CELEX: 62004TJ0425(01)
„Státní podpory
Finanční opatření ve prospěch France Télécom
Návrh akcionářské půjčky
Veřejná prohlášení francouzského státu
Rozhodnutí, kterým se prohlašuje podpora za neslučitelnou se společným trhem
Nerozšíření formálního vyšetřovacího řízení
Právo na obhajobu
Kritérium obezřetného soukromého investora
Běžné tržní podmínky
Nesprávná právní posouzení
Zjevně nesprávná posouzení“

Skutečnosti předcházející sporu
1.
Obecný kontext věci
Společnost France Télécom (nyní Orange, dále jen „FT“), provozovatel a poskytovatel sítí a telekomunikačních služeb, byla vytvořena v roce 1991 ve formě veřejnoprávní právnické osoby a od 31. prosince 1996 má status akciové společnosti. Od října 1997 je FT kótována na burze. V roce 2002 byla účast francouzského státu na kapitálu FT ve výši 56,45 %, zbytek byl rozdělen mezi veřejností (32,25 %), samosprávou (8,26 %) a zaměstnanci podniku (3,04 %).
V prvním čtvrtletí roku 2002 zveřejnila FT svou účetní závěrku za rok 2001, která vykazovala čistý dluh 63,5 miliardy eur a ztrátu 8,3 miliardy eur.
V průběhu období od března do června 2002 snížily ratingové agentury Moody’s a Standard & Poor’s (dále jen „S & P“) rating FT a rovněž snížily její výhled na negativní. Zejména dne 24. června 2002 Moody’s oslabila rating krátkodobých a dlouhodobých dobropisů FT na poslední stupeň kategorie jistá investice. Současně se silně propadl i kurz akcií FT.
S ohledem na finanční situaci FT francouzský ministr hospodářství, financí a průmyslu (dále jen „ministr hospodářství“) v rozhovoru zveřejněném v deníku
Les Echos
ze dne 12. července 2002 prohlásil (dále jen „prohlášení ze dne 12. července 2002“) následující:
„Jsme většinovým akcionářem s 55 % kapitálu […]. Stát jako akcionář bude jednat jako uvážlivý investor a pokud by měla [FT] vykazovat potíže, přijmeme vhodná ustanovení […] Opakuji, že pokud by [FT] vykazovala finanční problémy, což není dnešní případ, přijme stát rozhodnutí nezbytná k tomu, aby byly překonány. Šíříte zprávy o zvýšení kapitálu… Ne, určitě ne! Tvrdím pouze, že včas přijmeme přiměřená opatření. Pokud to bude nezbytné […]“
V tentýž den S & P zveřejnila tiskovou zprávu následujícího znění:
„FT by mohla čelit určitým potížím při refinancování svého dluhu na základě dluhopisu, splatného v roce 2003. Nicméně vyjádření ze strany [francouzského] státu podporuje rating FT na [úrovni] [jisté] investice […] [F]rancouzský stát – který vlastní 55 % [FT] – jasně deklaroval [S & P], že bude jednat jako uvážlivý investor a že přijme vhodná ustanovení, pokud by FT měla vykazovat potíže. Dlouhodobý rating [FT] byl snížen na BBB- […]“
Dne 12. září 2002 oznámily francouzské orgány, že přijaly odstoupení předsedy představenstva a generálního ředitele FT.
Dne 13. září 2002 zveřejnila FT svou pololetní účetní závěrku, která potvrzovala, že k 30. červnu 2002 byly vlastní konsolidované finanční prostředky FT negativní ve výši 440 milionů eur a že její čistý dluh dosahoval 69,69 miliardy eur, z čehož 48,9 miliardy eur představoval obligační dluh se splatností v průběhu let 2003 až 2005. Podle této pololetní účetní závěrky došlo oproti stejnému období finančního roku 2001 ke zvýšení obratu FT o 10 %, provozní výsledek před odpisy přitom dosáhl 6,87 miliardy eur, což představuje historický růst ve výši 13,3 % a růst pro forma ve výši 9,8 % a provozní výsledek ve výši 3,18 miliardy eur, což představuje růst pro forma ve výši 15 %. Výsledky po odečtení finančních výdajů (1,75 miliardy eur), ale před zdaněním, investice a menšinové podíly představovaly bez výjimečných položek 718 milionů eur oproti 271 milionu eur ke dni 30. června 2001. Volné provozní peněžní toky dosáhly 3,6 miliardy eur, což oproti prvnímu pololetí roku 2001 představuje růst o 15 %.
V tiskové zprávě k finanční situaci společnosti FT ze dne 13. září 2002 (dále jen „prohlášení ze dne 13. září 2002“) francouzské orgány oznámily následující:
„Po mimořádných ztrátách konstatovaných v prvním pololetí, je [FT] postavena před vážný nedostatek vlastního kapitálu. Taková finanční situace oslabuje potenciál [FT]. [Francouzská] vláda je tedy připravena plnit veškeré své povinnosti […] Při vědomí nové situace způsobené značným zhoršením účetních výsledků, [předseda představenstva a generální ředitel FT] navrhl [francouzské] vládě, že odstoupí, a vláda s odstoupením souhlasila. Toto odstoupení vstoupí v účinnost během správní rady, která se bude konat v […] následujících týdnech a během které bude pak představen nový předseda. […] Nový předseda správní radě velmi rychle navrhne plán hospodářského zotavení účtů, který umožní oddlužení [FT] a obnovu finanční struktury s celkovým zachováním jejích strategických předností. [Francouzský] stát poskytne svou podporu [FT] při realizaci tohoto plánu a ze své strany přispěje k velmi důležitému posílení vlastního kapitálu [FT] v časovém plánu a způsoby stanovenými v závislosti na podmínkách trhu. Do té doby přijme [francouzský] stát, bude-li to nezbytné, opatření, která umožní ochránit [FT] před veškerými problémy s financováním.“
Tentýž den Moody’s změnila výhled dluhu FT z negativního na stabilní v tiskové zprávě, která uvádí zejména:
„Důvěra Moody’s byla posílena prohlášením [francouzské] vlády, které ještě jednou potvrdilo silnou podporu [FT]. I když přetrvává obava Moody’s ohledně celkové úrovně finančního rizika a konkrétně ohledně křehké situace hotovostních prostředků [FT], je důvěra Moody’s větší, pokud jde o skutečnost, že francouzská vláda [podpoří FT], pokud [FT] bude mít potíže při splácení svého dluhu.“
Dne 2. října 2002 byl jmenován nový předseda představenstva a generální ředitel FT. Tisková zpráva oznamující toto jmenování (dále jen „prohlášení ze dne 2. října 2002“) zní následovně:
„Na návrh správní rady [FT] rada ministrů rozhodla jmenovat [nového předsedu představenstva a generálního ředitele FT] […] Nový předseda za tímto účelem bezprostředně zahájí analýzu [FT], jejíž výsledky budou sděleny správní radě v následujících týdnech a o kterou se bude opírat finanční plán hospodářského zotavení a strategického rozvoje, umožňující snížení dluhu [FT] a celkově posilující její přednosti. V tomto rámci bude mít [nový předseda představenstva a generální ředitel FT] podporu státu jako akcionáře, který je připraven plnit veškeré své povinnosti. [Francouzský] stát vloží svou pomoc k realizaci činností na hospodářské zotavení a ze své strany přispěje k posílení vlastního kapitálu [FT] způsoby, které budou stanoveny v úzkém vztahu předsedy [FT] a správní rady. Jak již bylo uvedeno, [francouzský] stát bude v mezidobí přijímat, pokud to bude nutné, opatření, která umožní ochránit [FT] před veškerými problémy s financováním.“
Dne 19. listopadu 2002 oznámily francouzské orgány Komisi Evropských společenství „informační zprávu“, která jednak popisuje stávající finanční situaci FT, přičemž zdůrazňuje, že „její provozní výkonnost je velmi dobrá“, a jednak uvádí svůj záměr přistoupit k rekapitalizaci FT v tržních podmínkách, přičemž vysvětluje podmínky jejich přispění k plánu zotavení FT. Francouzské orgány v této zprávě upřesnily zejména následující:
„Aby byl [FT] poskytnut nezbytný prostor pro vstup na trh za nejlepších podmínek a v nejpříhodnějším okamžiku, je [francouzský] stát připraven vyplatit svůj podíl ke zvýšení kapitálu ve formě akcionářské půjčky, která bude v okamžiku vydání nových cenných papírů konvertována na kapitál. Výše této půjčky bude zcela nebo zčásti odpovídat upsání [francouzského] státu k budoucímu zvyšování kapitálu a může dosáhnout až 9 [miliard eur]. Tato půjčka bude prozatímní a její přeměna na cenné papíry bude povinná. Bude záviset na potřebách [FT]. Kromě toho bude ohodnocena v souladu s platnými tržními podmínkami a úroky budou kapitalizovány.
K provádění své účasti na plánu zotavení FT [francouzský] stát zamýšlí použít ERAP, veřejnou průmyslovou a obchodní instituci [francouzského] státu, která [FT] poskytne akcionářskou půjčku, a je možné očekávat, že se stane významným akcionářem [FT], jakmile tato půjčka bude konvertována na kapitál. Vložením veřejného podílu na [FT] do svých aktiv bude mít tato veřejná instituce ve svých pasivech obligační půjčky. Tento výběr ERAP odráží vůli [francouzského] státu jasně určit majetkové úsilí vynaložené ve formě jeho izolace ve specifické struktuře.“
Dne 4. prosince 2002 byl během zasedání správní rady FT novým vedením FT předložen akční plán nadepsaný „Ambition France Télécom 2005“ (dále jen „plán Ambition 2005“), který směřuje hlavně k vylepšení rozvahy podniku posílením jeho vlastního kapitálu na 15 miliard eur.
Předložení plánu Ambition 2005 bylo provázeno tiskovou zprávou ministra hospodářství ze dne 4. prosince 2002 (dále jen „oznámení ze dne 4. prosince 2002“), která zní následovně:
„[M]inistr hospodářství [...] potvrzuje podporu [francouzského] státu akčnímu plánu schválenému správní radou [FT] dne 4. prosince [2002]. 1) Skupina [FT] vytváří spojitý průmyslový celek, jehož výkonnost je pozoruhodná. Avšak [FT] musí dnes čelit nevyrovnané finanční struktuře, potřebám vlastního kapitálu a střednědobému refinancování. Tato situace vyplývá z neúspěchu minulých investic, špatně vedených a prováděných nanejvýš finanční ‚bublinou‘ a obecně zvratem trhů. Nemožnost pro [FT] financovat svůj rozvoj jinak než zadlužením tuto situaci zhoršila. 2) [Francouzský] stát, většinový akcionář, uložil novému vedení, aby znovu zajistili finanční stabilizaci [FT] a současně zachovali integritu skupiny [...] 3) Vzhledem k akčnímu plánu zpracovanému vedením a k výhledu na návrat k investování se [francouzský] stát bude podílet na zvýšení vlastního kapitálu o 15 miliard eur poměrně ke svému podílu na kapitálu, tedy investicí 9 miliard eur. [Francouzský] stát jako akcionář hodlá tudíž jednat jako uvážlivý investor. [FT] přísluší stanovit způsoby a přesný časový plán posílení vlastního kapitálu. [Francouzská] vláda vyžaduje, aby tato operace probíhala s co největším přihlédnutím k situaci jednotlivých akcionářů a zaměstnanců podniku, vlastnících akcie [FT]. Aby byla [FT] dána možnost zahájit tržní operaci v nejpříhodnějším okamžiku, je [francouzský] stát připraven vyplatit svůj podíl k posílení vlastního kapitálu předem prostřednictvím prozatímní akcionářské půjčky, vyplacené v tržních podmínkách, poskytnuté [FT]. 4) Na ERAP […] bude převedena celá účast [francouzského] státu na [FT]. Zadluží se na finančních trzích, aby financoval podíl [francouzského] státu při posilování vlastního kapitálu [FT].“
Dne 11. a 12. prosince 2002 zahájila FT dvě po sobě jdoucí emise dluhopisů na celkovou částku 2,9 miliardy eur.
Dne 20. prosince 2002 ERAP, obchodní a průmyslový veřejný podnik francouzského státu, předal FT parafovaný a podepsaný návrh smlouvy o akcionářské půjčce (dále jen „návrh akcionářské půjčky“). FT tento návrh smlouvy nepodepsala a návrh akcionářské půjčky nebyl nikdy realizován.
Dne 15. ledna 2003 FT uskutečnila půjčky ve formě emise dluhopisů v celkové výši 5,5 miliardy eur. Tyto obligační půjčky nebyly kryty státní jistotou nebo zárukou.
Dne 10. února 2003 obnovila FT část syndikovaného úvěru, která se stávala splatnou, ve výši 15 miliard eur.
Dne 4. března 2003 byla zahájena operace posílení vlastního kapitálu, předpokládaná plánem Ambition 2005. Dne 24. března 2003 FT zvýšila kapitál o 15 miliard eur. Francouzský stát se na této operaci podílel ve výši 9 miliard eur poměrně ke svému podílu na kapitálu FT. Částka 6 miliard eur byla zajištěna bankovním syndikátem skládajícím se z 21 bank. Tato operace byla ukončena dne 11. dubna 2003.
FT uzavřela finanční období 2002 se ztrátou cca 21 miliardy eur a čistým finančním dluhem téměř 68 miliard eur. Účetní závěrky za období roku 2002 zveřejněné FT dne 5. března 2003 vykazovaly zvýšení obratu o 8,4 %, provozního výsledku před odpisy o 21,1 % a provozního výsledku o 30,9 %. Dne 14. dubna 2003 vlastnil francouzský stát 58,9 % kapitálu FT, z toho 28,6 % prostřednictvím ERAP.
2.
Správní řízení
Francouzská republika dne 4. prosince 2002 oznámila Komisi finanční opatření stanovená plánem Ambition 2005, včetně návrhu akcionářské půjčky, podle čl. 88 odst. 3 ES a článku 2 nařízení Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku [88 ES] (
Úř. věst. L 83, s. 1
; Zvl. vyd. 08/01, s. 339).
Dne 22. ledna 2003 Bouygues SA a Bouygues Télécom SA (dále jen, společně „společnosti Bouygues“), dvě společnosti založené podle francouzského práva, z nichž posledně uvedená působí na francouzském trhu telefonních služeb provozovaných v rámci mobilních sítí, podaly Komisi stížnost týkající se určitých podpor, které francouzský stát údajně poskytl FT v rámci refinancování FT. Tato stížnost se konkrétněji týkala jednak oznámení investic francouzského státu ve výši 9 miliard eur a jednak prohlášení ze dne 12. července, 13. září a 2. října 2002 (dále jen „prohlášení od července 2002“).
Dne 12. března 2003 bylo rozhodnutí Komise o zahájení formálního vyšetřovacího řízení podle čl. 88 odst. 2 ES zejména ohledně finančních opatření uplatněných francouzským státem na podporu FT (dále jen „rozhodnutí o zahájení“) zveřejněno v
Úředním věstníku Evropské unie
(
Úř. věst. C 57, s. 5
). Komise vyzvala zúčastněné strany k předložení jejich připomínek k dotčeným opatřením.
Po tomto zveřejnění francouzské orgány a několik zúčastněných stran, včetně společností Bouygues, Association française des opérateurs de réseaux et services de télécommunications (AFORS Télécom, dále jen „AFORS“) a FT, předložily Komisi své připomínky k rozhodnutí o zahájení.
Dne 30. května 2003 zveřejnila Komise oznámení o veřejné zakázce „k poskytování asistenčních služeb pro posuzování slučitelnosti finanční podpory, poskytnuté FT francouzským státem se zásadou soukromého investora v tržním hospodářství a pro případnou analýzu plánu hospodářského zotavení FT“. Tato zakázka byla udělena dne 24. září 2003 poradci, který dne 28. dubna 2004 vydal svou hospodářskou zprávu (dále jen „zpráva ze dne 28. dubna 2004“). K této zprávě byla připojena právní zpráva ze dne 22. března 2004 (dále jen „zpráva ze dne 22. března 2004“). Dopisem ze dne 3. května 2004 poslala Komise tyto dvě zprávy francouzským orgánům, vyzývajíc je, aby předložily svá vyjádření. Tyto zprávy zaslala rovněž FT.
3.
Napadené rozhodnutí
Dne 3. srpna 2004 oznámila Komise francouzským orgánům rozhodnutí 2006/621/ES ze dne 2. srpna 2004 o státní podpoře, kterou Francie poskytla FT (
Úř. věst. 2006, L 257, s. 11
, dále jen „napadené rozhodnutí“).
Článek 1 napadeného rozhodnutí stanoví, že „[v] kontextu prohlášení […] od července 2002 představuje akcionářská půjčka, kterou v prosinci 2002 poskytla [Francouzská republika] [FT] v podobě půjčky ve výši 9 miliard eur, státní podporu neslučitelnou se společným trhem“.
Ve své odpovědi na písemnou otázku, kterou jí položil v tomto ohledu Tribunál v projednávané věci, Komise uvedla, že odkaz v článku 1 napadeného rozhodnutí na „prohlášení […] od července 2002“ měl být chápán tak, že zahrnuje nejen prohlášení ze dne 12. července, 13. září a 2. října 2002, ale taktéž oznámení ze dne 4. prosince 2002. Přitom v bodě 132 svého rozsudku ze dne 19. března 2013, Bouygues a další v. Komise a další (C‑399/10 P a C‑401/10 P, Sb. rozh., dále jen „rozsudek o kasačním opravném prostředku“,
EU:C:2013:175
), Soudní dvůr nepovažoval oznámení ze dne 4. prosince 2002 za pouhou „kontextovou“ skutečnost, ale rozhodl, že Komise se domnívala, a to právem, že toto oznámení a návrh akcionářské půjčky, posuzované společně, přiznaly FT výhodu, která zahrnovala závazek poskytnutí státních prostředků.
Článek 1 napadeného rozhodnutí je tedy třeba chápat tak, že kvalifikuje jako státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES oznámení ze dne 4. prosince 2002 a návrh akcionářské půjčky, společně, v kontextu prohlášení učiněných před tímto datem, a sice prohlášení ze dne 12. července, 13. září a 2. října 2002.
Podle článku 2 napadeného rozhodnutí „[v]rácení podpory uvedené v článku 1 není nutno požadovat“.
Pod nadpisem 3 „Chronologický popis skutečností a finanční situace [FT]“ napadeného rozhodnutí provedla Komise zejména konstatování uvedená níže.
Zaprvé v bodech 17 až 34 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise konstatovala, že od června 2002 se finanční situace FT vyznačovala závažnými strukturálními problémy a tento podnik měl nevyváženou rozvahu. V tomto ohledu Komise zejména poukázala jednak na rychlé zhoršení ratingu FT během první poloviny roku 2002 (body 20 až 27 odůvodnění napadeného rozhodnutí) a jednak v návaznosti na analýzu kurzových rozdílů dluhopisů FT na zvýšení rizika spojeného s velmi krátkodobým dluhem zejména na počátku července 2002 ve srovnání s významnými riziky spojenými s jejím střednědobým a dlouhodobým dluhem (body 28 až 30 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Podle Komise bylo zvýšení rizika spojeného s dluhem FT potvrzeno prudkým poklesem ceny obligací FT v červnu a v červenci 2002, který tak odráží z důvodu zvýšení rizika oslabení vnímaného na trzích ještě menší hodnotu dluhu FT (bod 31 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Mimoto Komise zmínila značný pokles kurzu akcií FT během první poloviny roku 2002 (bod 35 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Zadruhé Komise konstatovala, že ke dni prohlášení ze dne 12. července 2002 by jakýkoliv další pokles ratingu dluhu FT způsobil ztrátu jejího ratingu jisté investice a že ratingové agentury S & P a Moody’s se chystaly snížit tento rating na úroveň spekulativní obligace (junk bond). Komise uvedla znění tiskové zprávy S & P z téhož dne a v bodě 39 odůvodnění napadeného rozhodnutí měla za to, že se FT v červenci 2002 potýkala s krizí důvěry, u níž hrozilo, že zabrání zamýšlenému refinancování a vyvolá rizika pro její likviditu v roce 2003. Dodala, že ratingové agentury nicméně ponechaly rating FT na úrovni jisté investice s ohledem na „vyjádření formulovaná [francouzským] státem“.
Zatřetí Komise uvedla, že závěr obsažený v bodě 32 výše byl zpětně potvrzen v září 2002, když byly zveřejněny pololetní účetní výsledky FT (body 40 až 50 odůvodnění napadeného rozhodnutí). S ohledem na prohlášení ze dne 13. září a 2. října 2002, jakož i na oznámení ze dne 4. prosince 2002 změnily ratingové agentury Moody’s a S & P svá posouzení ohledně správy dluhu FT a očekávaly zvýšení důvěry ze strany trhu (body 51 až 58 odůvodnění napadeného rozhodnutí). V tomto ohledu Komise zejména uvedla, že v reakci na oznámení ze dne 4. prosince 2002 S & P potvrdila dne 17. prosince 2002, že podpora francouzských orgánů ve vztahu k FT, neustále potvrzovaná od července 2002, byla klíčovým faktorem pro ponechání ratingu tohoto podniku na úrovni jisté investice a že bylo uvedené oznámení důkazem této podpory a významné ochrany věřitelů FT (viz bod 58 odůvodnění a poznámky pod čarou 56 a 57 napadeného rozhodnutí).
Komise mimoto konstatovala, že po zvýšení kapitálu FT v únoru a v březnu 2003 přestaly ratingové agentury považovat podporu francouzského státu za klíčový prvek ratingu FT (bod 61 odůvodnění napadeného rozhodnutí). V únoru 2003 tak Moody’s prohlásila (bod 61 odůvodnění a poznámka pod čarou 58 napadeného rozhodnutí):
„Francouzská vláda neustále potvrzovala svou podporu vůči [FT] a svůj úmysl poskytnout v případě potřeby finanční podporu proti potenciálním problémům s likviditou. Tato podpora byla jasně ukázána poskytnutím […] úvěrové linky ve výši 9 miliard eur ve prospěch [FT] na dobu 18 měsíců s úroky, která byla ovšem splatná výlučně v akciích [FT]. Moody’s zahrnula podporu [francouzského] státu do jejího ratingu Baa3 […] [F]inanční riziko spojené se značným zadlužením [FT] neodpovídá její investiční kvalitě (která je vyrovnána dobrou provozní výkonností a implicitní podporou francouzské vlády)“.
Pod nadpisem 6 „Předmět tohoto rozhodnutí“ napadeného rozhodnutí nejprve v bodě 185 odůvodnění tohoto rozhodnutí Komise zejména uvedla, že oznámená opatření nelze analyzovat, „aniž by byla zohledněna prohlášení [francouzské] vlády od července do prosince 2002“. Francouzské orgány těmito prohlášeními totiž projevily svou vůli přijmout přiměřená opatření k rozřešení finančních obtíží FT. Návrh akcionářské půjčky tak vytváří uskutečňování jejich dřívějších záměrů.
V bodě 186 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvedla následující:
„Komise v tomto případě konstatuje, že opatřením z prosince 2002, která byla předmětem oznámení, předcházelo od července [2002] několik prohlášení a opatření francouzských orgánů. Tato prohlášení a opatření jednak umožňují lépe pochopit důvody a dosah opatření z prosince [2002]. Kromě toho tato předběžná prohlášení a opatření měla jistě dále dopad na vnímání, které měly trhy a hospodářské subjekty k situaci FT v prosinci [2002]. Jednání hospodářských subjektů, které bylo samo ovlivněno jednáním státu, pak nevytváří objektivní parametr k posouzení jednání státu. K těmto předběžným zásahům musí být přihlédnuto během analýzy přítomnosti podpory v opatřeních z prosince [2002].“
V bodě 187 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvedla, že prohlášení a navazující opatření francouzských orgánů od července 2002 bylo totiž možné analyzovat jako „celek, který byl konkretizován opatřeními z prosince [2002]“.
Dále v bodech 188 až 191 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvedla následující:
„(188)
Analýza daného případu na první pohled naznačuje časový posun mezi výhodami pro podnik, které byly zvláště zaznamenány v červenci [2002], a potenciálním závazkem státních prostředků, který se ukazuje jako jasněji vytvořený v prosinci [2002]. Prohlášení ministra hospodářství […] by bylo možné skutečně hodnotit jako podporu, pokud taková prohlášení měla jasně vliv na trhy a pokud poskytla výhodu [FT]. Nebylo by však jednoduché bezpochyby stanovit, zda prohlášení [ze dne 12.] července 2002 byl[o] schopn[o] alespoň potenciálně zavázat státní prostředky. Komise v tomto ohledu dobře analyzovala mnohé právní argumenty, které směřují jednak k prokázání, že taková veřejná prohlášení byla z právního hlediska ekvivalentní státní záruce, jednak že v případě nedodržení využívají dobré jméno státu s hospodářskými náklady. Celkem vzato, mohly být tyto prvky chápány jako rizikové, které skutečně ohrožují státní prostředky (buď zavázáním státu k zodpovědnosti vůči investorům, nebo zvýšením nákladů budoucích transakcí státu). Tvrzení, podle kterého by prohlášení [ze dne 12.] července 2002 byl[o] [podporou], je tedy tvrzení nové, ale pravděpodobně není neopodstatněné.
(189)
Komise však nemá v daném případě k dispozici prvky dostačující k nezvratnému dosvědčení výskytu podpory na základě tohoto novátorského tvrzení. Naopak soudí, že může dokázat výskyt prvků podpory sledováním tradičnějšího přístupu počínaje opatřeními z prosince [2002], která byla oznámena.
(190)
Jednak je vskutku jasné působení zavázání státních prostředků v prosinci [2002]. Kromě toho je také zřejmé působení výhody pro [FT] v prosinci [2002], pokud se přihlédne k dopadu předběžných prohlášení a opatření na trhy.
(191)
‚Zásada soukromého investora v tržním hospodářství‘ se v tomto ohledu nemůže používat ke zdůvodnění tohoto zásahu z prosince [2002] jak vyžadují francouzské orgány, neboť jednání hospodářských subjektů v prosinci bylo jasně ovlivňováno praktikami a předběžnými prohlášeními vlády počínaje červencem [2002]. Pokud lze pochybovat, že prohlášení [ze dne 12.] července [2002] byl[o] dosti konkrétní, aby byl[o] sam[o] o sobě pro podporu podstatn[é], sotva lze nepochybovat [pak nelze pochybovat], že takov[é] prohlášení byl[o] více než dostatečn[é] k ‚nakažení‘ vnímání trhů a [k ovlivnění] pozdějšího jednání hospodářských subjektů. Pokud se jedná o takový případ, nelze brát toto jednání hospodářských subjektů jako bod pro nestranné porovnání k následnému posouzení jednání [francouzského] státu. Předpoklad založený na ‚zásadě soukromého investora v tržním hospodářství‘ se nemůže opírat o takovou situaci na trhu, která se vyskytla v prosinci [2002], ale měl by se logicky opírat o situaci na trhu nenakaženou dopadem předchozích prohlášení.“
Pod nadpisem 7 „Posouzení daného opatření s přihlédnutím k čl. 87 odst. 1 [ES]“ napadeného rozhodnutí Komise uvedla (bod 194 odůvodnění napadeného rozhodnutí) zejména následující:
„[Návrh] akcionářské půjčky (která představuje předjímání podílu [francouzského] státu na rekapitalizaci [FT]) poskytuje výhodu [FT], neboť jí umožňuje navýšit své finanční prostředky a ujistit trh ohledně své schopnosti dostát svým závazkům. Bez ohledu na skutečnost, že [smlouva] [o akcionářské] půjčce nebyl[a] nikdy podepsán[a], pravděpodobnost daná trhu o existenci této půjčky může poskytnout FT výhodu, neboť trh měl za to, že finanční situace [FT] je pevnější […] To by mohlo [ovlivnit] podmínky půjčky FT.“
V bodě 196 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise ve své analýze podmínky týkající se závazku státních prostředků uvedla, že dodatkové potenciální náklady ke státním prostředkům byly vytvořeny oznámením o poskytnutí akcionářské půjčky, spojené s realizací podmínek, předcházejících tomuto poskytnutí […], pravděpodobností dané trhu, že tato půjčka byla skutečně poskytnuta […] a nakonec zasláním parafované a podepsané smlouvy o půjčce ze strany ERAP FT“. V témže bodě odůvodnění Komise dodala, že skutečnost, že smlouva o akcionářské půjčce nebyla nikdy FT podepsána, neznamenala, že neexistoval potenciální závazek poskytnutí státních prostředků. FT totiž mohla připojit svůj podpis kdykoliv a udržovala si tak nárok na neprodlené poskytnutí částky 9 miliard eur.
Když Komise zjistila, že výhoda takto poskytnutá FT narušuje nebo hrozí narušením hospodářské soutěže a může ovlivnit obchod mezi členskými státy (body 198 až 201 odůvodnění napadeného rozhodnutí), Komise pod nadpisem 8 „Zásada obezřetného soukromého investora v tržním hospodářství“ napadeného rozhodnutí přistoupila k přezkumu otázky, zda uvedená zásada byla dodržena s ohledem na soubor prohlášení učiněných francouzskými orgány během měsíců, předcházejících návrhu akcionářské půjčky (body 203 až 230 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Ze znění těchto prohlášení a z jejich účinku na trh totiž vyplývalo, že se francouzský stát rozhodl od července 2002 podporovat FT (bod 203 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Pokud jde o prohlášení od července 2002 a oznámení ze dne 4. prosince 2002, Komise měla v podstatě za to, že „[j]ako celek bylo [možné] se domnívat, že v těchto prohlášeních byl zveřejněn úmysl [francouzského] státu, podle kterého pokud by měla [FT] potíže s financováním nebo finanční obtíže, [francouzský stát] učiní jednání nutná k tomu, aby byly tyto potíže překonány“ a bylo možné je považovat v tomto ohledu za projev jeho závazku. Tato veřejná, opakovaná a shodná prohlášení přičitatelná francouzskému státu jsou totiž dostatečně jasná, přesná a závazná k věrohodnému vyjádření existence důvěryhodného bezpodmínečného závazku francouzského státu, zejména s ohledem na finanční a průmyslové společenství, které je takto chápalo (body 206 až 213 a 217 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Navíc, kromě těchto veřejných prohlášení francouzské orgány kontaktovaly „hlavní aktéry na trhu“, jako je S & P, aby je informovaly o svých úmyslech a vrátily rychle trhu důvěru, čímž tak zabránily zhoršení ratingu dluhu FT na úroveň „junk bond“ (bod 212 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
V bodech 214 až 218 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise přezkoumala „otázku, zda by byl ve vnitrostátním právu soukromý investor, který by učinil stejná prohlášení, jako [francouzský] stát, povinen dodržet své sliby“. Nejprve se domnívala, že v tomto stadiu nemůže vyloučit, že by příslušná prohlášení byla na základě francouzského správního, občanského, obchodního a trestního práva a také na základě práva státu New York (Spojené státy) závazná. Poté uvedla, že tato prohlášení mohla být trhem považována za zcela důvěryhodná, a proto vyvolala očekávání trhu, podle kterého francouzský stát „učiní vše nezbytné k rozřešení jakýchkoliv finančních obtíží FT“. Podle Komise „[p]okud by [francouzský] stát nedodržel toto očekávání, ovlivnilo by toto přímo jeho pověst jako vlastníka, akcionáře nebo provozovatele kótovaných nebo nekótovaných podniků, a také jako emitenta obligací k financování veřejného dluhu“ (bod 217 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Uvedená prohlášení tak vyjadřovala strategii založenou na pověsti státu, která spočívala v důvěryhodném krátkodobém a dlouhodobém závazku. V důsledku toho mohly být tyto skutečnosti „vnímány tak, že mohou skutečně ohrozit státní prostředky (buď založením odpovědnosti státu vůči investorům, nebo zvýšením nákladů na budoucí transakce státu)“ a „[t]vrzení, že prohlášení [od] července 2002 byla podporami, je […] tvrzení nové, ale pravděpodobně není neopodstatněné“ (bod 218 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
V bodě 219 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise nicméně dospěla k závěru, že „nemůže nezvratně dokázat výskyt podpor na tomto základě“. Naproti tomu uznala, že „může dokázat výskyt prvků podpory tradičnějším způsobem od opatření z prosince 2002, která byla předmětem oznámení“. V tomto ohledu je dostačující „dokázat, že předcházející prohlášení měla reálný dopad na vnímání trhu v prosinci [2002], aniž je tato […] prohlášení zapotřebí hodnotit tak, jako by sama o sobě byla státními podporami“.
Komise s odkazem zejména na zprávu ze dne 28. dubna 2004, která uváděla neobvyklé a nezanedbatelné zvýšení hodnoty akcií a obligací FT v návaznosti na prohlášení ze dne 12. července 2002, na tiskovou zprávu S & P z téhož dne, jakož i na zprávu Deutsche Bank ze dne 22. července 2002 dospěla k závěru, že „trh považoval prohlášení [francouzských orgánů] za důvěryhodnou strategii závazku ze strany [francouzského] státu podporovat FT“ (body 220 a 221 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Komise v bodě 222 odůvodnění napadeného rozhodnutí dodala, že tato prohlášení měla velmi významné účinky na trh. Přispěla totiž k obnovení důvěry finančních trhů a byla rozhodující pro ponechání ratingu FT na úrovni investice. Zhoršení ratingu FT by učinilo návrh akcionářské půjčky nepravděpodobným a určitě mnohem dražším.
Podle Komise „[s]kutečnost, že opatření oznámená v prosinci [2002], posuzovaná samostatně, mohla vypadat jako zcela rozumné operace, nemění nic na skutečnosti, že chování hospodářských subjektů v prosinci bylo jasně ovlivněno předcházejícími praktikami a prohlášeními [francouzského] státu, zejména od července 2002, ze kterých vyplýval úmysl [francouzského] státu zhojit potíže s financováním [FT]“ (bod 225 odůvodnění napadeného rozhodnutí). V tomto smyslu rozhodnutí francouzských orgánů předjímat rekapitalizaci FT poskytnutím úvěrové linky představuje provedení jejich prohlášení (bod 226 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Podle Komise není rozhodné, že operace rekapitalizace FT, provedená v dubnu 2003, byla úspěšná a že návrh akcionářské půjčky nebyl nikdy realizován. V rámci použití kritéria obezřetného soukromého investora je třeba vycházet z prvků, které má investor k dispozici v okamžiku přijetí rozhodnutí investovat. Pokud dále prohlášení francouzských orgánů měla vliv na trh a na jednání hospodářských subjektů, není se Komise „schopna při posuzování jednání státu opírat o jednání dalších hospodářských subjektů ani používat kritérium současnosti“. Podle Komise „[p]rohlášení [francouzského] státu, podle kterých by učinil to, co je nezbytné k umožnění [FT] překonat své problémy s financováním, která byla učiněna v červenci a poté opakována, totiž narušují test současnosti, jelikož tam soukromí investoři nemohou být opět pokládáni za ty, kteří se rozhodli pouze na základě situace [FT], a to nezávisle na otázce, zda tato prohlášení skrývají státní podporu, [či nikoli]“. Použití zásady obezřetného soukromého investora se nemůže opírat o situaci na trhu z prosince 2002, ale musí se logicky zakládat „na situaci trhu nenakaženého předběžnými prohlášeními a zásahy“ (bod 227 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
„Zdá se“ však, že když jsou dotčená rozhodnutí o investici přezkoumávána v kontextu situace před červencem 2002, nerespektují uvedenou zásadu (bod 228 odůvodnění napadeného rozhodnutí). V daném okamžiku se FT nacházela v obtížném hospodářském kontextu a ztratila důvěru trhů a francouzské orgány dosud nepřijaly žádné opatření, které by směřovalo ke zlepšení správy FT a jejích výsledků, ani si neobjednaly důkladný audit ani nejmenovaly nové vedení ani nepřipravily plán na zotavení podniku. Za těchto podmínek je „nepravděpodobné, že by soukromý investor vydával od července 2002 [obdobná] prohlášení jako prohlášení vyjádřená francouzskou vládou, která by z čistě hospodářského hlediska mohla vážně zavázat jeho důvěryhodnost a pověst a z právního hlediska by ho mohla od tohoto data zavazovat, aby v jakémkoliv případě finančně podporoval [FT]“. Takový investor by tak převzal sám na sebe a bez jakékoli kompenzace velmi vysoké riziko vůči FT. Samotný referenční akcionář, který má tytéž informace, jaké měly k dispozici francouzské orgány v dané době, by přitom v červenci 2002 neučinil prohlášení o podpoře ve prospěch FT, aniž by podnikl předběžný důkladný audit její finanční situace a opatření k zotavení, aby mohl posoudit rozsah rizika a výhledy na odměnu, které tento postup obnáší. Takový referenční akcionář by v každém případě kromě toho potřeboval k zotavení situace FT účast finančních trhů. Přitom „v této době se nezdálo, že jsou [uvedené] trhy připraveny investovat nebo poskytnout mnoho úvěrů FT“ (bod 229 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Podle Komise „[j]e tak málo pravděpodobné, že by uvážlivý soukromý investor postavený do stejné situace jako francouzský stát učinil v červenci 2002 prohlášení o podpoře ve prospěch FT s ohledem na hospodářskou situaci FT a absenci jasných a ucelených informací, které by měl k dispozici v tomto ohledu“. Bylo by ještě méně pravděpodobné, že by „poskytl akcionářskou půjčku, a tím by sám nesl velmi významné finanční riziko“ (bod 229 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Komise dospěla na základě výše uvedeného k závěru, že „ne[bylo] splněn[o] [kritérium] obezřetného soukromého investora v tržním hospodářství“, a že „[p]roto výhoda poskytnutá FT [návrhem] akcionářské půjčky – přezkoumaná ve světle předchozích prohlášení a zásahů francouzských orgánů – [byla] státní podporou, i když je obtížné vypočítat rozsah výhody“ (bod 230 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Pod nadpisem 9 „Slučitelnost podpory“ měla Komise za to, že dotčená podpora nesplňovala podmínky pro schválení stanovené jejím oznámením o pokynech Společenství o státní podpoře na záchranu a restrukturalizaci podniků v nesnázích (
Úř. věst. 1999, C 288, s. 2
; Zvl. vyd. 08/01, s. 322) (body 231 až 255 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Dospěla tudíž k závěru, že tato opatření představují státní podporu neslučitelnou se společným trhem (bod 256 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Pod nadpisem 10 „Vrácení podpory“ napadeného rozhodnutí Komise prohlásila, že v tomto stadiu není schopna přesně vyčíslit dotčenou podporu nebo v napadeném rozhodnutí uvést dostatečně přesné parametry, které by Francouzské republice umožnily toto vyčíslení provést následně. Domnívala se, že dodržení práva na obhajobu a zásada ochrany legitimního očekávání brání vrácení této podpory v souladu s článkem 14 nařízení č. 659/1999 (body 257 až 264 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Předcházející řízení před Tribunálem a Soudním dvorem
1.
Předcházející řízení před Tribunálem
Návrhy došlými kanceláři Tribunálu dne 13. října 2004 (věc T‑425/04), dne 5. listopadu 2004 (věc T‑444/04) a dne 9. listopadu 2004 (věc T‑450/04) Francouzská republika, FT a společnosti Bouygues podaly každá svou žalobu, ve které se domáhaly zrušení napadeného rozhodnutí v plném rozsahu. Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 12. listopadu 2004 (věc T‑456/04) podalo sdružení AFORS žalobu, ve které se domáhalo zrušení článku 2 tohoto rozhodnutí.
Usnesením ze dne 30. ledna 2008 předseda třetího senátu Tribunálu povolil vedlejší účastenství společností Bouygues v rámci ústní části řízení věci T‑444/04 na podporu návrhových žádání Komise.
Dne 13. února 2008 Tribunál na základě článku 14 jednacího řádu Tribunálu ze dne 2. května 1991 a na návrh třetího senátu po vyslechnutí účastnic řízení rozhodl v souladu s článkem 51 téhož řádu o přidělení věcí T‑425/04, T‑444/04, T‑450/04 a T‑456/04 rozšířenému soudnímu kolegiu.
Usnesením předsedy třetího rozšířeného senátu Tribunálu ze dne 17. února 2009 byly tyto čtyři věci v souladu s článkem 50 jednacího řádu ze dne 2. května 1991 spojeny pro účely ústní části řízení a rozsudku.
Rozsudkem ze dne 21. května 2010, Francie a další v. Komise (T‑425/04, T‑444/04, T‑450/04 a T‑456/04, Sb. rozh., dále jen „rozsudek ze dne 21. května 2010“,
EU:T:2010:216
), Tribunál jednak zrušil článek 1 napadeného rozhodnutí a jednak určil, že není třeba rozhodnout o návrzích na zrušení článku 2 tohoto rozhodnutí.
Pokud jde o návrh na zrušení článku 1 napadeného rozhodnutí, zaprvé Tribunál zamítl námitky nepřípustnosti vznesené Komisí v rámci věcí T‑425/04, T‑444/04 a T‑450/04 a rozhodl, že není třeba rozhodnout o námitce nepřípustnosti vznesené FT ve věci T‑456/04 vůči údajnému návrhu AFORS na zrušení článku 1 napadeného rozhodnutí (rozsudek ze dne 21. května 2010, bod 58 výše,
EU:T:2010:216
, body 111 až 134).
Zadruhé Tribunál přezkoumal společně druhý a třetí žalobní důvod vznesené ve věcech T‑425/04 a T‑444/04, jakož i první a druhý žalobní důvod vznesené proti článku 1 napadeného rozhodnutí ve věci T‑450/04, jelikož se tyto důvody v podstatě týkaly pojmu „podpora“ ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES (rozsudek ze dne 21. května 2010, bod 58 výše,
EU:T:2010:216
, body 212 až 326).
V tomto ohledu zaprvé Tribunál připomněl některé zásady týkající se pojmu „podpora“, jakož i dosahu soudního přezkumu, který je třeba provést (rozsudek ze dne 21. května 2010, body 212 až 220). Zejména uvedl, že použití kritéria obezřetného soukromého investora nezbytně předpokládá, aby opatření přijatá státem ve prospěch podniku poskytovala výhodu pocházející ze státních prostředků, jak účastníci řízení připustili na jednání (rozsudek ze dne 21. května 2010, bod 58 výše,
EU:T:2010:216
, bod 217).
Zadruhé Tribunál přezkoumal, zda prohlášení od července 2002 a návrh akcionářské půjčky, posuzované samostatně nebo společně, přiznávaly jednu nebo několik výhod FT (rozsudek ze dne 21. května 2010, bod 58 výše,
EU:T:2010:216
, body 222 až 260).
V tomto ohledu poté, co provedl několik úvodních poznámek a definoval pojem „výhoda“ tak, že znamená, že důsledkem zásahu státu musí být zlepšení hospodářského nebo finančního postavení příjemce (rozsudek ze dne 21. května 2010, bod 58 výše,
EU:T:2010:216
, body 222 až 231), Tribunál nejprve přezkoumal, zda prohlášení od července 2002, jakož i oznámení ze dne 4. prosince 2002 zahrnovaly samy o sobě poskytnutí takové výhody FT (rozsudek ze dne 21. května 2010, bod 58 výše,
EU:T:2010:216
, body 232 až 242). V tomto ohledu měl Tribunál v podstatě za to, že Komise dostatečně prokázala, že tato prohlášení a toto oznámení, posuzovaná společně, vedla k významné výhodě ve prospěch FT v rozsahu, v němž obnovila důvěru na finančních trzích, umožnila snazší a méně nákladný přístup FT k novým půjčkám nezbytným k refinancování jejích krátkodobých dluhů ve výši 15 miliard eur a s konečnou platností přispěla ke stabilizaci její velmi křehké finanční situace. Tribunál měl za to, že za těchto podmínek nebylo třeba rozhodnout o otázce, zda uvedená prohlášení rovněž obsahovala výhodu ve prospěch FT, která kladně ovlivnila kurzy jejích akcií a obligací.
Zadruhé Tribunál přezkoumal, zda návrh akcionářské půjčky sám o sobě FT poskytl dodatečnou a individuální výhodu před tím, než dospěl k závěru, že Komise neprokázala právně dostačujícím způsobem, že tomu tak bylo (rozsudek ze dne 21. května 2010, bod 58 výše,
EU:T:2010:216
, body 243 až 258). Jednak Tribunál rozhodl, že dodatečná výhoda dovolávaná Komisí v bodě 194 odůvodnění napadeného rozhodnutí je zjevně těžko odlišitelná od výhody, která vyplývala z prohlášení od července 2002, a zvláště od výhody související s oznámením ze dne 4. prosince 2002. V tomto ohledu zejména uvedl, že zaslání návrhu akcionářské půjčky dne 20. prosince 2002 nebylo zveřejněno odděleně a nad rámec oznámení o tomto návrhu ze dne 4. prosince 2002. Kromě toho Tribunál rozhodl, že Komise právně dostačujícím způsobem neprokázala, že pouhá možnost FT použít jednostranně a nepodmíněně úvěrovou linku ve výši 9 miliard eur, která byla předmětem návrhu akcionářské půjčky, je výhodou v její prospěch, ačkoli z její strany návrh smlouvy nebyl nikdy podepsán ani nedošlo k vyplacení půjčky. V tomto ohledu konstatoval, že Komise neurčila ani neprokázala případné zlepšení hospodářské situace FT, jež by mohlo z tohoto „návrhu smlouvy“, který představoval návrh akcionářské půjčky, vyplývat v porovnání se situací, ve které se FT nacházela, zejména když získala možnost refinancovat své dluhy ve výši 9 miliard eur za tehdejších podmínek na trhu s obligacemi.
Zatřetí Tribunál přezkoumal podmínku spočívající v existenci převodu státních prostředků (rozsudek ze dne 21. května 2010, bod 58 výše,
EU:T:2010:216
, body 262 až 313). V bodě 262 rozsudku ze dne 21. května 2010, bod 58 výše (
EU:T:2010:216
) Tribunál uvedl, že existoval požadavek spojitosti mezi zjištěnou výhodou a závazkem poskytnutí státních prostředků, kdy uvedená výhoda musí úzce souviset s odpovídajícím závazkem zatěžujícím státní rozpočet nebo se vznikem, na základě právně závazných závazků, které přijal stát, dostatečně konkrétního hospodářského rizika pro tento rozpočet.
Tribunál nejprve dospěl k závěru, že prohlášení od července 2002 nezahrnovala závazek státních prostředků a zamítl návrh společností Bouygues na zrušení článku 1 napadeného rozhodnutí, ve kterém Komise odmítla kvalifikovat tato prohlášení jako státní podpory (rozsudek ze dne 21. května 2010, bod 58 výše,
EU:T:2010:216
, body 268 až 290). Tribunál dospěl k tomuto závěru, když zejména konstatoval, že uvedená prohlášení nelze z důvodu jejich otevřené, neurčité a podmíněné povahy, zvláště pokud jde o povahu, rozsah a podmínky případného zásahu státu ve prospěch FT, a vzhledem k okolnostem, za kterých byla učiněna, srovnávat se státní zárukou nebo je vykládat tak, že obsahují neodvolatelný závazek poskytnout konkrétní finanční pomoc ve prospěch FT nebo tak, že vystavují prostředky francouzského státu riziku převodu takových prostředků.
Dále Tribunál provedl individuální přezkum oznámení ze dne 4. prosince 2002 (rozsudek ze dne 21. května 2010, bod 58 výše,
EU:T:2010:216
, body 293 až 298). Rozhodl, že mu nepřísluší ověřit, zda toto oznámení samo o sobě obsahovalo dostatečně přesný, závazný a nepodmíněný, a tedy právně závazný závazek umožňující dospět k závěru o existenci převodu státních prostředků, jelikož ani Komise, ani společnosti Bouygues takový argument nepředložily ani nepředložily relevantní a průkazné poznatky v tomto ohledu (rozsudek ze dne 21. května 2010, bod 58 výše,
EU:T:2010:216
, body 293 až 295).
V bodě 296 rozsudku ze dne 21. května 2010, bod 58 výše (
EU:T:2010:216
), dodal Tribunál, že převod státních prostředků vyplývající z uvedeného oznámení může v každém případě odpovídat pouze výhodě spočívající v otevření úvěrové linky ve výši 9 miliard eur, které bylo výslovně zmíněno v tomto oznámení. Komise přitom jednak takovou výhodu v napadeném rozhodnutí právně dostačujícím způsobem necharakterizovala a jednak je tato výhoda odlišná od výhody pocházející z prohlášení od července 2002, jak je uvedena v uvedeném rozhodnutí. V bodě 297 téhož rozsudku Tribunál upřesnil, že požadavek spojitosti mezi zjištěnou výhodou a převodem státních prostředků předpokládá, že tato výhoda odpovídá rovnocennému závazku zatěžujícímu státní rozpočet a poté uvedl, že v dané věci však tomu tak není, pokud jde o vztah mezi výhodou uvedenou v napadeném rozhodnutí, která vyplývala jednak z prohlášení od července 2002 a jednak z údajného převodu veřejných prostředků, který spočíval v otevření úvěrové linky ve výši 9 miliard eur, jak s ním bylo počítáno v oznámení ze dne 4. prosince 2002.
Tribunál na základě toho dospěl k závěru v bodě 298 rozsudku ze dne 21. května 2010, bod 58 výše (
EU:T:2010:216
), že Komise neprokázala, že oznámení ze dne 4. prosince 2002 zahrnovalo převod státních prostředků.
Pokud jde o návrh akcionářské půjčky, Tribunál v bodě 299 rozsudku ze dne 21. května 2010, bod 58 výše (
EU:T:2010:216
) dospěl k závěru, že Komise dostatečně neprokázala z něj plynoucí výhodu, a tím spíše není možné, aby Tribunál konstatoval převod státních prostředků, který by byl s touto výhodou spojen.
Nakonec v bodech 302 až 309 rozsudku ze dne 21. května 2010, bod 58 výše (
EU:T:2010:216
) Tribunál přezkoumal, zda mohla nicméně Komise na základě celkového zkoumání prohlášení od července 2002 společně s oznámením ze dne 4. prosince 2002 a návrhem akcionářské půjčky dospět k závěru, že kritérium převodu státních prostředků bylo v dané věci splněno.
V tomto ohledu Tribunál v bodech 303 a 304 rozsudku ze dne 21. května 2010, bod 58 výše (
EU:T:2010:216
) konstatoval, že prohlášení od července 2002 sama o sobě neobsahovala očekávání zvláštní finanční podpory tak jako v případě finanční podpory, která byla konkretizována v prosinci 2002, ale na rozdíl od oznámení ze dne 4. prosince 2002 měla otevřenou, neurčitou a podmíněnou povahu, pokud jde o povahu, rozsah a podmínky případného budoucího zásahu francouzského státu. Rozhodnutí francouzského státu v prosinci 2002 oznámit a nabídnout návrh akcionářské půjčky tedy představovalo důležité přerušení sledu událostí, které vedly k refinancování FT. V bodě 305 téhož rozsudku Tribunál odmítl tezi Komise, podle které byl návrh akcionářské půjčky uskutečněním dřívějších prohlášení francouzského státu.
Tribunál rovněž rozhodl v bodě 307 rozsudku ze dne 21. května 2010, bod 58 výše (
EU:T:2010:216
), že se Komise nemůže zprostit své povinnosti určit konkrétní výhodu, která obsahuje odpovídající převod státních prostředků. V bodě 308 dodal, že vzhledem k významnému přerušení sledu událostí a jednání francouzských orgánů v prosinci 2002 Komise nebyla oprávněna shledat souvislost mezi případným závazkem poskytnout státní prostředky v tomto stadiu a výhodami poskytnutými na základě dřívějších opatření, a to prohlášení od července 2002, jelikož tato opatření mají podstatně odlišnou povahu v porovnání s opatřeními přijatými v prosinci 2002. Taková souvislost mezi prvky zakládajícími podporu, pokud jde o jednotlivé skutkové poznatky z různých stadií, by totiž byla v rozporu s požadavkem spojitosti mezi výhodou a převodem státních prostředků.
Tribunál na základě toho dospěl v bodě 309 rozsudku ze dne 21. května 2010, bod 58 výše (
EU:T:2010:216
) k závěru, že ačkoli byla Komise oprávněna zohlednit všechny události, které předcházely a ovlivnily konečné rozhodnutí, které francouzský stát přijal v prosinci 2002 na podporu společnosti FT prostřednictvím akcionářské půjčky, aby mohla charakterizovat výhodu, nepodařilo se jí prokázat existenci převodu státních prostředků, který by souvisel s touto výhodou. Podle Tribunálu okolnost, že prohlášení od července 2002, jakož i oznámení ze dne 4. prosince 2002 zvýhodnila FT tím, že obnovila důvěru finančních trhů a zlepšila podmínky refinancování FT, nemá za následek odpovídající snížení státního rozpočtu nebo dostatečně konkrétní hospodářské riziko výdajů zatěžujících tento rozpočet. Tribunál zejména uvedl, že tato výhoda byla odlišná od výhody, kterou mohl zahrnovat návrh akcionářské půjčky a kterou napadené rozhodnutí dostatečně neprokázalo.
Tribunál tudíž v bodě 310 rozsudku ze dne 21. května 2010, bod 58 výše (
EU:T:2010:216
) rozhodl, že Komise nesprávně vyložila pojem „státní podpora“ ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES tím, že se domnívala, že návrh akcionářské půjčky, v kontextu prohlášení od července 2002, obsahoval poskytnutí výhody ve prospěch FT vyplývající z převodu státních prostředků. Tudíž jednak přijal druhou část druhého žalobního důvodu, jakož i třetí žalobní důvod předložené Francouzskou republikou v rozsahu, v němž tato část a tento žalobní důvod kritizují uplatnění pojmu podpory, a jednak rozhodl, že nebylo nezbytné zkoumat první část druhého žalobního důvodu, ani třetí žalobní důvod dovolávané Francouzskou republikou a FT v rozsahu, v němž tato část a tento žalobní důvod zpochybňovaly legalitu uplatnění kritéria obezřetného soukromého investora Komisí (rozsudek ze dne 21. května 2010, bod 58 výše,
EU:T:2010:216
, body 311 a 312). Tribunál rovněž rozhodl, že jelikož bylo třeba zrušit článek 1 napadeného rozhodnutí z důvodu nesprávného právního posouzení a zjevně nesprávných posouzení skutkového stavu při uplatnění čl. 87 odst. 1 ES, nebylo již třeba zkoumat první žalobní důvod Francouzské republiky a FT, ani čtvrtý žalobní důvod Francouzské republiky (rozsudek ze dne 21. května 2010, bod 58 výše,
EU:T:2010:216
, bod 313).
Zatřetí Tribunál přezkoumal a zamítl druhý žalobní důvod dovolávaný společnostmi Bouygues ve věci T‑450/04, vycházející z rozporuplnosti a nedostatečnosti odůvodnění v rozporu s článkem 253 ES (rozsudek ze dne 21. května 2010, bod 58 výše,
EU:T:2010:216
, body 314 až 324).
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy Tribunál zrušil článek 1 napadeného rozhodnutí z důvodů protiprávnosti uvedených v druhém a třetím žalobním důvodu Francouzské republiky a FT (rozsudek ze dne 21. května 2010, bod 58 výše,
EU:T:2010:216
, bod 326).
Nakonec v bodech 327 až 330 rozsudku ze dne 21. května 2010, bod 58 výše (
EU:T:2010:216
) Tribunál rozhodl s ohledem na zrušení článku 1 napadeného rozhodnutí na základě žalobních důvodů, které Francouzská republika a FT předložily ve věcech T‑425/04 a T‑444/04, že se jejich návrhy, jakož i návrh společností Bouygues ve věci T‑450/04 a návrh AFORS ve věci T‑456/04 na zrušení článku 2 tohoto rozhodnutí staly bezpředmětné. V důsledku toho rozhodl, že již nebylo třeba o uvedených návrzích na zrušení rozhodnout.
2.
Předcházející řízení před Soudním dvorem
Návrhy došlými kanceláři Soudního dvora dne 4. a 3. srpna 2010 společnosti Bouygues (C‑399/10 P) a Komise (C‑401/10 P) podaly kasační opravný prostředek proti rozsudku ze dne 21. května 2010, bod 58 výše (
EU:T:2010:216
).
Usneseními ze dne 28. února 2011 předseda Soudního dvora povolil vedlejší účastenství Spolkové republiky Německo v obou těchto věcech na podporu návrhových žádání Francouzské republiky.
Usnesením ze dne 8. září 2011 předseda Soudního dvora spojil uvedené věci pro účely ústní části řízení a rozsudku.
Rozsudkem v řízení o kasačním opravném prostředku Soudní dvůr zrušil rozsudek ze dne 21. května 2010, vrátil věci T‑425/04, T‑444/04 a T‑450/04 Tribunálu, aby rozhodl o žalobních důvodech a k němu podaných návrzích, které mu byly předloženy a o kterých nerozhodl, a rozhodl, že o náhradě nákladů řízení bude rozhodnuto později.
Zaprvé Soudní dvůr rozhodl o kasačních opravných prostředcích.
V tomto rámci zaprvé Soudní dvůr přezkoumal první důvod kasačního opravného prostředku společností Bouygues vycházející z příliš restriktivního výkladu pojmu „státní podpora“, zkreslení francouzského práva a nesprávné právní kvalifikace skutkových okolností, jichž se Tribunál údajně dopustil, když odmítl jejich argumentaci, podle níž se Komise dopustila nesprávného právního posouzení, když odmítla kvalifikovat prohlášení od července 2002 jako státní podpory (rozsudek v řízení o kasačním opravném prostředku, body 67 až 79).
V tomto ohledu v bodě 76 rozsudku v řízení o kasačním opravném prostředku Soudní dvůr konstatoval, že napadené rozhodnutí nezaujímalo stanovisko ke stížnosti společností Bouygues ze dne 22. ledna 2003 v rozsahu, v němž tyto společnosti tvrdily, že prohlášení od července 2002 sama o sobě představovala státní podporu. Zejména uvedl, že tato prohlášení byla zohledněna pouze v míře, v níž byla objektivně relevantní pro posouzení návrhu akcionářské půjčky, a že se Komise tak uvedenými prohlášeními zabývala pouze do té míry, do jaké tvořily kontext zjištěné podpory (rozsudek v řízení o kasačním opravném prostředku, body 73 až 75).
V důsledku toho v bodě 77 rozsudku v řízení o kasačním opravném prostředku Soudní dvůr uvedl, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když v bodech 128 a 131 rozsudku ze dne 21. května 2010 rozhodl, že článek 1 napadeného rozhodnutí zahrnoval odmítnutí Komise kvalifikovat prohlášení od července 2002 jako státní podpory. Nezaujetí stanoviska Komise ke kvalifikaci těchto prohlášení jako takových za státní podpory po stížnosti společností Bouygues totiž nemůže být samo o sobě posuzováno jako rozhodnutí, jímž se zamítají tvrzení těchto stěžovatelek.
Soudní dvůr tak v bodě 78 rozsudku v řízení o kasačním opravném prostředku dospěl k závěru, že Tribunál posuzoval otázky, ke kterým se Komise ještě nevyslovila, a zaměnil různá stadia správních a soudních řízení, což je v rozporu se systémem rozložení pravomocí mezi Komisi a Soudní dvůr a s prostředky nápravy zakotvenými Smlouvou o FEU, jakož i s požadavky na řádný výkon spravedlnosti. V bodě 79 rozsudku v řízení o kasačním opravném prostředku tudíž rozhodl, že první důvod kasačního opravného prostředku společností Bouygues byl bezpředmětný.
Zadruhé Soudní dvůr přezkoumal společně první část druhého důvodu kasačního opravného prostředku společností Bouygues a první část druhého důvodu kasačního opravného prostředku Komise vycházející z nesprávných právních posouzení týkajících se kvalifikování oznámení ze dne 4. prosince 2002 a návrhu akcionářské půjčky posuzovaných společně jako státní podpory. Tyto účastnice řízení v podstatě Tribunálu vytýkaly, že se dopustil nesprávných právních posouzení, když za účelem konstatování existence státní podpory požadoval úzkou spojitost mezi výhodou, jež musela být určena odděleně pro oznámení ze dne 4. prosince 2002 a pro návrh akcionářské půjčky, a rovnocenným závazkem poskytnutí státních prostředků odpovídajícím jedné nebo druhé takto určené výhodě na straně druhé.
V bodě 97 rozsudku v řízení o kasačním opravném prostředku Soudní dvůr uvedl, že Tribunál měl za to, že Komise byla povinna zkoumat u každého zásahu státu samostatně jednak to, zda poskytoval ze státních prostředků konkrétní výhodu, a jednak podmínku týkající se financování ze státních prostředků ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES splňovalo pouze snížení státního rozpočtu nebo dostatečně konkrétní hospodářské riziko výdajů zatěžujících tento rozpočet úzce spojené s takto zjištěnou výhodou a jí odpovídající.
Nejprve Soudní dvůr přezkoumal první ze závěrů Tribunálu uvedených v bodě 89 výše (rozsudek v řízení o kasačním opravném prostředku, body 98 až 105). V tomto ohledu Soudní dvůr zejména uvedl, že vzhledem k tomu, že státní zásahy nabývají různých forem a musejí být posuzovány podle jejich účinků, nelze vyloučit, že bude třeba pro účely uplatnění čl. 87 odst. 1 ES nahlížet na několik po sobě jdoucích zásahů státu jako na jediný zásah (rozsudek v řízení o kasačním opravném prostředku, bod 103). Podle Soudního dvora takový případ může nastat především tehdy, když na sebe navazující zásahy – zvláště se zřetelem k jejich časovému sledu, jejich účelu a situaci, v níž se podnik v době, kdy jsou tyto zásahy přijímány, nachází – spolu natolik těsně souvisejí, že je od sebe nelze oddělit (rozsudek v řízení o kasačním opravném prostředku, bod 104). Soudní dvůr na základě toho dospěl k závěru, že měl‑li Tribunál za to, že bylo nezbytné zjistit snížení státního rozpočtu nebo dostatečně konkrétní hospodářské riziko výdajů zatěžujících tento rozpočet, které jsou úzce spojeny a odpovídají konkrétní výhodě vyplývající buď z oznámení ze dne 4. prosince 2002, nebo z návrhu akcionářské půjčky, nebo která jsou protiváhou této výhody, dopustil se nesprávného právního posouzení, neboť uplatnil kritérium, které bylo s to od samého počátku vyloučit, aby na tyto státní zásahy mohlo být v závislosti na vazbách mezi nimi a jejich účincích nahlíženo jako na jediný zásah (rozsudek v řízení o kasačním opravném prostředku, bod 105).
Dále Soudní dvůr přezkoumal druhý ze závěrů Tribunálu uvedených v bodě 89 výše (rozsudek v řízení o kasačním opravném prostředku, body 106 až 110). V tomto ohledu Soudní dvůr v podstatě uvedl, že ačkoli pro účely zjištění existence státní podpory musí Komise prokázat dostatečně přímou vazbu mezi výhodou poskytnutou příjemci a snížením státního rozpočtu nebo dostatečně konkrétním hospodářským rizikem výdajů zatěžujících tento rozpočet, není vyžadováno, aby takovéto snížení nebo riziko odpovídalo nebo bylo rovnocenné uvedené výhodě či tato měla za protiváhu takovéto snížení nebo takovéto riziko či byla stejné povahy jako závazek poskytnutí státních prostředků, z něhož vyplývá (rozsudek v řízení o kasačním opravném prostředku, body 109 a 110).
Soudní dvůr tak dospěl k závěru v bodě 111 rozsudku v řízení o kasačním opravném prostředku, že se Tribunál dopustil nesprávných právních posouzení jak ve svém přezkumu označení zásahu státu Komisí jako zásahu poskytujícího státní podporu, tak ve zkoumání vazeb mezi zjištěnou výhodou a závazkem poskytnutí státních prostředků zjištěným Komisí. Zrušil tudíž napadený rozsudek, když uvedl, že nebylo nutné přezkoumat ostatní důvody kasačních opravných prostředků (rozsudek v řízení o kasačním opravném prostředku, body 113 et 114).
Zadruhé Soudní dvůr rozhodl, že měl všechny nezbytné podklady, aby mohl vydat konečné rozhodnutí pokud jde jednak o návrh na zrušení článku 1 napadeného rozhodnutí v rozsahu, v němž se týká odmítnutí Komise kvalifikovat prohlášení od července 2002 jako státní podpory ve věci T‑450/04, a jednak o druhou část druhého důvodu a třetí důvod, jež byly vzneseny Francouzskou republikou a FT na podporu jejich žalob ve věcech T‑425/04 a T‑444/04, v rozsahu, v němž tato část a tento důvod směřují proti zjištění existence výhody poskytnuté FT francouzským státem, které bylo provedeno v napadeném rozhodnutí (rozsudek v řízení o kasačním opravném prostředku, body 116 až 142).
Pokud jde o první část, v bodě 118 rozsudku v řízení o kasačním opravném prostředku Soudní dvůr rozhodl, že žalobní důvody ve věci T‑450/04 směřující ke zrušení článku 1 napadeného rozhodnutí, pokud jde o odmítnutí Komise kvalifikovat prohlášení od července 2002 jako státní podpory, jsou tedy irelevantní.
Pokud jde o druhou část, zaprvé v bodě 126 rozsudku v řízení o kasačním opravném prostředku Soudní dvůr uvedl, že zejména z bodů 188 a 189 odůvodnění napadeného rozhodnutí vyplývalo, že Komise své zjištění existence státní podpory nezaložila na závazku, který by francouzský stát přijal prohlášením ze dne 12. července 2002.
Zadruhé v bodě 129 rozsudku v řízení o kasačním opravném prostředku Soudní dvůr dospěl na základě určitých částí bodů 194 a 196 odůvodnění napadeného rozhodnutí k závěru, že Komise usoudila, že z oznámení ze dne 4. prosince 2002 a návrhu akcionářské půjčky posuzovaných společně plynula výhoda zahrnující závazek poskytnutí státních prostředků ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES. Dále v bodech 130 a 131 tohoto rozsudku Soudní dvůr s odkazem na body 103 a 104 téhož rozsudku rozhodl, že Komise právem přezkoumala společně obě tato opatření, jelikož bylo zjevné, že první z nich nelze oddělit od druhého.
Zatřetí v bodech 132 až 136 rozsudku v řízení o kasačním opravném prostředku Soudní dvůr rozhodl, že Komise správně usoudila, že návrh akcionářské půjčky oznámené dne 4. prosince 2002 poskytl FT výhodu ve smyslu článku 87 odst. 1 ES, neboť umožnila FT navýšit její finanční prostředky a ujistit trh ohledně její schopnosti zaplatit splatné závazky. Pokud jde o podmínku týkající se závazku poskytnutí státních prostředků, Soudní dvůr v bodě 137 rozsudku v řízení o kasačním opravném prostředku uvedl, že se návrh akcionářská půjčka vztahoval k otevření úvěrové linky ve výši 9 miliard eur, a že i když je jistě pravda, že společnost FT nepodepsala smlouvu o půjčce, jež jí byla zaslána, mohla připojit svůj podpis kdykoliv, a udržovala si tak nárok na neprodlené poskytnutí této částky. V bodě 138 téhož rozsudku Soudní dvůr uvedl, že Komise v napadeném rozhodnutí uvedla, že od 5. prosince 2002 FT v prezentaci investorům popsala „úvěrovou linku“ od francouzského státu jako bezprostředně dostupnou, že téhož dne S & P oznámila, že francouzský stát byl připraven k okamžitému poskytnutí akcionářské půjčky, že Commission des Finances de l’Assemblée nationale française (Finanční výbor francouzského Národního shromáždění) bylo oznámeno, že akcionářská půjčka „[je] od nynějška FT dána k dispozici“ a že Moody’s dne 9. prosince 2002 oznámila, že bylo potvrzeno, že „úvěrová linka 9 miliard eur [byla] připravena“. V bodě 139 uvedeného rozsudku Soudní dvůr dospěl k závěru, že s ohledem na dodatečné potenciální výdaje státních prostředků ve výši 9 miliard eur Komise správně shledala, že výhoda uvedená výše byla poskytnuta ze státních prostředků ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES.
Nakonec v bodech 140 a 141 rozsudku v řízení o kasačním opravném prostředku Soudní dvůr konstatoval, že spor nebyl ve stavu, v němž by o něm soudní řízení dovolovalo rozhodnout, pokud jde o druhý a třetí důvod dovolávané Francouzskou republikou a FT, jelikož tyto žalobní důvody směřovaly proti uplatnění kritéria obezřetného soukromého investora Komisí. Uvedl, že tomu bylo tak stran prvního žalobního důvodu Francouzské republiky a FT, vycházejícího z porušení podstatných formálních náležitostí a práva na obhajobu, a čtvrtého žalobního důvodu Francouzské republiky, vycházejícího z nedostatku odůvodnění, a tedy i stran návrhu společností Bouygues na zrušení článku 2 napadeného rozhodnutí. Proto v bodě 142 rozsudku v řízení o kasačním opravném prostředku Soudní dvůr rozhodl, že je třeba vrátit věci T‑425/04, T‑444/04 a T‑450/04 Tribunálu, aby rozhodl o uvedené části a uvedených žalobních důvodech a o návrhu před ním předloženém, o němž Soudní dvůr nerozhodl.
Řízení a návrhová žádání účastnic řízení po vrácení
Po vydání rozsudku v řízení o kasačním opravném prostředku byly věci T‑425/04 RENV, T‑444/04 RENV a T‑450/04 RENV přiděleny prvnímu rozšířenému senátu Tribunálu.
Dne 31. května 2013 Francouzská republika ve věci T‑425/04 RENV a FT ve věci T‑444/04 RENV a dne 17. července 2013 Komise v obou těchto věcech v souladu s čl. 119 odst. 1 jednacího řádu ze dne 2. května 1991 předložily písemná vyjádření. Spolková republika Německo se vzdala práva na předložení takového písemného vyjádření v těchto věcech.
Dopisem ze dne 22. července 2013 FT informovala Tribunál, že dne 1. července 2013 změnila svou obchodní firmu na Orange.
Vzhledem ke změnám ve složení senátů Tribunálu byl soudce zpravodaj přidělen ke čtvrtému senátu Tribunálu a věci T‑425/04 RENV, T‑444/04 RENV a T‑450/04 RENV byly nově přiděleny čtvrtému rozšířenému senátu Tribunálu.
Vzhledem k překážce na straně soudce zpravodaje byla předsedou Tribunálu věc přidělena jinému soudci zpravodaji a výše uvedené věci byly nově přiděleny šestému rozšířenému senátu Tribunálu.
Usneseními předsedy šestého rozšířeného senátu Tribunálu ze dne 27. června 2014 byly jednak společnosti Bouygues vymazány z rejstříku ve věci T‑444/04 RENV jakožto vedlejší účastnice řízení na podporu návrhových žádání Komise a jednak byla věc T‑450/04 RENV vymazána z rejstříku Tribunálu, jelikož tyto společnosti vzaly zpět návrhy na vstup do řízení jako vedlejší účastnice a vzaly zpět své žaloby.
Usnesením předsedy šestého rozšířeného senátu Tribunálu ze dne 15. července 2014 byly věci T‑425/04 RENV a T‑444/04 RENV spojeny pro účely ústní části řízení a rozsudku.
Na základě návrhu soudce zpravodaje Tribunál (šestý rozšířený senát) rozhodl o zahájení ústní části řízení. Tribunál v rámci organizačních procesních opatření stanovených v článku 64 jednacího řádu ze dne 2. května 1991 vyzval Francouzskou republiku a Komisi, aby písemně odpověděly na několik otázek, což ve stanovené lhůtě učinily.
Dopisem ze dne 8. srpna 2014 Spolková republika Německo informovala Tribunál, že nebude přítomna na jednání.
Řeči účastnic řízení a jejich odpovědi na otázky Tribunálu byly vyslechnuty na jednání dne 24. září 2014.
Ve věci T‑425/04 RENV Francouzská republika, podporovaná Spolkovou republikou Německo, navrhuje, aby Tribunál:
—
zrušil napadené rozhodnutí v plném rozsahu;
—
uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
Ve věci T‑425/04 RENV Komise navrhuje, aby Tribunál:
—
zamítl žalobu jako neopodstatněnou;
—
uložil Francouzské republice náhradu nákladů řízení.
Ve věci T‑444/04 RENV navrhuje FT, aby Tribunál:
—
zrušil napadené rozhodnutí;
—
uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
Ve věci T‑444/04 RENV Komise navrhuje, aby Tribunál:
—
zamítl žalobu jako neopodstatněnou;
—
uložil FT náhradu nákladů řízení.
Na jednání Komise rovněž navrhla, aby Tribunál odmítl žalobu ve věci T‑444/04 RENV jako nepřípustnou.
Právní otázky
1.
K přípustnosti žaloby ve věci T‑444/04 RENV
Na jednání Komise namítla nepřípustnost žaloby podané FT ve věci T‑444/04 RENV z důvodu nedostatku právního zájmu na podání žaloby. Tvrdila, že po zpětvzetí žaloby společnostmi Bouygues a nevrácení věci T‑456/04 Tribunálu rozsudkem v řízení o kasačním opravném prostředku již není článek 2 napadeného rozhodnutí předmětem návrhu na zrušení, a tedy pro FT neexistuje konkrétní, vzniklé a trvající riziko, že jí bude uloženo navrácení dotčené podpory.
Především je třeba uvést, že na rozdíl od toho, co tvrdí Komise, je článek 2 napadeného rozhodnutí stále předmětem návrhů na zrušení jak ze strany Francouzské republiky, tak ze strany FT, které se domáhají zrušení napadeného rozhodnutí v plném rozsahu. Tento návrh na zrušení článku 2 napadeného rozhodnutí bude ostatně přezkoumán v bodech 264 až 270 dále.
Dále, pokud jde o návrh FT na zrušení článku 1 napadeného rozhodnutí, je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury právní zájem na podání žaloby musí existovat až do vydání soudního rozhodnutí, neboť jinak by nebylo vydáno rozhodnutí ve věci samé, což je předpokladem pro to, aby žaloba mohla ve svém výsledku přinést prospěch účastníku řízení, který ji podal (rozsudek ze dne 7. června 2007, Wunenburger v. Komise, C‑362/05 P, Sb. rozh.,
EU:C:2007:322
, bod 42, a usnesení ze dne 7. prosince 2011, Fellah v. Rada, T‑255/11,
EU:T:2011:718
, bod 12).
V projednávané věci je třeba jednak uvést, že článek 1 napadeného rozhodnutí má závazné právní účinky vůči FT, jelikož FT je jediným příjemcem podpory, která je v něm prohlášena za neslučitelnou se společným trhem.
Kromě toho je třeba se domnívat, že bez ohledu na to, zda je FT stále vystavena jakémukoliv riziku, že bude muset navrátit dotčenou podporu, mělo by zrušení článku 1 napadeného rozhodnutí na základě žalobních důvodů dovolávaných tímto podnikem za následek, že zjištění protiprávnosti této podpory, která je individuálním opatřením v její prospěch, by bylo od počátku neplatné, což představuje právní následek, který mění její právní postavení a přiznává jí prospěch.
V každém případě z ustálené judikatury vyplývá, že žalobce může mít nadále právní zájem na zrušení aktu orgánu jednak, aby se v budoucnu zabránilo opakování protiprávnosti, kterou je tento akt údajně stižen (viz rozsudek ze dne 7. června 2007, Wunenburger v. Komise, C‑362/05 P, Sb. rozh.,
EU:C:2007:322
, bod 50 a citovaná judikatura), a kromě toho proto, aby byla unijním soudem určena protiprávnost, ke které vůči němu došlo, tak aby takové určení mohlo sloužit jako podklad případné žaloby na náhradu škody směřující k odpovídajícímu odškodnění újmy způsobené napadeným aktem (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 5. března 1980, Könecke Fleischwarenfabrik v. Komise, 76/79, Recueil,
EU:C:1980:68
, body 8 a 9, a ze dne 31. března 1998, Francie a další v. Komise, C‑68/94 a C‑30/95, Recueil,
EU:C:1998:148
, bod 74).
Z výše uvedených úvah vyplývá, že FT má nadále vzniklý a trvající zájem na zrušení článku 1 napadeného rozhodnutí. V důsledku toho je třeba zamítnout důvod nepřípustnosti předložený Komisí na jednání proti žalobě podané tímto podnikem.
2.
K návrhu na zrušení článku 1 napadeného rozhodnutí
Úvodní poznámky
Francouzská republika ve věci T‑425/04 vznesla čtyři žalobní důvody na podporu své žaloby podané proti článku 1 napadeného rozhodnutí, a to zaprvé porušení podstatných formálních náležitostí a práva na obhajobu, zadruhé nesprávná právní posouzení při použití pojmu „podpora“ ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, a konkrétně kritéria obezřetného soukromého investora, zatřetí zjevně nesprávná posouzení obsahu nebo údajných účinků prohlášení od července 2002 a začtvrté nedostatečné odůvodnění ve smyslu článku 253 ES. Ve svém písemném vyjádření ze dne 31. května 2013 Francouzská republika uvádí, že trvá na prvním a čtvrtém žalobním důvodu v plném rozsahu a na druhém a třetím žalobním důvodu v rozsahu, v němž se týkají uplatnění kritéria obezřetného soukromého investora.
Ve věci T‑444/04 FT předložila tři žalobní důvody na podporu své žaloby, rovněž všechny podané proti článku 1 napadeného rozhodnutí a v podstatě odpovídající prvním třem žalobním důvodům podaným Francouzskou republikou ve věci T‑425/04. Ve svém písemném vyjádření ze dne 31. května 2013 FT uvádí, že trvá na prvním žalobním důvodu v plném rozsahu, jakož i na druhém a třetím žalobním důvodu v rozsahu, v němž se týkají uplatnění kritéria obezřetného soukromého investora.
Francouzská republika a FT v písemných vyjádřeních ze dne 31. května 2013 a Komise v písemném vyjádření ze dne 17. července 2013 odkazují, pokud jde o takto vymezené žalobní důvody, na argumenty, které uplatnily ve svých písemnostech ve věcech T‑425/04 a T‑444/04, a předkládají několik doplňujících argumentů s přihlédnutím ke zjištěním provedeným Soudním dvorem v rozsudku v řízení o kasačním opravném prostředku.
Tribunál považuje za vhodné přezkoumat nejprve první žalobní důvod a poté společně druhý a třetí žalobní důvod, jelikož se oba tyto posledně uvedené důvody týkají uplatnění kritéria obezřetného soukromého investora.
K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení podstatných formálních náležitostí a práva na obhajobu
První žalobní důvod předložený Francouzskou republikou a FT obsahuje dvě části, přičemž první část vychází z porušení podstatných formálních náležitostí a druhá z porušení práva na obhajobu.
K porušení podstatných formálních náležitostí
– Argumenty účastnic řízení
Francouzská republika a FT vytýkají Komisi, že se dopustila porušení podstatných formálních náležitostí tím, že nerozšířila formální vyšetřovací řízení tak, aby do něj zahrnula i prohlášení ze dne 12. července 2002. Tvrdí, že toto prohlášení nebylo zahrnuto v rozhodnutí o zahájení, třebaže představuje „ústřední bod“ prokázání existence údajné státní podpory v projednávané věci, a tedy je „relevantní faktickou a právní otázkou“ ve smyslu čl. 6 odst. 1 nařízení č. 659/1999, jak vyplývá z bodů 192 až 230 odůvodnění napadeného rozhodnutí.
Francouzská republika dodává, že Komise nemůže vyvozovat argument z toho, že francouzské orgány široce komentovaly připomínky zúčastněných třetích stran, jakož i zprávu ze dne 28. dubna 2004, které se týkaly prohlášení ze dne 12. července 2002, jelikož takové připomínky nebo taková zpráva nemohou rozšiřovat dosah řízení zahájeného Komisí, a zbavovat tak Komisi povinnosti provést formální rozšíření řízení.
Francouzská republika rovněž tvrdí, že pokud by francouzské orgány mohly uplatnit své stanovisko ohledně prohlášení ze dne 12. července 2002, Komise by musela toto stanovisko zohlednit v napadeném rozhodnutí, které by tedy mohlo být odlišné.
Komise argumenty Francouzské republiky a FT odmítá. V podstatě tvrdí, že v projednávané věci dodržela procesní pravidla stanovená nařízením č. 659/1999.
– Závěry Tribunálu
Je třeba připomenout, že Komise musí zahájit formální vyšetřovací řízení a informovat zúčastněné strany, pokud má v důsledku předběžného přezkumu závažné pochybnosti o slučitelnosti dotčeného opatření se společným trhem. Z toho vyplývá, že v oznámení o zahájení tohoto řízení nemůže být Komise povinna uvést kompletní analýzu ve vztahu k dotčenému opatření. Komise naopak musí definovat dostatečným způsobem rámec svého přezkumu, aby tak nezbavila právo zúčastněných stran podat jejich připomínky svého významu [rozsudek ze dne 31. května 2006, Kuwait Petroleum (Nizozemsko) v. Komise, T‑354/99, Sb. rozh.,
EU:T:2006:137
, bod 85].
Rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení tak musí umožnit zúčastněným stranám účinně se účastnit tohoto řízení, ve kterém budou mít možnost uplatnit své argumenty. Za tímto účelem postačuje, aby byly zúčastněné strany seznámeny s úvahami, které vedly Komisi k předběžnému závěru, že dotčené opatření může představovat novou podporu neslučitelnou se společným trhem (rozsudky ze dne 30. dubna 2002, Government of Gibraltar v. Komise, T‑195/01 a T‑207/01, Recueil,
EU:T:2002:111
, bod 138, a ze dne 23. října 2002, Diputación Foral de Guipúzcoa v. Komise, T‑269/99, T‑271/99 a T‑272/99, Recueil,
EU:T:2002:258
, bod 105).
Jak vyplývá z bodu 8 odůvodnění nařízení č. 659/1999 a z čl. 6 odst. 1 téhož nařízení, rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení musí shrnout relevantní faktické a právní otázky, zahrnout předběžné hodnocení o charakteru dotčeného opatření jako podpory a vyložit pochybnosti o jeho slučitelnosti se společným trhem, aby dotyčnému členskému státu a ostatním zúčastněným stranám umožnilo předložit smysluplně připomínky, a poskytnout tak Komisi veškeré informace, které potřebuje k posouzení slučitelnosti podpory se společným trhem.
Za těchto okolností je třeba výraz „relevantní faktické a právní otázky“ v čl. 6 odst. 1 nařízení č. 659/1999 chápat tak, že se týká základních otázek, na základě kterých se Komise v této fázi řízení domnívá, že dotčené opatření může představovat podporu neslučitelnou se společným trhem.
Dále vzhledem k tomu, že cílem formálního vyšetřovacího řízení je umožnit Komisi prohloubit a objasnit otázky vznesené v rozhodnutí o zahájení tohoto řízení, zejména shromážděním připomínek dotyčného členského státu a ostatních zúčastněných stran, může se stát, že během uvedeného řízení Komise zjistí nové poznatky nebo že se její analýza vyvine. V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle judikatury může konečné rozhodnutí Komise obsahovat určité rozdíly oproti jejímu rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení, aniž přesto tyto rozdíly způsobují vadu tohoto rozhodnutí (rozsudek ze dne 4. března 2009, Itálie v. Komise, T‑424/05,
EU:T:2009:49
, bod 69). Nicméně i když ustanovení upravující řízení v oblasti státních podpor nestanoví výslovně možnost přijmout rozhodnutí o opravě a rozšíření probíhajícího řízení, judikatura připustila v případě, že Komise po přijetí rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení zjistí, že toto rozhodnutí je založeno buď na neúplných skutkových okolnostech, nebo na nesprávné právní kvalifikaci těchto okolností, musí mít možnost přizpůsobit své stanovisko tím, že přijme rozhodnutí o opravě (rozsudek ze dne 20. září 2011, Regione autonoma della Sardegna a další v. Komise, T‑394/08, T‑408/08, T‑453/08 a T‑454/08, Sb. rozh.,
EU:T:2011:493
, body 69 až 72). Takové rozhodnutí není nicméně odůvodněno, pokud nedochází k významné změně rámce přezkumu definovaného v rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení a pokud faktické a právní otázky, na nichž jsou založeny úvahy Komise, zůstávají v podstatě totožné.
V projednávané věci s ohledem zejména na článek 1 napadeného rozhodnutí, body 185 až 230 odůvodnění tohoto rozhodnutí, jakož i závěry, které Tribunál provede dále při společném přezkumu druhého a třetího žalobního důvodu, nemůže být zpochybněno, že prohlášení od července 2002, a konkrétně prohlášení ze dne 12. července 2002, ačkoli byla zohledněna Komisí pouze jako kontext návrhu akcionářské půjčky, oznámeného dne 4. prosince 2002, hrála zásadní úlohu při kvalifikaci tohoto opatření jako protiprávní podpory.
Je tudíž třeba se domnívat, jak právem tvrdí Francouzská republika a FT, že prohlášení ze dne 12. července 2002 představuje nezpochybnitelně „relevantní faktickou a právní otázku“ ve smyslu čl. 6 odst. 1 nařízení č. 659/1999 a z tohoto titulu mělo být zmíněno v rozhodnutí o zahájení.
Je však třeba konstatovat, že projednávaná část není skutkově podložená. Rozhodnutí o zahájení totiž stručně ale dostatečně odkazuje na prohlášení od července 2002, včetně prohlášení ze dne 12. července 2002, jakož i na jejich roli při uvažování Komise.
V bodě 70 rozhodnutí o zahájení tak Komise vyjadřuje všeobecné tvrzení, podle kterého „by již oznámení zavázat se, učiněné ze strany státu, mohlo obsahovat zavázání státních prostředků, pokud je tento závazek neodvolatelný a vytváří účinek očekávání a důvěry na trhu projevující se nárůstem hodnoty akcií FT a pozitivní reakcí ratingových agentur“. V témže bodě Komise spojuje konkrétně toto všeobecné tvrzení se skutečnostmi obsaženými v oznámení francouzských orgánů, které se vztahovaly pouze k opatřením z prosince 2002, uvádějíc, že „[o]známení závazku [francouzského] státu spojené se zřejmým poskytnutím částky půjčky vede Komisi k tvrzení, že podpora by skutečně mohla být považována za poskytnutou i před podpisem případné dohody mezi FT a ERAP týkající se poskytnutí úvěrové linky.
Toto posledně uvedené oznámení je oznámením ze dne 4. prosince 2002, jak správně uvádějí Francouzská republika a FT. Nicméně z poznámky pod čarou 40 rozhodnutí o zahájení, na kterou odkazuje bod 70 tohoto rozhodnutí, vyplývá, že Komise mohla zahrnout do své analýzy prohlášení od července 2002, a zejména prohlášení ze dne 12. července 2002. Je v ní totiž zdůrazněno, že „od července 2002 a zvláště od září 2002 již byl trh uklidněn podporou [francouzského] státu ve prospěch FT“. Ve stejném smyslu je třeba uvést, že v poznámce pod čarou 39 rozhodnutí o zahájení Komise znázorňuje účinek očekávání a důvěry na trhu uvedený v bodě 138 výše, když cituje zejména prohlášení S & P, podle kterého „[o]d července 2002 [tato agentura] udávala, že očekávaná podpora od akcionáře s účastí ve výši 56 % na FT, francouzského státu, [byla] pravděpodobným faktorem pro ponechání ratingu skupiny na úrovni investice“.
Kromě toho v bodech 83 až 85 rozhodnutí o zahájení v rámci své analýzy existence výhody, kterou by FT nezískala za běžných tržních podmínek, Komise odkazuje nejen na poskytnutí návrhu akcionářské půjčky, ale také na oznámení, které mu předcházelo, před uvedením v poznámce pod čarou 48 tohoto rozhodnutí, že „[j]iž v minulosti prohlášení francouzských orgánů, ze kterých vyplývalo, že se budou podílet na rekapitalizaci, měla pozitivní účinek na trh tím, že zlepšila výhled ratingu FT“.
Na základě těchto různých zjištění je třeba dospět k závěru, že rozhodnutí o zahájení dostatečně odkazuje na prohlášení od července 2002, včetně prohlášení ze dne 12. července 2002, a obsahuje zásadní poznatky, které umožňují pochopit, že pro účely své analýzy se Komise neomezuje na opatření, která jí byla oznámena dne 4. prosince 2002, ale může je posuzovat společně s událostmi, které jim předcházely. Pokud jde o tento poslední bod, rozhodnutí o zahájení uvádí zejména dostatečně jasně a přesně strategii francouzského státu, která od července 2002 spočívala ve veřejném oznamování své podpory FT s cílem obnovit důvěru trhů a zajistit zachování ratingu FT. Jak vyplývá z rozhodnutí o zahájení, Komise měla v úmyslu se důkladněji tázat na přesnou úlohu a přesný dopad předchozích prohlášení a oznámení francouzské vlády.
Je tudíž třeba se domnívat, že rozhodnutí o zahájení umožnilo Francouzské republice a FT dostatečně se seznámit s relevantním rámcem přezkumu, jakož i s uvažováním, které vedlo Komisi k domněnce, že dotčená opatření mohla představovat podporu neslučitelnou se společným trhem, a předložit užitečně své připomínky během formálního vyšetřovacího řízení.
Jak bude uvedeno dále podrobněji během přezkumu druhé části tohoto žalobního důvodu, v každém případě během formálního vyšetřovacího řízení byla otázka právních a hospodářských dopadů prohlášení od července 2002 široce diskutována a jak Francouzská republika, tak FT mohly konkrétně a v plném rozsahu uplatnit své stanovisko k této otázce. Tudíž i v případě, že by bylo třeba se domnívat, že rozhodnutí o zahájení neodkazovalo dostatečně na prohlášení ze dne 12. července 2002 a že Komise protiprávně nepřijala rozhodnutí, kterým by byla provedena oprava a rozšířeno formální vyšetřovací řízení, bylo by třeba dospět k závěru, že právo těchto účastnic řízení být vyslechnuty a účastnit se řízení bylo dodrženo.
První část prvního žalobního důvodu předloženého Francouzskou republikou a FT je tedy třeba zamítnout jako neopodstatněnou.
K porušení práva na obhajobu
– Argumenty účastnic řízení
Francouzská republika a FT tvrdí, že Komise porušila jejich právo na obhajobu tím, že jim během správního řízení neumožnila užitečně uplatnit jejich stanovisko k inovativnímu přístupu, který jí vedl k závěru o státní podpoře v projednávané věci a který spočíval v tom, že vycházela z prohlášení ze dne 12. července 2002 proto, aby tak kvalifikovala opatření oznámená v prosinci 2002. Komise poprvé tento přístup uvádí totiž až v napadeném rozhodnutí. Neměly tedy možnost vyjádřit se k právním a hospodářským dopadům prohlášení z července 2002 na kvalifikaci návrhu akcionářské půjčky vzhledem k pravidlům v oblasti státních podpor před přijetím tohoto rozhodnutí.
Francouzská republika se domnívá, že Komise nemůže vyvozovat argument z toho, že se francouzské orgány mohly vyjádřit k připomínkám zúčastněných třetích stran, jakož i ke zprávám ze dne 22. března a 28. dubna 2004, které se z velké části týkaly právní povahy prohlášení ze dne 12. července 2002 a jeho účinků na trh, aby dospěla k závěru, že její právo na obhajobu bylo plně dodrženo, jelikož tvrzení zúčastněných třetích stran a znalců zavazují pouze je samé. Ve stejném smyslu Francouzská republika a FT uvádějí, že připomínky, které předložily během správního řízení k připomínkám zúčastněných třetích stran a k oběma uvedeným zprávám, směřovaly pouze ke zpochybnění teze, že uvedené prohlášení představuje samo o sobě státní podporu.
Kromě toho Francouzská republika znovu tvrdí, že Komise měla rozšířit formální vyšetřovací řízení, aby do něj zahrnula prohlášení ze dne 12. července 2002. Komise měla alespoň zaslat dopis francouzským orgánům, aby je informovala o dotčeném inovativním přístupu a vyzvala je k předložení připomínek v tomto ohledu.
Nakonec Francouzská republika a FT tvrdí, že pokud by jim byla poskytnuta možnost užitečně uplatnit své stanovisko ohledně prohlášení ze dne 12. července 2002 a ohledně inovativního přístupu Komise, musela by jej Komise zohlednit v napadeném rozhodnutí, které by bylo určitě odlišné. Z bodu 263 odůvodnění napadeného rozhodnutí totiž vyplývá, že Komise by dospěla k závěru o neexistenci státní podpory, pokud by nemohla zohlednit uvedené prohlášení pro účely analýzy oznámených opatření.
Komise argumenty Francouzské republiky a FT odmítá.
– Závěry Tribunálu
Úvodem je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury je dodržování práva na obhajobu v každém řízení vedeném vůči určité osobě, které může vést k aktu nepříznivě zasahujícímu do jejího právního postavení, základní zásadou práva Unie, která musí být zajištěna, i když neexistuje zvláštní právní úprava (rozsudky ze dne 10. července 1986, Belgie v. Komise, 234/84, Recueil,
EU:C:1986:302
, bod 27, a ze dne 30. března 2000, Kish Glass v. Komise, C‑65/96, Recueil,
EU:T:2000:93
, bod 32).
Zaprvé je třeba přezkoumat, zda bylo právo Francouzské republiky na obhajobu porušeno.
Podle ustálené judikatury dodržování práva na obhajobu v rámci formálního vyšetřovacího řízení podle čl. 88 odst. 2 ES vyžaduje, aby dotyčný členský stát mohl užitečně vyjádřit své stanovisko k pravdivosti a relevanci tvrzených skutkových zjištění a okolností, a k dokumentům použitým Komisí na podporu jejího tvrzení o existenci porušení unijního práva, jakož i k připomínkám předloženým zúčastněnými třetími stranami v souladu s čl. 88 odst. 2 ES. V rozsahu, v němž se členský stát nemohl vyjádřit k těmto připomínkám, je Komise nemůže použít ve svém rozhodnutí proti tomuto členskému státu (viz rozsudek ze dne 15. listopadu 2011, Komise a Španělsko v. Government of Gibraltar a Spojené království, C‑106/09 P a C‑107/09 P, Sb. rozh.,
EU:C:2011:732
, bod 165 a citovaná judikatura).
Je třeba konstatovat, že ze spisu vyplývá, že Francouzská republika široce vyjádřila své stanovisko k pravdivosti a relevanci tvrzených skutkových zjištění a okolností, jakož i k připomínkám předloženým zúčastněnými třetími stranami, takže povinnosti vyplývající z judikatury připomenuté v bodě 152 výše byly plně dodrženy.
Pokud jde konkrétně o prohlášení ze dne 12. července 2002, mimo skutečnost, že rozhodnutí o zahájení na něj dostatečně odkazovalo (viz body 130 až 142 výše), je třeba konstatovat, že Francouzská republika obdržela a široce komentovala ve spise ze dne 10. června 2004 zprávy externích konzultantů Komise ze dne 22. března a 28. dubna 2004, které se v souladu se zmocněním, které jim udělila, týkaly právě právní povahy a účinků na trh prohlášení od července 2002 a obzvláště prohlášení ze dne 12. července 2002.
Francouzská republika již dříve komentovala ve spise ze dne 29. července 2003 připomínky zejména společností Bouygues ze dne 11. dubna 2003, které obsahovaly rovněž rozsáhlé úvahy ohledně právních a hospodářských dopadů prohlášení od července 2002, mezi kterými bylo i prohlášení ze dne 12. července 2002.
Mimoto Francouzská republika, jak potvrdila v odpovědi na otázku položenou Tribunálem při jednání dne 24. září 2014, se dále vyjádřila k důsledkům, které je třeba vyvozovat z prohlášení od července 2002, při dvou schůzkách se službami Komise konaných dne 16. a 23. června 2004.
Kromě toho Francouzská republika nemůže užitečně vyvozovat argument z toho, že ústřední tezí, která byla zastávaná ve zprávě ze dne 28. dubna 2004, jakož i v připomínkách některých zúčastněných stran, bylo, že prohlášení ze dne 12. července 2002 samo o sobě představovalo státní podporu, jelikož tato okolnost ve skutečnosti jen potvrzuje, že otázka právních a hospodářských dopadů tohoto prohlášení byla diskutována a Komise ji hodlala objasnit.
Stejně tak Francouzská republika nemůže vyvozovat argument ani ze skutečnosti, že Komise není vázána připomínkami zúčastněných stran, ani závěry svých vlastních posudků. Ačkoli tyto skutečnosti skutečně Komisi nezavazují, nic to totiž nemění na tom, že Komise je v zájmu řádného řízení uplatňování základních pravidel Smlouvy o státních podporách povinna tyto skutečnosti přezkoumat (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 2. dubna 1998, Komise v. Sytraval a Brink’s France, C‑367/95 P, Recueil,
EU:C:1998:154
, bod 62). Důležité je, aby byly právní a hospodářské dopady prohlášení od července 2002 během správního řízení diskutovány, k čemuž v projednávané věci došlo.
Nelze přijmout ani argument Francouzské republiky vycházející z údajně inovativního charakteru přístupu přijatého v projednávané věci Komisí za účelem přijetí závěru o existenci protiprávní státní podpory. Komise totiž nemůže být povinna předložit dotyčnému členskému státu nebo ostatním zúčastněným stranám před vydáním svého konečného rozhodnutí právní posouzení, které v tomto rozhodnutí hodlá přijmout, a to i v případě, že by toto posouzení mělo být inovativní. V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle judikatury z žádného ustanovení týkajícího se státních podpor ani z judikatury nevyplývá, že by Komise byla povinna vyslechnout příjemce podpory ke svému právnímu posouzení dotčeného opatření nebo že je povinna informovat dotčený členský stát a –
a

fortiori
příjemce podpory – o svém stanovisku před přijetím rozhodnutí, pokud zúčastněné strany a členský stát byly vyzvány k předložení svých připomínek (viz rozsudek ze dne 8. července 2004, Technische Glaswerke Ilmenau v. Komise, T‑198/01, Sb. rozh.,
EU:T:2004:222
, bod 198 a citovaná judikatura).
Z toho vyplývá, že Francouzská republika nemůže tvrdit, že její právo na obhajobu bylo porušeno.
Zadruhé, pokud jde o FT, je třeba připomenout, že správní řízení v oblasti státních podpor je vedeno pouze vůči dotyčnému členskému státu. Skutečného práva na obhajobu se tedy může dovolávat pouze posledně uvedený dotčený členský stát jakožto adresát napadeného rozhodnutí (viz rozsudek ze dne 1. července 2009, Operator ARP v. Komise, T‑291/06, Sb. rozh.,
EU:T:2009:235
, bod 35 a citovaná judikatura). Podniky, které jsou příjemci podpor, jsou považovány pouze za zúčastněné strany v tomto řízení ve smyslu čl. 88 odst. 2 ES (rozsudek ze dne 16. prosince 1999, Acciaierie di Bolzano v. Komise, T‑158/96, Recueil,
EU:T:1999:335
, bod 42). Judikatura jim přiznává především roli zdrojů informací pro Komisi v rámci správního řízení zahájeného na základě tohoto ustanovení. Z toho vyplývá, že zúčastněné strany se nemohou opírat o právo na obhajobu přiznané osobám, proti nimž bylo zahájeno řízení, a mají pouze právo účastnit se správního řízení v přiměřeném rozsahu s ohledem na okolnosti projednávaného případu (rozsudky ze dne 25. června 1998, British Airways a další v. Komise, T‑371/94 a T‑394/94, Recueil,
EU:T:1998:140
, body 59 a 60, a ze dne 6. března 2003, Westdeutsche Landesbank Girozentrale a Land Nordrhein-Westfalen v. Komise, T‑228/99 a T‑233/99, Recueil,
EU:T:2003:57
, bod 125).
Mimoto bylo rozhodnuto, že právo zúčastněných stran na informace nejde nad rámec práva být Komisí vyslechnuty. Zejména nemůže zahrnovat obecné právo vyjádřit se ke všem potenciálně důležitým otázkám vzneseným v průběhu formálního vyšetřovacího řízení (viz rozsudek ze dne 30. listopadu 2009, Francie v. Komise, T‑427/04 a T‑17/05, Sb. rozh.,
EU:T:2009:474
, bod 149 a citovaná judikatura).
V projednávané věci je třeba konstatovat, že procesní práva FT jako zúčastněné strany byla plně dodržena. Komise tak všem zúčastněným stranám, včetně FT, oznámila zahájení řízení týkajícího se dotčené podpory tím, že zveřejnila v
Úředním věstníku Evropské unie
ze dne 12. března 2003 výzvu k podávání námitek na základě čl. 88 odst. 2 ES, rozhodnutí o zahájení, jakož i jeho shrnutí. V tomto rozhodnutí Komise jasně uvedla důvody, na základě kterých dospěla prozatímně k závěru, že dotčená opatření představují státní podpory (body 68 až 71, 81 až 106 a 109 až 115 odůvodnění rozhodnutí o zahájení) a zanalyzovala případnou slučitelnost těchto podpor se společným trhem (body 121 až 132 odůvodnění rozhodnutí o zahájení). FT, jak ostatně sama výslovně uznává ve svých písemnostech, mohla užitečně uplatnit své stanovisko k jednotlivým skutečnostem a výtkám tvrzeným Komisí v uvedeném rozhodnutí.
Kromě toho z bodů odůvodnění uvedených v bodech 130 až 142 výše vyplývá, že rozhodnutí o zahájení dostatečně odkazovalo na prohlášení ze dne 12. července 2002 a že Komise nebyla na základě procesních práv zúčastněných stran povinna ani přijmout rozhodnutí o rozšíření řízení, ani uvést podrobněji při formálním vyšetřovacím řízení své právní posouzení tohoto prohlášení.
Mimoto v každém případě i po přezkumu argumentů předložených FT na podporu projednávané části z hlediska práva na obhajobu je třeba konstatovat, že uvedené právo nebylo v projednávané věci porušeno.
Ze spisu totiž vyplývá, že Komise, i když neměla povinnost tak učinit, sdělila zprávy ze dne 22. března a 28. dubna 2004 FT, která je rozsáhle komentovala v několika právních a hospodářských studiích předložených při formálním vyšetřovacím řízení, jejichž cílem bylo prokázat, že prohlášení od července 2002 nemohla představovat státní podporu. Ze spisu rovněž vyplývá, že FT předala Komisi zprávu ze dne 12. ledna 2004, vypracovanou jedním z jejích právních znalců, když se opírala zejména o připomínky zúčastněných stran. Ve zbývající části je třeba odkázat na úvahy uvedené v bodech 157 až 159 výše, které platí rovněž pro FT.
S přihlédnutím k výše uvedenému je třeba zamítnout druhou část prvního žalobního důvodu jako neopodstatněnou. První žalobní důvod je tudíž nutno zamítnout v plném rozsahu.
K druhému a třetímu žalobnímu důvodu, vycházejícím z nesprávných právních posouzení a ze zjevně nesprávných posouzení, pokud jde o uplatnění kritéria obezřetného soukromého investora
Argumenty účastnic řízení
V rámci jejich druhého žalobního důvodu Francouzská republika a FT zejména tvrdí, že Komise nesprávně použila kritérium obezřetného soukromého investora.
V tomto ohledu zaprvé Francouzská republika a FT vytýkají Komisi, že uplatnila toto kritérium na prohlášení od července 2002 – a zejména na prohlášení ze dne 12. července 2002 – i když tato prohlášení nebylo možno kvalifikovat jako státní podpory, protože neobsahovaly neodvolatelný závazek poskytnutí státních prostředků. Odmítají tezi Komise, že tato prohlášení a opatření z prosince 2002 jsou součástí trvalého procesu záchrany FT, když tvrdí, že žádnou z „událostí“ tohoto procesu posuzovaných samostatně nelze kvalifikovat jako státní podporu a že výchozím bodem uvedeného procesu nebyl jakýkoliv právní závazek ze strany státu. Dodávají, že tato teze vede paradoxně k tomu, že je stát zbaven možnosti vykonávat s péčí a obezřetností svou povinnost obezřetného investora tím, že se před přijetím jakéhokoliv závazku ujistí, že budou splněny všechny relevantní podmínky. Nakonec vyjádření, která byla předmětem prohlášení ze dne 12. července 2002, nejsou odlišná od těch, která by učinil soukromý akcionář za podobných okolností.
Zadruhé Francouzská republika a FT tvrdí, že Komise nemohla uplatnit kritérium soukromého investora na dvě odlišné události, jako jsou prohlášení od července 2002 a opatření z prosince 2002, které netvořily jediný zásah. Státními zásahy, u kterých Soudní dvůr dospěl k závěru v rozsudku v řízení o kasačním opravném prostředku, že nelze bez dalšího vyloučit, že by mohly být považovány za jediný zásah, bylo oznámení ze dne 4. prosince 2002 a návrh akcionářské půjčky. Soudní dvůr se tedy nedomníval, že prohlášení od července 2002 a opatření z prosince 2002 tvoří jediný zásah. V každém případě, kritéria stanovená Soudním dvorem v bodech 103 a 104 rozsudku v řízení o kasačním opravném prostředku pro určení případů, ve kterých mají po sobě jdoucí zásahy natolik úzkou souvislost, že je nemožné je oddělit, nejsou v projednávané věci zjevně splněna.
Zatřetí Francouzská republika a FT tvrdí, že Komise nesprávně uplatnila kritérium obezřetného soukromého investora, když se domnívala, že bylo třeba analyzovat opatření z prosince 2002 nikoliv k datu, kdy byla přijata, ale již na základě předchozí situace v červenci 2002, navíc bez zohlednění událostí, ke kterým došlo mezi těmito dvěma daty. Zpochybňují tvrzení Komise, podle kterého byla situace v prosinci 2002 „nakažena“ prohlášením ze dne 12. července 2002, a neodpovídala tedy již běžných tržním podmínkám. Dodávají, že takový přístup, jaký byl sledován v projednávané věci Komisí, je zjevně v rozporu se zásadou právní jistoty tím, že vystavuje členské státy a dotčené podniky subjektivnímu, nejistému a svévolnému výkladu pojmu „státní podpora“.
V rámci třetího žalobního důvodu Francouzská republika a FT vytýkají Komisi, že se dopustila zjevně nesprávných posouzení při uplatnění kritéria obezřetného soukromého investora.
V tomto ohledu Francouzská republika v podstatě vytýká Komisi, že se domnívala, že prohlášení od července 2002 mohla být trhy vnímána jako závazek francouzského státu. Tvrdí, že při prohlášení ze dne 12. července 2002 povaha opatření, která francouzský stát hodlal přijmout ve prospěch FT, nebyla zatím přijata, a že zvláště nebylo přijato žádné rozhodnutí o investici, které by mohlo být kvalifikováno jako pevný závazek francouzského státu. Teze Komise by byla ostatně v rozporu s velmi obecnými a neurčitými vyjádřeními ministra hospodářství převzatými v tomto prohlášení, ze kterých vyplývalo, že k případnému státnímu zásahu by došlo za tržních podmínek a pouze v případě zjevných finančních obtíží podniku, což nebyl ten případ k tomuto datu. Ohledně kontaktů, které měla francouzská vláda s ratingovými agenturami v červenci 2002, nejen, že nebyly nezvyklé ani výjimečné, ale spadaly do odpovědnosti většinového akcionáře, jehož obezřetné jednání s sebou neslo zejména pravidelné a pozorné sledování ratingu svých podniků.
FT zaprvé tvrdí, že se Komise dopustila zjevně nesprávného posouzení, neboť se domnívala, že by prohlášení od července 2002 nemohla být učiněna referenčním investorem, který by se nacházel v totožné situaci, jako francouzský stát. Tvrdí, že prohlášením ze dne 12. července 2002 se francouzský stát pouze snažil ovlivnit reakci trhů z důvodu své dobré pověsti věřitele a solventního a důvěryhodného dlužníka. Využil zvláštních pravidel fungování finančních trhů, aby stabilizoval hospodářské postavení FT, jak mohl učinit soukromý akcionář ve srovnatelné situaci. Z tohoto prohlášení jasně vyplývá, že se francouzský stát ještě nerozhodl zasáhnout závazně a neodvolatelně. Ohledně prohlášení ze dne 13. září a 2. října 2002 uvádí, že byla také obecná a neurčitá. FT zejména dodává, že od zveřejnění svých pololetních výsledků dne 12. září 2002, ze kterých vyplývaly dobré provozní výsledky, ale nevyvážená finanční struktura, přijal francouzský stát vhodná opatření.
Zadruhé FT tvrdí, že Komise neprokázala, že prohlášení ze dne 12. července 2002 mělo za následek nakažení situace na trzích, která trvala až do prosince 2002.
Pokud jde o druhý žalobní důvod, Komise zaprvé vytýká Francouzské republice a FT, že provedly statický a „fotografický“ výklad dotčené operace, jakož i striktní, částečné a chybné čtení napadeného rozhodnutí. Rozčleněná analýza událostí, které předcházely návrhu akcionářské půjčky, přitom nebyla možná. Komise uvádí, že v bodech 187 a 222 a následujících odůvodnění napadeného rozhodnutí ostatně vysvětlila důvody, pro které byla povinna provést společnou analýzu prohlášení od července 2002 a návrhu akcionářské půjčky. Tvrdí, že vzhledem k věcné a hospodářské souvislosti mezi prohlášením ze dne 12. července 2002 a návrhem akcionářské půjčky bylo nutné přezkoumat společně veškerá jednání francouzského státu od července 2002. Dodává, že strategie francouzských orgánů se odrazila v trvalém procesu záchrany FT, který nebyl omezen na události z prosince 2002.
V projednávané věci sled hlavních událostí, jaké jsou popsány v bodech 36 až 56 odůvodnění napadeného rozhodnutí, totiž jasně ukazuje záměr oznámený Francouzskou republikou podpořit FT za účelem zabránění veškerému pozdějšímu oslabení jejího ratingu. Finančním trhům v tomto ohledu nebyla kladena otázka, zda jsou prohlášení od července 2002 závazná, či nikoli a zda vyjadřují konečný závazek, či nikoli. Jednalo se spíše o dojem vytvořený francouzským státem, že byl závazek podpořit FT pevný a závazný, který jak ratingové agentury, tak trhy vnímaly jako rozhodující s ohledem na zvýšení kurzu akcií FT po prohlášení ze dne 12. července 2002. V důsledku toho otázka, zda prohlášení od července 2002 představovala podporu, či nikoli, nebyla relevantní vzhledem k tomu, že v okamžiku provedení těchto prohlášení ve formě návrhu akcionářské půjčky v prosinci 2002 bylo prokázáno, že se závazek stal konečným a nebyl v souladu s kritériem soukromého investora, jelikož k němu nedošlo za běžných tržních podmínek.
Podle Komise by soukromý investor neučinil taková prohlášení, jaká učinily francouzské orgány od července 2002. S ohledem na velmi nevyrovnanou finanční situaci FT v roce 2002, na skutečnost, že plán oddlužení oznámený jejím vedením v březnu 2002 byl posouzen jako neproveditelný, na skutečnost, že FT ztratila důvěru trhů, na skutečnost, že v dané době nebylo přijato žádné opatření směřující ke zlepšení její správy a jejích výsledků, ani nebyl zadán žádný důkladný audit, a na skutečnost, že francouzská vláda podle vlastních vyjádření neměla jasnou představu ohledně řešení, které je třeba přijmout k řešení krize FT, by obezřetný soukromý investor byl obezřetnější ve svých prohlášeních směřujících k uklidnění trhů. Komise připomíná, že v projednávané věci se domnívala, že nemá k dispozici poznatky dostatečné k nevyvratitelnému důkazu, že prohlášení od července 2002 představovala neodvolatelný závazek poskytnutí státních prostředků, a tedy podpory ve smyslu článku 87 ES. Byla nicméně oprávněna přezkoumat, zda za takových okolností, jako byly okolnosti v červenci 2002, by obezřetný soukromý investor nesl stejné riziko, které spočívalo jednak v hospodářském riziku spojeném s důvěryhodností těchto prohlášení pro trh a jednak v právním riziku, neboť tato prohlášení mohla být považována za závazná v několika vnitrostátních právních řádech. Dovodila z toho, že od července 2002 se stalo nemožným provést srovnání mezi jednáním veřejného a soukromého investora v běžné tržní situaci vzhledem k tomu, že žádný soukromý investor nebyl schopen ovlivnit trh takovým způsobem, jak to prohlášeními od července 2002 učinily francouzské orgány. Proto dospěla k závěru, že uplatnění kritéria obezřetného soukromého investora pouze na situaci v prosinci 2002 by bylo chybné, neboť v tomto okamžiku již nebylo možné posoudit situaci FT za běžných tržních podmínek.
Komise odmítá tvrzení, podle kterého její stanovisko bránilo členským státům, aby se chovaly jako obezřetní investoři. Omezila se tak na srovnání jednání francouzského státu a jednání soukromého subjektu v průběhu procesu, který tento stát vedl ke konkretizaci své podpory ve formě návrhu akcionářské půjčky, přičemž tento návrh představoval pouze provedení jeho principiálního rozhodnutí podpořit FT vhodnými opatřeními oznámenými v prohlášeních od července 2002. Nicméně jasné a s ohledem na trh kategorické veřejné vyjádření zahrnovalo finanční rizika, která by soukromý investor s takovou neopatrností na sebe nevzal přinejmenším předtím, než by se zcela informoval o finanční situaci FT. Samy francouzské orgány ve správním řízení připustily, že ke dni 12. července 2002 neznaly ani přesnou situaci FT, ani účinné prostředky k její nápravě. V takové situaci by se každý obezřetný akcionář vyhnul prohlášením, která by mohla vést k jeho zavázání, byť budoucímu, které by mohlo ohrozit jeho vlastní finanční situaci na trzích.
Zadruhé Komise tvrdí, že se nedopustila žádného pochybení, domnívajíc se, že prohlášení od července 2002 a návrh akcionářské půjčky, oznámený dne 4. prosince 2002, musely být posuzovány společně vzhledem k čl. 87 odst. 1 ES. Tvrdí, že kritéria stanovená Soudním dvorem v bodech 103 a 104 rozsudku v řízení o kasačním opravném prostředku jsou v projednávané věci splněna a že z uvedení skutečností obsažených v bodech 3 až 19 tohoto rozsudku zjevně vyplývá, že mezi těmito prohlášeními a tímto návrhem existují úzké a neoddělitelné vztahy. V tomto ohledu tvrdí, zaprvé že k dotčeným státních zásahům došlo v blízkém časovém sledu a všechny byly součástí celkové strategie na záchranu FT, zadruhé že tyto různé zásahy měly za jediný účel zabránit, aby se FT dostala do závažné kritické situace, pokud jde o její likviditu v roce 2003, a zatřetí že se situace FT v období mezi červencem a prosincem 2002 podstatně nezměnila.
Zatřetí Komise zpochybňuje argument Francouzské republiky a FT vycházející z toho, že nemohla vycházet ze situace v červenci 2002 k tomu, aby použila kritérium obezřetného soukromého investora na opatření z prosince 2002. Odmítá jejich tvrzení, že zohlednila pouze situaci z července 2002, a nevzala tedy v úvahu opatření přijatá mezi tímto datem a prosincem 2002. Podle Komise byla všechna opatření francouzských orgánů od července 2002 přijata v kontextu „nakaženém“ prohlášením ze dne 12. července 2002. Bankovní syndikát tak mohl být v září 2002 shromážděn pouze proto, že rating FT mohl být zachován díky tomuto prohlášení. Opakuje, že návrh akcionářské půjčky představuje pouze provedení principiálního rozhodnutí, zveřejněného v červenci 2002, podpořit FT. Vzhledem k tomu, že kritérium obezřetného soukromého investora bylo uplatněno k datu tohoto provedení, nelze Komisi vytýkat, že porušila zásadu právní jistoty.
Pokud jde o třetí žalobní důvod, zaprvé Komise tvrdí, že rozhodnutí francouzského státu podpořit FT bylo „jasné co do principu“ od 12. července 2002, i když podmínky jeho závazku nebyly v dané době dosud upřesněny. Prohlášení ze dne 12. července 2002 bylo součástí „strategie důvěryhodného závazku státu podpořit FT“ a jako takové bylo vnímáno trhy. Z doslovné analýzy tohoto prohlášení a jeho kontextu vyplývalo, že tento závazek byl jasný a že byl navíc opakován. To je podpořeno skutečností, že francouzské orgány kontaktovaly přímo hlavní účastníky na trhu, aby sloužili jako zprostředkovatelé u investorů. Komise dodává, že prokázala, že toto vnímání trhů bylo potvrzeno jejich reakcí, jakož i komentáři finančních analytiků.
Podle Komise skutečnost, že francouzský stát své jednání kvalifikoval jako obezřetné, nezpochybňuje bezpodmínečný charakter jeho závazku. Stejně tak zmínka o případném výskytu finančních potíží FT nemohla být vykládána jako odkládající nebo rozvazovací podmínka. Neexistuje totiž žádná skutečnost, která by umožňovala prokázat, že by trh v tomto ohledu chápal jakoukoli podmínku. Pokud by ministr hospodářství chtěl podmínit svůj závazek dodržováním unijního práva, měl vyjádřit výslovnou výhradu, podle které by jakýkoliv následný zásah musel být nejdříve oznámen Komisi a zaveden teprve poté, co by jej schválila.
Zadruhé v odpovědi na argumenty FT Komise tvrdila zejména, že v bodech 4, 6, 10, 15 a 133 rozsudku v řízení o kasačním opravném prostředku Soudní dvůr potvrdil její analýzu, podle které prohlášení ze dne 12. července 2002 mělo jistý dopad na situaci na trzích, jelikož rating FT byl zachován na úrovni jisté investice pouze „z důvodu vyjádření francouzského státu“. Tvrdí, že jestliže toto prohlášení mělo takový dopad, bylo tomu tak nutně proto, že se trh domníval, že vyjadřovalo důvěryhodný závazek státu. Dodává, že z argumentace samotné FT vyplývá, že francouzský stát očekával, že prohlášení od července 2002 budou mít účinky na trh a že tyto účinky byly klíčové pro předložení návrhu akcionářské půjčky.
Závěry Tribunálu
– Připomenutí relevantní judikatury
Je třeba připomenout, že podle čl. 87 odst. 1 ES podpory poskytované v jakékoli formě státem nebo ze státních prostředků, které narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž tím, že zvýhodňují určité podniky nebo určitá odvětví výroby, jsou, pokud ovlivňují obchod mezi členskými státy, neslučitelné se společným trhem, nestanoví-li Smlouvy jinak.
Podle ustálené judikatury je pro kvalifikaci „podpory“ ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES vyžadováno, aby byly splněny všechny podmínky stanovené tímto ustanovením (viz rozsudek ze dne 2. září 2010, Komise v. Deutsche Post, C‑399/08 P, Sb. rozh.,
EU:C:2010:481
, bod 38 a citovaná judikatura).
Proto, aby vnitrostátní opatření mohlo být kvalifikováno jako státní podpora ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, musí se tak zaprvé jednat o státní zásah nebo zásah ze státních prostředků, zadruhé tento zásah musí být způsobilý ovlivnit obchod mezi členskými státy, zatřetí musí svému příjemci poskytovat selektivní výhodu a začtvrté musí nebo může narušovat hospodářskou soutěž (viz rozsudek Komise v. Deutsche Post, bod 186 výše,
EU:C:2010:481
, bod 39 a citovaná judikatura).
Pokud jde nejprve o první z těchto podmínek, z judikatury vyplývá, že pouze výhody poskytované přímo nebo nepřímo ze státních prostředků nebo výhody, které pro stát představují dodatečnou zátěž, mohou být považovány za podpory ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES. Ze samotného znění tohoto ustanovení a z procesních pravidel zavedených článkem 88 ES totiž vyplývá, že výhody poskytované jiným způsobem než ze státních prostředků nespadají do působnosti předmětných ustanovení (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 17. března 1993, Sloman Neptun, C‑72/91 a C‑73/91, Recueil,
EU:C:1993:97
, bod 19; ze dne 1. prosince 1998, Ecotrade, C‑200/97, Recueil,
EU:C:1998:579
, bod 35, a ze dne 13. března 2001, PreussenElektra, C‑379/98, Recueil,
EU:C:2001:160
, bod 58).
Z judikatury rovněž vyplývá, že není nezbytné ve všech případech zjišťovat, zda byl proveden převod státních prostředků, aby výhoda poskytnutá jednomu nebo několika podnikům mohla být považována za státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 15. března 1994, Banco Exterior de España, C‑387/92, Recueil,
EU:C:1994:100
, bod 14; ze dne 19. května 1999, Itálie v. Komise, C‑6/97, Recueil,
EU:C:1999:251
, bod 16, a ze dne 16. května 2002, Francie v. Komise, C‑482/99, Recueil,
EU:C:2002:294
, bod 36).
Pokud jde o podmínku, podle které musí být předmětné opatření považováno za poskytnutí výhody jeho příjemci, je třeba připomenout, že z ustálené judikatury vyplývá, že za státní podpory jsou považovány zásahy, které mohou v jakékoli formě přímo nebo nepřímo zvýhodňovat podniky nebo které musejí být považovány za hospodářské zvýhodnění, které by podnik-příjemce za běžných tržních podmínek nezískal (viz rozsudek Komise v. Deutsche Post, bod 186 výše,
EU:C:2010:481
, bod 40 a citovaná judikatura).
Za podpory jsou zejména považovány různé formy zásahů, které snižují náklady, jež obvykle zatěžují rozpočet podniku, a které aniž jsou dotacemi v užším slova smyslu, mají tutéž povahu a stejné účinky (v tomto smyslu viz rozsudky Banco Exterior de España, bod 189 výše,
EU:C:1994:100
, bod 13, a ze dne 19. září 2000, Německo v. Komise, C‑156/98, Recueil,
EU:C:2000:467
, bod 25).
Kromě toho z ustálené judikatury plyne, že zásah orgánů veřejné moci do kapitálu podniku v jakékoliv formě může představovat státní podporu ve smyslu článku 87 ES, jestliže jsou splněny podmínky tohoto článku (viz rozsudky ze dne 14. září 1994, Španělsko v. Komise, C‑278/92 až C‑280/92, Recueil,
EU:C:1994:325
, bod 20 a citovaná judikatura, a ze dne 8. května 2003, Itálie a SIM 2 Multimedia v. Komise, C‑399/00 a C‑328/99, Recueil,
EU:C:2003:252
, bod 36 a citovaná judikatura).
Z ustálené judikatury nicméně rovněž plyne, že ze zásady rovného zacházení s veřejnými podniky a soukromými podniky vyplývá, že kapitál poskytnutý podniku přímo či nepřímo státem za okolností, které odpovídají běžným tržním podmínkám, nelze kvalifikovat jako státní podporu (viz rozsudek Itálie a SIM 2 Multimedia v. Komise, bod 192 výše,
EU:C:2003:252
, bod 37 a citovaná judikatura). Podmínky, které musí opatření splňovat, aby se na ně vztahoval pojem „podpora“ ve smyslu článku 87 ES, tedy nejsou naplněny, pokud by veřejný podnik příjemce mohl za okolností, které odpovídají běžným tržním podmínkám, získat tutéž výhodu, jakou získal ze státních prostředků, za okolností, které odpovídají běžným tržním podmínkám, přičemž pro účely tohoto posouzení se u veřejných podniků v zásadě uplatňuje kritérium obezřetného soukromého investora (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. června 2012, Komise v. EDF a další, C‑124/10 P, Sb. rozh.,
EU:C:2012:318
, bod 78 a citovaná judikatura).
Podle judikatury je třeba rozlišovat mezi rolí státu coby akcionáře podniku na jedné straně a rolí státu jednajícího jakožto nositel veřejné moci na druhé straně. Uplatnitelnost kritéria obezřetného soukromého investora v konečném výsledku závisí na tom, zda dotyčný členský stát poskytne hospodářskou výhodu podniku, jejž vlastní, jakožto akcionář, a nikoli jakožto nositel veřejné moci (v tomto smyslu viz rozsudek Komise v. EDF a další, bod 193 výše,
EU:C:2012:318
, body 80 a 81).
Je tedy třeba posoudit, zda by za obdobných okolností soukromý investor, který je svou velikostí srovnatelný se subjekty spravujícími veřejný sektor, mohl učinit finanční vklady stejné výše, zejména s ohledem na dostupné informace a předvídatelný vývoj k datu uvedených vkladů (viz rozsudek Itálie a SIM 2 Multimedia v. Komise, bod 192 výše,
EU:C:2003:252
, bod 38 a citovaná judikatura).
Pro účely této analýzy je třeba posoudit, zda by soukromý investor nacházející se v situaci co nejpodobnější té dotyčnému členského státu přijal za běžných tržních podmínek totéž opatření, přičemž se zohledňují pouze zisky a závazky tohoto státu, které se vážou k jeho postavení akcionáře, s výjimkou těch, které se vážou k jeho postavení nositele veřejné moci (rozsudek Komise v. EDF a další, bod 193 výše,
EU:C:2012:318
, bod 79).
– Připomenutí úvah Komise v napadeném rozhodnutí
Poté, co byly připomenuty tyto zásady, je třeba krátce popsat úvahy Komise v napadeném rozhodnutí pro přijetí závěru v bodě 230 odůvodnění tohoto rozhodnutí, že kritérium obezřetného soukromého investora není v projednávané věci splněno.
Komise vychází z předpokladu, podle kterého prohlášením ze dne 12. července 2002, jehož obsah byl potvrzen a upřesněn prohlášeními ze dne 13. září a 2. října 2002, přijaly francouzské orgány od července 2002 principiální rozhodnutí podpořit FT. Návrh akcionářské půjčky oznámený dne 4. prosince 2002 tedy představoval jen „zhmotnění“ (nebo „konkretizaci“) tohoto principiálního rozhodnutí. Komise se tudíž domnívá, že nemohla tento návrh analyzovat, aniž zohlednila prohlášení od července 2002, ale musela v tomto ohledu přijmout celkový přístup (viz zejména body 185 až 187, 202 až 207, 213, 222 až 224 a 226 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Dále Komise tvrdí, že s ohledem zejména na obtížnou finanční situaci, ve které se FT nacházela v červenci 2002, ztrátu důvěry trhů v dané době, neexistenci auditu podniku až do října 2002, jakož i neexistenci realistického plánu na oddlužení až do prosince 2002 by obezřetný soukromý investor veřejně neučinil „od července 2002“ (nebo „v červenci 2002“) taková prohlášení, jako učinil francouzský stát, která mohla z hospodářského hlediska vážně zavázat jeho důvěryhodnost a jeho pověst a z právního hlediska jej od tohoto data zavázat, aby podnik podpořil finančně (viz zejména body 206, 210, 217, 221, 228 a 229 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Podle Komise byla totiž prohlášení od července 2002 dostatečně jasná, přesná a závazná k vyjádření existence pevného závazku francouzského státu od července 2002 podpořit FT. To je prokázáno zejména skutečností, že prohlášení ze dne 12. července 2002 způsobilo „neobvyklý a nezanedbatelný“ růst hodnoty akcií a obligací FT, jakož i komentáři některých finančních analytiků, které navazovaly na toto prohlášení, v projednávané věci komentáře obsažené ve zprávě Deutsche Bank ze dne 22. července 2002 a v tiskové zprávě S & P ze dne 12. července 2002 (viz bod 5 výše). Komise se dovolává rovněž skutečnosti, že podpora projevená francouzským státem od července 2002 byla rozhodující pro ponechání ratingu FT na úrovni investice, přičemž oslabení tohoto ratingu „by mělo značně negativní důsledky na finanční situaci podniku“ (viz zejména body 186, 190, 191, 207 až 212, 219 až 222, 225 a 227 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Komise se domnívá, že prohlášení od července 2002 tak „nakazila“ vnímání trhů a „ovlivnila“ jednání hospodářských subjektů v prosinci 2002. Dospívá na základě toho k závěru, že tržní podmínky, za kterých byl oznámen návrh akcionářské půjčky v prosinci 2002, nemohly být považovány za běžné a domnívá se, že k posouzení hospodářské racionálnosti tohoto opatření bylo tedy třeba vycházet z tržní situace „nenakažené“ dopadem prohlášení od července 2002, a sice situace před tímto datem (viz zejména body 186, 190, 191, 207 až 212, 219 až 222, 225, 227 a 228 odůvodnění napadeného rozhodnutí). V takovém kontextu je přitom nepravděpodobné, že by obezřetný soukromý investor „poskytl akcionářskou půjčku a sám by na sebe vzal velmi vysoké finanční riziko“ (bod 229 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Ve stejném smyslu Komise uvádí, že „v případě oslabení ratingu FT by poskytnutí jakékoliv akcionářské půjčky bylo nepravděpodobné nebo by taková půjčka byla přinejmenším nákladnější“ (body 222 a 225 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
– K rozsahu, ve kterém Komise měla uplatnit kritérium obezřetného soukromého investora
Je třeba zdůraznit, že použití kritéria soukromého investora nezbytně předpokládá, aby opatření přijatá státem ve prospěch podniku poskytovala výhodu pocházející ze státních prostředků (v tomto smyslu viz rozsudky Komise v. EDF a další, bod 193 výše,
EU:C:2012:318
, bod 89, a Westdeutsche Landesbank Girozentrale a Land Nordrhein-Westfalen v. Komise, bod 161 výše,
EU:T:2003:57
, body 180 a 181).
Na jednání dne 21. dubna 2009 v přecházejícím řízení před Tribunálem v odpovědi na otázku Tribunálu všechny účastnice řízení ostatně výslovně připustily, že existence výhody pocházející ze státních prostředků představuje podmínku předcházející uplatnění kritéria obezřetného soukromého investora. Na jednání dne 24. září 2014 v probíhajícím řízení Francouzská republika a FT na opakovaný dotaz Tribunálu v tomto bodě zopakovaly své stanovisko, zatímco Komise se snažila své stanovisko přehodnotit, když hájila tezi v rozporu s judikaturou citovanou v bodě 202 výše.
Je třeba dodat, že v napadeném rozhodnutí Komise sledovala přístup v souladu se zásadou stanovenou v bodech 202 a 203 výše, když se nejprve v bodech 194 až 196 odůvodnění věnovala prokázání existence výhody poskytnuté ze státních prostředků a poté v bodě 197 odůvodnění uvedla, že musí přezkoumat, zda tato výhoda „[dodržovala] zásadu obezřetného soukromého investora“.
V projednávané věci ze závěrů formulovaných Soudním dvorem v bodech 127 až 139 rozsudku v řízení o kasačním opravném prostředku, jakož i z úvah v bodech 256 až 261 dále vyplývá, že za státní opatření, které přiznalo hospodářskou výhodu pocházející ze státních prostředků přiznanou FT a které bylo kvalifikováno jako státní podpora, bylo v napadeném rozhodnutí považováno oznámení ze dne 4. prosince 2002 a návrh akcionářské půjčky společně.
Tudíž na obě tato opatření společně měla Komise uplatnit kritérium obezřetného soukromého investora, jak správně tvrdí Francouzská republika a FT.
Přitom je třeba konstatovat, že v napadeném rozhodnutí Komise uplatnila toto kritérium především na prohlášení od července 2002, aby dospěla k závěru, že návrh akcionářské půjčky oznámený dne 4. prosince 2002 představoval státní podporu, jak vyplývá zejména z bodů 198 až 201 výše.
Pouze proto, že se nejprve domnívala, že prohlášení od července 2002 nebyla v souladu s uvedeným kritériem, mohla mimochodem následně tvrdit, že k tomuto návrhu nedošlo za okolností, které by odpovídaly běžným tržním podmínkám, a tedy musel být analyzován s ohledem na situaci před červencem 2002, přičemž v této situaci by byl velmi nepravděpodobný.
I když je totiž napadené rozhodnutí v tomto ohledu poněkud nejasné, vyplývá z něj, jakož i z vysvětlení podaných Komisí v jejích písemnostech a na jednání konaném 24. září 2014 (viz bod 225 dále), že podle názoru Komise měla prohlášení od července 2002 „nakažlivý“ účinek na situaci na trhu, protože údajně nebyla v souladu s kritériem obezřetného soukromého investora.
Navíc, jak správně zdůrazňují Francouzská republika a FT, i když Komise tvrdila, že zohlednila „prohlášení [francouzské] vlády od července do prosince 2002“ (bod 203 odůvodnění napadeného rozhodnutí) nebo „soubor příslušných prohlášení“ (bod 213 odůvodnění napadeného rozhodnutí) za účelem své analýzy kritéria obezřetného soukromého investora, je třeba konstatovat, že ve skutečnosti vycházela v tomto ohledu téměř výlučně pouze z prohlášení ze dne 12. července 2002 (viz zejména body 221 a 229 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Toto zjištění ohledně ústřední povahy prohlášení ze dne 12. července 2002, pokud jde o uplatnění kritéria obezřetného soukromého investora, je potvrzeno několika tvrzeními Komise v jejích písemnostech před Tribunálem. Uvádí v nich totiž zejména, že toto prohlášení obsahovalo rizika, která by „soukromý investor k tomuto datu nepřevzal“ a že „od července 2002 se stalo nemožným provést srovnání mezi jednáním veřejného a soukromého investora v běžné tržní situaci“, přičemž ke „všem událostem, ke kterým došlo po červenci [2002], došlo v kontextu trhu ‚nakaženého‘ [uvedeným prohlášením]“ (body 96 až 98 a 138 žalobní odpovědi ve věci T‑425/04, body 69 až 74 a 82 dupliky ve věci T‑425/04, body 106 až 109 písemného vyjádření Komise ze dne 17. července 2013 ve věci T‑425/04 RENV, body 85 až 87 a 164 žalobní odpovědi ve věci T‑444/04, body 59 až 64 a 73 dupliky ve věci T‑444/04, body 78 až 81 písemného vyjádření Komise ze dne 17. července 2013 ve věci T‑444/04 RENV).
Uplatnění kritéria obezřetného soukromého investora především pouze na prohlášení od července 2002 a specificky na prohlášení ze dne 12. července 2002 je tím spíše chybné, že Komise, jak sama uvedla v bodech 188, 189, 218 a 219 odůvodnění napadeného rozhodnutí, neměla dostatečné důkazy proto, aby mohla zaujmout stanovisko ohledně toho, zda tato prohlášení mohla sama o sobě představovat státní podporu.
Je sice nesporné, že prohlášení od července 2002 přiznala FT hospodářskou výhodu.
V tomto ohledu je třeba uvést, že Komise právně dostačujícím způsobem v napadeném rozhodnutí prokázala, že tato prohlášení umožnila ponechání ratingu FT na úrovni investice, jakož i obnovení důvěry finančních trhů, umožnila jednodušší a méně nákladný přístup FT k novým půjčkám nezbytným k refinancování jejích krátkodobých dluhů ve výši 15 miliard eur a s konečnou platností přispěla ke stabilizaci její velmi křehké finanční situace, u které v červnu a v červenci 2002 hrozilo její podstatné zhoršení (viz zejména body 212, 221, 222 a 225 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Je třeba dodat, že na rozdíl od toho, co tvrdí FT, se Komise mohla domnívat, že zvýhodňující účinky pocházející z prohlášení o podpoře opakovaných od července 2002 přetrvaly až do prosince 2002. Je to prokázáno zejména prohlášením učiněným S & P dne 17. prosince 2002 v reakci na oznámení ze dne 4. prosince 2002 (viz bod 33 výše), jakož i prohlášením učiněným Moody’s v únoru 2003 (viz bod 34 výše).
Naopak není prokázáno, že výhoda určená v bodě 214 výše vyplývá ze státních prostředků. Přitom podle judikatury pro účely zjištění existence státní podpory musí Komise prokázat dostatečně přímou vazbu mezi jednak příjemci poskytnutou výhodou a jednak snížením státního rozpočtu nebo dokonce dostatečně konkrétním hospodářským rizikem výdajů zatěžujících tento rozpočet (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. září 2011, Komise v. Nizozemsko, C‑279/08 P, Sb. rozh.,
EU:C:2011:551
, bod 111).
V tomto ohledu stačí uvést, že z bodů 188, 189, 218 a 219 odůvodnění napadeného rozhodnutí vyplývá, že se samotná Komise domnívala, že nemá dostatečné důkazy, aby mohla nevyvratitelně prokázat, že prohlášení od července 2002 mohla zavázat státní prostředky. Mimoto v její odpovědi na písemnou otázku, kterou jí Tribunál položil v projednávaných věcech, Komise s odkazem na výše uvedené body odůvodnění upřesnila, že „bylo nepochybné, že nerozhodla otázku, v čem mohla být tato prohlášení, která mohla být považována za právně a hospodářsky závazná vzhledem k relevantnímu vnitrostátnímu právu, z tohoto důvodu kvalifikována jako taková za podpory, které zavazují státní prostředky“. Komise dodala, že hodlala zdůraznit existenci „skutečných rizik“, že uvedená prohlášení jednak mohla být vnímána jako právně závazná a jednak mohla mít hospodářské důsledky, ale že z důvodu opatrnosti nechtěla dospět k závěru o existenci závazku poskytnutí státních prostředků pouze na základě těchto rizik.
Na základě výše uvedeného je třeba dospět k závěru, že se Komise dopustila nesprávného právního posouzení, když uplatnila kritérium obezřetného soukromého investora prioritně a především na prohlášení od července 2002 a specificky na prohlášení ze dne 12. července 2002.
– K okamžiku, do kterého se měla Komise vrátit, aby použila kritérium obezřetného soukromého investora
Podle judikatury při posuzování opatření z hlediska článku 87 ES je třeba přihlédnout ke všem relevantním skutečnostem a k jejich kontextu (rozsudek ze dne 15. prosince 2009, EDF v. Komise, T‑156/04, Sb. rozh.,
EU:T:2009:505
, bod 221). Ve stejném smyslu Soudní dvůr upřesnil, že pro zjištění, zda se stát choval jako obezřetný investor v tržním hospodářství, je třeba vrátit se do kontextu období, v němž byla přijata opatření finanční podpory, aby bylo možno posoudit hospodářskou racionálnost chování státu (rozsudek Francie v. Komise, bod 189 výše,
EU:C:2002:294
, bod 71).
Kromě toho je třeba připomenout, že podle judikatury je třeba k určení, zda zásah orgánů veřejné moci do kapitálu podniku představuje státní podporu, posoudit, zda by za obdobných okolností soukromý investor srovnatelné velikosti mohl učinit finanční vklady stejné výše, zejména s ohledem na dostupné informace a předvídatelný vývoj k datu uvedených vkladů (viz bod 195 výše).
V souladu s judikaturou uvedenou v bodech 219 a 220 výše tedy musí být kritérium obezřetného soukromého investora použito Komisí tak, že se vrátí do okamžiku, kdy bylo přijato státní opatření finanční podpory, které je možné kvalifikovat jako státní podporu.
Z toho vyplývá, že v projednávané věci Komise nejen měla použít kritérium obezřetného soukromého investora především na oznámení ze dne 4. prosince 2002 doprovázené návrhem akcionářské půjčky (viz body 202 až 218 výše), ale navíc při tomto použití byla povinna vrátit se do kontextu období, v němž bylo toto opatření přijato francouzským státem, v projednávané věci v prosinci 2002.
Komise se navíc vrátila do kontextu situace před červencem 2002, když použila na uvedené opatření kritérium obezřetného soukromého investora až následně a učinila tak mimochodem (viz zejména bod 228 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Komise nemůže odůvodnit své stanovisko skutečností, že tržní podmínky v prosinci 2002 byly „nakaženy“ nebo neobvykle narušeny prohlášeními od července 2002, a zejména prohlášením ze dne 12. července 2002.
V tomto ohledu je třeba uvést, že, když byla na tuto otázku Komise dotázána Tribunálem při jednání dne 24. září 2014, prohlásila, že její teze týkající se účinku „nakažení“ uvedených prohlášení měla za jediný právní základ článek 87 ES, a konkrétně kritérium obezřetného soukromého investora.
Jak však bylo již konstatováno v bodech 212 až 217 výše, Komise v napadeném rozhodnutí nezaujala stanovisko o tom, zda prohlášení od července 2002, u kterých není prokázáno, že obsahovala závazek poskytnutí státních prostředků, mohla sama o sobě představovat státní podporu.
Podle judikatury uvedené v bodě 220 výše je sice třeba srovnání jednání státu s jednáním soukromého investora provést s přihlédnutím k dostupným informacím a předvídatelnému vývoji k datu dotčených finančních vkladů. To znamená, že nelze zohlednit události a informace po poskytnutí podpory, ale nijak to Komisi nezakazuje zohlednit předcházející události, které jsou součástí kontextu dotčené podpory, a jejich účinky. Proto za účelem posouzení hospodářské racionálnosti jednání francouzského státu mohla Komise zohlednit všechny skutečnosti, které charakterizovaly tento kontext, který se v projednávané věci neomezoval na události z prosince 2002.
Jinými slovy, Komise byla plně oprávněna zahrnout do své analýzy prohlášení od července 2002 jako „předcházející skutečnosti […] objektivně relevantní“ (bod 185 odůvodnění napadeného rozhodnutí) a „[umožňující] lépe pochopit důvody a dosah opatření z prosince 2002“ (bod 186 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Ačkoli se „dostupné informace“ mohou vztahovat k událostem a objektivním skutečnostem z minulosti, jako jsou prohlášení od července 2002, nelze přesto připustit, aby pouze tyto samotné předcházející události a skutečnosti tvořily rozhodujícím způsobem referenční rámec relevantní pro účely uplatnění kritéria obezřetného soukromého investora. Naopak, vzhledem k nutnosti prospektivní analýzy na základě dostupných informací neumožňuje zohlednění událostí a skutečností z minulosti vyloučit zohlednění událostí a skutečností z nedávné doby, jelikož tyto mohou být rozhodující pro tuto prospektivní analýzu proto, že buď činí předcházející skutečnosti nepoužitelnými, nebo určují budoucí vývoj hospodářské situace příjemce a jeho postavení na trhu. I když předcházející události tvoří objektivní skutečnosti, které určily přinejmenším částečně genezi událostí z poslední doby, nemohou popřít význam uvedených událostí z poslední doby, pokud se jeví, že tyto události, jako je například restrukturalizace, měly skutečný dopad na tento vývoj.
V projednávané věci Komise tento předpoklad zjevně porušila, jelikož nezohlednila řadu relevantních skutečností, které skutečně určily rozhodnutí francouzského státu v prosinci 2002, a sice mimo obnovení důvěry finančních trhů a ponechání ratingu FT primárně, opatření restrukturalizace a obnovení stabilizace přijatá FT, mezi která patřil plán Ambition 2005 vypracovaný novým vedením FT mezi říjnem a prosincem 2002, který stanovil zejména provedení plánu na zlepšení provozní výkonnosti podniku, označovaný jako „plán TOP“. Rovněž nezohlednila další zásadní skutečnosti, jako závazek bankovního syndikátu v září 2002 týkající se ručení, pokud jde o část určenou soukromým investorům za úspěšné dokončení zvýšení kapitálu FT, převod nestrategických aktiv FT mezi červencem a prosincem 2002 ve výši přibližně 2,5 miliardy eur, ustanovení nového vedení podniku v říjnu 2002 a vyřešení sporu mezi FT a německým operátorem Mobilcom v listopadu 2002. Kromě toho všechny tyto skutečnosti vedly k výraznému zlepšení provozního výhledu a výkonnosti FT během druhé poloviny roku 2002, jak velmi přesvědčivě prokázala Francouzská republika v odpovědi na písemnou otázku Tribunálu v rámci probíhajícího řízení. Je třeba dodat, že v bodě 260 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvádí, že nepokládá za vhodné opírat se při kvantifikování dotčené podpory pouze o prohlášení od července 2002, jelikož „využití situace na trhu před [těmito] prohlášeními […], pokud vskutku dovoluje zohlednit vliv předchozích prohlášení francouzských orgánů na trhy, neumožňuje odloučit tyto vlivy od případných dalších vlivů událostí, jako změna vedení FT nebo plán Ambition 2005“.
Z bodu 228 odůvodnění napadeného rozhodnutí a z písemností Komise vyplývá, že Komise v rámci svého použití kritéria obezřetného soukromého investora ve skutečnosti nezvážila tyto rozhodující jednotlivé skutečnosti. Dokonce je úmyslně odmítla v tomto kontextu zohlednit, protože měla za to, že musí se zpětnou účinností a na základě své teze o „nakažení“ upřednostnit překonané skutečnosti spadající zejména do období června a července 2002.
Za těchto okolností je třeba se domnívat, že přístup Komise, která považovala za nutné pro zohlednění údajného účinku „nakažení“ způsobeného prohlášeními od července 2002 postavit naroveň faktickou situaci, ve které francouzský stát nakonec přijal v prosinci 2002 konkrétní opatření podpory, s hospodářskou a finanční situací FT před prohlášením ze dne 12. července 2002, je umělý a zjevně chybný. V důsledku toho není Komise oprávněna tvrdit, že nebylo namístě vycházet z tržní situace v prosinci 2002, ale že bylo třeba vycházet z tržní situace „nenakažené“ uvedenými prohlášeními.
Nakonec argumentace Komise, podle které by obezřetný soukromý investor neučinil prohlášení takového typu, jako jsou prohlášení učiněná francouzskou vládou od července 2002, spočívá na zjevně nesprávném posouzení, což představuje další důvod pro odmítnutí teze o „nakažení“, které se dovolává.
Je třeba připomenout, že tato argumentace spočívá na předpokladu, že prohlášení od července 2002 a především prohlášení ze dne 12. července 2002„by z čistě hospodářského hlediska mohla vážně zavázat důvěryhodnost a pověst [francouzského] státu a z právního hlediska by ho mohla od tohoto data zavazovat, aby v jakémkoliv případě finančně podporoval [FT]“ (bod 229 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Podle Komise totiž tato prohlášení byla „dostatečně jasná, přesná a závazná k vyjádření existence důvěryhodného závazku [francouzského] státu“ podporovat FT (bod 208 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Přinejmenším účastníci trhu vnímali existenci takového pevného závazku (body 206, 213, 220 a 221 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Přitom podle Komise by s ohledem na krizi, ve které se FT nacházela v červenci 2002, obezřetný soukromý investor neučinil veřejně taková prohlášení podpory, která by mohla obsahovat taková finanční rizika, přinejmenším předtím, než by se plně informoval o hospodářské situaci tohoto podniku (bod 229 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
V tomto ohledu je třeba nejprve uvést, že nestačí, aby prohlášení orgánů veřejné správy mohla být pouze vnímána trhem jako odhalující pevný závazek těchto orgánů, pro přijetí závěru, že mohou způsobovat škodlivé hospodářské nebo právní důsledky takového typu jako jsou důsledky, kterých se dovolává Komise. Takový závěr předpokládá, že budou dotčená prohlášení dostatečně jasná, přesná a závazná, aby obsahovala konkrétně takový závazek. Uznání existence podpory musí totiž spočívat na objektivních zjištěních, a nikoliv pouze na vnímání účastníků trhu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne26. června 2008, SIC v. Komise, T‑442/03, Sb. rozh.,
EU:T:2008:228
, bod 126). Skutečnost, ostatně prokázaná (viz bod 214 výše), že prohlášení od července 2002 měla kladný dopad na vnímání účastníků trhu, který zejména umožnil zachování ratingu FT na úrovni investice, jakož i obnovení důvěry finanční trhů, nemůže být přesvědčivá.
Dále z analýzy povahy prohlášení od července 2002 vyplývá, že tato prohlášení neobsahovala pevný závazek francouzského státu, který by mohl způsobovat škodlivé důsledky tvrzené Komisí.
Zaprvé pokud jde o prohlášení ze dne 12. července 2002, je třeba konstatovat, že toto prohlášení bylo učiněno ministrem hospodářství především v jeho funkci zástupce francouzského státu jako většinového akcionáře FT („[j]sme většinovým akcionářem“). V této funkci výslovně ujistil, že bez ohledu na způsob jeho zásahu se francouzský stát hodlá chovat jako obezřetný investor („[f]rancouzský stát se bude chovat jako obezřetný investor“). V tomto ohledu Komise nepředložila důkazy, které by mohly prokázat, že tento úmysl podmínit budoucí zásah francouzského státu dodržením kritéria obezřetného soukromého investora byl v okamžiku tohoto prohlášení pouze oznámen, a nikoli skutečný a vážný.
Kromě toho bylo prohlášení ze dne 12. července 2002 nejasné a nepřesné, pokud jde o možná podpůrná opatření, která francouzský stát mohl přijmout v pozdější, ještě přesně nevymezené fázi („bude jednat jako obezřetný investor a [...] přijme vhodná opatření“). Vzhledem k otevřené a nejasné povaze těchto vyjádření, Komise neměla dospět k závěru o jasnosti údajného závazku ze strany francouzského státu, v jehož rámci je pouze ještě třeba specifikovat „prostředky k zásahu státu, tedy podmínky provádění“ (bod 209 odůvodnění napadeného rozhodnutí), jelikož takový jasný závazek nezbytně předpokládá určení povahy a rozsahu tohoto případného budoucího zásahu. Jak přitom potvrzuje zpráva Deutsche Bank ze dne 22. července 2002, o kterou se opřela samotná Komise v bodě 221 odůvodnění a v poznámce pod čarou 146 napadeného rozhodnutí, s ohledem na prohlášení ze dne 12. července 2002 trh ještě nemohl určit povahu a rozsah tohoto budoucího zásahu francouzského státu („[FT] využila rostoucí důvěry trhu, že [francouzská] vláda tím nebo jiným způsobem podpoří úvěr“; tato „implicitní [podpora] [francouzského] státu by mohla mít formu půjček za tržních podmínek, poskytovaných bankami nebo [francouzskou] vládou“. Mimoto budoucí podmíněnou a nepřesnou povahu takového zásahu posiluje skutečnost, že prohlášení ze dne 12. července 2002 výslovně odmítá možné zvýšení kapitálu FT, ačkoli francouzský stát přesně tuto možnost v prosince 2002 využije („Ne, to určitě ne! Tvrdím pouze, že v přiměřené době přijmeme přiměřená opatření. Pokud to bude nezbytné [...]“).
Toto čtení je potvrzeno z hlediska skutkových okolností, za kterých bylo prohlášení ze dne 12. července 2002 přijato. Jak připustila i samotná Komise (viz bod 179 výše), v tomto stadiu, při nedostatku potřebných informací o přesném rozsahu finančních potíží, kterým FT čelila, o následné reakci finančních trhů vyvolané tímto prohlášením a o tom, jaký bude další vývoj po zamýšlené restrukturalizaci FT, francouzský stát ještě nemohl vědět a určit s dostatečnou přesností povahu, rozsah a podmínky poskytnutí případného podpůrného opatření ve prospěch tohoto podniku. Ze všech kroků francouzských orgánů uskutečněných ke dni 12. července 2002, včetně toho, že přímo kontaktovaly ratingové agentury, spíše vyplývá, že tyto orgány chtěly urychleně finanční trhy ujistit o případné a budoucí podpoře francouzského státu ve prospěch FT jen proto, aby zabránily dalšímu oslabení jejího ratingu, jakož i uzavření jejího přístupu k novým úvěrům na trhu s obligacemi, aniž tuto případnou podporu v té době více konkretizovaly. Předčasná konkretizace případných podpůrných opatření by totiž mohla způsobit riziko zbytečného omezení možností pozdějšího refinancování dluhů FT a současně by mohla vést k jejímu nutnému oznámení Komisi ve smyslu čl. 88 odst. 3 ES. Navíc by takový přístup mohl z důvodu své předčasné povahy narušit důvěru věřitelů a investorů v důvěryhodnost jednání francouzského státu. Za těchto okolností nelze na rozdíl od toho, co je uvedeno v bodě 212 odůvodnění napadeného rozhodnutí, chápat skutečnost, že francouzský stát kontaktoval ratingové agentury, jako důkaz svědčící o závazné povaze údajného závazku, který tento stát přijal, ale jen jako první krok směřující k uvolnění tlaku, který v červenci 2002 zatěžoval postavení FT na finančních trzích.
Na rozdíl od toho, co tvrdí Komise v bodě 210 odůvodnění napadeného rozhodnutí, pouhá skutečnost, že v okamžiku prohlášení ze dne 12. července 2002 již FT čelila závažných potížím refinancování, nic nemění na otevřené a nejasné povaze tohoto prohlášení jako celku, ani na jeho významu s ohledem na skutkový rámec, ve kterém bylo učiněno. Takže i za předpokladu, že by uvedené potíže existovaly v tomto stadiu, není skutečnost, že toto prohlášení přesně neodráželo tehdejší kritickou situaci FT s krátkodobě splatnými dluhy, rozhodující („pokud by FT měla vykazovat obtíže“; „pokud by [FT] vykazovala finanční problémy, což není dnešní případ, přijme [francouzský] stát rozhodnutí nezbytná k tomu, aby byly překonány“).
Mimoto v rámci svého doslovného výkladu prohlášení ze dne 12. července 2002 Komise nemůže platně tvrdit, že „[ž]ádný důkaz neumožňuje prokázat, že trh vnímal jakoukoliv podmínku“ (bod 210 odůvodnění napadeného rozhodnutí), jelikož toto subjektivní vnímání některých účastníků trhu není rozhodující pro charakterizaci povahy takového prohlášení (viz bod 235 výše). Mimoto tato úvaha nezohledňuje skutečnost, že Deutsche Bank naopak nebyla v tomto stadiu schopna předvídat povahu a rozsah případného budoucího zásahu francouzského státu ve prospěch FT (viz bod 238 výše).
Zadruhé, co se týče prohlášení ze dne 13. září 2002, je třeba uvést, že toto prohlášení je rovněž zaměřené do budoucna, podmíněné a neurčité, pokud jde o případná dlouhodobá opatření zamýšlená francouzským státem („[francouzský] stát podpoří [FT] při realizaci plánu [hospodářského zotavení účetních výsledků] a ze své strany přispěje k velmi významnému posílení kapitálu [FT] v časovém plánu a způsoby stanovenými v závislosti na podmínkách trhu“), přičemž jediné ujištění spočívá v tvrzení budoucího příspěvku „k velmi významnému posílení kapitálu“ FT a ve skutečnosti, že se to uskuteční za „tržních podmínek“. Kromě toho prohlášení ze dne 13. září 2002 neobsahuje podobně jako prohlášení ze dne 12. července 2002 žádné bližší údaje k povaze, rozsahu a podmínkám budoucího zásahu francouzského státu ve prospěch FT a případná přechodná podpůrná opatření podmiňuje kritériem nezbytnosti („od tohoto okamžiku francouzský stát přijme, pokud bude nezbytné, opatření, umožňující uchránit [FT] před všemi finančními problémy“).
Zatřetí, pokud jde o prohlášení ze dne 2. října 2002, je třeba konstatovat, že toto prohlášení není méně vágní a nepřináší žádné upřesnění v porovnání s prohlášením ze dne 13. září 2002 („[francouzský] stát poskytne svou pomoc k realizaci činností na hospodářské zotavení a ze své strany přispěje k posílení kapitálu [FT] způsoby, které budou stanoveny […] od tohoto okamžiku [francouzský] stát přijme, pokud bude nezbytné, opatření, umožňující uchránit [FT] před všemi finančními problémy“). Tímto prohlášením totiž francouzský stát pouze vágně předpokládá budoucí případný příspěvek s cílem zvýšit základní kapitál FT, jehož povaha, rozsah a podmínky poskytnutí ještě nejsou stanoveny. Zároveň je podobně jako u předcházejících prohlášení případná dočasná pomoc ze strany francouzského státu, jejíž znaky rovněž nejsou uvedeny, podmíněna nezbytností vyřešit případné finanční problémy FT.
Z výše uvedených úvah vyplývá, že na rozdíl od toho, co tvrdí Komise, nemohou být prohlášení od července 2002 z důvodu jejich otevřené, nepřesné a podmíněné povahy, zejména pokud jde o povahu, rozsah a podmínky případného státního zásahu ve prospěch FT a vzhledem k faktickému rámci, ve kterém byla přijata, vykládána tak, že obsahují konkrétní a pevný závazek francouzského státu poskytnout přesnou podporu ve prospěch FT.
Prohlášení od července 2002 tedy nemohla založit k tíži francouzského státu jakýkoliv právní závazek, zejména závazek finančně podpořit FT od 12. července 2002.
Ze stejných důvodů se nelze domnívat, že bez ohledu na jakýkoliv právní závazek tato prohlášení založila reálné očekávání ze strany trhu, a že pokud by francouzský stát nesplnil svůj slib, způsobilo by mu to jakožto vlastníkovi nebo správci podniků, velkému účastníkovi trhu a významnému půjčovateli na finančních trzích určité hospodářské náklady z důvodu ztráty jeho důvěryhodnosti a jeho pověsti na těchto trzích (body 217 a 221 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Pouhé očekávání trhu především nemůže jako takové vytvořit právní povinnost jednat v určitém žádaném smyslu (viz bod 235 výše). Dále Komise neprokázala, že nedodržení případného slibu podpory francouzského státu ve prospěch podniku může ohrozit jeho důvěryhodnost a jeho pověst na finančních trzích. Kromě toho, jak vyplývá z úvah v bodě 238 výše a v bodě 247 dále, jednání francouzských orgánů od července 2002 mělo právě zabránit škodlivým důsledkům tvrzeným Komisí tím, že ponechávalo pochybnost ohledně povahy, dosahu a přesných podmínek jeho případného zásahu. Nakonec a v každém případě, jak uvedl generální advokát Mengozzi ve svém stanovisku ve spojených věcech Bouygues a další v. Komise a další, C‑399/10 P a C‑401/10 P, Sb. rozh.,
EU:C:2012:392
, bod 64), je třeba připomenout, že Komise nakonec nezaujala konečné stanovisko o tom, zda prohlášení od července 2002 mohla způsobit ztrátu důvěryhodnosti státu na finančních trzích, která by pro tento stát znamenala finanční riziko ve formě zvýšení nákladů na jeho budoucí transakce.
Prohlášeními od července 2002 a využitím své pověsti solventního a spolehlivého dlužníka/věřitele na finančních trzích chtěl francouzský stát úmyslně ovlivnit reakci těchto trhů, obnovit důvěru těchto trhů, a zejména usilovat o zachování ratingu FT s cílem připravit zdravé a méně nákladné refinancování tohoto podniku v pozdější fázi. Nicméně francouzský stát neučinil nic jiného, než že využil zvláštní pravidla fungování finančních trhů, aby krátkodobě stabilizoval hospodářské postavení FT, a to právě s cílem splnění podnikových a finančních podmínek nezbytných pro přijetí konkrétnějších podpůrných opatření, ke kterým mělo dojít později, jak správně uvádí FT ve svém písemném vyjádření ze dne 31. května 2013. Francouzský stát tím právě zaujal obezřetný a pečlivý postoj soukromého investora, který dbá na to, aby byly splněny všechny vyžadované podmínky před přijetím neodvolatelného závazku podpory nebo investice. V tomto kontextu nelze přijmout velmi stručné tvrzení Komise, podle kterého by žádný soukromý investor nebyl schopen ovlivnit trh, jak učinil francouzský stát prohlášeními od července 2002. Nelze totiž
a priori
vyloučit, že by soukromý investor případně mezinárodního rozměru a značné hospodářské síly sledoval stejnou strategii a dosáhl u finančních trhů stejného výsledku.
Ze všech výše uvedených úvah vyplývá, že Komise vycházela ze situace od července 2002 k uplatnění kritéria obezřetného soukromého investora zjevně chybně z právního i faktického hlediska.
– K otázce, zda návrh akcionářské půjčky, oznámený dne 4. prosince 2002, představoval uskutečnění prohlášení od července 2002
Komise nemůže odůvodnit zjevně chybné použití kritéria obezřetného soukromého investora, kterého se dopustila, svou tezí, uvedenou v podstatě v bodech 185, 187 a 226 odůvodnění napadeného rozhodnutí, podle které návrh akcionářské půjčky oznámený dne 4. prosince 2002 představoval pouze uskutečnění předcházejících prohlášení francouzského státu, a konkrétně principiálního rozhodnutí finančně podpořit FT, které bylo přijato od 12. července 2002.
Na základě této teze se Komise v podstatě domnívá, že byla oprávněna posoudit jako celek prohlášení od července 2002, oznámení ze dne 4. prosince 2002 a návrh akcionářské půjčky proto, aby dospěla k závěru, že jednání francouzského státu nerespektovalo kritérium obezřetného soukromého investora.
Návrh akcionářské půjčky, oznámený dne 4. prosince 2002 sice spadá do logiky a strategie francouzského státu od července 2002, jejímž cílem, a důsledkem bylo obnovení důvěry trhů, aby bylo možné refinancovat za výhodnějších podmínek krátkodobý dluh FT (viz bod 247 výše).
Avšak z toho nevyplývá, že by prohlášení od července 2002 již sama o sobě obsahovala předjímání konkrétní finanční podpory podobné podpoře, která se nakonec konkretizovala v prosinci 2002.
Z úvah v bodech 233 až 244 výše vyplývá, že na rozdíl od oznámení ze dne 4. prosince 2002, které zveřejnilo nabídku otevřít úvěrovou linku ve výši 9 miliard eur ve prospěch FT, měla prohlášení od července 2002 otevřenou, neurčitou a podmíněnou povahu, pokud jde o povahu, rozsah a podmínky případného budoucího zásahu francouzského státu. Nelze se tedy domnívat, že francouzský stát zamýšlel takovou konkrétní finanční podporu již od července 2002. Ve skutečnosti z důvodu této podstatně rozdílné povahy prohlášení od července 2002 představovalo rozhodnutí francouzského státu v prosinci 2002 oznámit a nabídnout návrh akcionářské půjčky důležité přerušení sledu událostí, které vedly k refinancování FT.
Teze Komise je nepřijatelná tím spíše, že francouzský stát musel nejprve čekat a ověřit, zda v návaznosti na prohlášení od července 2002 a jejich předpokládané účinky, totiž znovu získanou důvěru finančních trhů a zachování ratingu FT, jakož i po restrukturalizačních a stabilizačních opatřeních přijatých v rámci FT, budou skutečně splněny hospodářské podmínky pro takový zásah státu. Jak bylo konstatováno v bodě 239 výše, francouzský stát ve stadiu těchto prohlášení z důvodu nedostatku relevantních informací, zejména pokud jde o reakci trhů a úspěšnost přijatých opatření, ještě nemohl poznat a dostatečně určit povahu, rozsah a podmínky případného podpůrného opatření ve prospěch FT, včetně případného zvýšení základního kapitálu, což ministr hospodářství ještě v červenci 2002 výslovně odmítl. Teprve v prosinci 2002 francouzský stát zjevně usoudil, že hospodářské podmínky pro poskytnutí takové finanční pomoci jsou splněny, což potvrzuje to, že v tomto stadiu došlo k významnému přerušení sledu událostí.
– K otázce, zda prohlášení od července 2002 a oznámení ze dne 4. prosince 2002, společně s návrhem akcionářské půjčky, představovaly společně „jediný zásah“
Ve svém písemném vyjádření ze dne 17. července 2013 Komise tvrdí, že v rozsudku v řízení o kasačním opravném prostředku Soudní dvůr nerozhodl o tom, zda mohla být prohlášení od července 2002 a oznámení ze dne 4. prosince 2002, společně s návrhem akcionářské půjčky, považována společně za „jediný zásah“ ve smyslu bodů 103 až 105 uvedeného rozsudku. Tvrdí, že kritéria uvedená v bodech 103 a 104 rozsudku v řízení o kasačním opravném prostředku se dají nicméně zcela použít na projednávanou věc, takže je třeba tyto jednotlivé po sobě jdoucí zásahy považovat za neoddělitelně spojené.
V bodech 127 až 131 rozsudku v řízení o kasačním opravném prostředku Soudní dvůr na základě kritérií stanovených v bodech 103 a 104 téhož rozsudku uvedl, že Komise byla oprávněna se domnívat, že oznámení ze dne 4. prosince 2002 a návrh akcionářské půjčky představují společně jediný státní zásah, jelikož oba tyto zásahy představovaly tak úzké vazby mezi sebou, že bylo nemožné je oddělit. Vyplývá z toho rovněž, že tento jediný zásah byl určen Komisí v napadeném rozhodnutí jako dotčená protiprávní podpora.
Je třeba konstatovat, že, jak Francouzská republika a FT zdůraznily na jednání dne 24. září 2014, napadené rozhodnutí nevychází z předpokladu, že prohlášení od července 2002 jsou rovněž zahrnuta do okruhu uvedeného jediného zásahu jako prvky zakládající dotčenou podporu.
V napadeném rozhodnutí jsou sice prohlášení od července 2002 analyzována společně s jediným státním zásahem kvalifikovaným jako státní podpora, v projednávané věci oznámení ze dne 4. prosince 2002 společně s návrhem akcionářské půjčky, ale pouze jako „kontextové“ prvky uvedeného zásahu. To potvrdil Soudní dvůr v rozsudku v řízení o kasačním opravném prostředku, kde uvádí, že „z bodu 185 odůvodnění [napadeného] rozhodnutí vyplývá, že se jeho předmět týká akcionářské půjčky, jež byla oznámena Komisi, a že jsou prohlášení od července 2002 zohledněna pouze v míře, v níž jsou objektivně relevantní pro posouzení uvedené půjčky“ (rozsudek v řízení o kasačním opravném prostředku, bod 73), že „[s]e Komise tak uvedenými prohlášeními zabývala pouze do té míry, do jaké tvoří kontext posledně uvedeného opatření“ a že „z článku 1 [napadeného] rozhodnutí vyplývá, že se omezuje na kvalifikování akcionářské půjčky jako státní podpory neslučitelné se společným trhem a […] prohlášení od července 2002 zmiňuje pouze v tom smyslu, že tvoří kontext konstatované podpory“ (rozsudek v řízení o kasačním opravném prostředku, bod 75).
Teze předložená Komisí v napadeném rozhodnutí, ostatně nesprávná (viz body 249 až 254 výše), podle které návrh akcionářské půjčky představuje uskutečnění principiálního rozhodnutí přijatého od 12. července 2002 podpořit FT, nezachází tak daleko jako teze, podle které byla prohlášení od července 2002 stejně jako oznámení ze dne 4. prosince 2002 a návrh akcionářské půjčky prvky zakládajícími jediný zásah kvalifikovaný jako státní podpora.
Ostatně Komise v písemném vyjádření ze dne 17. července 2013 a v odpovědích na písemné otázky, které jí Tribunál položil v probíhajícím řízení, nedospívá k závěru, že je třeba tato prohlášení považovat za prvky zakládající opatření kvalifikované jako státní podpora v napadeném rozhodnutí, ačkoliv tvrdí, že kritéria stanovená v bodech 103 a 104 rozsudku v řízení o kasačním opravném prostředku jsou rovněž splněna, pokud jde o prohlášení od července 2002. Komise ze skutečnosti, že jsou podle ní tato prohlášení a návrh akcionářské půjčky neoddělitelně spojeny, vyvozuje, že byla oprávněna se domnívat, že všechny tyto zásahy spadaly do trvalého procesu podpory FT francouzským státem, přijmout „celkový přístup“ v projednávané věci (viz bod 176 výše) a analyzovat společně tyto jednotlivé zásahy s ohledem na čl. 87 odst. 1 ES. Ve zbývající části Komise trvá na skutečnosti, že zohlednila prohlášení od července 2002 pouze jako součást kontextu zjištěné podpory. Stejně na jednání dne 24. září 2004 Komise tvrdila, že body 102 až 104 rozsudku v řízení o kasačním opravném prostředku Soudní dvůr potvrdil celkový přístup k procesu, který zastávala od začátku. Uvedla rovněž, že nebyla schopna upřesnit, zda bylo třeba prohlášení od července 2002 společně s návrhem akcionářské půjčky považovat společně za „jediný zásah“ ve smyslu rozsudku v řízení o kasačním opravném prostředku a zda by takové zjištění znamenalo, že všechny tyto po sobě jdoucí zásahy jsou jedinou a toutéž státní podporou, přičemž ponechává na Tribunálu, aby o těchto otázkách rozhodl.
Jinými slovy, Komise ze svých tvrzení založených na bodech 103 a 104 rozsudku v řízení o kasačním opravném prostředku nevyvozuje jiné argumenty než argumenty, které uplatnila v předcházejících řízeních před Tribunálem a Soudním dvorem a které již byly odmítnuty jako chybné nebo jako stižené vadou spočívající ve zjevně nesprávném posouzení v bodech 202 až 254 výše.
Ze všech výše uvedených úvah vyplývá, že druhému a třetímu žalobnímu důvodu předloženým Francouzskou republikou a FT v rozsahu, v němž směřují k určení nesprávných právních posouzení a zjevně nesprávných posouzení skutkového stavu při uplatnění kritéria obezřetného soukromého investora, a tedy porušení pojmu „státní podpora“ ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, je třeba vyhovět. Článek 1 napadeného rozhodnutí musí být proto zrušen.
Za těchto okolností již není třeba přezkoumat čtvrtý žalobní důvod Francouzské republiky, vycházející z nedostatečného odůvodnění.
3.
K návrhu na zrušení článku 2 napadeného rozhodnutí
Je třeba připomenout, že Francouzská republika a FT se domáhají zrušení napadeného rozhodnutí v plném rozsahu, a sice včetně jeho článku 2, i když neuplatňují žádný zvláštní argument na podporu tohoto posledního aspektu svých žalob.
V bodech 141 a 142 rozsudku v řízení o kasačním opravném prostředku, pokud jde o tento článek 2, Soudní dvůr však odkazuje pouze na návrh na jeho zrušení předložený společnostmi Bouygues, a zvažuje tedy vrácení pouze tohoto návrhu k Tribunálu.
S přihlédnutím k dosahu předmětu žalob Francouzské republiky a FT, připomenutému v bodě 264 výše, jakož i bodu 2 výroku rozsudku v řízení o kasačním opravném prostředku, který používá slovo „návrhy“ v množném čísle, se Tribunál domnívá, že jsou mu nadále předloženy návrhy na zrušení článku 2 napadeného rozhodnutí předložené těmito účastnicemi řízení.
V tomto ohledu je třeba se domnívat, že vzhledem ke zrušení článku 1 napadeného rozhodnutí na základě druhého a třetího žalobního důvodu, které Francouzská republika a FT předložily, se jejich návrhy na zrušení článku 2 uvedeného rozhodnutí, který konstatuje, že není třeba vrátit podporu uvedenou v článku 1, staly bezpředmětnými.
Zrušení článku 1 napadeného rozhodnutí má totiž účinek
erga omnes
, který mu propůjčuje absolutní právní moc [rozsudky ze dne 1. června 2006, P & O European Ferries (Vizcaya) a Diputación Foral de Vizcaya v. Komise, C‑442/03 P a C‑471/03 P, Sb. rozh.,
EU:C:2006:356
, bod 43, a ze dne 4. března 2009, Tirrenia di Navigazione a další v. Komise, T‑265/04, T‑292/04 a T‑504/04,
EU:T:2009:48
, bod 159].
Toto zrušení má za následek zánik konstatování existence podpory neslučitelné se společným trhem obsažené v článku 1 napadeného rozhodnutí s účinkem
ex tunc
. Z toho vyplývá, že se prohlášení o nevrácení této podpory obsažené v článku 2 uvedeného rozhodnutí rovněž stalo bezpředmětným s účinkem
ex tunc
.
Za těchto podmínek již není třeba rozhodnout o návrzích na zrušení podaných Francouzskou republikou a FT proti článku 2 napadeného rozhodnutí.
K nákladům řízení
Soudní dvůr v rozsudku o kasačním opravném prostředku určil, že o nákladech řízení bude rozhodnuto později. Tribunálu tedy přísluší, aby v souladu s článkem 219 jednacího řádu Tribunálu v tomto rozsudku rozhodl o veškerých nákladech souvisejících s jednotlivými řízeními.
Podle čl. 134 odst. 3 jednacího řádu každý z účastníků řízení nese vlastní náklady, pokud každý účastník měl ve věci částečně úspěch i neúspěch. Nicméně je-li to odůvodněné s přihlédnutím k okolnostem projednávané věci, může Tribunál rozhodnout, že účastník řízení ponese vlastní náklady řízení a rovněž nahradí část nákladů druhého účastníka řízení.
V projednávané věci je třeba uvést, že bylo vyhověno návrhovým žádáním Francouzské republiky a FT v části, v níž směřují ke zrušení článku 1 napadeného rozhodnutí, a to na základě druhého a třetího žalobního důvodu, kterých se dovolávaly. Naopak první žalobní důvod nebyl přijat. Kromě toho bylo rozhodnuto, že již není třeba rozhodnout o jejich návrzích na zrušení podaných proti článku 2 napadeného rozhodnutí. Okolnosti projednávané věci budou spravedlivě posouzeny rozhodnutím, že Komise ponese vlastní náklady řízení a nahradí osm desetin nákladů řízení vynaložených Francouzskou republikou a FT. Francouzská republika a FT ponesou dvě desetiny vlastních nákladů řízení.
Spolková republika Německo, která vstoupila do řízení jako vedlejší účastnice, ponese vlastní náklady řízení na základě čl. 138 odst. 1 jednacího řádu.

Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (šestý rozšířený senát)
rozhodl takto:

1)
Článek 1 rozhodnutí Komise 2006/621/ES ze dne 2. srpna 2004 o státní podpoře, kterou Francie poskytla France Télécom, se zrušuje.

2)
O návrzích na zrušení článku 2 rozhodnutí 2006/621 není třeba rozhodnout.

3)
Evropská komise ponese vlastní náklady řízení a nahradí osm desetin nákladů řízení vynaložených Francouzskou republikou a Orange, původně France Télécom.

4)
Francouzská republika a Orange, původně France Télécom, ponesou dvě desetiny vlastních nákladů řízení.

5)
Spolková republika Německo ponese vlastní náklady řízení.

Frimodt Nielsen
Dehousse
Wiszniewska-Białecka
Collins
Ulloa Rubio
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 2. července 2015.
Podpisy.
Obsah

Skutečnosti předcházející sporu

1. Obecný kontext věci

2. Správní řízení

3. Napadené rozhodnutí

Předcházející řízení před Tribunálem a Soudním dvorem

1. Předcházející řízení před Tribunálem

2. Předcházející řízení před Soudním dvorem

Řízení a návrhová žádání účastnic řízení po vrácení

Právní otázky

1. K přípustnosti žaloby ve věci T‑444/04 RENV

2. K návrhu na zrušení článku 1 napadeného rozhodnutí

Úvodní poznámky

K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení podstatných formálních náležitostí a práva na obhajobu

K porušení podstatných formálních náležitostí

– Argumenty účastnic řízení

– Závěry Tribunálu

K porušení práva na obhajobu

– Argumenty účastnic řízení

– Závěry Tribunálu

K druhému a třetímu žalobnímu důvodu, vycházejícím z nesprávných právních posouzení a ze zjevně nesprávných posouzení, pokud jde o uplatnění kritéria obezřetného soukromého investora

Argumenty účastnic řízení

Závěry Tribunálu

– Připomenutí relevantní judikatury

– Připomenutí úvah Komise v napadeném rozhodnutí

– K rozsahu, ve kterém Komise měla uplatnit kritérium obezřetného soukromého investora

– K okamžiku, do kterého se měla Komise vrátit, aby použila kritérium obezřetného soukromého investora

– K otázce, zda návrh akcionářské půjčky, oznámený dne 4. prosince 2002, představoval uskutečnění prohlášení od července 2002

– K otázce, zda prohlášení od července 2002 a oznámení ze dne 4. prosince 2002, společně s návrhem akcionářské půjčky, představovaly společně „jediný zásah“

3. K návrhu na zrušení článku 2 napadeného rozhodnutí

K nákladům řízení
(
*1
) – Jednací jazyk: francouzština