kaksi
vuotta”. Tämä viimeksi mainittu valintaperuste, joka koski sellaisten henkilöiden vähimmäismäärää, joilla oli kokemusta ja
pätevyys hankinnan alalla, erosi kyseessä olevasta sopimuksentekoperusteesta, joka koski tarjouksentekijän valmiutta mobilisoida
riittävä määrä kokenutta ja pätevää henkilökuntaa vastaamaan hankintaviranomaisen lisätarpeisiin.
Sopimuksentekoperusteen, joka koskee valmiutta muodostaa työtiimi omilla resursseilla, valinnasta on todettava lopuksi, ettei
hankintaoppaan 2.5.1.2 kohtaa eikä yleisiä oikeusperiaatteita voida tulkita siten, että jokaisen niistä perusteista, joita
EIP käyttää taloudellisesti edullisimman tarjouksen selvittämiseksi, olisi välttämättä oltava määrällinen tai pelkästään hintoihin
suuntautuva (ks. analogisesti edellä 109 kohdassa mainittu asia Renco v. neuvosto, tuomion 67 ja 68 kohta). Erilaiset tekijät,
jotka eivät ole luonteeltaan puhtaasti määrällisiä, kuten palveluksessa olevan henkilöstön pätevyys ja yleisemmin tarjouksen
tekniset ansiot, voivat vaikuttaa palveluhankintasopimuksen täytäntöönpanon laatuun, ja näin ollen tällaiseen hankintaan osallistuvan
tarjouksentekijän tarjouksen taloudelliseen arvoon (ks. vastaavasti edellä 141 kohdassa mainittu asia Beentjes, tuomion 18
kohta ja asia C‑27/98, Fracasso ja Leitschutz, tuomio 16.9.1999, Kok., s. I‑5697, 30 kohta).
Edellä 144 kohdassa mainituista tarjouspyyntöasiakirjoista käy kuitenkin ilmi, että sopimuksentekoperuste, joka koskee valmiutta
muodostaa työtiimi omilla resursseilla, liittyy erityisesti tarjouksentekijän ja sen yksilöimien alihankkijoiden palveluksessa
olevan henkilökunnan, sellaisena kuin se on kuvattu henkilöstöprofiilien taulukossa, kykyyn vastata kokemuksen, kelpoisuuden
ja määrän perusteella hankintaviranomaisen lisätarpeisiin. Kyse on siis perusteesta, joka koskee ainakin osittain tarjouksentekijöiden
kykyä panna hankintasopimus täytäntöön kokonaisuudessaan, lisäpalvelujen tuottaminen mukaan lukien. Tässä suhteessa tällainen
peruste ei ole hankintaoppaan 2.5.1.2 kohdassa tarkoitettu sopimuksen tekemisen peruste, joka liittyy ainoastaan sellaisten
lisäpalvelujen laatuun, joita jokainen tarjouksentekijä mahdollisesti suorittaa omilla resursseillaan, ja näin ollen jokaisen
tällaisia suorituksia koskevan tarjouksen suhteelliseen taloudelliseen etuun (ks. vastaavasti ja analogisesti edellä 142 kohdassa
mainittu asia Lianakis ym., tuomion 31 kohta; asia T‑211/07 AWWW/FEACVT, tuomio 1.7.2008, 60 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa,
ja asia T‑465/04, Evropaïki Dynamiki v. komissio, tuomio 10.9.2008, 65 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Vaikka sopimuksentekoperusteella, joka koskee valmiutta muodostaa työtiimi omilla resursseilla, piti voida arvioida erityisesti
sitä, oliko tarjouksentekijällä riittävä määrä pätevää ja kokenutta henkilökuntaa vastaamaan EIP:n lisäpalvelupyyntöihin,
se oli muotoiltu epämääräisesti ja epätarkasti, sillä, kuten erityisesti hankintaeritelmän 4.2 kohdasta käy ilmi, kyseisen
henkilöstön osalta ei ollut ennalta määritelty mitään optimaalista lukumäärää, eikä EIP ollut ilmoittanut tarjouksentekijöille
tältä osin tarkkaa määrällistä tietoa. Tosin hankinnan alan kuvausta koskevassa hankintaeritelmän 1.2 kohdassa ilmoitettiin,
että kymmenen henkilöä, jotka eivät kuuluneet EIP:n henkilökuntaan, oli varattuna kyseessä olevaan tietotekniikkasovellukseen
liittyviin hankkeisiin ja että sillä hetkellä käynnissä oli kymmenkunta hanketta. Lisäksi oli ilmoitettu, että tulevina vuosina
erityisesti hankkeiden toiminnan volyymin piti vähetä niin, että potentiaalisten tarjouksentekijöiden oli pidettävä hankintaeritelmässä
mainittuja lukuja enimmäismäärinä. Sen jälkeen oli kuitenkin välittömästi täsmennetty, ettei ollut poissuljettu, että EIP:n
hyväksymistä uusista lainatoimeksiannoista tai erityisistä operaatioista saattoi syntyä hankkeiden osalta uusia toimintahuippuja.
Koska tarjouskilpailun voittanut tarjoaja oli myös jo paikalla oleva palvelujen tuottaja, joka vastasi kyseessä olevaan tietotekniikkasovellukseen
liittyvien hankkeiden kehittämisestä, ylläpidosta, tukipalveluista ja toiminnasta, se myös pystyi parhaiten arvioimaan kokemuksensa
perusteella, mitkä olivat EIP:n todelliset tarpeet omista resursseista muodostettavaa työtiimiä koskevan valmiuden osalta
hankintasopimuksen täytäntöönpanon yhteydessä mahdollisesti ilmeneviin EIP:n lisäpalvelupyyntöihin vastaamiseksi. Tästä seuraa,
että sopimuksentekoperusteen, joka koskee valmiutta muodostaa työtiimi omilla resursseilla, epätarkkuus on käytännössä saattanut
suosia jo paikalla olevaa tarjouksentekijää muiden tarjouksentekijöiden vahingoksi ja erityisesti kantajan vahingoksi, mikä
loukkaa yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, jonka mukaan tarjouksentekijöillä on oltava samat mahdollisuudet niiden laatiessa
tarjouksensa ehdot.
Näin ollen on todettava, että suhteellisuusperiaate ja yhdenvertaisen kohtelun periaate sekä hankintaoppaan 2.5.1.2 kohta,
jolla nämä periaatteet pannaan täytäntöön, ovat esteenä sille, että tässä tarjouspyyntömenettelyssä EIP ottaa huomioon tarjouksentekijöiden
valmiudet toteuttaa kaikki hankintasopimuksen yhteydessä odotettavissa olevat palvelut ei tarjouksentekijöiden valintaperusteena
vaan sopimuksentekoperusteena, ja sille, että se perustaa arviointinsa tältä osin epätarkkaan perusteeseen, joka on käytännössä
omiaan suosimaan tarjouskilpailun voittajaa, joka oli myös paikalla jo oleva sopimuskumppani, joka oli aikaisemmin hoitanut
kyseisiä palveluja.
Edellä esitetyn perusteella on syytä hyväksyä kolmas ja neljäs kanneperuste.
Kuudes kanneperuste
–       Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, että EIP rikkoi varainhoitoasetuksen 99 artiklaa ja soveltamissääntöjen 148 artiklan 1 ja 2 kohtaa sekä loukkasi
yhdenvertaisen kohtelun, avoimuuden ja syrjimättömyyden periaatteita, sellaisina kuin ne on vahvistettu varainhoitoasetuksen
89 artiklassa, tarkasteltuna yhdessä sen johdanto-osan 18 perustelukappaleen kanssa, ja oikeuskäytännössä, komission käytänteissä
tai oikeuskirjallisuudessa, tehdessään hankintasopimuksen tarjouskilpailun voittaneen tarjoajan kanssa sen jälkeen, kun tämä
oli, oltuaan salaisesti yhteydessä EIP:hen, muuttanut olennaisesti tarjoustaan sekä hinnan että laadun osalta. Kantajan mukaan
31.1.2008 päivätystä muistiosta käy ilmi, että tarjousten avaamisen ja arvioimisen jälkeen arviointikomitea oli suositellut
tarjouskilpailun voittajan tarjousta. Todettuaan kuitenkin, että tämä tarjous oli korkein kaikista tarjouksista, arviointikomitea
päätti järjestää tapaamisen tarjouskilpailun voittajan kanssa saadakseen selvennystä tarjouksen tiettyihin avoimena oleviin
kohtiin, erityisesti sen taloudellisiin osiin, ennen tarjouspyyntömenettelyn jatkamista. Tässä tapaamisessa tarjouskilpailun
voittanut tarjoaja on kantajan mukaan muuttanut olennaisesti tarjoustaan alentaen palvelun suunniteltua hintaa ja heikentäen
vastaavasti sen laatua. Tarjouskilpailun voittanut tarjoaja oli kantajan mukaan erityisesti luvannut alentaa tarjouksessaan
olevaa hintaa muuttamalla muun muassa hankintasopimuksesta vastaavan henkilöstön kokoonpanoa tasapainoisemmaksi ja tarjoamaan
näin määrällisesti vähemmän kokeneita asiantuntijoita. Näiden lainvastaisten neuvottelujen jälkeen EIP on kantajan mukaan
päättänyt tehdä hankintasopimuksen tarjouskilpailun voittaneen tarjoajan kanssa. Tästä seurasi, että EIP:n lopulta valitsema
tarjous oli olennaisesti erilainen, ja mikä tärkeintä, hankintaeritelmässä ilmoitettujen sopimuksentekoperusteiden suhteelliseen
painotukseen nähden laadultaan heikompi kuin se, jota arviointikomitea oli arvioinut. Tarjouskilpailun voittaneen tarjoajan
lopullisen tarjouksen heikompaa laatua suhteessa sen alkuperäiseen tarjoukseen ei ole kantajan mukaan otettu huomioon tarjousten
keskinäisessä vertailussa, sellaisena kuin arviointikomitea on sen toteuttanut.
Kantaja pyytää unionin yleistä tuomioistuinta vertaamaan tältä osin tarjouskilpailun voittaneen tarjouksen mukaisen henkilökunnan
kokemusta sen lopulta tarjoaman henkilökunnan kokemukseen ja toteamaan, että ilman EIP:n kanssa käytyjä lainvastaisia neuvotteluja
ja riidanalaiseen päätökseen liittyviä ilmeisiä arviointivirheitä hankintasopimus olisi tehty kantajan kanssa. Kantaja väittää,
että jos tarjouskilpailumenettelyssä olisi noudatettu yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ja se olisi ollut avoin, myös kantaja
olisi voinut parantaa merkittävästi alkuperäistä tarjoustaan valittuihin sopimuksentekoperusteisiin nähden ja olisi siten
myös voinut voittaa tarjouskilpailun.
EIP kiistää kantajan perustelut ja vaatii, että kuudes kanneperuste on hylättävä. Se huomauttaa, ettei varainhoitoasetuksella
eikä soveltamissäännöillä ole tarkoituksena säännellä tarjouspyyntömenettelyä. Kantajalla ei sen mukaan lisäksi ole intressiä
tämän kanneperusteen esittämiseen. EIP:n mukaan tarjouskilpailun voittaneen tarjoajan kanssa neuvoteltiin vasta sen jälkeen,
kun tarjousten keskinäisen vertailun vaihe, jossa sopimuspuoleksi valitun tarjoajan tarjous sijoittui ensimmäiselle sijalle
ja kantajan tarjous toiselle sijalle, oli päättynyt, eli siis ajankohtana, jolloin valittu tarjouksentekijä oli jo voittanut
tarjouskilpailun. Näiden yhteydenottojen ei siis pidä katsoa tapahtuneen hankintasopimusmenettelyn aikana hankintaoppaan 2.5.2
kohdassa tarkoitetulla tavalla, tai edes varainhoitoasetuksen 99 artiklassa, johon kantaja on vedonnut, tarkoitetulla tavalla.
Nämä yhteydenotot eivät sen mukaan missään tapauksessa koskeneet tarjousten keskinäisessä vertailussa ensimmäiseksi sijoittuneen
tarjouskilpailun voittaneen tarjouksen muuttamista, eivätkä johtaneet sellaiseen tulokseen. Ne koskivat ainoastaan sitä, miten
sopimuksentekopuoleksi valittu tarjoaja aikoi panna hankintasopimuksen täytäntöön tekemänsä tarjouksen mukaisesti, mutta eivät
missään tapauksessa olleet luonteeltaan sellaisia, että ne olisivat muuttaneet tarjousten keskinäisen vertailun mukaista sijoitusta.
Taloudelliselta kannalta vanhempien ohjelmistosuunnittelijoiden ja välitason ohjelmistosuunnittelijoiden suunniteltujen päiväkorvausten
vähentäminen sekä ehdotetun pääasiallisen työtiimin tiettyjen vanhempien ohjelmistosuunnittelijoiden korvaaminen nuoremmilla
jäsenillä ei olisi muuttanut tarjouskilpailun voittaneen tarjouksen sijoitusta suhteessa muilta tarjouksentekijöiltä saatuihin
tarjouksiin, joihin kantajan tarjous kuului, eikä niistä ole siten aiheutunut vahinkoa viimeksi mainituille. Teknisten perusteiden
kannalta siitä, että tarjouskilpailun voittaneen tarjoajan ehdottaman pääasiallisen työtiimin tietyt vanhemmat ohjelmistosuunnittelijat
korvattiin sen henkilökunnan nuoremmilla jäsenillä, ei johtanut sen tarjouksen teknisten ansioiden suhteelliseen heikkenemiseen,
koska korvaava henkilöstö sisältyi kyseisen tarjouksen liitteenä olevaan henkilöstöprofiilien taulukkoon ja koska tämän tarjouksen
teknisiä ansioita oli arvioitu ehdotetun pääasiallisen työtiimin jäsenten ansioluetteloista ilmenevän pätevyyden perusteella
sekä myös kyseiseen henkilöstöprofiilien taulukkoon sisältyvien henkilöiden pätevyyden perusteella. Viittaus mahdollisimman
tasapainoisen työtiimin kokoonpanoon ei sen mukaan tarkoittanut, että sopimuspuoleksi valitun tarjoajan tarjouksessa ehdotettua
pääasiallista henkilökuntaa, josta muodostui hankintasopimuksen täytäntöönpanosta vastaava työtiimi, aiottiin muuttaa, vaan
ainoastaan sitä, että tästä henkilökunnasta voitiin muodostaa tasapainoisempi työtiimi kuin tarjouksentekijän kyseessä olevaa
tietotekniikkasovellusta koskevan aikaisemman hankintasopimuksen täytäntöönpanoa varten jo muodostama tiimi. EIP katsoo, että
asiaan sovellettavasta oikeuskäytännöstä ei näin ollen voida päätellä, että EIP:n ja tarjouksentekijän väliset yhteydenotot,
jotka tapahtuivat tarjousten keskinäisen vertailun vaiheen jälkeen, ovat vaikuttaneet riidanalaisen päätöksen pätevyyteen,
eikä kantaja voi tässä asiassa perustellusti vedota yhdenvertaisen kohtelun tai avoimuuden periaatteen loukkaamiseen.
–       Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kantaja ei voi perustellusti väittää, että varainhoitoasetuksen 89 ja 99 artiklaa ja soveltamissääntöjen 148 artiklan 1 ja
2 kohtaa on rikottu, koska tarjouskilpailumenettely ja riidanalainen päätös eivät kuulu varainhoitoasetuksen eivätkä varsinkaan
sen soveltamissääntöjen soveltamisalaan (ks. edellä 87 kohta). Kuudes kanneperuste on siis hylättävä perusteettomana siltä
osin kuin se perustuu tällaiseen rikkomiseen.
Tätä kuudetta kanneperustetta on kuitenkin tutkittava siltä osin kuin siinä esitetään väite, joka koskee sellaisten yhdenvertaisen
kohtelun, syrjimättömyyden ja avoimuuden periaatteiden loukkaamista, joita voidaan soveltaa tarjouspyyntömenettelyyn ja riidanalaiseen
päätökseen edellä 88 kohdassa esitetyistä syistä. Mainittujen periaatteiden merkitys sekä niiden tavoite ja tehokas vaikutus
huomioon ottaen niiden noudattaminen on varmistettava myös käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan kaltaisessa erityisessä
tarjouskilpailussa, ja samalla on tarvittaessa huomioitava tälle viimeksi mainitulle menettelylle ominaiset erityispiirteet.
Tästä on korostettava, että koska tässä asiassa oli kyse omaan lukuun toteutettavasta palveluhankinnasta, jonka arvioitu kustannus
yhteensä ilman arvonlisäveroa oli 3 500 000 euron ja 7 000 000 euron välillä, EIP päätti toteuttaa hankintasopimuksen hankintaoppaan
määräysten mukaisesti avointa menettelyä noudattaen, julkaista hankintailmoituksen virallisessa lehdessä, laatia hankintaeritelmän,
jossa määritellään hankinnan yksityiskohtaiset säännöt ja ehdot, sopimuksentekoperusteet mukaan lukien, sekä pyytää kaikkia
taloudellisia toimijoita, jotka olivat sitä pyytäneet, jättämään tarjouksen tällä perusteella.
Näin ollen hankintaoppaan määräyksiä ja tarvittaessa direktiivin 2004/18 säännöksiä, joihin hankintaoppaan määräyksissä viitataan,
oli pidettävä asiaa koskevina oikeussääntöinä, joiden mukaisesti tarjouspyyntömenettely oli toteutettava, ja EIP:n oli hankintaviranomaisena
noudatettava tarkasti sen itsensä vahvistamia sopimuksentekoperusteita, ei ainoastaan varsinaisessa tarjouspyyntömenettelyssä,
jonka tarkoituksena oli tarjousten keskinäinen vertailu ja tarjouskilpailun voittajan valinta, vaan myös yleisemmin kyseessä
olevan hankinnan täytäntöönpanovaiheen päättymiseen asti (ks. vastaavasti edellä 89 kohdassa mainittu asia komissio v. CAS
Succhi di Frutta, tuomion 115 kohta).
Jos sellaisen tarjouksentekijän tarjous, jota ei ole suljettu pois tarjousmenettelystä ja joka täyttää hankintailmoituksessa
tai hankintaeritelmässä mainitut valintaperusteet, ei hankintaviranomaisen mielestä vaikuta taloudellisesti edullisimmalta
suhteessa hankintailmoituksessa tai hankintaeritelmässä mainittuihin sopimuksentekoperusteisiin, sen on hankintaviranomaisena
hylättävä tämä tarjous, mutta sillä ei kuitenkaan ole oikeutta muuntaa hankinnan yleistä rakennetta muuttamalla jotain sopimuksenteon
keskeisistä ehdoista. Jos hankintaviranomainen olisi tarjouskilpailumenettelyn aikana oikeutettu halutessaan muuttamaan tarjouskilpailun
ratkaisemisen varsinaisia ehtoja, tätä tarkoittavan ja merkityksellisissä sovellettavissa säännöksissä esitetyn nimenomaisen
valtuutuksen puuttuessa, sopimuksen tekemistä sääntelevät ehdot, sellaisina kuin niistä on alun perin määrätty, vääristyisivät
(edellä 89 kohdassa mainittu asia komissio v. CAS Succhi di Frutta, tuomion 120 kohta). Lisäksi tällainen käytäntö loukkaisi
väistämättä avoimuusperiaatetta ja tarjouksentekijöiden yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, sillä menettelyn ehtojen yhtenäinen
soveltaminen ja objektiivisuus eivät enää olisi taattuja (edellä 89 kohdassa mainittu asia komissio v. CAS Succhi di Frutta,
tuomion 121 kohta).
Nämä periaatteet kuvastuvat hankintaoppaan 2.5.2 kohdasta, jossa todetaan muun muassa, että ”sopimuksentekomenettelyn aikana
[EIP] ei hyväksy mitään sellaisia neuvotteluja ehdokkaiden tai tarjouksentekijöiden kanssa, jotka saattaisivat vaarantaa menettelyn
objektiivisuuden tai taloudellisten toimijoiden yhdenvertaisen kohtelun periaatteen” ja että jos ”[EIP] sitä vastoin ottaa
kirjallisesti yhteyttä ehdokkaisiin tai tarjouksen tekijöihin saadakseen selvennystä näiden hakemuksen tai tarjouksen täsmällisistä
kohdista”, ”tällaiset yhteydenotot eivät voi johtaa muutoksiin osallistumishakemuksen tai tarjouksen ehdoissa”.
Tässä tapauksessa hankintaeritelmän alan kuvausta koskevassa 1.2 kohdassa todettiin, että kyseistä tietotekniikkasovellusta
käytti noin 600 henkilöä, että hankkeiden ylläpidosta tai tukipalveluista ja toiminnasta huolehti noin kymmenen hengen suuruinen,
muiden kuin EIP:n palveluksessa olevien työntekijöiden ryhmä (neljä henkilöä työskenteli ylläpidossa ja kuusi hankkeissa)
ja että sillä hetkellä oli käynnissä kymmenkunta hanketta. Eritelmässä täsmennettiin lisäksi, että neljä EIP:n henkilöstön
jäsentä toimi hankkeen valvojina tai hallinnoijina, mutta että he olivat myös yhä useammin mukana teknisessä toiminnassa eli
arkkitehtuuriin liittyvissä keskusteluissa. Lähitulevaisuudessa oli tarkoitus käynnistää koodien tarkastusmenettelyjä. Oli
myös odotettavissa, että tulevina vuosina hanketoiminnan volyymi pienenee, joten potentiaalisten tarjouksentekijöiden oli
syytä pitää EIP:n mainitsemia numerolukuja enimmäismäärinä, vaikkei voitu sulkea pois sitä, että EIP:n hyväksymistä uusista
lainatoimeksiannoista tai erityisistä operaatioista olisi saattanut syntyä hankkeiden osalta uusia toimintahuippuja.
Hankintaeritelmän henkilöstöprofiiliin liittyvän 6.5. kohdan mukaan tarjouksentekijän oli esitettävä käytettävissä olevasta
henkilöstöstä kokonaisuudessaan selkeä osaamisalueista kertova profiili täyttämällä henkilöstöprofiilien taulukko. Tässä taulukossa
yksi ja sama henkilöstön jäsen voitiin kirjata ainoastaan yhteen profiiliin. Tarjouksentekijöiden oli lisäksi toimitettava
käytettävissä olevien resurssien pääsiallisten jäsenten nimettömät ansioluettelot, joiden piti vastata henkilöstöprofiilien
taulukossa ilmoitettuja eri henkilöprofiileja (jäljempänä pääasiallinen työtiimi). Pääasiallisen työtiimin jokaisen jäsenen
tarkka työnantaja (ryhmätarjouksen tai alihankinnan tapauksessa vastaava jäsen) oli ilmoitettava jokaisessa ansioluettelossa.
Henkilöstöprofiilien taulukossa yksilöidyille jokaiselle viidelle tyyppiprofiilille vaadittavien ansioluetteloiden vähimmäismäärä
oli määritelty hankintaeritelmän 1.2 kohdassa annettujen tietojen kanssa yhtenevästi seuraavasti: kaksi hallinnoinnin järjestelmäanalyytikon
ansioluetteloa, kaksi teknisen arkkitehtuurin asiantuntijan ansioluetteloa, kaksi nuoremman ohjelmistosuunnittelijan ansioluetteloa,
kuusi välitason ohjelmistosuunnittelijan ansioluetteloa, kaksi vanhemman ohjelmistosuunnittelijan ansioluetteloa. Samaa ansioluetteloa
ei lisäksi saanut esittää useampaan kuin yhteen profiiliin.
Hankintaeritelmän hintaprofiiliin liittyvässä kohdassa 6.8 ilmoitettiin muun muassa, että hinnat oli ilmoitettava euroina
ilman arvonlisäveroa. Niihin piti sisällyttää kaikentyyppiset kulut, joita EIP ei erikseen korvaa. Tarjouksentekijän piti
täyttää hintaprofiilien taulukko, joka oli hankintaeritelmän liitteenä. Jatkuvien palvelujen ja yksittäisten palvelujen kustannukset
piti esittää päiväkorvauksina. Jos tarjouksentekijä tai palveluntuottaja halusi soveltaa erilaista korvausta normaalin työajan
ulkopuolella eli kello 19 jälkeen ja ennen kello kahdeksaa suoritettuihin palveluihin ja viikonlopun tai lomien aikana suoritettuihin
palveluihin, myös ne oli ilmoitettava selvästi taulukossa. Viimeksi mainittuja sovellettaisiin myös sellaisiin palveluihin,
jotka liittyvät hanketoiminnassa mahdollisesti ilmenevien uusien toimintahuippujen hoitamiseen (ks. edellä 162 kohta).
Hankintaeritelmän sopimuksentekoperusteita koskevassa 7.1 kohdassa ilmoitettiin, että sopimus tehdään valitsemalla sopimuksentekoperusteiden
ja niiden suhteellisten painotusten perusteella taloudellisesti edullisin tarjous (ks. edellä 3 kohta). Teknisten perusteiden
osalta hankintaeritelmän 7.1.1 kohdassa täsmennettiin, että ehdotetun henkilökunnan kelpoisuuden ja pätevyyden vaatimuksenmukaisuuden
tasoa ja omilla resursseilla tapahtuvan työtiimin muodostamisen valmiutta koskevat perusteet, joiden osuus oli yhteensä 60
prosenttia yleisarvosanasta, arvioitaisiin ja luokiteltaisiin tukeutuen täydennettyyn henkilöstöprofiilien taulukkoon ja tarjouksentekijöiden
ansioluettelon muodossa esittämään pääasialliseen työtiimiin hankintaeritelmän 6.5 kohdassa määritellyllä tavalla. Tämä vahvistettiin
tarjouksentekijöille kysymysten ja vastausten luettelossa. Taloudellisen perusteen osalta hankintaeritelmän 7.1.2 kohdassa
täsmennettiin, että jokaisen tarjouksentekijän hintaprofiili arvioitaisiin ja luokiteltaisiin jokaiselle tarjouksentekijälle
laskettavan keskimääräisen painotetun päiväkorvauksen perusteella. Painotus, jossa otettiin huomioon niiden henkilöiden profiilit,
joita kaikkein todennäköisimmin käytetään sopimuksen täytäntöönpanossa, oli täsmennetty hintaprofiilien taulukossa. Lopuksi
hankintaeritelmän 7.1.1 ja 7.1.2 kohdassa määrättiin, että EIP voi kutsua tarjouksentekijät tapaamisiin, mutta tarjouksentekijät
eivät kuitenkaan saa muuttaa kirjallisen tarjouksensa ehtoja sen jälkeen, kun tarjous on jätetty.
Teknisellä tasolla henkilöstöprofiilien taulukkoa varten jokaiselle viidelle tyyppiprofiilille oli täsmennettävä yleisesti
ja niihin jokaiseen liittyville osaamisalueille saatavilla olevan henkilökunnan määrä, ja erottaa siitä ”ne henkilökunnan
jäsenet, joilla on yhteensä alle kolmen vuoden kokemus”, ”ne henkilökunnan jäsenet, joilla on yli kolmen vuoden kokemus” sekä
”ne henkilökunnan jäsenet, joilla on yli kahden vuoden kokemus palvelujen tarjoajan palveluksessa”.
Talouden tasolla hintaprofiilien taulukkoa varten jokaiselle hintaprofiilille ja palvelutyypille oli annettava keskimääräinen
päiväkorvaus. Kunkin palvelutyypin keskimääräisten päiväkorvausten suhteelliset painotukset määriteltiin seuraavalla tavalla:
45 prosenttia pisteistä jatkuvien palvelujen kustannukselle, 45 prosenttia pisteistä yksittäisten palvelujen kustannukselle,
5 prosenttia pisteistä normaalin työajan ulkopuolella suoritetuille palveluille ja 5 prosenttia pisteistä viikonloppuisin
ja loma-aikoina suoritetuille palveluille. Kunkin tyyppiprofiilin päiväkorvausten suhteelliset painotukset hankintaeritelmän
7.1.2 kohdan mukaan ja hankintaeritelmän 6.5 kohdasta ilmenevät todennäköisesti kaikkein eniten käytettävät profiilit huomioon
ottaen olivat 15 prosenttia pisteistä hallinnoinnin järjestelmäanalyytikon profiilille, 15 prosenttia pisteistä teknisen arkkitehtuurin
asiantuntijan profiilille, 15 prosenttia pisteistä nuoren ohjelmistosuunnittelijan profiilille, 40 prosenttia pisteistä välitason
ohjelmistosuunnittelijan profiilille ja 15 prosenttia pisteistä vanhemman ohjelmistosuunnittelijan profiilille.
Tässä tapauksessa 31.1.2008 päivätystä muistiosta ja EIP:n 15.12.2009 päivätyssä kirjeessään antamista selvityksistä ilmenee,
että tarjousten keskinäisen vertailun vaiheen jälkeen EIP:tä alkoi arveluttaa se, että tarjouskilpailun voittaneen tarjoajan
tarjous, joka oli sijoittunut ensimmäiseksi, oli kaikkein kallein, ja tämän vuoksi se päätti järjestää tapaamisen tarjouskilpailun
voittaneen tarjoajan kanssa avoinna olevien kysymysten ja erityisesti tämän tarjouksen taloudellisten seikkojen selkeyttämiseksi
ennen tarjouspyyntömenettelyn jatkamista. 31.1.2008 päivätystä muistiosta ilmenee lisäksi, että tämä tapaaminen oli 29.1.2008
ja tarjouskilpailun voittanut tarjoaja ilmoitti siinä hankintaviranomaiselle, että se voisi pyrkiä muodostamaan tasapainoisemman
työtiimin (joka tuolloin muodostui lähes yksinomaan vanhemmista erityisasiantuntijoista) ja laskemaan vanhemman ohjelmistosuunnittelijan
profiilin henkilökunnan päiväkorvauksen 750 eurosta 720 euroon ja välitason ohjelmistosuunnittelijan profiilin henkilökunnan
päiväkorvauksen 665 eurosta 650 euroon. EIP:n tietotekniikkaosaston johtaja päätti vasta tämän kokouksen jälkeen ja tarjouskilpailun
voittaneen tarjoajan näin muotoillut esitykset huomioon ottaen 31.1.2008 arviointikomitean suosituksesta tehdä sopimuksen
tarjouskilpailun voittaneen tarjoajan kanssa, ja tämän jälkeen EIP:n pääjohtaja vahvisti päätöksen (ks. edellä 20 ja 43 kohta).
EIP allekirjoitti hankintasopimuksen 12.6.2008 ja tarjouskilpailun voittanut tarjoaja 17.6.2008 (ks. edellä 8 kohta). Ilmoitusten
julkaisemista koskevan, hankintaoppaan 2.4.1 kohdan määräysten mukaan menettely päättyy hankintasopimuksen allekirjoittamisen
päivänä ja tämän mukaisesti tarjouspyyntömenettely päätettiin 17.6.2008 eli puitesopimuksen allekirjoittamisen päivänä. Tästä
seuraa, ettei EIP voi perustellusti väittää, että 29.1.2008 hankintasopimus oli jo tehty tarjouskilpailun voittaneen tarjoajan
kanssa ja että tarjouspyyntömenettely oli jo päättynyt silloin, kun tapaaminen oli pidetty.
Lisäksi EIP:n toimittamista asiakirjoista ilmenee, että tarjousten keskinäisen vertailun jälkeen EIP ei ollut täysin tyytyväinen
tulokseen, joka oli saatu sovellettaessa sopimuksentekoperusteiden suhteellisia painotuksia, eli 75 prosenttia pisteistä teknisille
perusteille ja 25 prosenttia pisteistä taloudelliselle perusteelle, joiden perusteella esiin nousi tarjous, jolla oli hyvin
suuret tekniset ansiot, mutta jonka kokonaishinta oli muita tarjouksia korkeampi, mikä sai EIP:n muun muassa järjestämään
29.1.2008 pidetyn tapaamisen. Asiakirjoista ilmenee myös, että tämä viimeisin tapaaminen antoi tarjouskilpailun voittaneelle
tarjoajalle mahdollisuuden vastata EIP:tä arveluttaneisiin, sen tarjouksessa annettuun kokonaishintaan liittyneisiin seikkoihin,
jotka hankintaviranomainen oli tuonut esiin, ja että tämä oli siis hankintasopimuksen tekemisessä ratkaisevaa. Tarjouskilpailun
voittanut tarjoaja oli kokouksessa nimittäin suostunut alentamaan tarjouksessa esittämäänsä kokonaishintaa laskemalla vanhemman
ohjelmistosuunnittelijan profiilia ja välitason ohjelmistosuunnittelijan profiilia vastaavia päiväkorvauksia siitä, millaisina
ne oli yksilöity henkilöstöprofiilien taulukossa, sekä pyrkimällä muodostamaan tasapainoisemman työtiimin (joka tuolloin muodostui
lähes yksinomaan vanhemmista erityisasiantuntijoista). Tästä näkökulmasta katsottaessa menetelmää, jossa komitean jäsenet
ovat 29.1.2008 pidetyn tapaamisen jälkeen pysyneet aiemmassa suosituksessaan hankintasopimuksen tekemisestä tarjouskilpailun
voittaneen tarjoajan kanssa, mikä ilmenee 31.1.2008 päivätystä muistiosta, ei voida pitää osoituksena uudesta tarjousten keskinäisestä
vertailusta vaan siitä, että arviointikomitea vain toisti aikaisemman ilmoituksensa ja otti siinä huomioon, että tarjouskilpailun
voittanut tarjoaja oli vastannut hankintaviranomaisen esille tuomiin sitä arveluttaneisiin taloudellisluonteisiin seikkoihin.
Tarjouskilpailun voittaneen tarjoajan tarjouksessaan täydentämässä ja siihen liittämässä hintaprofiilien taulukossa ilmoitettujen
päiväkorvausten alentaminen johti lopulta niiden ehtojen muuttamiseen, joiden perusteella arviointikomitea oli arvioinut tarjouskilpailun
voittajan tarjousta taloudellisesti.
Menetelmällä, jonka avulla tarjouskilpailun voittanut tarjoaja huolehti ”tasapainoisemman työtiimin muodostamisesta (joka
tällä hetkellä muodostuu lähes yksinomaan vanhemmista erityisasiantuntijoista)” viitataan EIP:n 26.2.2010 päivätyissä huomautuksissaan
antaman selvityksen mukaan siihen, että ”[29.1.2008] pidetyssä kokouksessa [tarjouskilpailun voittanut tarjoaja] o[li] ehdottanut
tiettyjen sen erityisasiantuntijoiden [jotka vastasivat ehdotettuja vanhempia ohjelmistosuunnittelijoita] korvaamista nuoremmalla
henkilökunnalla”. Nyt käsiteltävän asian kaltaisessa tilanteessa, jossa EIP käytännössä pyrkii saamaan tarjouskilpailun voittaneen
tarjoajan laskemaan sen tarjouksessa esitettyä kokonaishintaa niin, että se tulee lähemmäksi muiden tarjoajien tarjouksissaan
esittämiä hintoja, ainoa uskottava selitys tällaiselle menetelmälle on, että tarjouskilpailun voittanut tarjoaja aikoo käytännössä
korvata jotkut ehdotetun ensisijaisen työtiimin vanhemmista ohjelmistosuunnittelijoista henkilökunnan nuoremmilla jäsenillä.
Nimittäin koska palvelulle esitetty kokonaishinta määräytyy suoraan painotetusta keskimääräisestä päiväkorvauksesta pääasialliselle
työtiimille, joka on määritelty kaikkein todennäköisimmin käytettäväksi työtiimiksi siinä tapauksessa, että tarjouksentekijä
saa sopimuksen, tätä korvausta voidaan tosiasiallisesti alentaa vaihtamalla tarjouksessa ehdotetun pääasiallisen työtiimin
kaikkein kallein ja kaikkein pätevin henkilökunta, eli vanhemmat erityisasiantuntijat, joita vastaa vanhemman ohjelmistosuunnittelijan
profiili, vähemmän kalliiseen ja vähemmän pätevään henkilökuntaan, eli nuorempiin erityisasiantuntijoihin, joita voi vastata
välitason ohjelmointisuunnittelijan ja nuoren ohjelmointisuunnittelijan profiilit, kuten EIP:n 26.2.2010 päivätyistä huomautuksista
ilmenee.
EIP ei ole toimittanut mitään näyttöä siitä, että 29.1.2008 pidetyssä kokouksessa annetuista määräyksistä huolimatta henkilöt,
joita tarjouskilpailun voittanut tarjoaja tosiasiallisesti on käyttänyt sopimuksen täytäntöönpanossa, ovat niitä, jotka muodostivat
sen tarjouksessa ansioluetteloiden perusteella ehdotetun pääasiallisen työtiimin, jonka perusteella arviointikomitea oli arvioinut
tämän tarjouksen teknisesti ja taloudellisesti. Lisäksi on todettava, että 26.2.2010 päivätyissä huomautuksissaan EIP ei väitä,
ettei tarjouksentekijän tarjouksessa ansioluetteloiden muodossa ehdotettua pääasiallista työtiimiä olisi muutettu 29.1.2008
pidetyn kokouksen jälkeen, vaan ainoastaan, että tätä muutosta ei voida rinnastaa mainitun tarjouksen tosiasialliseen muuttamiseen,
koska vanhempien erityisasiantuntijoiden sijasta käytettävä nuorempi henkilökunta oli jo mukana tarjouskilpailun voittaneen
tarjoajan tähän tarjoukseen täydentämässä ja liittämässä henkilöstöprofiilien taulukossa. Koska tarjousten keskinäinen vertailu
teknisellä tasolla oli kuitenkin etenkin tarjouksentekijän ehdottaman pääasiallisen työtiimin henkilöiden pätevyyden vertailua,
sellaisena kuin se ilmeni näiden henkilöiden tarjoukseen liitetyistä ansioluetteloista, mahdollisimman tasapainoisen pääasiallisen
työtiimin muodostaminen, joka toteutettiin korvaamalla tietyt vanhemmat ohjelmistosuunnittelijat nuoremmalla henkilökunnalla,
vaikka se olisi tapahtunut ottamalla mukaan henkilöitä, jotka oli jo mainittu tarjouskilpailun voittaneen tarjoajan tarjoukseensa
liittäneessä henkilöstöprofiilien taulukossa, johti väistämättä sellaisten ehtojen jälkeenpäin tapahtuneeseen muuttamiseen,
joiden perusteella arviointikomitea oli arvioinut tämän tarjouksen sekä teknisellä että taloudellisella tasolla.
Lisäksi vaikuttaa siltä, että EIP pyrkii perustelemaan tarjouskilpailun voittaneen tarjoajan 29.1.2008 pidetyssä tapaamisessa
tekemää ehdotusta sillä, kuten hankintailmoituksessa todettiin, ettei sopimuksen täytäntöönpanossa tosiasiallisesti käytettävän
työtiimin pidä välttämättä olla yhtä pätevä kuin se, joka oli tähän asti huolehtinut tämän tietojärjestelmän ylläpidosta,
tuesta ja kehittämisestä (ks. edellä 162 kohta) ja jota oli käytetty hankintaeritelmässä referenssinä sen pääasiallisen työtiimin
kokoonpanon määrittelemiseksi, jonka perusteella tarjouksentekijöiden tarjouksia nimenomaisesti arvioitaisiin sekä teknisellä
että taloudellisella tasolla (ks. edellä 163 kohta). Jos oletetaan, että tarjouskilpailun voittaneelle tarjoajalle sopimuksen
täytäntöönpanemiseen tosiasiassa riittää tähän asti tästä sovelluksesta vastuussa ollutta henkilökuntaa vähemmän pätevä henkilökunta,
se ei kuitenkaan riitä perusteeksi sille, että tarjouskilpailun voittanut tarjoaja muuttaa sen pääasiallisen työtiimin kokoonpanoa,
jota se oli tarjouksessaan ehdottanut työtiimiksi, jota käytettäisiin siinä tapauksessa, että se saisi sopimuksen, tässä tarjouksessa
esitetyn kokonaishinnan alentamiseksi ja täyttääkseen tällä tavoin hankintaviranomaisen esittämän sopimuksen saamiseen liittyvän
uuden vaatimuksen. Tässä on nimittäin kyse sellaisen ehtojen jälkeenpäin tapahtuvasta muuttamisesta, joiden perusteella arviointikomitea
on arvioinut tarjouskilpailun voittaneen tarjoajan tarjouksen sekä teknisellä että taloudellisella tasolla ilman, että hylätyille
tarjouksentekijöille, joihin kantaja kuuluu, olisi annettu samaa mahdollisuutta omien tarjoustensa muuttamiseen.
Edellä esitetystä seuraa, että käsiteltävän asian tilanteessa EIP ei voi perustellusti väittää, että 29.1.2008 pidetyssä tapaamisessa
ainoana tarkoituksena oli ollut keskustella tarjouskilpailun voittaneen tarjoajan kanssa sopimuksen tietyistä soveltamissäännöistä
eikä muuttaa tämän viimeksi mainitun tarjouksen sisältöä sopimuksen tekemiseksi tämän kanssa.
Edellä esitetystä seuraa myös, että nämä muutokset ovat vääristäneet tarjouskilpailun voittaneen tarjoajan tarjouksen taloudellisen
arvioinnin lisäksi myös sen teknistä arviointia. EIP:n ja tarjouskilpailun voittaneen tarjoajan välinen yhteydenpito on lisäksi
käytännössä johtanut sopimuksentekoperusteiden suhteellisten painotusten muuttumiseen. Nämä neuvottelut ja niiden tulos eli
tarjouskilpailun voittaneen tarjoajan tarjouksen muuttuminen ovat nimittäin käytännössä johtaneet siihen, että EIP on antanut
taloudelliselle perusteelle suhteellisesti suuremman merkityksen kuin teknisille perusteille verrattuna siihen, millaisiksi
ne oli määritelty tarjouspyyntöasiakirjoissa, joiden perusteella ensinnäkin tarjouksentekijät olivat tehneet tarjouksensa,
ja joita arviointikomitea vieläpä vertaili keskenään. Ei siis ole epäilystäkään siitä, että suhteellisen merkityksen lisääntyminen,
jonka EIP:n lopulta antoi taloudelliselle perusteelle tehdäkseen hankintasopimuksen tarjouskilpailun voittaneen tarjoajan
kanssa, olisi ollut kantajalle suotuisampi, jos sitä olisi sovellettu myös tarjousten keskinäisessä vertailussa, koska kantajan
tarjouksessa esitettiin kaikista tarjouksista alhaisinta hintaa ja näin ollen se olisi saanut taloudellisesta perusteesta
kaikkein parhaimman arvosanan.
EIP kuitenkin katsoo, että nämä muutokset eivät ole vääristäneet tarjousten keskinäistä vertailua tavalla, joka olisi vaikuttanut
tässä vertailussa hylättyjen tarjouksentekijöiden oikeuksiin.
Vaikka katsottaisiin, kuten EIP välillisesti esittää viitatessaan muun muassa asiassa C-87/94, komissio v. Belgia, 25.4.1996
annettuun tuomioon (Kok., s. I‑2043, 59 kohta), että sellaista julkista hankintaa koskevan päätöksen, joka on tehty menettelyssä,
joka on vääristynyt siksi, että tarjouskilpailun voittaneen tarjoajan on annettu muuttaa tarjouksensa sisältöä, kumoaminen
edellyttää, että tuomistuin toteaa kyseisen muutoksen huomioon ottamisen muuttaneen tarjousten keskinäisen vertailun olosuhteita
muiden tarjoajien vahingoksi tavalla, jossa tarjoajien luokittelu on muuttunut, on todettava, että tällainen vaikutus voidaan
tosiasiallisesti todeta käsiteltävän asian olosuhteissa.
On totta, että taloudellisesta näkökulmasta katsottaessa tarjouskilpailun voittaneen tarjouksentekijän tarjous on riidanalaisten
muutosten seurauksena muuttunut entistä paremmaksi suhteessa muihin tarjouksentekijöihin, erityisesti kantajaan. On kuitenkin
väärin väittää, että joidenkin vanhempien ohjelmistosuunnittelijoiden korvaaminen tarjouskilpailun voittaneen tarjouksentekijän
pääasiallisessa työtiimissä nuoremmilla henkilökunnan jäsenillä ei muuttaisi tarjouskilpailun voittaneen tarjoajan tarjouksen
arviointia teknisellä tasolla. Asiakirjoista ja kysymysten ja vastausten luettelosta ilmenee tältä osin, että ”[EIP] halusi
varmistaa, että [valitulla tarjoajalla] oli riittävä määrä pätevää ja kokenutta henkilökuntaa pääasiallisen työtiimin muodostamiseen
ja että sillä oli lisäksi myös käytettävissään pätevyydeltään ja kokemukseltaan asianmukainen varahenkilöstö lisätarpeita
varten”. Tässä tilanteessa ”[ansioluetteloiden] pit[i] vastata tarjouksentekijän esittämää pääasiallista työtiimiä ja henkilöstöprofiilien
taulukon kert[oa] tarjouksentekijän sellaisen saatavilla olevan henkilöstön pätevyyden ja kokemuksen laadusta ja laajuudesta,
jonka se voi asettaa [EIP:n] käyttöön”. Ansioluetteloilla oli tarkoitus siis antaa EIP:lle mahdollisuus arvioida tarjouskilpailun
voittaneen tarjoajan esittämän pääasiallisen työtiimin pätevyyttä, eli niiden henkilöiden pätevyyttä, jotka vastasivat profiileita,
jotka hankintaeritelmän 7.1.2 kohdan mukaan kaikkein todennäköisimmin olisivat käytössä sopimuksen täytäntöönpanossa (ks.
edellä 165 kohta), ja henkilöstöprofiilien taulukoilla puolestaan piti antaa EIP:lle mahdollisuus arvioida tarjouksentekijän
sellaisen saatavilla olevan henkilökunnan yleistä pätevyyttä, johon se voi turvautua lisätarpeita varten. Tällaisessa tilanteessa
tarjouskilpailun voittaneen tarjoajan tarjouksessaan esittämän pääasiallisen työtiimin joidenkin vanhempien ohjelmistosuunnittelijoiden,
joiden ansioluettelo oli otettu huomioon tämän työtiimin teknistä pätevyyttä arvioitaessa, korvaaminen henkilökunnan nuoremmilla
jäsenillä, joiden pätevyys oli epäilemättä vähäisempi, vaikuttaa väistämättä vähentäen tämän tarjouksen teknistä arvoa kokonaisuudessaan
suhteessa muiden tarjouksentekijöiden ja erityisesti kantajan tarjouksiin.
Kun otetaan huomioon sopimuksentekoperusteiden suhteelliset painotukset, eli 25 prosenttia pisteistä taloudelliselle perusteelle
ja 75 prosenttia pisteistä teknisille perusteille, sekä se, että tarjousten keskinäinen vertailu itsessään perustuu tarjouksentekijöiden
toimittamien ansioluetteloiden analyysin ja henkilöstöprofiilien taulukon 60 prosenttiin (ks. edellä 165 kohta), voidaan katsoa,
että tarjouskilpailun voittaneen tarjoajan tarjouksen taloudellisen arvioinnin parantuminen, joka johtuu tässä tarjouksessa
esitetyn kokonaishinnan alenemisesta, ei ole luonteeltaan sellainen, että se korvaisi tarjouksen teknisen arvon laskemisen,
joka johtuu siitä, että jotkut pääasiallisen työtiimin vanhemmista ohjelmistosuunnittelijoista on korvattu henkilökunnan nuoremmilla
jäsenillä. Tästä seuraa, että tarjouskilpailun voittaneen tarjoajan jälkeenpäin tekemät muutokset olisivat vaikuttaneet väistämättä
epäsuotuisasti tähän arviointiin kokonaisuudessaan siinä tapauksessa, että tarjouksia olisi vertailtu uudestaan keskenään.
Siinä vaiheessa kun tarjous tehtiin tarjouskilpailun voittaneen tarjoajan kanssa EIP oli joka tapauksessa käytännössä muuttanut
teknisten perusteiden ja taloudellisen perusteen suhteellisia painotuksia siitä, millaisina ne oli määritelty virallisissa
tarjouspyyntöasiakirjoissa, ja antanut taloudelliselle perusteelle suuremman merkityksen (ks. edellä 175 kohta).
Unionin tuomioistuimella ei ole käsiteltävässä asiassa tiedossaan mitään seikkaa, jonka perusteella se voisit todeta tai sulkea
varmuudella pois sen, että tarjouskilpailun voittaneen tarjoajan tarjouksen ja taloudellisen perusteen ja teknisten perusteiden
suhteellisten painotusten muutokset 29.1.2008 pidetyn tapaamisen jälkeen ja ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä, ovat
luonteeltaan sellaisia, että ne vääristivät tarjousten keskinäistä vertailua hävinneiden tarjouksentekijöiden ja erityisesti
kantajan vahingoksi siten, että se vaikutti tarjouspyyntömenettelyn tulokseen. Koska EIP:llä on parhaat edellytykset näytön
osoittamiseen tältä osin, tämä epävarmuus on osoitettava sen vastuulle (ks. vastaavasti ja analogisesti yhdistetyt asiat 169/83
ja 136/84, Leussink v. komissio, tuomio 8.10.1986, Kok., s. 2801, 17 kohta). On siis hyväksyttävä kantajan näkemys, jonka
mukaan edellä mainitut muutokset saattoivat vääristää tarjouskilpailun tulosta tavalla, jolla ne jättävät sen lainvastaisesti
ilman todellista mahdollisuutta saada sopimusta.
Edellä esitetystä seuraa, että velvoittaessaan 29.1.2008 järjestetyssä tapaamisessa tarjouskilpailun voittaneen tarjoajan
muuttamaan tarjoustaan, EIP aiheutti sen, että sen tämän muutoksen perusteella 31.1.2008 tekemässä riidanalaisessa päätöksessä
loukataan yhdenvertaisen kohtelun, syrjimättömyyden ja avoimuuden periaatteita, mikä voi vääristää tarjouspyyntömenettelyn
tulosta jättämällä kantajan lainvastaisesti ilman todellista mahdollisuutta sopimuksen saamiseen.
Edellä esitetyn perusteella kuudes kanneperuste on syytä hyväksyä.
Viides kanneperuste
–       Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, että EIP on rikkonut tarjouspyyntömenettelyihin sovellettavaa lainsäädäntöä ja yhdenvertaisen kohtelun periaatetta
tehdessään riidanalaisen päätöksen tukeutuen sopimuksentekoperusteiden suhteellisiin painotuksiin eli siihen, että 75 prosenttia
pisteistä osoitetaan teknisille perusteille ja 25 prosenttia pisteistä osoitetaan taloudelliselle perusteelle. Moitteettoman
varainhoidon periaatteiden mukaisesti sellaisina, kuin ne heijastuvat direktiivin 92/50 36 artiklasta, vesi- ja energiahuollon,
liikenteen ja teletoiminnan alan hankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta 14.6.1993 annetun neuvoston
direktiivin 93/38/ETY (EYVL L 199, s. 84) 24 artiklasta, soveltamissääntöjen 138 artiklan 3 kohdasta ja oikeuskäytännöstä,
silloin kun sopimus tehdään taloudellisesti edullisimman tarjouksen perusteella, hankintaviranomaisen pitää vahvistaa sopimuksentekoperusteiden
suhteelliset painotukset huolehtien siitä, että se ei tee tyhjäksi tai minimoi hinnan vaikutusta niin, että tarjouspyyntömenettely
johtaa julkisen hankintasopimuksen tekemiseen kohtuuttomaan kalliilla hallinnon todellisiin tarpeisiin nähden.
Kantaja väittää, että lähes kaikissa yhteisön hallinnon omaan lukuunsa järjestämissä hankintojen sopimuksentekomenettelyissä
näiden viimeisten 15 vuoden aikana tarjousten keskinäinen vertailu silloin, kun on kyse sopimuksentekoperusteiden suhteellisista
painotuksista, on toteutettu varaamalla 50 prosenttia tai lähes 50 prosenttia pisteistä taloudelliselle perusteelle, jos kyse
ei ole ollut tarjouskilpailusta. Tämä käytäntö on moitteettoman varainhoidon periaatteiden mukainen ja sen puitteissa arviointikomitea
ensiksi antaa jokaiselle tarjoukselle sen teknisen arvon mukaisen määrän pisteitä ja seuraavaksi jakaa tämän pistemäärän tarjouksen
hinnalla, ja tarjouksentekijä, joka on saanut suurimman pistemäärän, nimetään tarjouskilpailun voittajaksi. Tässä käytännössä
laatu varmistetaan tarjouksentekijöiden valintaperusteilla ja käyttämällä valinnan vaiheessa teknisiin perusteisiin liittyviä
rajoja. Sitä vastoin käsiteltävässä asiassa valitut sopimuksentekoperusteiden suhteelliset painotukset, eli pisteistä 75 prosentin
osoittaminen teknisille perusteille ja vain 25 prosentin osoittaminen taloudellisille perusteille, ovat osoitus huonosta varainhoidosta
ja niillä tehdään tyhjäksi tai minimoidaan hinnan vaikutus tarjouskilpailumenettelyssä, jossa on kuitenkin tavoitteena taloudellisesti
edullisimman tarjouksen löytäminen ja joka voi päättyä siihen, että hallinto hankkii kohtuuttoman kalliin palvelun kannustaessaan
tarjouksentekijöitä kehittämään tarjoustensa teknisiä ansioita liiallisesti, kun näillä on tavoitteena yksinomaan mahdollisimman
hyvä arvosana ja lopulta sopimuksen saaminen. Tällaiset yhteisön hallinnon käytännöstä poikkeavat epätavanomaiset painotukset
ovat lisäksi eräs välillisen syrjinnän muoto, koska niillä asetetaan pienet ja keskisuuret yritykset huomattavan epäedulliseen
asemaan suhteessa sellaisiin tarjouksentekijöihin, joilla on valmius esittää tarjouksia, joiden tekniset ansiot ovat paljon
suurempia kuin kyseisen julkisen hankinnan todelliset tarpeet. Näin ollen nämä painotukset siis ovat tarjouksentekijöiden
yhdenvertaisen kohtelun periaatteen vastaisia.
Kantaja arvioi lopuksi, että EIP ei voi perustellusti väittää, että kantajan tarjous on ollut huonoin, koska näin väittäessään
EIP tukeutuu sellaisen arvioinnin tulokseen, joka itsessään on lainvastainen ja jolta puuttuu objektiivisuus. Tältä osin kantaja
vetoaa siihen, että tätä väitettä pitäisi tarkastella yhdessä perusteiden sekoittamista koskevan väitteen kansa.
Kantaja esittää vastauskirjelmässään, että tarjousten hinnan vaikutuksen tekeminen tyhjäksi, mikä aiheutuu käsiteltävässä
asiassa valituista sopimuksentekoperusteiden suhteellisista painotuksista, on vastoin soveltamissääntöjen 138 artiklan 3 kohtaa,
jonka mukaan ”hin[ta]perusteen suhteellisen painotuksen suhteessa muiden perusteiden suhteellisiin painotuksiin ei pidä tehdä
hin[ta]perustetta tyhjäksi tarjouskilpailun voittajan valinnassa”.
EIP vaatii, että viides kanneperuste hylätään. Se väittää, että oikeuskäytännön mukaan hankintaviranomaiset voivat vapaasti
valita ensinnäkin perusteet, joiden mukaisesti sopimus tehdään, ja lisäksi ne voivat myös vapaasti päättää näiden suhteelliset
painotukset. Lisäksi se katsoo, että hankintaoppaan 2.5.1.2 kohdassa ilmoitetaan selvästi, että silloin kun on kyse tarjouspyyntömenettelystä,
jossa noudatetaan hinta/laatu -suhteeseen tukeutuvaa taloudellisesti edullisimman tarjouksen perustetta, teknisiin perusteisiin
voidaan kohdentaa taloudellista perustetta merkityksellisempi suhteellinen painotus. Tätä voidaan vielä verrata siihen, että
varainhoitoasetuksen 97 artiklassa ja soveltamissääntöjen 138 artiklassa hankintaviranomaisille taataan samoin joustavuutta
sopimuksentekoperusteiden suhteellisten painotusten mukauttamiseen sopimuksen kohteeseen, ja soveltamissääntöjen 241 artiklassa
määrätään, että yhteisön hallinto voi antaa sopimuksentekoperusteita koskevissa painotuksissa 80 prosenttia pisteistä teknisille
perusteille ja 20 prosenttia pisteistä taloudellisille perusteille ulkoiseen toimintaan liittyvien palvelunhankintojen yhteydessä.
Käsiteltävässä asiassa tarjousten tekniset ansiot ja tarjouksentekijöiden pätevyys ovat olleet EIP:lle ensiarvoisia tekijöitä,
koska kyseisen tietoteknisen sovelluksen pitää olla sen tehtävien ydinalueeseen kuuluvan lainaustoiminnan tukena.
EIP väittää, että sopimuksentekoperusteiden suhteelliset painotukset eivät olleet epätavanomaisia sen, tai jopa toimielinten,
tekemiin samantyyppisiin sopimuksiin verrattuna, eivätkä myöskään suhteessa sen tietoteknisen yksikön tietojärjestelmien tuen
henkisen palvelun hankinnoissa soveltamiin laatustandardeihin.
Kantajan väitteestä, jonka mukaan käsiteltävässä asiassa valitut sopimuksentekoperusteiden suhteelliset painotukset olisivat
asettaneet sen epäedulliseen asemaan kun ne ovat tehneet tyhjäksi hinnan merkityksen tarjouspyyntömenettelyssä, EIP väittää,
että kantaja ei ole voinut tosiasiallisesti odottaa saavansa sopimuksen ainoastaan sillä perusteella, että se on esittänyt
kaikkein alhaisimmat hinnat. Vaikka mainitut suhteelliset painotukset olisivatkin olleet kantajan ilmoittamat, eli 50 prosenttia
pisteistä teknisille perusteille ja 50 prosenttia pisteistä taloudelliselle perusteelle, kantajan tarjousta ei kuitenkaan
olisi valittu, koska sen tarjouksen teknisistä perusteista saama arvosana oli huomattavasti alhaisempi kuin tarjouskilpailun
voittaneen tarjoajan tarjouksen näistä samoista perusteista saama arvosana. Pankkialan kokemuksen osalla tarjouskilpailun
voittaneen tarjoajan tarjous oli sen mukaan hyvin täydellinen, mistä on osoituksena sen henkilökunnan suurimman osan ansioluettelot,
jotka se on esittänyt, kun puolestaan ainoastaan yhdellä kantajan esittämistä analyytikoista oli pankkialalla tarvittava pätevyys.
Se katsoo, että kantaja tukeutuu väärin perustein siihen, että nämä suhteelliset painotukset olisivat tehneet tyhjäksi hinnan
vaikutuksen tarjouspyyntömenettelyssä, sillä huolimatta teknisistä ansioista, joita on pidetty huonoimpina viidestä teknisellä
tasolla karsiutuneesta tarjouksesta, kantajan tarjous oli kuitenkin saanut toiseksi korkeimman yhteisarvosanan, kun otetaan
huomioon taloudellisesta perusteesta saatu arvosana, koska se oli esittänyt kaikkein alimman hinnan.
–       Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
On todettava, että riidanalainen päätös ei perustu alun perin valittujen sopimuksentekoperusteiden suhteellisiin painotuksiin
(ks. edellä 3 kohta), sillä EIP on poikennut näistä painotuksista edellyttäessään, että tarjouksentekijä alentaa sen tarjouksessa
ilmoitettua yhteishintaa ennen kuin EIP tekee hankintasopimuksen sen kanssa (ks. edellä 175 kohta). Kuitenkin, jos riidanalainen
päätös koskee tarjousten keskinäiseen arviointiin hyväksyttyjen muiden tarjouksentekijöiden tarjousten, erityisesti kantajan
tarjouksen hylkäämistä ja perustuu sopimuksentekoperusteiden näiden suhteellisten painotusten soveltamiseen, kantajalla säilyy
intressi vaatia liitännäisesti niiden laillisuuden valvontaa kuudennen kanneperusteen tarkastelun yhteydessä, ja näin riippumatta
siitä, onko yhdenvertaisen kohtelun ja syrjimättömyyden periaatteita todettu loukatun, koska sopimuksentekoperusteiden suhteellisia
painotuksia on muutettu tarjouspyyntömenettelyn aikana (ks. edellä 182 kohta).
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan taloudellisesti edullisimman tarjouksen valinnassa hankintaviranomaiset voivat vapaasti
valita perusteet, joiden mukaisesti sopimus tehdään, minkä lisäksi niillä on myös vapaus päättää niiden painottamisesta, kunhan
painottamisella mahdollistetaan käytettäviksi valittujen perusteiden kokonaisvaltainen arviointi taloudellisesti edullisimman
tarjouksen yksilöimiseksi (ks. vastaavasti asia C‑234/03, Contse ym., tuomio 27.10.2005, Kok., s. I‑9315, 68 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen,
ja edellä 109 kohdassa mainittu asia Strabag Benelux v. neuvosto, tuomion 77 kohta). Lisäksi yhdenvertaisen kohtelun periaatteen
ja syrjimättömyyden periaatteen mukaan eri perusteiden tai niiden osatekijöiden painotuksia ei pidä valita ottamalla huomioon
tekijöitä, jotka saattaisivat vaikuttaa syrjivästi johonkin tarjoajista (ks. vastaavasti asia C‑331/04, ATI EAC e Viaggi di
Maio ym., tuomio 24.11.2005, Kok., s. I‑10109, 32 kohta, ja edellä 142 kohdassa mainittu asia Lianakis ym., tuomion 42 ja
43 kohta).
Hankintaoppaan johdannosta ilmenee, että ”EIP:n mukaan pääsääntöisesti paras tapa soveltaa [tarjouspyyntömenettelyissä EU:n
perus]periaatteita on kilpailuttaa hyväksytyt tarjouksentekijät ja tehdä valinta sekä hintaan että laatuun perustuvien seikkojen
perusteella. Hankintaoppaan 2.1 kohdassa viitataan lisäksi siihen, että tehdessään hankintasopimuksia omaan lukuunsa ”EIP
pyrkii pääasiallisesti takaamaan parhaan mahdollisen panos/tuotos-suhteen”. Hankintaoppaan sopimuksentekoperusteita koskevassa
2.5.1.2 kohdassa täsmennetään tältä osin, että ”[EIP:n] kannalta taloudellisesti edullisin tarjous” vastaa lähtökohtaisesti
tarjousta, jolla on ”paras laatu/hinta-suhde” kyseessä olevan hankintasopimuksen kohteen muihin eri perusteisiin nähden.
Poikkeuksellisia olosuhteita lukuun ottamatta se, että EIP:n tehtävänä on perustella vaatimus taata paras panos-tuotos-suhde
tai hinta-laatu-suhde valittujen perusteiden kokonaisvaltaisen arvioinnin jälkeen taloudellisesti edullisimman tarjouksen
yksilöimiseksi tarkoittaa, että taloudellisen perusteen painotus ei saa tehdä tyhjäksi tämän perusteen vaikutusta tarjouskilpailun
voittajan valinnassa.
Ensi näkemältä voitaisiin katsoa, että käsiteltävässä asiassa EIP oli lainmukaisesti vahvistanut sopimuksentekoperusteiden
painotukset, eli että 75 prosenttia pisteistä koostuu teknisistä perusteista ja 25 prosenttia taloudellisesta perusteesta,
koska ne heijastivat yhtäältä EIP:n omaa arviointia, jonka mukaan hankintasopimuksen, joka koski sen tehtävien ydinalaan kuuluvan
lainatoiminnan käyttämää tietotekniikkasovellusta, luonne ja kohde huomioon ottaen hinnalla, olematta vähäpätöinen, oli kuitenkin
toissijainen merkitys suhteessa teknisiin ansioihin, ja koska toisaalta näitä painotuksia sovellettiin samalla tavalla ja
avoimesti kaikkiin tarjouksentekijöihin.
Kuten käsiteltävän asian tosiseikoista käy ilmi, EIP on kuitenkin lopulta todennut tarjousten keskinäisen vertailun tuloksesta,
että alun perin valittu taloudellisen perusteen painotus johti tämän perusteen vaikutuksen liialliseen tehottomuuteen tarjouskilpailun
voittajan valinnassa, ja että näin ollen hintaperuste oli arvioitava uudelleen hankintasopimuksen tekemiseksi tarjouskilpailun
voittaneen tarjoajan kanssa, mikä on tapahtunut tarjouskilpailun voittaneen tarjoajan kanssa 29.2.2008 järjestetyssä tapaamisessa
käytyjen neuvottelujen yhteydessä (ks. edellä 175 kohta).
Tästä seuraa, että siltä osin kuin riidanalaisella päätöksellä hylätään muiden keskinäiseen vertailuun mukaan hyväksyttyjen
tarjouksentekijöiden tarjoukset, joihin kantajan tarjous kuului, se perustuu sopimuksentekoperusteiden sellaisten painotusten
soveltamiseen, joista EIP arvioi päätöstä tehdessään, että ne johtaisivat taloudellisen perusteen vaikutuksen liialliseen
tehottomuuteen ja että näin ollen sen perusteella ei voitu taata parasta mahdollista panos-tuotos- tai laatu-hinta-suhdetta
valittujen perusteiden kokonaisvaltaisen arvioinnin perusteella taloudellisesti edullisimman tarjouksen yksilöimiseksi.
Edellä esitetystä seuraa lisäksi, samoin kuin kuudennen kanneperusteen tarkastelusta, että EIP on loukannut yhdenvertaisen
kohtelun periaatetta ja syrjimättömyyden periaatetta muuttaessaan tarjouspyyntömenettelyn kuluessa sopimuksentekoperusteiden
painotuksia.
Edellä esitetyn perusteella viides kanneperuste on hyväksyttävä.
Edellä esitetystä seuraa, että kumoamisvaatimuksen tueksi esitetyt kuusi kanneperustetta ovat kaikki perusteltuja ja että
ne on näin ollen hyväksyttävä ja riidanalainen päätös on kumottava.

Vahingonkorvausvaatimus
Asianosaisten lausumat
Kantaja vaatii, että siinä tapauksessa, että unionin yleinen tuomioistuin katsoo, että riidanalaista päätöstä tehtäessä on
rikottu tarjouspyyntömenettelyihin sovellettavaa oikeutta ja/tai avoimuuden ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteita, ja ottaen
huomioon, että tuomioistuin käsittelee tätä oikeusriitaa todennäköisesti sen jälkeen, kun tarjouskilpailun voittanut tarjoaja
on pannut hankintasopimuksen kokonaisuudessaan täytäntöön riidanalaisen päätöksen mukaisesti, se velvoittaa EIP:n maksamaan
kantajalle EY 235 ja EY 288 artiklan perusteella vahingonkorvausta 1 940 000 euroa.
Kantaja katsoo, että sen vahingonkorvausvaatimus on hyväksyttävä seuraavista syistä.
Aivan ensiksi kantaja väittää, että se on osoittanut vakiintuneen oikeuskäytännön mukaisesti, että ylemmäntasoista, yksityisiä
suojaavaa oikeussääntöä on rikottu riittävän ilmeisellä tavalla tai että oikeussääntöä, jonka tarkoituksena on antaa oikeuksia
yksityisille, on rikottu niin, että siitä on syntynyt yhteisön vastuu tai tässä tapauksessa EIP:n vastuu. Tämän rikkomuksen
on kantajan mukaan tehnyt EIP hankintaviranomaisena ja se on seurausta riidanalaisen päätöksen lainvastaisuudesta ja rikkomuksen
perustana olevasta arvioinnista, sellaisena kuin se on esitetty kannekirjelmässä, eli tarjouspyyntömenettelyihin sovellettavan
oikeuden rikkomisesta, avoimuuden ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteiden loukkaamisesta, hankintaoppaan määräysten rikkomisesta,
tietojen antamisesta liian myöhään, riidanalaisen päätöksen riittämättömistä perusteluista, syrjivien perusteiden käyttämisestä,
sopimuksentekoperusteiden ja tarjouksentekijöiden valintaperusteiden sekoittumisesta keskenään ja lopuksi teknisten perusteiden
ja taloudellisen perusteen lainvastaisista suhteellisista painotuksista tarjouksenpyynnön ratkaisemisen vaiheessa.
Kantaja väittää lisäksi vedonneensa vahinkoon, joka on seurausta riidanalaisesta päätöksestä ja vastaa määrältään bruttovoittoa,
jota ilman kantaja on perusteettomasti jäänyt, koska hankintasopimus oli tehty lainvastaisesti tarjouskilpailun voittaneen
tarjoajan eikä kantajan kanssa. Jos unionin yleinen tuomioistuin toteaa, että kantajan tarjouksen olisi pitänyt sijoittua
ensimmäiseksi tarjousten keskinäisen vertailun vaiheen päätteeksi, tällainen vahinko kuuluu EIP:n vastuulle ja sille on määrättävä
seuraamuksia tarjouspyyntömenettelyssä tapahtuneista lainvastaisuuksista tai että EIP:n on osallistuttava kiinteisiin kuluihin
ja taloudellisiin riskeihin, joita kantajalle aiheutuu sen toiminnasta julkisten hankintojen alalla, kuten kantaja on istunnossa
täsmentänyt vastauksena unionin yleisen tuomioistuimen kysymykseen. Kantaja ilmoittaa sitä vastoin selvästi, ettei se vaadi
vahingonkorvausta sen tarjouspyyntömenettelyyn osallistumisesta aiheutuneista kustannuksista.
Kantaja ilmoittaa, että se on määritellyt vahinkonsa suuruuden. Se on määrältään 1 940 000 euroa. Tästä viimeksi mainitusta
summasta on kantajan mukaan todettava, että sen bruttovoitto tämän tyyppisestä palvelusta olisi noin 50 prosenttia laskutetusta
hinnasta, mikä käy ilmi komission rahoittamista tutkimus- ja kehittämishankkeista ja laskelmista, jotka komissio on niiden
yhteydessä hyväksynyt. Koska kantajan mukaan EIP on hankintaeritelmässä ilmoittanut tarvitsevansa yhteensä kymmenen asiantuntijan
palveluja (neljä henkilöä ylläpitoa ja kuusi henkilöä palveluhankkeita varten) ja kun sen tarjouksen keskimääräinen päiväkustannus
olisi ollut 441 euroa, tätä tarjousta vastaava hinta voidaan laskea seuraavasti: 441 euroa kerrottuna 220 henkilöpäivällä
vuodessa kerrottuna 10 henkilöllä vuodessa kerrottuna 4 vuodella, eli noin 3,88 miljoonaa euroa. Tämä hinta on hankintasopimukselle
lasketun talousarvion mukainen ja sijoittuu 3,5 miljoonan ja 7 miljoonan euron välille. Saamatta jäänyt bruttovoitto vastaa
siis noin 50 prosenttia 3,88 miljoonasta eurosta, eli 1,94 miljoonan euron määrää.
EIP väittää toissijaisesti, että vahingonkorvausvaatimus on perusteeton. Oikeuskäytännön mukaan, jos yksi sopimussuhteen ulkopuolisen
vastuun syntymisen edellytys ei täyty, kanne on hylättävä kokonaisuudessaan ilman, että on tarpeen tutkia muita tämän vastuun
syntymisen edellytyksiä. Käsiteltävässä asiassa riittää siis, kun todetaan, ettei EIP ole syyllistynyt sellaiseen sääntöjenvastaisuuteen
tai lainvastaisuuteen, josta voisi syntyä sopimussuhteen ulkopuolinen yhteisön vastuu tarjouspyyntömenettelyn yhteydessä.
Kantaja ei lisäksi voi perustellusti vaatia vahingonkorvausta vahingosta, joka vastaa bruttovoittoa, jonka se olisi saanut,
jos hankintasopimus olisi tehty sen kanssa. Väitetty saamatta jäänyt voitto kuuluu tulevaisuuteen ja on hypoteettinen, koska
vaikka hankintasopimusta ei olisi tehty tarjouskilpailun voittaneen tarjoajan kanssa riidanalaisen päätöksen ja kiistanalaisen
arvioinnin perusteella, kantaja ei voi olla varma, että sopimus olisi tehty sen kanssa. Vaikka unionin yleinen tuomioistuin
voi kumota hankintasopimuksen tekemistä koskevan päätöksen, se ei mitenkään voi velvoittaa hallintoa tekemään hankintasopimusta
tietyn tarjouksentekijän kanssa. Näin ollen oikeuskäytännön mukaan tällaista vahinkoa ei voida ottaa huomioon.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan EY 288 artiklan toisessa kohdassa tarkoitetun sopimussuhteen ulkopuolisen yhteisön vastuun
syntyminen edellyttää, että kaikki seuraavat edellytykset täyttyvät eli toimielinten moitittu toiminta on lainvastaista, vahinko
on todella syntynyt ja toiminnan ja väitetyn vahingon välillä on syy-yhteys. Tästä seuraa, että yhteisön vastuu ei voi syntyä
ilman, että kaikki nämä edellytykset täyttyvät (ks. asia 26/81, Oleifici Mediterranei v. ETY, tuomio 29.9.1982, Kok., s. 3057,
16 kohta ja asia T‑336/94, Efisol v. komissio, tuomio 16.10.1996, Kok., s. II-1343, 30 kohta).
Käsiteltävän asian tarkastelu on aiheellista aloittaa tutkimalla, täyttyykö EIP:n toimielinten lainvastaisen toiminnan ja
kantajien aiheutuneeksi väittämän vahingon välistä syy-yhteyttä koskeva edellytys.
Väitetyn toiminnan ja ilmoitetun vahingon välistä syy-yhteyttä koskevan edellytyksen osalta on todettava, että vakiintuneesta
oikeuskäytännöstä käy ilmi, että väitetyn vahingon on oltava riittävän suorassa syy-yhteydessä moitittuun toimintaan nähden,
eli että tällaisen toiminnan on oltava vahingon määräävä syy (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat 64/76, 113/76, 167/78, 239/78,
27/79, 28/79 ja 45/79, Dumortier ym. v. neuvosto, tuomio 4.10.1979, Kok., s. 3091, 21 kohta ja asia T-175/94, International
Procurement Services v. komissio, tuomio 11.7.1996, Kok., s. II-729, 55 kohta). Kantajien asiana on esittää näyttö tällaisen
syy-yhteyden olemassaolosta (ks. yhdistetyt asiat C-363/88 ja C-364/88, Finsider ym. v. komissio, tuomio 30.1.1992, Kok.,
s. I-359, 25 kohta ja asia T-220/96, EVO v. neuvosto ja komissio, tuomio 24.4.2002, Kok., s. II-2265, 41 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kuten kannekirjelmästä ilmenee (ks. edellä 81 kohta), kantaja vetoaa vahinkoon, joka vastaa ”arvioitua bruttovoittoa, joka
kantajalle olisi syntynyt kyseisen tarjouskilpailun seurauksena, mikäli hankintasopimus olisi päätetty tehdä kantajan kanssa”.
Kirjelmissään kantaja myöntää, että EIP voidaan velvoittaa maksamaan sille vahingonkorvausta, joka vastaa menetettyä bruttovoittoa,
sellaisena kuin se on laskettuna kannekirjelmässä, ainoastaan, jos unionin yleinen tuomioistuin voi todeta, että sen tarjouksen
olisi pitänyt sijoittua ensimmäiseksi tarjousten keskinäisen vertailun vaiheen päätteeksi (ks. edellä 204 kohta). Kantajan
vahingonkorvausvaatimus perustuu näin näkemykseen, jonka mukaan riidanalainen päätös esti kantajaa saamasta hankintasopimusta
ja allekirjoittamasta EIP:n kanssa hankintasopimuksen täytäntöönpanoa koskevaa puitesopimusta. Tällaista vaatimusta on tulkittava
siten, että sen kohteena on korvauksen vaatiminen ei sopimuksen tekemisen mahdollisuuden menettämisestä vaan korvauksen vaatiminen
varsinaisen hankintasopimuksen menettämisestä. Tätä ei kyseenalaista se, että istunnossa vastauksena unionin yleisen tuomioistuimen
esittämään kysymykseen kantaja esitti, että vahingonkorvausvaatimukseen sisältyi tietyllä tavalla mahdollisuuden menettäminen,
sillä sopimuksen allekirjoittamatta jääminen oli vaarantanut sen mahdollisuudet saada tulevaisuudessa muita julkisia hankintasopimuksia,
ja yleensä kuolettaa kiinteitä kustannuksia, joita sille aiheutuu sen toiminnasta julkisten hankintojen alalla. Sen lisäksi,
että nämä uudet vahinkoperusteet on esitetty liian myöhään eikä niitä näin ollen voida ottaa tutkittavaksi, ne eivät missään
tapauksessa perustu kantajan sopimuksen tekemisen mahdollisuuden menettämiseen, vaan seuraamuksiin, joita sille sen mukaan
aiheutui suoraan varsinaisen hankintasopimuksen menettämisestä.
Käsiteltävässä asiassa kantaja ei ole näyttänyt toteen eikä esittänyt todisteita, joiden perusteella unionin yleinen tuomioistuin
voisi varmuudella todeta, että sen tarjouksen olisi pitänyt sijoittua ensimmäiseksi tarjousten keskinäisessä vertailussa.
Vaikka hyväksyttäisiin, että kantajan tarjouksen olisi pitänyt sijoittua ensimmäiseksi ja että sen olisi siis pitänyt voittaa
tarjouskilpailu, se ei velvoita EIP:tä allekirjoittamaan puitesopimusta viimeksi mainitun kanssa. Missään EIP:n tarjouspyyntömenettelyihin
sovellettavassa periaatteessa tai säännössä ei velvoiteta sitä allekirjoittamaan tarjouskilpailun kohteena ollutta sopimusta
tarjouspyyntömenettelyssä tarjouskilpailun voittaneen henkilön kanssa (ks. vastaavasti ja analogisesti edellä 147 kohdassa
mainittu asia Fracasso ja Leitschutz, tuomion 24 ja 25 kohta ja edellä 125 kohdassa mainittu asia Embassy Limousines & Services
v. parlamentti, tuomion 54 kohta).
Näin ollen ei voida todeta, että EIP:n riidanalaisen päätöksen, joka on lainvastainen, kuten kumoamisvaatimuksen tarkastelusta
käy ilmi, tekemisen ja kantajan väittämän vahingon, joka on seurausta varsinaisen hankintasopimuksen menettämisestä, välillä
olisi syy-yhteys. Tästä seuraa, ettei kantajalla ole perusteita vaatia korvausta vahingosta, joka on seurausta siitä, ettei
se ole tehnyt puitesopimusta EIP:n kanssa eikä varsinkaan pannut hankintasopimusta täytäntöön.
Edellä esitetyn perusteella vahingonkorvausvaatimus on hylättävä kokonaisuudessaan.
Tämä ei kuitenkaan vaikuta korvaukseen, johon kantaja voi olla oikeutettu SEUT 266 artiklan nojalla sen tilanteen palauttamiseksi
asianmukaiseksi riidanalaisen päätöksen kumoamisen jälkeen (ks. edellä 67 kohta).

Oikeudenkäyntikulut
Kantaja selvittää, että se on joutunut aloittamaan tämän oikeudenkäynnin ja vaatimaan korvausta aiheutuneesta vahingosta EIP:n
arvioitua sen tarjousta puutteellisesti ja siksi, että sille ei ollut ilmoitettu tarjouskilpailun voittaneen tarjouksen ominaisuuksia
ja siihen liittyviä etuja suhteessa sen oman tarjouksen ominaisuuksiin ja etuihin. Perustelujen puuttuminen ja se, että pyynnöistä
huolimatta sille ei milloinkaan toimitettu arviointikertomusta, ovat riittäviä syitä EIP:n velvoittamiseksi korvaamaan oikeudenkäyntikulut
siinäkin tapauksessa, että kanne hylätään.
EIP katsoo, että työjärjestyksen 87 artiklan 3 kohdan toisen alakohdan edellytykset eivät täyty käsiteltävässä asiassa ja
että näin ollen on syytä soveltaa saman työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohtaa. Kantaja ei ole sen mukaan näyttänyt toteen,
että sille olisi aiheutunut tarpeettomasti tai haitantekona kuluja, eikä näin ole tapahtunut. Lisäksi on syytä ottaa huomioon
se, että EIP on vastannut kantajan lisätietoja koskeviin pyyntöihin muun muassa 1.8.2008 päivätyssä kirjeessään (asia T‑169/00,
Esedra v. komissio, tuomio 26.2.2002, Kok., s. II‑609, 192 kohta). Ajankohtana, jolloin kantaja jätti kannekirjelmän, sillä
oli käytettävissään kaikki tarvittavat tiedot oikeuksiensa puolustamiseen.
Työjärjestyksen 87 artiklan 3 kohdan toisen alakohdan mukaan unionin yleinen tuomioistuin voi velvoittaa osapuolen korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jotka tuomioistuin katsoo asianosaisen tarpeettomasti tai haitantekona aiheuttaneen toiselle asianosaiselle.
Käsiteltävässä asiassa ottaen huomioon se, että riidanalaista päätöstä ei ole perusteltu riittävällä tavalla ja se, että EIP
on tämän päätöksen tekemiseen johtaneen hankintaa koskevan sopimuksentekomenettelyn yhteydessä tehnyt useita lainvastaisuuksia,
joiden vuoksi kantaja on ollut pakotettu nostamaan tämän kanteen, EIP on velvoitettava korvaamaan kaikki oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (neljäs jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Euroopan investointipankin (EIP) päätös olla hyväksymättä tarjousta, jonka Evropaïki Dynamiki – Proigmena Systimata Tilepikoinonion
Pliroforikis kai Tilematikis AE:n teki ”Loans Front Office (Serapis) -järjestelmän ylläpitoa, tukea ja kehittämistä koskevien
avustavien palvelujen suorittamista” koskevan tarjouskilpailun 2007/S 176 215155 yhteydessä, ja tehdä hankintasopimus Sybase
BVBA:n kanssa kumotaan.
2)
Kanne hylätään muilta osin.
3)
EIP velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Pelikánová
Jürimäe
Van der Woude
Julistettiin Luxemburgissa 20 päivänä suuskuuta 2011.
Allekirjoitukset
Sisällys
Asian tausta
Menettely ja asianosaisten vaatimukset
Oikeudellinen arviointi
1.  Kanteen tutkittavaksi ottaminen
Unionin yleisen tuomioistuimen toimivalta
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kantajan oikeussuojan tarve saada riidanalainen päätös kumotuksi
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Tarjouspyyntömenettelyn tarjousten keskinäisessä vertailussa käytetyn menetelmän riitauttamatta jättäminen
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Vahingonkorvausvaatimuksen selkeyden puute
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
2.  Asiakysymys
Sovellettava lainsäädäntö
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kumoamisvaatimus
Ensimmäinen ja toinen kanneperuste
–  Asianosaisten lausumat
–  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kolmas ja neljäs kanneperuste
–  Asianosaisten lausumat
–  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kuudes kanneperuste
–  Asianosaisten lausumat
–  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Viides kanneperuste
–  Asianosaisten lausumat
–  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Vahingonkorvausvaatimus
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Oikeudenkäyntikulut
*
Oikeudenkäyntikieli: englanti.