CELEX: 62007TJ0117
Hospodářská soutěž
Kartelové dohody
Trh s projekty plynem izolovaných spínacích přístrojů
Rozhodnutí, kterým se konstatuje porušení článku 81 ES a článku 53 dohody o EHP
Právo na obhajobu
Povinnost uvést odůvodnění
Přičitatelnost protiprávního jednání
Délka trvání protiprávního jednání
Pokuty
Solidární odpovědnost za zaplacení pokuty
Přitěžující okolnosti
Vedoucí úloha
Polehčující okolnosti
Spolupráce

Skutečnosti předcházející sporu
Skutečnosti předcházející sporu vyplývají především ze zjištění Komise Evropských společenství uvedených v rozhodnutí Komise
K(2006) 6762 v konečném znění ze dne 24. ledna 2007 týkajícím se řízení podle článku 81 ES a článku 53 dohody o EHP (Věc COMP/F/38.899
– Plynem izolované spínací přístroje) (dále jen „napadené rozhodnutí“). Jelikož účastnice řízení tyto skutečnosti nezpochybnily,
respektive přinejmenším je nezpochybnily platně, je třeba je pro účely tohoto řízení považovat za prokázané.

Dotyčný výrobek
Plynem izolované spínací přístroje (dále jen „PISP“) se používají ke kontrole toku energie v elektrické rozvodné síti. Jedná
se o silnoproudá zařízení, která se používají jako hlavní prvek pro elektrické rozvodny dodávané na klíč.
Elektrické rozvodny jsou pomocnými elektrickými centrálami, které převádějí elektrický proud. Vedle transformátoru se elektrické
rozvodny skládají z kontrolních systémů, přenašečů, baterií, nabíjecích zařízení a spínacího přístroje. Spínací přístroj chrání
transformátor před přetížením nebo izoluje elektrický obvod a vadný transformátor.
Spínací přístroje mohou být izolované plynem, vzduchem nebo může jít o hybridní přístroje, pokud kombinují obě výše uvedené
techniky. Plynem izolované spínací přístroje se prodávají v celém světě jako nedílné součásti elektrických rozvoden dodávaných
na klíč nebo jako samostatné díly, který je třeba do takových rozvoden doinstalovat. Představují přibližně 30 až 60 % z celkové
ceny těchto rozvoden.
Napadené rozhodnutí se týká projektů PISP na napětí 72,5 kV nebo vyššího (dále jen „projekty PISP“), což zahrnuje PISP jakožto
samostatné výrobky, a to včetně všech souvisejících služeb (doprava, instalace, přezkoušení, izolování atd.), a elektrické
rozvodny s PISP dodávané na klíč, které se skládají z PISP a dalších součástí rozvodny, například transformátorů, a to včetně
všech souvisejících služeb (doprava, montáž rozvodů, instalace, izolování atd.).

Dotčené podniky
Alstom (dříve Alsthom), akciová společnost podle francouzského práva se správní radou, je mateřská společnost skupiny společností
(dále jen „skupina Alstom“). V období od 15. dubna 1988 do 8. ledna 2004 skupina Alstom působila v odvětví přenosu a distribuce
elektrické energie (dále jen „úsek T & D“) a především v oblasti PISP.
V rámci skupiny Alstom vyvíjela aktivity v oblasti PISP ve Francii Alsthom SA (France), a to až do roku 1989, kdy došlo ke
změně její firmy na GEC Alsthom SA, ve které 100% podíl držela GEC Alsthom NV. Dne 16. listopadu 1992 vznikla společnost Kléber
Eylau SA, která byla dohodou účinnou od 7. prosince 1992 pověřena aktivitami v oblasti PISP ve Francii. Ve společnosti Kléber
Eylau držela 99,76% podíl GEC Alsthom SA a 0,04% podíl Étoile Kléber. V červnu 1993 došlo k přeměně Kléber Eylau na GEC Alsthom
T&D SA, která se v červnu 1998 přeměnila na Alstom T & D SA. V posledně uvedené společnosti měla 100% podíl Alstom Holdings
(France), jejímž 100% podílníkem byla Alstom.
Aktivity v oblasti PISP v rámci skupiny Alstom probíhaly od ledna 1986 paralelně ve Švýcarsku a ve Francii, kdy se Sprecher
Energie AG stala dceřinou společností, v níž 100% podíl držela Alsthom. V listopadu 1993 se Sprecher Energie přeměnila na
GEC Alsthom T & D AG, která se v červenci 1997 přeměnila na GEC Alsthom AG a v červnu 1998 na Alstom AG [dále jen „Alstom
(Suisse)“]. Dne 22. prosince 2000 posledně uvedenou společnost převzala Alstom Power (Schweiz) AG. Nový subjekt dostal název
Alstom (Schweiz) AG. V listopadu 2002 vznikl v rámci skupiny Alstom nový právní subjekt, na který byly převedeny aktivity
úseku T & D ve Švýcarsku. Tento subjekt, který se původně jmenoval Alstom (Schweiz) Services AG, byl následně přejmenován
na Alstom T & D AG.
Veškeré aktivity skupiny Alstom v rámci úseku T & D byly dne 8. ledna 2004, převedeny na skupinu, ve které je mateřskou společností
Areva, akciová společnost podle francouzského práva s představenstvem a dozorčí radou (dále jen „skupina Areva“). Aktivity
v oblasti PISP v rámci skupiny Areva vykonávaly v období od 9. ledna do 11. května 2004 společnosti Areva T & D SA a Areva
T & D AG, dceřiné společnosti, ve kterých 100% podíl držela společnost Areva T & D Holding SA, jejímž 100% podílníkem byla
Areva (dále jen společně „společnosti skupiny Areva“).

Správní řízení
Dne 3. března 2004 společnost ABB Ltd oznámila Komisi existenci protisoutěžních jednání a podala ústní žádost o ochranu před
pokutami v souladu s oznámením Komise ze dne 19. února 2002 o ochraně před pokutami a snížení pokut v případech kartelů (Úř. věst.
2002, C 45, s. 3, dále jen „oznámení o spolupráci“).
Jednání oznámená společností ABB spočívala v koordinaci prodeje projektů PISP na celosvětové úrovni, včetně rozdělení trhů,
přidělování kvót a zachovávání příslušných tržních podílů, přidělování projektů PISP výrobcům určeným za tímto účelem a manipulace
nabídkového řízení (bid-rigging), aby byly smlouvy přidělovány těmto výrobcům, stanovení cen komplexními dohodami týkajícími
se projektů PISP, které nebyly přiděleny, výpovědi licenčních smluv uzavřených se společnostmi, které nebyly účastníky kartelové
dohody, a výměny citlivých informací o trhu.
Ústní žádost o ochranu před pokutami podaná společností ABB byla, zejména dne 7. května 2004, doplněna o ústní vyjádření a listinné
důkazy. Dne 25. dubna 2004 poskytla Komise společnosti ABB podmínečnou ochranu.
Na základě prohlášení společnosti ABB zahájila Komise šetření a ve dnech 11. a 12. května 2004 provedla kontroly v prostorách
několika společností působících v oboru PISP.
V období od 14. do 25. května 2004 spolupracovala skupina Areva s Komisí a v souladu s oznámením o spolupráci jí poskytla
různé listinné důkazy a informace.
Dne 4. října 2004 odpověděla společnost ABB Komisi na její žádost o informace.
Dne 6. února 2006 zaslala Komise žádost o informace společnosti Alstom, která na ni odpověděla dopisem ze dne 24. února 2006.
Dne 20. dubna 2006 přijala Komise oznámení námitek, které vedle společnosti Alstom a společností skupiny Areva zaslala i společnostem
ABB, Fuji Electric Holdings Co., Ltd a Fuji Electric Systems Co., Ltd (dále jen společně „společnosti skupiny Fuji“), Hitachi
a Hitachi Europe Ltd (dále jen společně „společnosti skupiny Hitachi“), Japan AE Power Systems Corp. (dále jen „JAEPS“), Mitsubishi
Electric System Corp. (dále jen „Melco“), Nuova Magrini Galileo SpA, Schneider Electric SA (dále jen „Schneider“), Siemens
AG, Toshiba Corp. a pěti společnostem skupiny, jejíž mateřskou společností byla VA Technologie AG (dále jen „skupina VA Tech“),
a to včetně samotné VA Technologie.
Dne 5. května 2006 byly společnosti Alstom v souladu s oznámením o spolupráci zpřístupněny ústní výpovědi učiněné ostatními
dotčenými společnostmi.
Dne 30. června 2006 zaslaly Alstom a společnosti skupiny Areva ve stanovené lhůtě Komisi svá vyjádření k oznámení námitek.
Alstom v příloze své odpovědi na oznámení námitek předložila několik interních dokumentů skupiny Alstom a požádala o důvěrné
zacházení s nimi, a to vůči jakékoli třetí osobě mimo Komisi. I společnosti ABB, společnosti skupiny Fuji, Hitachi a JAEPS,
Melco, Schneider, Siemens AG Österreich, Siemens a Toshiba odpověděly na oznámení námitek písemně ve stanovených lhůtách.
Dopisem ze dne 12. července 2006 spolupracovaly společnosti skupiny Fuji s Komisí a podle oznámení o spolupráci jí poskytly
různé listinné důkazy a informace.
Dne 14. července 2006 ABB zaslala Komisi „dodatek k odpovědi na oznámení námitek“.
Komise vyslechla společnosti, jimž bylo zasláno oznámení námitek, ve dnech 18. a 19. července 2006.
Dne 25. srpna 2006 předložila Komise účastnicím řízení k vyjádření výňatky odpovědi společností skupiny Fuji na oznámení námitek,
ve znění bez důvěrných informací, žádost podanou dne 12. července 2006 společnostmi skupiny Fuji v souladu s oznámením o spolupráci
(viz výše bod 20), dodatek k odpovědi společnosti ABB na oznámení námitek a dodatečné dokumenty. Alstom svá vyjádření k uvedeným
dokumentům předložila dne 15. září 2006 spolu s prohlášením svého zaměstnance pana S., který byl údajně přímo seznámen se
skutkovými okolnostmi sporu.
Dne 20. září 2006 zaslala Komise společnostem skupiny Areva žádost o informace, na kterou adresátky odpověděly dne 6. října 2006
předložením mnoha dokumentů týkajících se reorganizace aktivit úseku T & D v rámci skupiny Alstom za účelem jejich převedení
v rámci skupiny, zmíněného výše v bodě 9.
De 14. listopadu 2006 zaslala Komise společnosti Alstom své stanovisko k dodatečným dokumentům uvedeným výše v bodě 23 v anglickém
jazyce a na základě žádosti společnosti Alstom ze dne 17. listopadu 2006 jí toto stanovisko zaslala dne 22. listopadu 2006
ve francouzském jazyce. Dne 27. listopadu 2006 Alstom předložila vyjádření k uvedenému stanovisku.
Dne 4. prosince 2006 zaslala Alstom Komisi dopis týkající se určení právnických osob dotčených skutkovými okolnostmi sporu.
Tento dopis obsahoval především četná schémata znázorňující různé operace v rámci reorganizace aktivit úseku T & D v rámci
skupiny Alstom.

Napadené rozhodnutí
Dne 24. ledna 2007 přijala Komise napadené rozhodnutí, jehož shrnutí zveřejnila v Úředním věstníku dne 10. ledna 2008 (Úř. věst.
C 5, s. 7). Rozhodnutí bylo společnosti Alstom a společnostem skupiny Areva oznámeno dne 8. února 2007.
Vedle společnosti Alstom a společností skupiny Areva bylo napadené rozhodnutí určeno společnosti ABB, společnostem skupiny
Fuji, společnostem skupiny Hitachi, a dále společnostem JAEPS, Melco, Nuova Magrini Galileo, Schneider, Siemens, Siemens AG
Österreich, Siemens Transmission & Distribution Ltd (dále jen „Reyrolle“), Siemens Transmission & Distribution SA, Toshiba
a VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG.
V bodech 113 až 123 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvedla, že různé podniky, které se účastnily kartelové dohody,
koordinovaly podle smluvených pravidel přidělování projektů PISP na celosvětové úrovni, s výjimkou některých trhů, aby zejména
zachovaly kvóty, které do značné míry odrážely jejich odhadované historické podíly na trhu. Upřesnila, že k přidělování projektů
PISP docházelo na základě společné „japonské“ kvóty a společné „evropské“ kvóty, které měly být mezi ně posléze rozděleny
japonskými a evropskými výrobci. Dohoda podepsaná ve Vídni dne 15. dubna 1988 (dále jen „dohoda GQ“) stanovila pravidla umožňující
přidělení projektů PISP buď japonským, nebo evropským výrobcům a přičtení jejich hodnoty k příslušným kvótám. Kromě toho v bodech 124
až 132 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise upřesnila, že různé podniky, které se účastnily kartelové dohody, uzavřely
nepsanou dohodu (dále jen „obecná dohoda“), na základě níž projekty PISP v Japonsku na straně jedné a v zemích evropských
účastníků kartelové dohody na straně druhé, označované společně jako „domovské země“ projektů PISP, byly vyhrazeny japonským
a evropským účastníkům kartelu. Projekty PISP v „domovských zemích“ nebyly předmětem výměny informací mezi oběma skupinami
a nebyly přičítány k příslušným kvótám.
Dohoda GQ obsahovala rovněž pravidla týkající se výměny nezbytných informací o fungování kartelu mezi oběma skupinami výrobců,
která byla zejména zajišťována tajemníky uvedených skupin, manipulace dotyčných nabídkových řízení a stanovení cen za projekty
PISP, které nemohly být přiděleny. Podle znění přílohy 2 se dohoda GQ vztahovala na celý svět s výjimkou Spojených států amerických,
Kanady, Japonska a 17 zemí západní Evropy. Projekty PISP byly v jiných evropských zemích než v „domovských zemích“ podle obecné
dohody rovněž vyhrazeny evropské skupině a japonští výrobci se zavázali, že nebudou v případě projektů PISP v Evropě podávat
nabídky.
Rozdělování projektů PISP mezi evropskými výrobci se podle Komise řídilo dohodou podepsanou rovněž ve Vídni dne 15. dubna
1988, nazvanou „E-Group Operation Agreement for GQ-Agreement“ (Dohoda skupiny E ohledně provádění dohody GQ) (dále jen „dohoda
EQ“). Komise uvedla, že přidělování projektů PISP v Evropě probíhalo podle stejných pravidel a postupů, jakými se řídilo přidělování
projektů PISP v jiných zemích. Konkrétně měly být projekty PISP v Evropě rovněž oznamovány, zapisovány do seznamu, přidělovány,
seřazovány nebo získaly minimální cenu.
V bodě 142 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise konstatovala, že v dohodě GQ a v dohodě EQ, jakož i pro účely organizace
a fungování kartelové dohody byli různí účastníci kartelové dohody označeni kódem, který se skládal z číslic pro evropské
účastníky a písmen pro japonské účastníky. Původní kódy byly nahrazeny čísly od července roku 2002.
V článku 1 písm. b) napadeného rozhodnutí Komise konstatovala, že Alstom svou účastí na souboru dohod a jednání ve vzájemné
shodě v oboru projektů PISP v EHP v období od 15. dubna 1988 do 8. ledna 2004 porušila článek 81 ES a článek 53 dohody o Evropském
hospodářském prostoru (dále jen „dohoda o EHP“). V článku 1 písm. c), d), e) a f) napadeného rozhodnutí konstatovala, že obou
uvedených protiprávních jednání se dopouštěly i společnosti Areva a Areva T & D Holding v období od 9. ledna do 11. května 2004,
společnost Areva T & D AG v období od 22. prosince 2003 do 11. května 2004 a společnost Areva T & D SA v období od 7. prosince
1992 do 11. května 2004.
Za protiprávní jednání uvedené v článku 1 napadeného rozhodnutí byla v čl. 2 písm. b) a c) napadeného rozhodnutí společnosti
Alstom uložena individuální pokuta ve výši 11 475 000 eur a pokuta ve výši 53 550 000 eur, kterou má zaplatit solidárně se
společností Areva T & D SA.
Za protiprávní jednání uvedené v článku 1 napadeného rozhodnutí byla v čl. 2 písm. c) napadeného rozhodnutí společnosti Areva
T & D SA uložena pokuta ve výši 53 550 000 eur, kterou má zaplatit solidárně se společností Alstom, z nichž 25 500 000 eur
má zaplatit solidárně se společnostmi Areva, Areva T & D Holding a Areva T & D AG.

Řízení a návrhová žádání účastnic řízení
Návrhy došlými kanceláři Tribunálu (dříve Soudu) dne 18. dubna 2007 podaly společnosti skupiny Areva a Alstom projednávané
žaloby, které byly zapsány pod čísly T‑117/07 a T‑121/07.
Na základě zprávy soudkyně zpravodajky rozhodl Tribunál (druhý senát) o zahájení ústní části řízení ve věcech T‑117/07 a T‑121/07.
Po vyslechnutí účastnic řízení k tomuto bodu předsedkyně druhého senátu v souladu s článkem 50 jednacího řádu Tribunálu usnesením
ze dne 12. března 2009 spojila věci T‑117/07 a T‑121/07 pro účely ústní části řízení. Přiznala rovněž důvěrné zacházení pro
dokumenty přiložené k odpovědi společnosti Alstom na oznámení námitek (viz výše bod 19) a založené do spisu ve věci T‑121/07.
Řeči účastnic řízení a jejich odpovědi na otázky Tribunálu byly vyslechnuty na jednání dne 24. března 2009. Žalobkyně potvrdily,
že jejich žalobní důvody a výtky vycházející z porušení článku 81 ES je třeba vykládat tak, že se týkají i článku 53 dohody
o EHP. Komise se vyjádřila tak, že se solidární odpovědnost za porušení práva hospodářské soutěže považuje za odpovědnost
rozloženou rovným dílem, pokud výrok rozhodnutí, které konstatuje tuto odpovědnost, nestanoví jinak. Žalobkyně naopak zpochybnily
možnost uplatnění takové domněnky. Komise nakonec prohlásila, že v rámci posuzování vedoucí úlohy při porušování práva hospodářské
soutěže bylo třeba zvážit veškerá kritéria, tedy i délku trvání výkonu této vedoucí úlohy a intenzitu, s jakou byla vykonávána.
Tato vyjádření byla zaznamenána do protokolu o jednání. Společnosti skupiny Areva ve svém závěrečném vyjádření namítly věcné
pochybení, které mělo spočívat v tom, že Areva T & D AG byla ztotožňována se společností Alstom T & D AG s tím, že toliko
změnila obchodní firmu.
Dopisy došlými kanceláři Tribunálu ve dnech 29. a 30. dubna 2009 Alstom a společnosti skupiny Areva podaly připomínky k obsahu
protokolu z jednání, které se týkaly odpovědí Komise na otázky Tribunálu ohledně režimu solidární odpovědnosti za porušení
práva hospodářské soutěže.
Usnesením Tribunálu ze dne 3. června 2009 byla znovuotevřena ústní část řízení. Předsedkyně druhého senátu Tribunálu v souladu
s čl. 7 odst. 2 Pokynů pro vedoucího kanceláře Tribunálu rozhodla o založení dopisů podaných ve dnech 29. a 30. dubna 2009
do spisu.
Dopisem došlým kanceláři Tribunálu dne 18. června 2009 podala Komise vyjádření k uvedeným dopisům. V této souvislosti uvedla,
že pokud ukládá pokutu vícero společnostem, které ji mají zaplatit solidárně, aniž ve výroku svého rozhodnutí upřesní nebo
uvede jinak, nemá v úmyslu řešit otázku konkrétního podílu jednotlivých spoludlužníků na zaplacení této pokuty.
Rozhodnutím ze dne 1. července 2009 předsedkyně druhého senátu Tribunálu poté, co prověřila přesné znění ústních odpovědí
Komise na tomto jednání, zamítla návrhy na změnu protokolu z jednání.
Alstom navrhuje, aby Tribunál:
–        zrušil čl. 1 písm. b) a čl. 2 písm. b) a c) napadeného rozhodnutí;
–        podpůrně, aby podstatně snížil pokutu, která jí byla uložena v čl. 2 písm. b) a c) napadeného rozhodnutí;
–        uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
Společnosti skupiny Areva navrhují, aby Tribunál:
–        zrušil článek 1 napadeného rozhodnutí v rozsahu, v němž přičítá společnostem Areva T & D SA a Alstom solidární odpovědnost
za protiprávní jednání, k němuž docházelo v období od 7. prosince 1992 do 8. ledna 2004, a solidární odpovědnost za protiprávní
jednání, k němuž docházelo v období od 9. ledna do 11. května 2004;
–        podpůrně, aby zrušil nebo podstatně snížil pokutu, která jim byla uložena v čl. 2 písm. c) napadeného rozhodnutí;
–        uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
Komise navrhuje, aby Tribunál:
–        zamítl žaloby jako neopodstatněné;
–        uložil žalobkyním náhradu nákladů řízení.

Právní otázky
Jelikož projednávané věci spolu souvisí co do předmětu a účastnice řízení byly v tomto ohledu vyslechnuty, má Tribunál za
to, že je třeba je podle článku 50 jednacího řádu spojit pro účely rozsudku.
Žalobami je primárně navrhováno zrušení čl. 1 písm. b), c), d), e) a f) napadeného rozhodnutí, primárně a podpůrně pak zrušení
čl. 2 písm. b) a c) napadeného rozhodnutí a podpůrně změna čl. 2 písm. b) a c) napadeného rozhodnutí.
Nejprve je třeba se zabývat návrhovým žádáním směřujícím ke zrušení čl. 1 písm. b), c), d), e) a f) napadeného rozhodnutí.
Následně, bude-li potřeba, bude přezkoumáno návrhové žádání směřující ke zrušení čl. 2 písm. b) a c) napadeného rozhodnutí.
Nakonec bude případně přezkoumáno i návrhové žádání směřující ke změně čl. 2 písm. b) a c) napadeného rozhodnutí.
Společnosti skupiny Areva na podporu svých návrhových žádání ve věci T‑117/07 uvádí sedm žalobních důvodů. První žalobní důvod
vychází z porušení povinnosti uvést odůvodnění stanovené v článku 253 ES. Podstatou druhého žalobního důvodu je porušení pravidel
přičitatelnosti protiprávního jednání, která plynou z čl. 81 odst. 1 ES a čl. 53 odst. 1 dohody o EHP, a porušení obecných
zásad právní jistoty a zákazu retroaktivity. Podstatou třetího žalobního důvodu je porušení pravidel přičitatelnosti protiprávního
jednání, které plynou z čl. 81 odst. 1 ES a čl. 53 odst. 1 dohody o EHP. Podstatou čtvrtého žalobního důvodu je porušení pravidel
přičitatelnosti protiprávního jednání a solidarity při placení pokut, která plynou z čl. 81 odst. 1 ES a čl. 53 odst. 1 dohody
o EHP, porušení článku 7 ES a porušení obecných zásad rovného zacházení a proporcionality, právní jistoty, zákazu retroaktivity
a účinné soudní ochrany. Pátý žalobní důvod vychází z porušení pravidel solidarity při placení pokut, která plynou z čl. 81
odst. 1 ES a čl. 53 odst. 1 dohody o EHP. Podstatou šestého žalobního důvodu je porušení čl. 23 odst. 2 písm. a) nařízení
Rady (ES) č. 1/2003 ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích 81 [ES] a 82 [ES]
(Úř. věst. L 1, s. 1; Zvl. vyd. 08/02, s. 205) a bodu 2 pokynů o metodě stanovování pokut uložených podle čl. 15 odst. 2 nařízení
č. 17 a čl. 65 odst. 5 [UO] (Úř. věst. 1998, C 9, s. 3; Zvl. vyd. 08/01, s. 171, dále jen „pokyny“), nesprávné posouzení a porušení
obecných zásad rovného zacházení a proporcionality. Podstatou posledního, sedmého žalobního důvodu je nesprávné posouzení
a porušení článku 81 ES, čl. 53 odst. 1 dohody o EHP a oznámení o spolupráci.
Společnost Alstom na podporu svých návrhových žádání ve věci T‑121/07 uvádí osm žalobních důvodů. První žalobní důvod vychází
z porušení práva na účinný procesní prostředek. Podstatou druhého žalobního důvodu je porušení pravidel solidarity při placení
pokut, která plynou z článku 81 ES a článku 53 dohody o EHP, porušení obecných zásad právní jistoty a personality trestů a porušení
povinnosti uvést odůvodnění. Třetí žalobní důvod vychází z porušení povinnosti uvést odůvodnění zakotvené v článku 253 ES.
Čtvrtý žalobní důvod primárně vychází z porušení pravidel přičitatelnosti protiprávního jednání, která plynou z článku 81 ES
a článku 53 dohody o EHP, a z nesprávného právního posouzení a podpůrně z porušení článku 25 nařízení č. 1/2003. Podstatou
pátého žalobního důvodu je nesprávné posouzení, porušení pokynů, porušení zásad rovného zacházení a proporcionality a porušení
povinnosti uvést odůvodnění. Podstatou šestého žalobního důvodu je porušení pravidel prokazování nepřetržitosti protiprávního
jednání, která plynou z čl. 23 odst. 3 nařízení č. 1/2003 a čl. 15 odst. 2 nařízení Rady č. 17 ze dne 6. února 1962, prvního
nařízení, kterým se provádějí články [81 ES] a [82 ES] (Úř. věst. 1962, 13, s. 204; Zvl. vyd. 08/01, s. 3), ve znění pozdějších
předpisů, a porušení zásady právní jistoty. Sedmý žalobní důvod je založen na porušení zásady dodržení práva na obhajobu a na
porušení čl. 27 odst. 1 nařízení č. 1/2003. Podstatou osmého žalobního důvodu je porušení pokynů a podpůrně porušení zásady
proporcionality.
Jelikož některé žalobní důvody vznesené žalobkyněmi se překrývají, budou v zájmu řádného výkonu spravedlnosti posuzovány společně.

K návrhovému žádání směřujícímu ke zrušení čl. 1 písm. b), c), d), e) a f) napadeného rozhodnutí
Proti čl. 1 písm. b), c), d), e) a f) napadeného rozhodnutí směřují žalobní důvody a výtky, jejichž cílem je zpochybnit konstatování
Komise, podle kterého společnosti skupiny Areva a Alstom porušily článek 81 ES a článek 53 dohody o EHP tím, že se v obdobích
uvedených ve výše uvedeném článku v rámci EHP účastnily souboru dohod a jednání ve vzájemné shodě (viz výše bod 33).
Ve věci T‑117/07 jsou na podporu návrhového žádání směřujícího ke zrušení čl. 1 písm. c), d), e) a f) napadeného rozhodnutí
v žalobě uváděny žalobní důvody a výtky, které zpochybňují posouzení Komise, podle něhož byly společnosti Areva T & D SA v období
od 7. prosince 1992 do 11. května 2004, Areva T & D AG v období od 22. prosince 2003 do 11. května 2004 a Areva, jakož i Areva
T & D Holding SA v období od 9. ledna do 11. května 2004 osobně odpovědné za to, že se části jejich podniků působící v oblasti
PISP, respektive jejich dceřiné společnosti, účastnily souboru dohod a jednání ve vzájemné shodě v rámci EHP (druhý, třetí,
čtvrtý a pátý žalobní důvod), a které namítají porušení podstatných formálních náležitostí, jež mohlo mít na dané posouzení
vliv (první žalobní důvod).
Ve věci T‑121/07 jsou na podporu návrhového žádání směřujícího ke zrušení čl. 1 písm. b) napadeného rozhodnutí v žalobě uváděny
žalobní důvody a výtky, které zpochybňují posouzení Komise, podle něhož je Alstom osobně odpovědná za to, že se části jejích
podniků působící v oblasti PISP, respektive její dceřiné společnosti, účastnily souboru dohod a jednání ve vzájemné shodě
v rámci EHP v období od 15. dubna 1988 do 8. ledna 2004 (čtvrtý a šestý žalobní důvod), a které namítají porušení podstatných
formálních náležitostí, jež mohlo mít na dané posouzení vliv (třetí a sedmý žalobní důvod).
Úvodní poznámky
Z žalobních důvodů a výtek uvedených v žalobě vyplývá, že společnosti skupiny Areva a společnost Alstom předkládají zcela
opačná tvrzení týkající se přičtení protiprávního jednání, k němuž docházelo v období do 15. dubna 1988 do 11. května 2004
nebo v jeho části.
Alstom v zásadě tvrdí, že její osobní odpovědnost za to, že se část jejího podniku působící v oblasti PISP účastnila protiprávního
jednání v období od 15. dubna 1988 do 8. ledna 2004, byla v důsledku reorganizace aktivit na úseku T & D v rámci její skupiny
přenesena na Alstom T & D SA a Alstom T & D AG. Krom toho tvrdí, že ji nelze činit osobně odpovědnou za účast těchto jejích
dceřiných společností na protiprávním jednání v období od 7. prosince 1992 do 8. ledna 2004 v případě Alstom T & D SA a od
22. prosince 2003 do 8. ledna 2004 v případě Alstom T & D AG, jelikož tyto společnosti, na které byly aktivity převedeny,
určovaly své chování na trhu samostatně. Alstom nakonec tvrdí, že osobní odpovědnost, která je jí přičítána z důvodu, že se
část jejího podniku působící v oblasti PISP a společnosti Alstom T & D SA a Alstom T & D AG účastnily protiprávního jednání
v období od 15. dubna 1988 do 8. ledna 2004, byla spolu s uvedenou částí podniku a uvedenými dceřinými společnostmi (které
se posléze přeměnily na Areva T & D SA a Areva T & D AG) v rámci převodu aktivit v rámci úseku T & D mezi skupinami přenesena
na společnosti skupiny Areva.
Naproti tomu společnosti skupiny Areva tvrdí, že jim nelze přičíst žádnou osobní odpovědnost za to, že se společnosti skupiny
Alstom účastnily protiprávního jednání v období od 7. prosince 1992 do 8. ledna 2004 v případě Alstom T & D SA a od 22. prosince
2003 do 8. ledna 2004 v případě Alstom T & D AG, protože chování těchto společností, na něž byly převedeny aktivity v oblasti
PISP, na trhu určovala Alstom. Areva a Areva T & D Holding SA navíc tvrdí, že jim nelze přičíst žádnou osobní odpovědnost
za to, že se jejich dceřiné společnosti účastnily protiprávního jednání v období od 9. ledna do 11. května 2004, protože Areva
T & D SA a Areva T & D AG, na něž byly uvedené aktivity převedeny, určovaly své chování na trhu samostatně.
Je třeba poukázat na to, že žalobkyně ve svých písemnostech vycházejí ze skutečnosti, že Areva T & D SA a Areva T & D AG jsou
pouze nové obchodní firmy, které byly přiděleny společnostem Alstom T & D SA a Alstom T & D AG poté, co byly dne 8. ledna
2004 převedeny do skupiny Areva. V této souvislosti nelze zohlednit tvrzení společností skupiny Areva přednesená na jednání
v jejich závěrečném vyjádření, podle nichž se Komise dopustila věcného pochybení tím, že společnost Areva T & D AG ztotožnila
se společností Alstom T & D AG. Pokud jsou totiž tato tvrzení základem pro žalobní důvod vycházející z toho, že v napadeném
rozhodnutí jsou v této souvislosti uvedena nesprávná skutková zjištění, je třeba připomenout, že podle čl. 48 odst. 2 prvního
pododstavce jednacího řádu nelze nové důvody předkládat v průběhu řízení, ledaže by se zakládaly na právních a skutkových
okolnostech, které vyšly najevo v průběhu řízení. Protože společnosti skupiny Areva v projednávaném případě neuvedly podstatné
skutkové okolnosti, na nichž se zakládá nový žalobní důvod, a tím spíše že neuvedly, že tyto okolnosti vyšly najevo v průběhu
řízení, je třeba jejich výše uvedená tvrzení odmítnout jako nepřípustná. Pro účely věcí T‑117/07 a T‑121/07 je tudíž třeba
mít za to, že Alstom T & D AG a Areva T & D AG jsou pouze jiné obchodní firmy téže právnické osoby.
K přenesení osobní odpovědnosti společnosti Alstom za účast části jejího podniku působícího v oblasti PISP na protiprávním
jednání v období od 15. dubna 1988 do 6. prosince 1992 na společnosti Areva T & D SA a Areva T & D AG
–       Argumenty účastnic řízení
Alstom ve druhé části čtvrtého žalobního důvodu, který vychází z nesprávného právního posouzení, vytýká Komisi, že v napadeném
rozhodnutí nepřenesla osobní odpovědnost, kterou nesla z důvodu účasti části jejího „úseku T & D“ na protiprávním jednání
v období od 15. dubna 1988 do 6. prosince 1992, na společnosti Areva T & D SA a Areva T & D AG.
Podle společnosti Alstom se Komise dopustila nesprávného právního posouzení, jelikož při uplatňování pravidel přičitatelnosti
porušení článku 81 ES a článku 53 dohody o EHP na její vztahy s bývalými dceřinými společnostmi působícími v rámci úseku T & D
nepoužila takzvané kritérium „hospodářské návaznosti“ stanovené judikaturou (rozsudek Soudního dvora ze dne 7. ledna 2004,
Aalborg Portland a další v. Komise, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P a C‑219/00 P, Recueil, s. I‑123,
body 356 až 359, a rozsudek Tribunálu ze dne 27. září 2006, Jungbunzlauer v. Komise, T‑43/02, Sb. rozh. s. II‑3435, bod 132)
a vyvodila její osobní odpovědnost za to, že se část jejího „úseku T & D“ účastnila protiprávního jednání v období od 15. dubna
1988 do 6. prosince 1992, aniž vzala v potaz, že tento podnik byl v důsledku reorganizačních transakcí v rámci skupiny Alstom
převeden na její bývalé dceřiné společnosti působící v rámci úseku T & D. V zásadě se domnívá, že ačkoli „úsek T&D“ skupiny
Alstom neměl do 7. prosince 1992 právní subjektivitu, Komise na základě toho, že k tomuto datu vznikla dceřiná společnost,
která byla speciálně pověřená jeho aktivitami mimo Švýcarsko, a sice Kléber Eylau (následně nazvaná Alstom T & D SA, poté
Areva T & D SA), mohla v okamžiku přijetí napadeného rozhodnutí identifikovat právnickou osobu, na kterou byl podnik účastnící
se protiprávního jednání převeden, a které tak mohlo být toto protiprávní jednání přičítáno. Obdobnou úvahu lze použít i na
převod aktivit skupiny Alstom v rámci úseku T & D ve Švýcarsku na Alstom (Schweiz) Services AG (následně nazvanou Alstom T & D
AG, poté Areva T & D AG), k němuž došlo dne 22. prosince 2003.
Komise argumenty rozváděné společností Alstom popírá a navrhuje zamítnutí projednávané žalobní námitky.
–       Závěry Tribunálu
V právu hospodářské soutěže musí být pojem „podnik“ chápán jako pojem označující hospodářskou jednotku z hlediska předmětu
dotčeného protiprávního jednání (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 12. července 1984, Hydrotherm Gerätebau,
170/83, Recueil, s. 2999, bod 11; rozsudky Tribunálu ze dne 29. června 2000, DSG v. Komise, T‑234/95, Recueil, s. II‑2603,
bod 124, a ze dne 15. září 2005, DaimlerChrysler v. Komise, T‑325/01, Sb. rozh. s. II‑3319, bod 85). Článek 81 odst. 1 ES
se tím, že podnikům zakazuje zejména uzavírat dohody nebo se účastnit jednání ve vzájemné shodě, které by mohly ovlivnit obchod
mezi členskými státy a jejichž cílem nebo výsledkem je vyloučení, omezení nebo narušení hospodářské soutěže na společném trhu,
obrací na hospodářské entity, z nichž každá je tvořena jednotnou organizací osobních, hmotných a nehmotných složek, která
dlouhodobě sleduje určitý hospodářský cíl a může přispívat ke spáchání protiprávního jednání uvedeného v tomto ustanovení
(viz v tomto smyslu rozsudky Tribunálu ze dne 17. prosince 1991, Enichem Anic v. Komise, T‑6/89, Recueil, s. II‑1623, bod
235, a ze dne 10. března 1992, Shell v. Komise, T‑11/89, Recueil, s. II‑757, bod 311).
Pro účely uplatnění a výkonu rozhodnutí přijatých podle článku 81 ES však tato rozhodnutí musí být určena entitám nadaným
právní subjektivitou (viz v tomto smyslu rozsudky Tribunálu ze dne 20. dubna 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij a další v. Komise,
zvaný „PVC II“, T‑305/94 až T‑307/94, T‑313/94 až T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 a T‑335/94, Recueil, s. II‑931,
bod 978, a ze dne 12. prosince 2007, Akzo Nobel a další v. Komise, T‑112/05, Sb. rozh. s. II‑5049, bod 59). Komise proto při
přijímání rozhodnutí podle čl. 81 odst. 1 ES musí dohledat fyzickou nebo právnickou osobu nebo osoby, kterým lze přičíst odpovědnost
za chování dotčeného podniku, a uložit jim z tohoto důvodu sankci, a jimž bude rozhodnutí určeno (viz v tomto smyslu rozsudek
Hydrotherm Gerätebau, uvedený výše v bodě 63, bod 11).
V souladu se zásadou osobní odpovědnosti (rozsudky Soudního dvora ze dne 14. července 1972, ICI v. Komise, 48/69, Recueil,
s. 619, body 131 až 141; ze dne 8. července 1999, Komise v. Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Recueil, s. I‑4125, bod 78, a ze
dne 11. prosince 2007, ETI a další, C‑280/06, Sb. rozh. s. I‑10893, bod 39; viz také stanovisko generální advokátky Kokott
předcházející výše uvedenému rozsudku ETI a další, Sb. rozh. s. I‑10892, bod 71 a následující), podle které lze každého činit
odpovědným pouze za jeho vlastní jednání (stanovisko generálního advokáta Cosmase předcházející výše uvedenému rozsudku Komise
v. Anic Partecipazioni, Recueil, s. I‑4130, bod 74), osoba, která řídila podnik v době, v níž se tento účastnil protiprávního
jednání, v zásadě odpovídá za toto jednání, i když ke dni přijetí rozhodnutí konstatujícího protiprávní jednání odpovídala
za provoz nebo vedení podniku jiná osoba (rozsudky Soudního dvora ze dne 16. listopadu 2000, SCA Holding v. Komise, C‑297/98 P,
Recueil, s. I‑10101, bod 27, a Stora Kopparbergs Bergslags v. Komise, C‑286/98 P, Recueil, s. I‑9925, bod 37; v tomto smyslu
viz rovněž rozsudek Soudního dvora ze dne 16. listopadu 2000, Cascades v. Komise, C‑279/98 P, Recueil, s. I‑9693, bod 79).
Judikatura připouští, že za určitých mimořádných okolností se od zásady osobní odpovědnosti lze odchýlit, pokud se současně
použije takzvané kritérium „hospodářské návaznosti“, podle kterého lze porušení pravidel hospodářské soutěže přičítat hospodářskému
nástupci právnické osoby, která se protiprávního jednání dopustila, i přesto, že posledně uvedená ke dni přijetí rozhodnutí
konstatujícího toto protiprávní jednání nezanikla, a to proto, aby změny zejména právní formy dotyčných společností nezmařily
užitečný účinek uvedených pravidel (rozsudek Tribunálu ze dne 20. března 2002, HFB a další v. Komise, T‑9/99, Recueil, s. II‑1487,
body 105 a 106).
V rozsudku Aalborg Portland a další v. Komise, uvedeném výše v bodě 61 (body 356 až 359), Soudní dvůr rozhodl, že se Tribunál
nedopustil pochybení, když konstatoval, že Komise v případě převodu podniku v rámci skupiny správně vyvodila odpovědnost nabývající
společnosti za protiprávní jednání, jehož se podnik dopustil před svým převedením, a to přesto, že převádějící společnost
z právního hlediska stále nezanikla. Soudní dvůr za účelem odklonu od závěrů učiněných v bodě 145 rozsudku Komise v. Anic
Partecipazioni, uvedeného výše v bodě 65, podle kterého takzvané kritérium „hospodářské návaznosti“ lze uplatnit pouze v případě,
že po spáchání protiprávního jednání právnická osoba odpovědná za provoz podniku z právního hlediska zanikla, vycházel ze
skutečnosti, že převádějící společnost převedla na nabývající společnost veškeré své hospodářské aktivity, ale zároveň s touto
společností zachovala strukturální vazbu, neboť držela 50% podíl jejích akcií.
V rozsudku Jungbunzlauer v. Komise, uvedeném výše v bodě 61 (body 132 a 133), Tribunál s odkazem na rozsudek Aalborg Portland
a další v. Komise, uvedený výše v bodě 61, rozhodl, že skutečnost, že společnost nadále existuje jakožto právní subjekt, nevylučuje
s ohledem na právo hospodářské soutěže, že mohlo dojít k převodu části činností této společnosti, která představuje podnik
ve smyslu práva hospodářské soutěže, na jinou společnost, která tak převzala odpovědnost za protiprávní jednání, jichž se
tento podnik dopustil. Tribunál proto rozhodl, že se Komise nedopustila pochybení, když v souvislosti s převodem podniku v rámci
skupiny shledala, že protiprávní jednání, kterého se tento podnik dopustil před uskutečněním převodu, je třeba přičíst nabývající
společnosti, přestože převádějící společnost z právního hlediska nezanikla. Ačkoli si v daném případě převádějící společnost
ponechala výrobní aktivity spojené s dotčeným podnikem, převedla především řízení a vedení tohoto podniku na nabývající společnost,
takže posledně uvedená společnost mohla být vzhledem k tomu považována za hospodářského nástupce převádějící společnosti.
V bodech 38 až 42 rozsudku ETI a další, uvedeného výše v bodě 65, Soudní dvůr odůvodnil takzvané kritérium „hospodářské návaznosti“
potřebou zajistit odrazující účinek sankci za porušení práva hospodářské soutěže. Soudní dvůr v bodech 48 až 51 rozsudku s odkazem
na svůj rozsudek Aalborg Portland a další v. Komise, uvedený výše v bodě 61, uvedl, že takové uplatnění sankce je přípustné
a v souladu se zásadou osobní odpovědnosti i tehdy, když entita, jež se dopustila protiprávního jednání, stále existuje i v době,
kdy je entitě, na kterou převedla své hospodářské činnosti, ukládána sankce, pokud byly obě tyto entity kontrolovány touž
osobou a pokud vzhledem k úzkým hospodářským a organizačním vazbám, které je sjednocují, uplatňovaly v zásadě tutéž obchodní
politiku. V důsledku toho rozhodl, že článek 81 ES a následující musí být vykládány v tom smyslu, že bylo-li v případě entit
podřízených témuž veřejném orgánu jednání zakládající totéž protiprávní jednání porušující právo hospodářské soutěže uskutečněno
jednou entitou a poté v něm až do jeho skončení pokračovala druhá entita, která se stala nástupcem první entity, jež nepřestala
existovat, může být tato druhá entita sankcionována za protiprávní jednání v plném rozsahu, je-li prokázáno, že obě tyto entity
byly podřízeny uvedenému veřejnému orgánu.
Výše citovaná judikatura se
per analogiam
vztahuje i na článek 53 odst. 1 dohody o EHP.
V projednávaném případě je nejprve třeba určit „podnik“ ve smyslu práva hospodářské soutěže, který se účastnil protiprávního
jednání přičítaného v čl. 1 písm. b) napadeného rozhodnutí společnosti Alstom. Z popisu skutečností uvedeného v bodech 5 až
87 odůvodnění napadeného rozhodnutí, které se týkají „úsek[u] dotčen[ého] řízením“, a v bodech 16 až 22 odůvodnění napadeného
rozhodnutí, které se týkají „podnik[ů] dotčen[ých] řízením“, plyne, že dotčený podnik odpovídá jednotné organizaci osobních,
hmotných a nehmotných složek, která zpočátku v rámci skupiny Alstom a posléze, po převodu mezi skupinami, k němuž došlo dne
8. ledna 2004 (viz výše bod 9), v rámci skupiny Areva, působila v oblasti PISP (dále jen „dotyčný podnik“). Alstom tedy nemá
pravdu, když tvrdí, že dotyčný podnik tvoří „úsek T & D“ skupiny Alstom, respektive obecně soubor složek, které se v rozhodné
době podílely na aktivitách v rámci daného úseku.
Z bodů 357 a 358 odůvodnění napadeného rozhodnutí také vyplývá, že Komise odůvodnila přičtení účasti dotyčného podniku na
protiprávním jednání v období od 15. dubna 1988 do 6. prosince 1992 společnosti Alstom tím, že až do 7. prosince 1992 byly
činnosti v oblasti PISP v rámci skupiny Alstom přímo vykonávány společností Alsthom SA, poté GEC Alsthom SA, a nikoli předchůdci
společností Areva T & D SA a Areva T & D AG. Dále uvedla, že aktivity skupiny Alstom v rámci úseku T & D ve Švýcarsku vykonávala
do prosince 2002 společnost Sprecher Energie (kterou Alsthom SA nabyla v lednu 1986), jež se přeměnila v Alstom AG (Suisse).
Komise po konstatování, že dotyčné právní subjekty nadále existovaly v rámci skupiny Alstom pod jinými firmami, dospěla k závěru,
že Alstom jakožto mateřská společnost se 100% podílem v jednotlivých uvedených subjektech byla odpovědná za jejich aktivity
až do vzniku předchůdců společností Areva T & D SA a Areva T & D AG. Komise z toho dovodila, že společnosti Areva T & D SA
a Areva T & D AG nelze jakožto právní a hospodářské nástupce činit odpovědnými za účast dotyčného podniku na protiprávním
jednání v dotčeném období, přestože následně byly na jejich předchůdce převedeny aktivity skupiny Alstom v rámci úseku T & D.
Alstom nepředkládá žádný zvláštní žalobní důvod ani výtku vůči té části odůvodnění napadeného rozhodnutí, ve které je jí přičítáno,
že se dotyčný podnik účastnil protiprávního jednání v období od 15. dubna 1988 do 6. prosince 1992, neboť v rozhodné době
tento podnik řídila prostřednictvím svých dceřiných společností, jichž byla výlučným nebo téměř výlučným vlastníkem. Tvrdí
pouze tolik, že odpovědnost, kterou v tomto ohledu nese, byla v souladu s takzvaným kritériem „hospodářské návaznosti“ stanoveným
v rozsudcích Aalborg Portland a další v. Komise a Jungbunzlauer v. Komise, uvedených výše v bodě 61, přenesena na společnosti
Areva T & D SA a Areva T & D AG.
Je třeba nejprve poznamenat, že bod 339 odůvodnění napadeného rozhodnutí, na který odkazuje bod 357 odůvodnění, nelze považovat
za bod podporující rozhodnutí Komise o tom, že na společnosti Areva T & D SA a Areva T & D AG nepřenese odpovědnost za účast
dotyčného podniku na protiprávním jednání v období od 15. dubna 1988 do 6. prosince 1992. Bod 339 odůvodnění napadeného rozhodnutí
totiž pojednává o možnosti přenést odpovědnost mezi společnostmi z téže skupiny na základě takzvaného kritéria „hospodářské
návaznosti“, a to se zřetelem k zásadám stanoveným v bodech 356 až 359 rozsudku Aalborg Portland a další v. Komise a v bodě 132
rozsudku Jungbunzlauer v. Komise, uvedených výše v bodě 61. Komise zde uvádí, že skutečnost, že si společnost zachovala právní
subjektivitu poté, co část svých aktivit převedla na jinou společnost patřící do téže skupiny, jí nebrání v tom, aby vyvodila
odpovědnost druhé jmenované společnosti za protiprávní jednání, jehož se dopustila prvně jmenovaná. Z toho plyne, že odkaz
na bod 339 odůvodnění napadeného rozhodnutí, který je uveden v bodě 357 odůvodnění tohoto rozhodnutí, nelze brát v potaz při
posuzování otázky, zda je nepřenesení odpovědnosti za účast dotyčného podniku na protiprávním jednání v období od 15. dubna
1988 do 6. prosince 1992 na společnosti Areva T & D SA a Areva T & D AG opodstatněné.
Komise v žalobní odpovědi ve věci T‑121/07 poukazuje na to, že v napadeném rozhodnutí se zaměřila na uplatnění pravidel plynoucích
ze zásady osobní odpovědnosti (viz výše bod 65). Z bodů 357 a 358 odůvodnění napadeného rozhodnutí, jejichž obsah je shrnut
výše v bodě 72, totiž plyne, že účast dotyčného podniku na protiprávním jednání v období od 15. dubna 1988 do 6. prosince
1992 je přičítána společnosti Alstom proto, že v rozhodné době tento podnik řídila prostřednictvím dceřiných společností,
které nadále existovaly v rámci skupiny Alstom a jichž byla výlučným nebo téměř výlučným vlastníkem.
Nyní je proto třeba odpovědět na otázku, zda odpovědnost za účast dotyčného podniku na protiprávním jednání v období od 15. dubna
1988 do 6. prosince 1992 je třeba přenést, jak tvrdí Alstom, na společnosti Areva T & D SA a Areva T & D AG, protože GEC Alsthom
SA dne 7. prosince 1992 a Alstom AG (Suisse) dne 22. prosince 2003 převedly dotyčný podnik na jejich předchůdce, a sice na
Kléber Eylau a Alstom (Schweiz) Services.
V tomto ohledu je třeba uvést, že by tvrzení společnosti Alstom znamenalo, že Areva T & D SA a Areva T & D AG jsou odpovědné
za protiprávní jednání osobně přičitatelné společnostem GEC Alsthom SA a Alstom AG (Suisse), které v rozhodné době byly v rámci
skupiny Alstom dceřinými společnostmi, jichž byla Alstom, respektive její předchůdci, výlučným nebo téměř výlučným vlastníkem.
Za těchto okolností by se však takzvané kritérium „hospodářské návaznosti“ uplatnilo pouze za předpokladu, že by za provoz
nebo vedení dotyčného podniku v důsledku reorganizačních operací v rámci skupiny Alstom, k nimž došlo dne 7. prosince 1992
a 22. prosince 2003, již neodpovídala Alstom. Pokud by však Alstom nepřestala prostřednictvím svých dceřiných společností,
jichž byla výlučným nebo téměř výlučným vlastníkem, řídit dotyčný podnik až do převodu mezi skupinami, k němuž došlo dne 8. ledna
2004, byla by osobně odpovědná za účast dotyčného podniku na protiprávním jednání v období od 15. dubna 1988 do 6. prosince
1992 a Komise by se nedopustila nesprávného právního posouzení tím, že ve vztazích mezi společností Alstom a jejími dceřinými
společnostmi působícími v rámci úseku T & D neuplatnila s ohledem na výše zmiňované reorganizační operace v rámci skupiny
takzvané kritérium „hospodářské návaznosti“ (viz v tomto smyslu stanovisko generálního advokáta Mischa předcházející rozsudku
ze dne 16. listopadu 2000, SCA Holding v. Komise, uvedený výše v bodě 65, Recueil, s. I‑10104, bod 26).
S ohledem na výše uvedené důvody je vhodné ještě před rozhodnutím o projednávaném žalobním důvodu reagovat na žalobní důvody
a výtky vůči tomu, že v čl. 1 písm. b) napadeného rozhodnutí je společnosti Alstom jakožto mateřské společnosti se 100% podílem
ve společnostech Alstom T & D SA a Alstom T & D AG přičítána účast dotyčného podniku na protiprávním jednání v období od 7. prosince
1992 do 8. ledna 2004.
K osobní odpovědnosti, kterou Alstom jakožto mateřská společnost se 100% podílem ve společnostech Alstom T & D SA a Alstom
T & D AG nese v důsledku účasti dotyčného podniku na protiprávním jednání v období od 7. prosince 1992 do 8. ledna 2004
–       Argumenty účastnic řízení
Alstom v první části svého čtvrtého žalobního důvodu vycházejícího z porušení pravidel přičitatelnosti porušení článku 81 ES
a článku 53 dohody o EHP vytýká Komisi, že ji jakožto mateřské společnosti se 100% podílem ve společnostech Alstom T & D SA
a Alstom T & D AG přičítá v napadeném rozhodnutí účast dotyčného podniku na protiprávním jednání v období od 7. prosince 1992
do 8. ledna 2004.
Ve třetím žalobním důvodu Alstom vytýká Komisi porušení článku 253 ES tím, že právně dostačujícím způsobem neodůvodnila, proč
je s ohledem na informace, které předložila ve správním řízení, přičítáno protiprávní jednání jí jakožto mateřské společnosti
se 100% podílem ve společnostech Alstom T & D SA a Alstom T & D AG. Na jednání v této souvislosti namítla také porušení zásady
dodržení práva na obhajobu a zásady rovnosti účastníků řízení před soudem Unie.
V rámci sedmého žalobního důvodu Alstom namítá porušení zásady dodržení práva na obhajobu a článku 27 odst. 1 nařízení č. 1/2003,
neboť Komise pro to, aby jí jakožto mateřské společnosti se 100% podílem ve společnostech Alstom T & D SA a Alstom T & D AG
přičetla odpovědnost za účast dotyčného podniku na protiprávním jednání v období od 7. prosince 1992 do 8. ledna 2004, uznala
v napadeném rozhodnutí některé skutečnosti předložené společnostmi skupiny Areva a svědčící proti ní, aniž ji předem informovala
o tom, že tyto skutečnosti mohou být proti ní použity, a aniž jí umožnila se k nim vyjádřit. Jedná se o skutečnosti uvedené
v bodech 351 a 354 odůvodnění napadeného rozhodnutí, které se týkají uložení pokuty společnosti Alsthom SA, jednomu z jejích
předchůdců, rozhodnutím francouzského Conseil de la concurrence (orgán pro hospodářskou soutěž) ze dne 1. března 1988 a toho,
že šest členů správní rady společnosti Alstom T & D SA souběžně nebo postupně zastávalo místa v jejím vedení.
Komise s argumenty společnosti Alstom nesouhlasí a navrhuje zamítnutí uvedených žalobních důvodů a námitek.
–       Závěry Tribunálu
Pro účely použití práva hospodářské soutěže není rozhodující formální oddělenost mezi dvěma společnostmi vyplývající z jejich
oddělené právní subjektivity, ale otázka, zda existuje jednota v jejich tržním chování (viz v tomto smyslu rozsudek ICI v. Komise,
uvedený výše v bodě 65, bod 140). Může se tedy ukázat nezbytným určit, zda dvě společnosti s oddělenými právními subjektivitami
tvoří nebo patří do jednoho a téhož podniku chápaného jakožto hospodářská jednotka, která má jednotné tržní chování (rozsudek
DaimlerChrysler v. Komise, uvedený výše v bodě 63, bod 85).
Podle ustálené judikatury skutečnost, že dceřiná společnost má oddělenou právní subjektivitu, nestačí k vyloučení možnosti,
že její chování lze přičíst mateřské společnosti, zejména pokud dceřiná společnost samostatně neurčuje své chování na trhu,
ale v zásadě uplatňuje pokyny udělované mateřskou společností (rozsudek ICI v. Komise, uvedený výše v bodě 65, body 132 a 133,
a rozsudek PVC II, uvedený výše v bodě 64, bod 960). Pokud dceřiná společnost není skutečně nezávislá při určování svého chování
na trhu, lze mít za to, že se zákazy stanovené v čl. 81 odst. 1 ES neuplatní ve vztazích mezi ní a její mateřskou společností,
se kterou tvoří jednu hospodářskou jednotku (rozsudek ICI v. Komise, uvedený výše v bodě 65, bod 134; rozsudek Tribunálu ze
dne 12. ledna 1995, Viho v. Komise, T‑102/92, Recueil, s. II‑17, bod 51).
V této souvislosti přísluší v zásadě Komisi, aby prokázala, že mateřská společnost skutečně vykonávala na tržní chování své
dceřiné společnosti rozhodující vliv, a to na základě souhrnu skutkových okolností, mezi které patří zejména případná řídící
pravomoc mateřské společnosti vykonávaná vůči dceřiné společnosti (viz rozsudek Tribunálu ze dne 27. září 2006, Avebe v. Komise,
T‑314/01, Sb. rozh. s. II‑3085, bod 136 a citovaná judikatura). Z ustálené judikatury Soudního dvora a Tribunálu ovšem plyne,
že Komise může důvodně předpokládat, že dceřiná společnost, ve které 100% podíl drží mateřská společnost, v zásadě uplatňuje
pokyny udělované mateřskou společností a že tento předpoklad odpovědnosti implikuje, že Komise není povinna ověřovat, zda
mateřská společnost tuto řídící pravomoc vůči dceřiné společnosti skutečně vykonávala. Pokud Komise v oznámení námitek uvedla
svůj úmysl vyvodit osobní odpovědnost mateřské společnosti za protiprávní jednání přičitatelné její dceřiné společnosti s odvoláním
na domněnku odpovědnosti vyplývající z vlastnictví veškerého kapitálu dceřiné společnosti mateřskou společností, přísluší
mateřské společnosti, jež má v úmyslu popřít odpovědnost, kterou nese, aby v průběhu správního řízení, nejpozději však před
soudem Unie, předložila dostatečně průkazné důkazy k vyvrácení domněnky a prokázala, že dceřiná společnosti navzdory tomu,
že veškerý její kapitál vlastnila její mateřská společnost, určovala své chování na trhu skutečně samostatně (viz rozsudek
Tribunálu ze dne 27. září 2006, Akzo Nobel v. Komise, T‑330/01, Sb. rozh. s. II‑3389, body 82 a 83 a citovaná judikatura).
Komise musí být totiž schopna v rozhodnutí konstatujícím protiprávní jednání přihlédnout k odpovědím dotčených podniků na
oznámení námitek. V tomto ohledu jí musí být umožněno nejen přijímat nebo zamítat argumenty dotčených podniků, nýbrž také
provádět vlastní analýzu jimi uvedených skutečností, buď aby upustila od námitek, které by se ukázaly být neopodstatněnými,
nebo aby upravila či doplnila jak z hlediska skutkového, tak právního svou argumentaci na podporu námitek, které zachová (rozsudek
Tribunálu ze dne 15. března 2006, BASF v. Komise, T‑15/02, Sb. rozh. s. II‑497, bod 93; v tomto smyslu viz rovněž rozsudky
Soudního dvora ze dne 15. července 1970, ACF Chemiefarma v. Komise, 41/69, Recueil, s. 661, body 91 a 92; ze dne 16. prosince
1975, Suiker Unie a další v. Komise, 40/73 až 48/73, 50/73, 54/73 až 56/73, 111/73, 113/73 a 114/73, Recueil, s. 1663, body
437 a 438, a ze dne 29. října 1980, van Landewyck a další v. Komise, 209/78 až 215/78 a 218/78, Recueil, s. 3125, bod 68).
Pokud jde o povinnost Komise uvést odůvodnění, zejména pokud přijímá rozhodnutí konstatující porušení pravidel hospodářské
soutěže, je namístě připomenout, že podle ustálené judikatury je třeba rozlišovat mezi výtkou vycházející z neexistence nebo
z nedostatku odůvodnění a výtkou vycházející z nesprávnosti odůvodnění rozhodnutí (z důvodu nesprávného skutkového zjištění
nebo nesprávného právního posouzení). Posledně uvedený aspekt spadá pod věcný přezkum legality napadeného rozhodnutí, a nikoli
pod přezkum porušení podstatných formálních náležitostí, a nemůže tedy vést k porušení článku 253 ES (viz v tomto smyslu rozsudky
Soudního dvora ze dne 2. dubna 1998, Komise v. Sytraval a Brink’s France, C‑367/95 P, Recueil, s. I‑1719, body 67 a 72; ze
dne 30. března 2000, VBA v. Florimex a další, C‑265/97 P, Recueil, s. I‑2061, bod 114, a ze dne 2. října 2003, International
Power a další v. NALOO, C‑172/01 P, C‑175/01 P, C‑176/01 P a C‑180/01 P, Recueil, s. I‑11421, bod 145; rozsudek Tribunálu
ze dne 7. listopadu 1997, Cipeke v. Komise, T‑84/96, Recueil, s. II‑2081, bod 47). Odůvodnění vyžadované článkem 253 ES jakožto
podstatná formální náležitost musí být přizpůsobeno povaze dotčeného aktu a musí z něho jasně a jednoznačně vyplývat úvahy
orgánu, jenž akt vydal, tak aby se zúčastněné osoby mohly seznámit s důvody, které vedly k přijetí opatření, a hájit tak svá
práva, a aby příslušný soud mohl vykonávat svůj přezkum (rozsudek Soudního dvora ze dne 18. září 2003, Volkswagen v. Komise,
C‑338/00 P, Recueil, s. I‑9189, bod 124). Ačkoli podle článku 253 ES Komise musí uvést skutkové a právní okolnosti, na kterých
závisí odůvodnění rozhodnutí, a právní úvahy, které ji vedly k jeho přijetí, toto ustanovení od ní nevyžaduje, aby se vypořádala
se všemi skutkovými a právními důvody projednávanými v průběhu správního řízení (rozsudky Soudního dvora ze dne 17. ledna
1984, VBVB a VBBB v. Komise, 43/82 a 63/82, Recueil, s. 19, bod 22; ze dne 11. července 1989, Belasco a další v. Komise, 246/86,
Recueil, s. 2117, bod 55, a výše uvedený rozsudek Volkswagen v. Komise, bod 127). Požadavek odůvodnění musí být posuzován
v závislosti na okolnostech projednávaného případu, zejména v závislosti na obsahu aktu, povaze dovolávaných důvodů a zájmu,
který mohou mít osoby, kterým je akt určen, nebo jiné osoby, kterých se akt bezprostředně a osobně dotýká, na získání těchto
vysvětlení (viz výše uvedený rozsudek Komise v. Sytraval a Brink’s Francie, bod 63 a citovaná judikatura).
Výše uvedená judikatura se
per analogiam
vztahuje i na rozhodnutí Komise konstatující porušení čl. 53 odst. 1 dohody o EHP.
V projednávaném případě Komise v odstavcích 331 a 337 oznámení námitek uvedla svůj úmysl učinit společnost Alstom solidárně
se společnostmi Areva T & D SA a Areva T & D AG odpovědnou za účast dotyčného podniku na protiprávním jednání v období od
15. dubna 1988 do 8. ledna 2004, přičemž vycházela z domněnky odpovědnosti vyplývající z vlastnictví veškerého kapitálu dceřiné
společnosti mateřskou společností (viz výše bod 86).
Z bodů 335, 348 až 356 a 358 odůvodnění napadeného rozhodnutí vyplývá, že Komise za účelem vyvození solidární odpovědnosti
společnosti Alstom a společnosti Areva T & D SA za účast dotyčného podniku na protiprávním jednání v období od 7. prosince
1992 do 8. ledna 2004 našla nakonec oporu nejen v domněnce odpovědnosti vyplývající z vlastnictví veškerého kapitálu dceřiných
společností jejich mateřskou společností, ale i ve skutečnostech předložených v průběhu správního řízení. Komise tak v bodě
351 odůvodnění napadeného rozhodnutí odkázala na rozhodnutí francouzského Conseil de la concurrence ze dne 1. března 1988,
jímž byla společnosti Alsthom uložena pokuta podle francouzského práva hospodářské soutěže za praktiky manipulace nabídkového
řízení (bid-rigging), ve kterém také šlo o elektrická zařízení (transformátory středního napětí). V bodě 353 odůvodnění napadeného
rozhodnutí odkázala i na informace předložené samotnou společností Alstom, které naznačovaly, že provozní uspořádání v rámci
skupiny Alstom dominovalo nad právní strukturou a projektování PISP bylo, podobně jako úsek T & D, řízeno z nejvyšší úrovně
společností Alstom a jejími předchůdci. V bodech 354 a 355 napadeného rozhodnutí odůvodnění odkázala na informace poskytnuté
společnostmi skupiny Areva, na jejichž základě identifikovala šest členů správní rady společnosti Alstom T & D SA, kteří byli
před lednem 2004 souběžně nebo postupně členy správní rady „zastřešujících společností“ skupiny Alstom, či dokonce zastávali
funkci generálního ředitele.
Alstom nezpochybňuje skutkové posouzení uvedené v napadeném rozhodnutí, podle kterého Alstom T & D SA a Alstom T & D AG byly
dceřiné společnosti, v nichž měla 100% podíl v období od 7. prosince 1992 do 8. ledna 2004. Ovšem na rozdíl od toho, co tvrdí
Alstom, tyto samotné skutečnosti opravňovaly Komisi k názoru, že Alstom T & D SA a Alstom T & D AG neurčovaly své chování
na trhu nezávisle na společnosti Alstom a že tyto společnosti tak spolu s posledně uvedenou tvořily jeden a týž podnik ve
smyslu práva hospodářské soutěže. Podle judikatury citované výše v bodě 86 tudíž domněnku odpovědnosti vyplývající z vlastnictví
veškerého kapitálu dceřiných společností mateřskou společností musí vyvrátit Alstom, která tvrdí, že její dceřiné společnosti
působící v rámci úseku T & D určovaly své tržní chování v dotčeném období samostatně, a to tím, že k tomu předloží dostatečné
důkazy.
Alstom v odstavcích 90 až 150 své odpovědi na oznámení námitek tvrdila, že dotyčný podnik odpovídal „úseku T & D“ skupiny
Alstom a že vzhledem k tomu, že tento úsek určoval své tržní chování nezávisle, příslušnou odpovědnost mohou nést pouze provozní
dceřiné společnosti odpovídající za uvedený úsek. Podle společnosti Alstom dichotomie provozního uspořádání a právní struktury
v rámci skupiny Alstom dokládá, že neexistuje vztah mezi kapitálovým propojením a tržním chováním úseků a jejich jednotlivých
aktivit, které fungovaly a rozhodovaly zcela samostatně a decentralizovaně. Alstom jakožto mateřská společnost skupiny Alstom
údajně neměla prostředky k tomu, aby rozhodujícím způsobem ovlivňovala obchodní politiku svých úseků, a to ani na úrovni personálu,
organizace či odborných znalostí. Zaměřovala se tedy pouze na to, že prostřednictvím svého výkonného výboru rozhodovala a monitorovala
globální strategii a finanční cíle, které měly její úseky realizovat, obchodní rizika vlastní jejich aktivitám a rozhodnutí
provozních dceřiných společností odpovídajících za tyto aktivity, pokud mohly představovat finanční riziko pro celou skupinu
Alstom. „Úsek T & D“ skupiny Alstom tak vypracoval vlastní pravidla určující, jakým způsobem bude strukturovat a řídit své
jednotlivé obchodní aktivity. Pokud jde konkrétně o aktivity v oblasti PISP, úloha společnosti Alstom spočívala pouze v tom,
že výkonný výbor na základě stručných informací schvaloval návrhy na nabídky týkající se projektů PISP, které přesáhly určitou
hranici nebo které představovaly „podstatné riziko“ pro skupinu Alstom. Za těchto okolností Alstom, vzhledem k omezeným obchodním
informacím, které jí byly poskytovány, skutečně nemohla být s to zjistit, že se část „úseku T & D“ skupiny Alstom účastnila
protiprávního jednání. Podle Alstom těchto několik osob, které se podílely na aktivitách v oblasti PISP, spadaly pod provozní
dceřiné společnosti odpovídající za tyto aktivity, a sice pod Alstom T & D SA a Alstom T & D AG, a účastnily se schůzek kartelové
dohody, jednalo bez vědomí Alstom a jejího vedení.
Alstom na podporu své argumentace v odpovědi na oznámení námitek předložila různé dokumenty, které také byly založeny do spisu
ve věci T‑121/07 a jimž bylo přiznáno důvěrné zacházení (viz výše body 19 a 38). Jde o „Information Memorandum“ (Informační
memorandum) sepsané v březnu 2003 pro účely prodeje „úseku T & D“ skupiny Alstom skupině Areva, o jeden exemplář vnitřních
pokynů tohoto úseku, které byly od roku 1999 přístupné na webových stránkách skupiny Alstom, o „e-Book“ (elektronickou knihu)
společnosti Alstom, o dva prázdné formuláře schválení nabídek pro projekty PISP a konečně o jeden exemplář zápisů ze všech
schůzí výkonného výboru skupiny Alstom, které se konaly v období od začátku roku 1999 do konce roku 2003.
V bodě 348 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise konstatovala, že Alstom v odstavcích 90 až 150 své odpovědi na oznámení
námitek, shrnutých v bodech 345 až 347 odůvodnění napadeného rozhodnutí, neposkytla náležitá vysvětlení ani přesvědčivé argumenty,
na jejichž základě by bylo možné dospět k závěru, že nemohla rozhodujícím způsobem ovlivňovat obchodní politiku svých dceřiných
společností působících v rámci úseku T & D.
Účastnice řízení se neshodují zaprvé v otázce, zda Komise právně dostačujícím způsobem odůvodnila, proč odmítla informace
poskytnuté společností Alstom v průběhu správního řízení jako nedostatečně průkazné.
V bodech 350 až 356 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise podrobně rozvedla důvody, které jí vedly k přesvědčení, že důkazy
předložené společností Alstom v průběhu správního řízení nebyly dostatečně průkazné, zejména s ohledem na opačné důkazy předložené
společnostmi skupiny Areva. V bodech 350 až 353 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise konstatovala, že delegování výkonu
funkcí obchodního charakteru na úrovni „úseku T & D“, respektive aktivit skupiny Alstom v oblasti PISP, nemůže zbavit společnost
Alstom odpovědnosti, jelikož i ona sama připustila, že v době, kdy docházelo k protiprávnímu jednání, musela schvalovat veškeré
návrhy na nabídky týkající se projektů PISP, které přesáhly určitou hranici nebo které představovaly „podstatné riziko“ pro
skupinu Alstom. S ohledem na podstatnou výši pokuty, kterou společnosti Alsthom uložil francouzský Conseil de la concurrence
rozhodnutím ze dne 1. března 1988, bylo nepravděpodobné, že by Alstom nerozpoznala porušení práva hospodářské soutěže jako
podstatné riziko, které by odůvodňovalo zvýšenou opatrnost. Kromě toho informace, které Alstom uvedla k prokázání dominance
provozního uspořádání nad právní strukturou v rámci skupiny Alstom, také spíše prokazují, že Alstom prostřednictvím provozních
vedoucích „úseku T & D“ skupiny Alstom, kteří pod ni spadali a byli jí odpovědní, rozhodujícím způsobem ovlivňovala aktivity
svých dceřiných společností působících v rámci úseku T & D v oblasti PISP. V bodech 354 až 356 odůvodnění napadeného rozhodnutí
Komise dále označila za nevěrohodné tvrzení společnosti Alstom, podle kterého její vedení nebylo informováno o účasti dotyčného
podniku na protiprávním jednání, a to s ohledem na důkazy předložené společnostmi skupiny Areva, které dosvědčují, že několik
osob souběžně nebo postupně zastávalo místa ve vedení společnosti Alstom či zastřešujících společností a v dceřiných společnostech
skupiny Alstom, a s ohledem na skutečnost, že Alstom nebo její předchůdci vždy měli v jednotlivých dceřiných společnostech,
které v rámci skupiny Alstom postupně vykonávaly činnost v oblasti PISP, přímo nebo nepřímo 100% podíl.
Ačkoli Alstom právem podotýká, že se Komise v bodech 350 až 356 odůvodnění napadeného rozhodnutí podrobně nezabývá všemi právními
a skutkovými okolnostmi, které uvedla v průběhu správního řízení, nic to nemění na tom, že napadené rozhodnutí obsahuje dostatečné
odůvodnění, které jí umožňuje pochopit, že Komise dospěla k závěru, že tyto informace nemají důkazní hodnotu, a v důsledku
toho vyvodila její osobní odpovědnost za účast dotyčného podniku na protiprávním jednání v období od 7. prosince 1992 do 8. ledna
2004. Tvrzený nedostatek odůvodnění totiž v projednávaném případě nebránil společnosti Alstom, aby Tribunálu předložila argumenty,
podle nichž právní a skutkové okolnosti, které uvedla v průběhu správního řízení, prokazují, že její dceřiné společnosti působící
v rámci úseku T & D určovaly v dotčeném období své tržní chování samostatně, a tudíž domněnka odpovědnosti vyplývající z vlastnictví
veškerého kapitálu dceřiných společností mateřskou společností byla již před Komisí vyvrácena. Nebrání ani Tribunálu, aby
vykonal svůj přezkum legality napadeného rozhodnutí v rozsahu, v němž protiprávní jednání přičítá společnosti Alstom právě
na základě uvedené domněnky.
Výtku vycházející z porušení povinnosti uvést odůvodnění, kterou Alstom uvedla v rámci třetího žalobního důvodu, je tudíž
třeba jako neopodstatněnou zamítnout.
Pokud jde o snahu společnosti Alstom rozšířit během jednání výtky, které původně uvedla v souvislosti s tímto aspektem napadeného
rozhodnutí, o porušení zásady dodržení práva na obhajobu a zásady rovnosti účastníků řízení před soudem Unie, představuje
uvedení nových důvodů, které se nezakládají na právních a skutkových okolnostech, které vyšly najevo v průběhu řízení. Podle
čl. 48 odst. 2 prvního pododstavce jednacího řádu je třeba takové žalobní důvody odmítnout jako nepřípustné.
Účastnice řízení se neshodují zadruhé ani v otázce, zda informace poskytnuté společností Alstom v odstavcích 90 až 150 její
odpovědi na oznámení námitek, shrnutých v bodech 345 až 347 odůvodnění napadeného rozhodnutí, a dokumenty předložené na podporu
této odpovědi byly způsobilé vyvrátit domněnku odpovědnosti vyplývající z vlastnictví veškerého kapitálu dceřiné společnosti
mateřskou společností a prokázat, že i přes toto vlastnictví Alstom T & D SA a Alstom T & D AG v době, kdy docházelo k protiprávnímu
jednání, určovaly své tržní chování samostatně a nezávisle na své mateřské společnosti.
Úvodem je třeba poukázat na to, že dokumenty, které Alstom předložila na podporu své odpovědi na oznámení námitek, prokazují
dominanci provozního uspořádání nad právní strukturou v rámci skupiny Alstom. Účastnice řízení mají shodně za to, že s ohledem
na tyto důkazy dominovalo uspořádání divizí a provozních úseků v rámci skupiny Alstom nad právní strukturou. Dokument „e-Book“
předložený společností Alstom, který obsahuje obecné pokyny a politiky skupiny Alstom stanovené generálním ředitelem společnosti
Alstom, ve svém bodě 3.1,1 třetím pododstavci potvrzuje, že „[
důvěrné
](
)“. Zejména z bodu 1.4 „Information Memorandum“ plyne, že úsek T & D před tím, než došlo k jeho převodu na skupinu Areva, „[
důvěrné
]“ v rámci skupiny Alstom, takže „[
důvěrné
]“. Vzhledem k uvedenému účastnice řízení náležitě nezpochybnily, že by Alstom T & D SA v období od 7. prosince 1992 do 8. ledna
2004 a Alstom T & D AG v období od 22. prosince 2003 do 8. ledna 2004 měly příslušná práva pojící se k hmotným a osobním složkám
podílejícím se na aktivitách v oblasti PISP, které v daném případě představují dotyčný podnik (viz výše bod 71; v tomto smyslu
viz rovněž stanovisko generální advokátky Kokott předcházející rozsudku ETI a další, uvedený výše v bodě 65, bod 31). Otázku
určování politiky sledované dotyčným podnikem v uvedených obdobích tak nelze oddělovat od otázky určování politiky sledované
společnostmi Alstom T & D SA a Alstom T & D AG v týchž obdobích.
Na základě dokumentů předložených společností Alstom dále nelze prokázat, že by „úsek T & D“ skupiny Alstom a v jeho rámci
aktivity v oblasti PISP byly v rámci skupiny Alstom vykonávány zcela samostatně a decentralizovaně. Dokumenty naopak svědčí
o tom, že vedení skupiny Alstom, odpovědné společnosti Alstom, se podílelo na určování chování „úseku T & D“ skupiny Alstom
a jednotlivých částí podniku na trhu a na toto chování uvedeného úseku a jednotlivých částí podniku trvale dohlíželo.
Dokument „e-Book“ v bodech 3.1,2.1 a 3.1,2.2 popisuje organizaci vedení skupiny Alstom. [
důvěrné
]
[
důvěrné
]
[
důvěrné
]
[
důvěrné
]
[
důvěrné
]
[
důvěrné
]
Vzhledem k organizačním, hospodářským a právním vazbám mezi vedením skupiny Alstom podléhajícím společnosti Alstom na jedné
straně a aktivitami v oblasti PISP této skupiny vykonávanými v rozhodné době společnostmi Alstom T & D SA a Alstom T & D AG
prostřednictvím „úseku T & D“ na straně druhé, o kterých svědčí informace poskytnuté společností Alstom v průběhu správního
řízení, Komise mohla v napadeném rozhodnutí oprávněně dospět k názoru, že tyto informace nebyly s to vyvrátit domněnku odpovědnosti
vyplývající z vlastnictví veškerého kapitálu dceřiných společností mateřskou společností. Komise tudíž v napadeném rozhodnutí
také oprávněně přičetla společnosti Alstom osobní odpovědnost za účast dotyčného podniku na protiprávním jednání v období
od 7. prosince 1992 do 8. ledna 2004.
Vzhledem k výše uvedenému závěru, který odhaluje, že Alstom nikdy nepřestala prostřednictvím svých dceřiných společností,
jichž byla výlučným nebo téměř výlučným vlastníkem, řídit dotyčný podnik až do jeho převodu mezi skupinami, k němuž došlo
dne 8. ledna 2004, a že z toho důvodu byla až do tohoto dne osobně odpovědná za účast dotyčného podniku na konstatovaném protiprávním
jednání, lze odpovědět i na výtku vycházející z nesprávného právního posouzení, k němuž vedlo nepoužití takzvaného kritéria
„hospodářské návaznosti“ s ohledem na reorganizační operace v rámci skupiny, ke kterým došlo ve dnech 7. prosince 1992 a 22. prosince
2003 (viz výše bod 79), a s přihlédnutím k vazbám mezi společností Alstom a jejími dceřinými společnostmi působícími v rámci
úseku T & D tuto námitku zamítnout jako irelevantní.
Na základě tohoto závěru lze jako neopodstatněnou zamítnout i výtku uvedenou v rámci sedmého žalobního důvodu, vycházejícího
z porušení zásady dodržení práva na obhajobu, která se týká některých dodatečných skutečností uvedených Komisí v napadeném
rozhodnutí na podporu domněnky odpovědnosti vyplývající z vlastnictví veškerého kapitálu dceřiné společnosti mateřskou společností
(viz výše bod 91). K porušení zásady dodržení práva na obhajobu totiž může dojít jedině tehdy, pokud existuje možnost, že
z důvodu pochybení, jehož by se dopustila Komise, by jí vedené správní řízení mohlo dospět k jinému výsledku (viz v tomto
smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 2. října 2003, Thyssen Stahl v. Komise, C‑194/99 P, Recueil, s. I‑10821, bod 31 a citovaná
judikatura). Alstom navíc neprokázala, že by svou obhajobu mohla zajistit lépe, kdyby již v průběhu správního řízení věděla,
že Komise měla v úmyslu uvést dodatečné skutečnosti na podporu domněnky odpovědnosti vyplývající z vlastnictví veškerého kapitálu
dceřiných společností mateřskou společností (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Thyssen Stahl v. Komise, bod 31 a citovaná
judikatura).
K přenesení osobní odpovědnosti společnosti Alstom za účast dotyčného podniku na protiprávním jednání v období od 15. dubna
1988 do 8. ledna 2004 na společnosti skupiny Areva vzhledem k převodu tohoto podniku na skupinu Areva
–       Argumenty účastnic řízení
Alstom ve druhé části svého čtvrtého žalobního důvodu vycházejícího z nesprávného právního posouzení vytýká Komisi, že v napadeném
rozhodnutí nepřenesla vzhledem k převodu mezi skupinami, k němuž došlo dne 8. ledna 2004, odpovědnost společnosti Alstom za
účast dotyčného podniku na protiprávním jednání v období od 15. dubna 1988 do 8. ledna 2004 na společnosti skupiny Areva.
Podle společnosti Alstom se Komise dopustila nesprávného právního posouzení při použití pravidla přičitatelnosti porušení
článku 81 ES a článku 53 dohody o EHP, neboť jí přičítá odpovědnost za protiprávní jednání, jehož se dopouštěl dotyčný podnik
v období od 15. dubna 1988 do 8. ledna 2004, přičemž podle smlouvy o převodu uzavřené dne 25. září 2003 byla většina aktiv,
pasiv, personálu a odpovědnosti „úseku T & D“ skupiny Alstom kumulována ve společnosti T & D Holding Etranger, která s účinností
k 8. lednu 2004 byla převedena na skupinu Areva a došlo k její přeměně na Areva T & D Holding, jež vlastnila veškerý kapitál
společností Areva T & D SA a Areva T&D AG (dříve působící pod obchodními firmami Alstom T & D SA a Alstom T & D AG). Informace
obsažené v dopise ze dne 4. prosince 2006 o určení právnických osob, kterých se sporné skutkové okolnosti týkaly (viz výše
bod 26), založeném do spisu ve věci T‑121/07, prokazují, že došlo k převodu všech aktiv, zaměstnanců a pasiv „úseku T & D“
skupiny Alstom na skupinu Areva. To vysvětluje, proč je ve smlouvě o převodu ujednání o finančním zajištění závazků v souvislosti
s odpovědností, kterou „úsek T & D“ nesl v minulosti. V důsledku toho měla být odpovědnost za účast dotyčného podniku na protiprávním
jednání za celé období od 15. dubna 1988 do 8. ledna 2004 přičtena pouze společnostem skupiny Areva.
Komise argumenty společnosti Alstom popírá a navrhuje zamítnutí projednávané žalobní námitky.
–       Závěry Tribunálu
Jak plyne z judikatury uvedené výše v bodě 65, za protiprávní jednání dotyčného podniku v zásadě odpovídá osoba, která jej
řídila v době, v níž se tento účastnil protiprávního jednání, i když ke dni přijetí rozhodnutí konstatujícího protiprávní
jednání odpovídala za provoz nebo vedení podniku jiná osoba.
V projednávaném případě Komise přičetla společnosti Alstom osobní odpovědnost za účast dotyčného podniku na protiprávním jednání
v období od 15. dubna 1988 do 8. ledna 2004, solidární odpovědnost se společností Areva T & D SA za období od 7. prosince
1992 do 8. ledna 2004 a se společností Areva T & D AG za období od 22. prosince 2003 do 8. ledna 2004. V průběhu uvedených
období bylo možné se důvodně domnívat, jak bylo uvedeno výše v bodech 110 a 111, že Alstom tento podnik řídila prostřednictvím
společností Alstom T & D SA a Alstom T & D AG, tedy svých dceřiných společností, v nichž měla 100% podíl a které působily
v oblasti PISP.
Účastnice řízení nepopírají, že od 8. ledna 2004 ztratila Alstom v souladu s ustanoveními smlouvy o převodu kontrolu nad společnostmi
Alstom T & D SA a Alstom T & D AG. Od tohoto dne tak za provoz ani vedení dotyčného podniku neodpovídala.
Komise proto oprávněně přičetla odpovědnost za účast dotyčného podniku na protiprávním jednání v období od 15. dubna 1988
do 8. ledna 2004 osobě, která tento podnik řídila prostřednictvím dceřiných společností, v nichž měla 100% podíl. Tím, že
společnosti Alstom přičetla osobní odpovědnost za účast dotyčného podniku na protiprávním jednání v období od 15. dubna 1988
do 8. ledna 2004 a že nepřenesla tuto odpovědnost na společnosti skupiny Areva jen proto, že odpovídaly za provoz a vedení
dotyčného podniku od 9. ledna 2004, se tudíž nedopustila nesprávného právního posouzení.
Tuto výtku je tedy třeba zamítnout.
K osobní odpovědnosti společnosti Areva T & D SA za účast dotyčného podniku na protiprávním jednání v období od 7. prosince
1992 do 8. ledna 2004 a společnosti Areva T & D AG za účast dotyčného podniku na protiprávním jednání v období od 22. prosince
2003 do 8. ledna 2004
–       Argumenty účastnic řízení
Společnosti skupiny Areva v první části svého prvního žalobního důvodu namítají, že Komise v napadeném rozhodnutí porušila
svou povinnost uvést odůvodnění, neboť přičtení odpovědnosti společnosti Areva T & D SA za účast dotyčného podniku na protiprávním
jednání v období od 7. prosince 1992 do 8. ledna 2004 a společnosti Areva T & D AG za totéž jednání v období od 22. prosince
2003 do 8. ledna 2004 odůvodnila rozporuplně a v každém případě nedostatečně. Komise si v bodech 368 a 369 odůvodnění napadeného
rozhodnutí v kombinaci s judikaturou citovanou v bodě 337 jeho odůvodnění protiřečí, když na jedné straně uznává, že Alstom
v období od 7. prosince 1992 do 8. ledna 2004 a v období od 22. prosince 2003 do 8. ledna 2004 rozhodujícím způsobem ovlivňovala
své dceřiné společnosti působící v rámci úseku T & D, v nichž měla 100% podíl, a na straně druhé že tytéž dceřiné společnosti
v uvedených obdobích jednaly na trhu samostatně. Komise v každém případě dostatečně právním způsobem neodůvodnila zjištění
o samostatnosti jednání uvedených dceřiných společností na trhu v příslušných obdobích.
Společnosti skupiny Areva v rámci první části svého druhého žalobního důvodu a druhé části čtvrtého žalobního důvodu rovněž
Komisi vytýkají, že v napadeném rozhodnutí porušila pravidla přičitatelnosti protiprávního jednání, která plynou z čl. 81
odst. 1 ES a článku 53 dohody o EHP, neboť výlučnou odpovědnost za účast dotyčného podniku na protiprávním jednání nepřičetla
společnosti Alstom, která tento podnik řídila v době, kdy k protiprávnímu jednání docházelo.
Podstatou tvrzení uvedeného ve druhé části druhého žalobního důvodu společností skupiny Areva je, že Komise v napadeném rozhodnutí
porušila obecnou zásadu právní jistoty, neboť osobní odpovědnost za účast dotyčného podniku na protiprávním jednání v daných
obdobích přičetla společnostem Areva T & D SA a Areva T & D AG, které tento podnik řídily v okamžiku konstatování protiprávního
jednání. Komise tak v napadeném rozhodnutí uplatnila novou represivní politiku na protiprávní jednání, k němuž došlo před
jejím přijetím.
Komise argumentaci společností skupiny Areva popírá a navrhuje zamítnutí výše uvedených žalobních důvodů a námitek.
–       Závěry Tribunálu
Nejprve je třeba přezkoumat první část prvního žalobního důvodu vzneseného společnostmi skupiny Areva a vycházejícího z porušení
povinnosti uvést odůvodnění, která se vztahuje k porušení podstatné formální náležitosti (viz výše bod 88).
Jak již bylo uvedeno výše v bodě 88, aby individuální rozhodnutí Komise dostála požadavkům článku 253 ES, musí umožnit zúčastněným
osobám seznámit se s důvody, které vedly k přijetí opatření, aby mohly hájit svá práva a aby soud Unie mohl vykonávat svůj
přezkum. Jejích odůvodnění tudíž musí být bezrozporné a dostatečné (v tomto smyslu viz obdobně rozsudek Soudního dvora ze
dne 8. února 2007, Groupe Danone v. Komise, C‑3/06 P, Sb. rozh. s. I‑1331, body 45 a 46).
Komise v bodech 333 až 339 odůvodnění napadeného rozhodnutí s odkazem na judikaturu Soudního dvora a Tribunálu uvedla pravidla
přičitatelnosti porušení článku 81 ES a článku 53 dohody o EHP, jež v napadeném rozhodnutí uplatnila. Z bodů 368 a 369 odůvodnění
plyne, že Komise k vyvození osobní odpovědnosti společnosti Areva T & D SA solidárně se společností Alstom za účast dotyčného
podniku na protiprávním jednání v období od 7. prosince 1992 do 8. ledna 2004 a společnosti Areva T & D AG solidárně se společností
Alstom za totéž jednání v období od 22. prosince 2003 do 8. ledna 2004, nejprve shledala, že Areva T & D SA a Areva T & D
AG se pod svými tehdejšími firmami přímo podílely na protiprávním jednání. Komise tak zohlednila skutečnost, že v okamžiku
účasti dotyčného podniku na protiprávním jednání byly za něj přímo odpovědné, jak bylo konstatováno v bodech 20, 21, 357,
358, 366 a 367 odůvodnění napadeného rozhodnutí. Komise dále poukázala na to, že Areva T & D SA a Areva T & D AG pod svými
tehdejšími firmami tvořily jedinou hospodářskou entitu se společností Alstom, která v nich měla 100% podíl a která v zásadě
určovala jejich chování na trhu. V důsledku toho dospěla k závěru, že podle zásady osobní odpovědnosti (viz výše bod 65) měla
být osobně odpovědná za účast dotyčného podniku na protiprávním jednání v období od 7. prosince 1992 do 8. ledna 2004 Areva
T & D SA solidárně se společností Alstom a za totéž jednání v období od 22. prosince 2003 do 8. ledna 2004 Areva T & D AG
solidárně se společností Alstom.
Ačkoli Komise v bodech 357 a 366 až 367 odůvodnění napadeného rozhodnutí klade důraz na osobní odpovědnost bývalých dceřiných
společností působících v rámci úseku T & D skupiny Alstom, neodkazuje na samostatnost chování těchto dceřiných společností
ve vztahu k jejich bývalé mateřské společnosti, tedy společnosti Alstom. V daném případě takovou samostatnost nelze, a to
ani implicitně, hledat v odkazech na judikaturu citovanou v bodě 337 odůvodnění napadeného rozhodnutí, jelikož Komise v bodě
369 odůvodnění téhož rozhodnutí výslovně uvedla, že v průběhu dotčených období Areva T & D SA a Areva T & D AG pod svými tehdejšími
firmami „nemohly rozhodovat samostatně“.
Z výše uvedeného vyplývá, že výlučná odpovědnost, kterou nese Alstom jakožto vedení dotyčného podniku v důsledku účasti tohoto
podniku na protiprávním jednání v období od 7. prosince 1992 do 8. ledna 2004, byla v napadeném rozhodnutí odůvodněna právně
dostačujícím způsobem a bezrozporně. První část prvního žalobního důvodu společností skupiny Areva, vycházející z porušení
povinnosti uvést odůvodnění, je tudíž třeba jako neopodstatněnou zamítnout.
Dále je třeba se zabývat oběma částmi druhého žalobního důvodu a druhou částí čtvrtého žalobního důvodu, kterými společnosti
skupiny Areva meritorně napadají závěr, že společnosti Areva T & D SA je přičítána účast dotyčného podniku na protiprávním
jednání v období od 7. prosince 1992 do 8. ledna 2004 a společnosti Areva T & D AG v období od 22. prosince 2003 do 8. ledna
2004.
Je třeba připomenout, že zásada zákazu retroaktivity trestních ustanovení, zakotvená i článkem 7 Úmluvy o ochraně lidských
práv a základních svobod, podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950 (dále jen „EÚLP“), je společnou zásadou pro všechny právní
řády členských států a tvoří nedílnou součást obecných právních zásad, jejichž dodržování zajišťuje soud Unie (rozsudky Soudního
dvora ze dne 10. července 1984, Kirk, 63/83, Recueil, s. 2689, bod 22, a ze dne 28. června 2005, Dansk Rørindustri a další
v. Komise, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P až C‑208/02 P a C‑213/02 P, Sb. rozh. s. I‑5425, bod 202; rozsudky Tribunálu
ze dne 20. března 2002, LR AF 1998 v. Komise, T‑23/99, Recueil, s. II‑1705, bod 219, a ze dne 9. července 2003, Cheil Jedang
v. Komise, T‑220/00, Recueil, s. II‑2473, bod 43).
I když z čl. 15 odst. 4 nařízení č. 17 a z čl. 23 odst. 5 nařízení č. 1/2003 vyplývá, že rozhodnutí Komise o uložení pokut
za porušení práva hospodářské soutěže nemají trestněprávní charakter, skutečností zůstává, že Komise je povinna dodržovat
obecné zásady práva Unie, a zejména zásadu zákazu retroaktivity, ve všech správních řízeních, která mohou vést k uložení sankcí
na základě práva hospodářské soutěže (rozsudek Cheil Jedang v. Komise, uvedený výše v bodě 131, bod 44).
Toto dodržování vyžaduje, aby pravidla přičitatelnosti porušení práva hospodářské soutěže fyzickým nebo právnickým osobám
odpovídala pravidlům platným v době, kdy k protiprávnímu jednání došlo (obdobně ohledně pravidel platných pro sankce za protiprávní
jednání viz rozsudek Dansk Rørindustri a další v. Komise, uvedený výše v bodě 131, bod 202; rozsudky LR AF 1998 v. Komise,
uvedený výše v bodě 131, bod 221, a Cheil Jedang v. Komise, uvedený výše v bodě 131, bod 45). Ačkoli zásada zákazu retroaktivity
nebrání postupnému vyjasňování pravidel přičitatelnosti protiprávního jednání, brání naopak zpětnému použití jejich nového
výkladu, jehož výsledek nebyl rozumně předvídatelný, zejména s ohledem na předchozí judikaturu (viz v tomto smyslu rozsudek
Dansk Rørindustri a další v. Komise, uvedený výše v bodě 131, body 217 a 218).
Podle judikatury platí, že pokud lze za účast jednoho a téhož podniku ve smyslu práva hospodářské soutěže na protiprávním
jednání vyvodit osobní odpovědnost vícero osob, je třeba je považovat za solidárně odpovědné za toto protiprávní jednání (viz
v tomto smyslu rozsudky Soudního dvora ze dne 6. března 1974, Istituto Chemioterapico Italiano a Commercial Solvents v. Komise,
6/73 a 7/73, Recueil, s. 223, bod 41, a ze dne 16. listopadu 2000, Metsä-Serla a další v. Komise, C‑294/98 P, Recueil, s. I‑10065,
body 33 a 34; rozsudky Tribunálu HFB a další v. Komise, uvedený výše v bodě 66, body 54, 524 a 525; ze dne 15. června 2005,
Tokai Carbon a další v. Komise, T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 a T‑91/03, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 62, a Akzo Nobel
a další v. Komise, uvedený výše v bodě 64, body 57 až 62). Z uvedených rozsudků dále plyne, že osobní a solidární odpovědnost
za účast jednoho a téhož podniku na protiprávním jednání může nést osoba, která přímo odpovídala za provoz nebo vedení tohoto
podniku v době, kdy došlo k protiprávnímu jednání, i osoba, která tím, že skutečně vykonávala kontrolní pravomoc nad prvně
jmenovanou a určovala její tržní chování, tento podnik v době, kdy došlo k protiprávnímu jednání, řídila nepřímo. Z toho vyplývá,
že judikaturu citovanou výše v bodech 65 a 116 je třeba chápat tak, že pojednává o osobní odpovědnosti jak osoby, která v době,
kdy došlo k protiprávnímu jednání, podnik řídila přímo, tak osoby, která v téže době tento podnik řídila nepřímo.
Výše citovaná judikatura se
per analogiam
vztahuje i na článek 53 odst. 1 dohody o EHP.
V projednávaném případě, jak již bylo konstatováno výše v bodě 71, podnik, kterého se týká napadené rozhodnutí, neodpovídá,
jak tvrdí společnosti skupiny Areva, „úseku T & D“ skupiny Alstom, který byl později převeden na skupinu Areva, nýbrž souboru
složek, které se v rámci tohoto úseku nebo jeho prostřednictvím podílely na aktivitách v oblasti PISP. Nebylo ani náležitě
zpochybněno, že Areva T & D SA a Areva T & D AG měly v obdobích, v jejichž průběhu docházelo k danému protiprávnímu jednání,
příslušná práva pojící se k těmto složkám, za které tudíž přímo odpovídaly (viz výše bod 102). Konečně bylo prokázáno, že
Alstom určovala tržní chování svých dceřiných společností působících v rámci úseku T&D, v nichž měla 100% podíl, a že tak
v době, kdy docházelo k protiprávnímu jednání, dotyčný podnik nepřímo řídila (viz výše bod 110). Z bodů 358 a 371 odůvodnění
napadeného rozhodnutí dále vyplývá, že byla vyvozena osobní a solidární odpovědnost společností Areva T & D SA a Alstom za
účast dotyčného podniku na protiprávním jednání v období od 7. prosince 1992 do 21. prosince 2003 a solidární odpovědnost
společností Areva T & D SA, Areva T & D AG a Alstom za účast dotyčného podniku na protiprávním jednání v období od 22. prosince
2003 do 8. ledna 2004.
Z judikatury citované společnostmi skupiny Areva, zejména z rozsudků Soudního dvora Cascades v. Komise, uvedeného výše v bodě 65
(body 79 a 80), a ze dne 16. listopadu 2000, KNP BT v. Komise (C‑248/98 P, Recueil, s. I‑9641, bod 71), ostatně nevyplývá,
že by v případě převodu kontroly nad dceřinou společností, která přímo řídila podnik, jenž se dopustil protiprávního jednání,
měla nést osobní odpovědnost za účast tohoto podniku na protiprávním jednání v období, které předcházelo převodu, pouze bývalá
mateřská společnost, která podnik řídila nepřímo prostřednictvím této dceřiné společnosti. Výše uvedená judikatura pojednává
především o možnosti přičítat účast podniku ve smyslu práva hospodářské soutěže na protiprávním jednání převodci tohoto podniku,
a to za období, které předcházelo převodu.
Jelikož Komise jednala v souladu s pravidly přičitatelnosti porušení článku 81 ES a článku 53 dohody o EHP, když rozhodla,
že Areva T & D SA mohla solidárně se společností Alstom nést osobní odpovědnost za účast dotyčného podniku na protiprávním
jednání v období od 7. prosince 1992 do 8. ledna 2004 a Areva T & D AG solidárně se společností Alstom za totéž jednání v období
od 22. prosince 2003 do 8. ledna 2004, nelze jí v tomto ohledu vytýkat porušení ani jednoho z uvedených článků.
Nelze ani tvrdit, že Komise v napadeném rozhodnutí porušila zásadu zákazu retroaktivity tím, že by se zpětnou účinností uplatnila
novou represivní politiku. Pravidla přičitatelnosti protiprávního jednání, která Komise v projednávaném případě použila, plynou
z uplatnění zásady osobní odpovědnosti za porušení článku 81 ES a článku 53 dohody o EHP. Z judikatury citované výše v bodech 65,
116 a 134 vyplývá, že tato pravidla byla použitelná již v době, kdy docházelo k protiprávnímu jednání, a ačkoli mohla být
v této době nebo posléze vyjasňována nebo upřesňována, nelze mít za to, že by tímto způsobem došlo k novému výkladu uvedených
pravidel, jehož výsledek by s ohledem na předchozí judikaturu nebyl rozumně předvídatelný. V důsledku toho nelze na samotné
napadené rozhodnutí nahlížet jako na výsledek provádění nové represivní politiky v důsledku přijetí nových pravidel přičitatelnosti
porušení článku 81 ES a článku 53 dohody o EHP.
Ostatně skutečnost, kterou společnosti skupiny Areva nezpochybňují, že tyto společnosti ve smlouvě o převodu stanovily ujednání
o finančním zajištění závazků, které pokrývá zejména nebezpečí, že by mohla být vyvozena odpovědnost společností Areva T & D
SA a Areva T & D AG za účast dotyčného podniku na porušování práva hospodářské soutěže v období, které předcházelo jeho převodu,
a že by jim v této souvislosti mohly být uloženy sankce, prokazuje, že společnosti skupiny Areva mohly s ohledem na tehdy
použitelná pravidla přičitatelnosti protiprávního jednání rozumně předvídat přičtení protiprávního jednání, k němuž Komise
dospěla v napadeném rozhodnutí, a to již před přijetím tohoto rozhodnutí.
Z výše uvedeného plyne, že obě části druhého žalobního důvodu i druhou část čtvrtého žalobního důvodu, které vznesly společnosti
skupiny Areva, je třeba jako neopodstatněné zamítnout v plném rozsahu.
K osobní odpovědnosti, kterou společnosti Areva a Areva T & D Holding jakožto mateřské společnosti se 100% podílem ve společnostech
Areva T & D SA a Areva T & D AG nesou v důsledku účasti dotyčného podniku na protiprávním jednání v období od 9. ledna do
11. května 2004
–       Argumenty účastnic řízení
Společnosti skupiny Areva ve svém třetím žalobním důvodu namítají, že Komise v čl. 1 písm. e) a f) napadeného rozhodnutí porušila
pravidla přičitatelnosti protiprávního jednání, která plynou z čl. 81 odst. 1 ES a z článku 53 dohody o EHP, neboť jim přičítá
účast dotyčného podniku na protiprávním jednání v období od 9. ledna do 11. května 2004 jakožto mateřským společnostem se
100% podílem ve společnostech Areva T & D SA a Areva T & D AG, a že informace, které poskytly v průběhu správního řízení,
v daném případě dostatečně průkazným způsobem vyvracejí domněnku odpovědnosti vyplývající z vlastnictví veškerého kapitálu
dceřiných společností jejich mateřskými společnostmi.
Komise argumenty společností skupiny Areva popírá a navrhuje zamítnutí uvedeného žalobního důvodu.
–       Závěry Tribunálu
Z bodu 370 a z bodu 371 písm. c) odůvodnění napadeného rozhodnutí, jakož i z bodů 333 až 337, 354 a 364 jeho odůvodnění, na
něž odkazuje bod 370 odůvodnění, vyplývá, že Komise k vyvození osobní odpovědnosti společností Areva a Areva T & D Holding
solidárně se společnostmi Areva T & D SA a Areva T & D AG za účast dotyčného podniku na protiprávním jednání v období od 9. ledna
do 11. května 2004 našla oporu nejen v domněnce odpovědnosti vyplývající z vlastnictví veškerého kapitálu dceřiné společnosti
mateřskou společností, ale i ve skutkových okolnostech, které poskytly společnosti Areva a Areva T & D Holding v průběhu správního
řízení ve snaze tuto domněnku vyvrátit (viz níže bod 148). Komise poukázala na to, že skutečnost, že Alstom jmenovala nového
člena do správní rady svých dceřiných společností působících v rámci úseku T & D, potvrzuje závěr o tom, že je rozhodujícím
způsobem ovlivňovala, neboť – jak plyne z veřejně přístupných informací uvedených na webových stránkách skupiny Areva – tento
nový člen správní rady byl dne 19. ledna 2004, tedy pouhých deset dnů po převodu mezi skupinami, jmenován i ředitelem „úseku
T & D“ skupiny Areva a zároveň byl členem výkonného výboru skupiny Areva. Komise dále v souvislosti s reorganizačními operacemi
v rámci skupiny shledala, že změna obchodních firem dceřiných společností působících v rámci úseku T & D skupiny Alstom, k níž
došlo bezprostředně po převodu mezi skupinami, na Areva T & D SA a Areva T & D AG svědčí o jejich začlenění do skupiny Areva.
Komise každopádně podotkla, že skutečnosti uváděné společnostmi Areva a Areva T & D Holding neprokazují, že by tyto společnosti
v průběhu období, kdy docházelo k dotčenému protiprávnímu jednání, rozhodujícím způsobem neovlivňovaly své dceřiné společnosti
působící v rámci úseku T & D, v nichž měly 100% podíl.
Jak již bylo uvedeno výše v bodě 86, jestliže mateřská společnost vlastní veškerý kapitál své dceřiné společnosti, má se za
to, že rozhodujícím způsobem ovlivňuje její tržní chování, a tudíž lze vyvozovat její osobní odpovědnost za toto chování.
Mateřská společnost, která má v úmyslu napadnout rozhodnutí Komise, jímž je vyvozena její osobní odpovědnost za protiprávní
jednání přičitatelné její dceřiné společnosti, pak musí domněnku odpovědnosti vyplývající z vlastnictví veškerého kapitálu
své dceřiné společnosti vyvrátit tím, že předloží důkazy dostatečné k prokázání toho, že tato dceřiná společnost své chování
na trhu určovala skutečně samostatně (rozsudky Avebe v. Komise, uvedený výše v bodě 86, bod 136, a Akzo Nobel a další v. Komise,
uvedený výše v bodě 64, bod 60; v tomto smyslu viz také rozsudek Stora Kopparbergs Bergslags v. Komise, uvedený výše v bodě 65,
bod 29).
Společnosti Areva a Areva T & D Holding v projednávané věci nezpochybňují skutkové posouzení uvedené v napadeném rozhodnutí,
podle kterého společnosti Areva T & D SA a Areva T & D AG byly přímé nebo nepřímé dceřiné společnosti, v nichž měly 100% podíl
v období od 9. ledna do 11. května 2004. Samo toto zjištění přitom Komisi opravňovalo předpokládat, že Areva T & D SA a Areva
T & D AG své chování na trhu neurčovaly samostatně, tedy nezávisle na společnostech Areva a Areva T & D Holding, a že tak
společně s posledně uvedenými představovaly jeden a týž podnik ve smyslu práva hospodářské soutěže. Podle judikatury citované
výše v bodě 86 tudíž domněnku odpovědnosti vyplývající z vlastnictví veškerého kapitálu dceřiných společností jejich mateřskými
společnostmi musí vyvrátit společnosti Areva a Areva T & D Holding, které prohlašují, že jejich dceřiné společnosti působící
v rámci úseku T & D, v nichž měly 100% podíl, určovaly své tržní chování v dotčeném období samostatně, a to tím, že k tomu
předloží dostatečné důkazy.
Nyní je proto třeba přezkoumat, zda jsou skutečnosti uvedené společnostmi Areva a Areva T & D Holding v průběhu správního
řízení, jichž se tyto společnosti znovu dovolávají ve věci T‑117/07, dostatečně průkazné k vyvrácení domněnky odpovědnosti,
posílené výše uvedenými dodatečnými skutečnostmi, ze které vychází napadené rozhodnutí, a to tím, že prokážou, že Areva T & D
SA a Areva T & D AG určovaly své chování na trhu skutečně samostatně.
Jak vyplývá z odstavců 246 až 269 odpovědi společností Areva a Areva T & D Holding na oznámení námitek, tyto společnosti v průběhu
správního řízení v zásadě tvrdily, že v období od 9. ledna do 11. května 2004 rozhodujícím způsobem neovlivňovaly své dceřiné
společnosti působící v rámci úseku T & D, v nichž měly 100% podíl, jelikož v této době neměly žádné zkušenosti v tomto oboru
a jeho jednotlivých aktivitách. To má ostatně dosvědčovat i fakt, že ve funkcích ponechaly provozní vedoucí, které zaměstnala
a vyškolila skupina Alstom. Pouze jeden správce ve správní radě jejich dceřiných společností souběžně zastával funkce i u nich.
Navíc vzhledem k tomu, že převod „úseku T & D“ skupiny Alstom na skupinu Areva znamenal četné a komplexní reorganizační operace,
z nichž některé měly být ukončeny až po 8. lednu 2004, Areva a Areva T & D Holding nebyly k uvedenému datu s to převzít provozní
kontrolu nad tímto úsekem a jeho jednotlivými aktivitami. Společnosti skupiny Areva dále tvrdí, že je iracionální se domnívat,
že by nějaká skupina mohla bezodkladně k datu převodu nového úseku činností vykonávat nad tímto úsekem skutečnou kontrolu
a dozvědět se, že se podílí na porušování práva hospodářské soutěže. V tomto ohledu jim nelze přičítat sebemenší nedbalost,
a to vzhledem k jejich nedostatečným zkušenostem v oboru T & D a aktivitách v oblasti PISP i k písemnému ujištění ze strany
skupiny Alstom při převodu mezi skupinami, že před ním nedocházelo k porušování práva hospodářské soutěže.
Tyto skutečnosti, posuzovány jednotlivě i ve své vzájemné souvislosti ovšem nejsou s to prokázat, že by Areva T & D SA a Areva
T & D AG určovaly své chování na trhu skutečně samostatně a nezávisle na společnostech Areva a Areva T & D Holding. Komise
se proto v napadeném rozhodnutí nedopustila nesprávného posouzení tím, že tyto skutečnosti odmítla jako neprůkazné.
Tvrzení společností skupiny Areva, podle kterých Areva a Areva T & D Holding v období od 9. ledna do 11. května 2004 neměly
dostatečné zkušenosti v oboru T & D a aktivitách v oblasti PISP, aby mohly efektivně rozhodujícím způsobem ovlivňovat chování
společností Areva T & D SA a Areva T & D AG, totiž nejsou ničím podepřena. Je sice pravda, že skupina Areva před převodem
nepůsobila v oboru T & D ani v oblasti PISP, takže začlenění nového úseku činnosti do skupiny celkově vzato představuje riskantní
operaci. Z toho však nelze dovodit, že by Areva a Areva T & D Holding musely rezignovat na to, aby v období od 9. ledna do
11. května 2004 rozhodujícím způsobem skutečně ovlivňovaly společnosti Areva T & D SA a Areva T & D AG. Ze zřetele nelze ztrácet
ani to, jak vyplývá z písemných vyjádření samotných společností skupiny Areva v žalobě ve věci T‑117/07 a v jejich odpovědi
na oznámení námitek přiložené k této žalobě, jakož i z dokumentů předložených v odpovědi na žádost o informace ze strany Komise
ze dne 20. září 2006 (viz výše bod 24), rovněž přiložené k žalobě, že reorganizační opatření provedená na konci roku 2003
byla stanovena a naplánována ve smlouvě o převodu uzavřené dne 25. září 2003. Nelze tudíž vyloučit, že vyjednávání o smlouvě
a její provádění v průběhu roku 2003 představovalo pro společnosti Areva a Areva T & D Holding příležitost si osvojit či alespoň
prohloubit znalosti o úseku T & D a aktivitách v oblasti PISP, a to ještě před jejich samotným převodem na skupinu Areva,
k němuž došlo dne 8. ledna 2004. Z písemností Komise i z písemných vyjádření společností skupiny Areva v jejich odpovědi na
oznámení námitek a v dokumentech, které předložily v odpovědi na žádost o informace ze strany Komise ze dne 20. září 2006,
kromě toho také plyne, že pan G., nový správce, kterého jmenovaly do správních rad společností Areva T & D SA a Areva T & D
AG a který od 19. ledna 2004 zastával i funkci generálního ředitele společnosti Areva T & D Holding a z tohoto titulu i funkci
předsedy „úseku T & D“ a člena výkonného výboru skupiny Areva, byl „přijat z prostředí mimo skupinu“. Nelze vyloučit, že toto
přijetí z prostředí mimo skupinu umožnilo společnostem Areva a Areva T & D Holding získat odborné znalosti, které jim v rámci
daného oboru chyběly. Přijetí tohoto nového vedoucího z prostředí mimo skupinu nejenže nijak neprokazuje autonomii společností
Areva T & D SA a Areva T & D AG v rámci skupiny Areva, ale naopak dokládá, že začátkem dotčeného období Areva a Areva T & D
Holding zavedly takové uspořádání, aby mohly vykonávat skutečnou kontrolu nad svými dceřinými společnostmi působícími v rámci
úseku T & D, v nichž měly 100% podíl, a rozhodujícím způsobem ovlivňovat jejich tržní chování.
Ani tvrzení společností skupiny Areva, podle nichž se Areva a Areva T & D Holding dozvěděly o účasti dotyčného podniku na
protiprávním jednání teprve dne 11. května 2004, nemohou, i kdyby byla pravdivá, prokázat samostatnost tržního chování společností
Areva T & D SA a Areva T & D AG v období od 9. ledna do 11. května 2004.
S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba třetí žalobní důvod uváděný společnostmi skupiny Areva jako neopodstatněný zamítnout.
K případnému přerušení protiprávního jednání přičítaného společnosti Alstom v období od září 1999 do března 2002
–       Argumenty účastnic řízení
Alstom ve svém šestém žalobním důvodu Komisi v zásadě vytýká, že porušila pravidla prokazování nepřetržitosti protiprávního
jednání, která plynou z čl. 23 odst. 3 nařízení č. 1/2003 a z čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17, a zásadu právní jistoty, neboť
v čl. 1 písm. b) napadeného rozhodnutí konstatovala, že k dotčenému protiprávnímu jednání docházelo nepřetržitě od 15. dubna
1988 do 8. ledna 2004, tedy po dobu patnácti let a osmi měsíců, což odůvodňuje zvýšení základní částky pokuty uložené v čl. 2
písm. b) a c) napadeného rozhodnutí o 155 %.
Alstom namítá, že Komise právně dostačujícím způsobem neprokázala, že nedošlo k přerušení kartelové dohody na první období
třinácti měsíců od 28. října 1999 do 15. prosince 2000 a poté na druhé období čtrnácti měsíců od 22. ledna 2001 do 26. března 2002,
celkově tedy na dobu 27,5 měsíce. Každé z uvedených období je dostatečně dlouhé pro to, aby Komise v souladu s judikaturou
nemohla předpokládat nepřetržitost protiprávního jednání (rozsudek Tribunálu ze dne 20. března 2002, Dansk Rørindustri v. Komise,
T‑21/99, Recueil, s. II‑1681, bod 62). Jediný nepřímý důkaz, který Komise uvedla na podporu nepřetržitosti protiprávního jednání,
je seznam s datem 12. května 2000, jenž se týkal „schůzí výboru“, které se měly konat v období od 18. května 2000 do 17. května 2001.
Tento seznam, předložený společností ABB a zachycený v bodě 197 odůvodnění napadeného rozhodnutí, však nepředstavuje dostatečný
důkaz o tom, že k protiprávnímu jednání docházelo v průběhu obou sporných období, jelikož se zaprvé nepotvrdilo, že se některé
z tam uvedených schůzek skutečně konaly, a zadruhé ze spisu nijak nevyplývá, že na těchto schůzkách vůbec docházelo k protiprávnímu
jednání. Komise ani neprokázala protisoutěžní účel schůzek uvedených v seznamu, jak vyžaduje judikatura (rozsudek Tribunálu
ze dne 5. dubna 2006, Degussa v. Komise, T‑279/02, Sb. rozh. s. II‑897, bod 116 a následující). Alstom dále tvrdí, že Komise
neměla důvod uplatnit vůči ní délku platnosti některých projektů PISP jako důkaz její účasti na kartelové dohodě ve sporných
obdobích, jelikož tutéž skutečnost, jak plyne z bodu 198 odůvodnění napadeného rozhodnutí, nepoužila jako důkaz vůči společnosti
Siemens. Tento důkaz však každopádně neumožňuje prokázat, že k protiprávnímu jednání docházelo v desetiměsíčním období od
17. května 2001 do 26. března 2002.
V rámci svého sedmého žalobního důvodu Alstom dále tvrdí, že Komise v napadeném rozhodnutí porušila zásadu dodržení práva
na obhajobu a čl. 27 odst. 1 nařízení č. 1/2003 tím, že v této souvislosti zohlednila dokumenty týkající se dohody ohledně
jednoho projektu PISP s číslem jednacím [
důvěrné
], uzavřené dne 24. září 1999 a s účinností až do 28. září 2001, k nimž nedostala příležitost vyjádřit se.
S ohledem na výše uvedené Alstom tvrdí, že délku vytýkané účasti dotyčného podniku na protiprávním jednání je třeba snížit
na třináct let a tři měsíce, a v důsledku toho je namístě snížit i zvýšení základní částky uložené pokuty na 130 %.
Komise argumenty společnosti Alstom popírá a navrhuje zamítnutí výše uvedených žalobních důvodů a námitek.
–       Závěry Tribunálu
Z bodů 2, 3, 248, 270 a 299 odůvodnění napadeného rozhodnutí vyplývá, že Komise společnostem, jimž je rozhodnutí určeno, vytýká,
že se podílely na komplexním, ale jediném a trvajícím protiprávním jednání porušujícím článek 81 ES v období od 15. dubna
1988 do 11. května 2004, a článku 53 EHP v období od 1. ledna 1994 do 11. května 2004, které spočívalo v tom, že uvedené společnosti
uzavřely kartelovou dohodu na celosvětové úrovni ohledně prodeje projektů PISP, rozdělení trhů, přidělování kvót a zachovávání
příslušných tržních podílů, přidělování projektů PISP výrobcům určeným za tímto účelem a manipulace nabídkového řízení (bid-rigging),
aby byly smlouvy přidělovány těmto výrobcům, stanovení cen komplexními dohodami týkajícími se projektů PISP, které nebyly
přiděleny, výpovědi licenčních smluv uzavřených se společnostmi, které nebyly účastníky kartelové dohody a výměny citlivých
informací o trhu.
V bodě odůvodnění 323 napadeného rozhodnutí Komise konstatovala, že tyto dohody výrobců projektů PISP či jejich jednání ve
vzájemné shodě trvaly nejméně od 15. dubna 1988 do 11. května 2004. Z bodů 324 a 326 odůvodnění napadeného rozhodnutí ve spojení
s bodem 358 jeho odůvodnění a čl. 1 písm. b) jeho výroku plyne, že Alstom se podílela na protiprávním jednání v období od
15. dubna 1988, kdy byla přijata dohoda GQ a dohoda EQ a kdy tyto dohody nabyly účinnosti (viz výše body 29 a 31), do 8. ledna
2004, kdy skupina Alstom převedla svůj „úsek T & D“ na skupinu Areva.
V bodech 177 až 216 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise prezentovala „chronologický přehled vývoje kartelové dohody“.
Pokud jde o vývoj kartelové dohody ve dvou sporných obdobích, a sice v období od 28. října 1999 do 15. prosince 2000 a od
22. ledna 2001 do 26. března 2002, Komise v bodech 178 a 179 odůvodnění napadeného rozhodnutí konstatovala:
„(178) Siemens se přestala účastnit schůzek kartelové dohody v září 1999, Hitachi a Schneider/VA Tech ji následovaly v roce
2000. Nepřítomnost společnosti Siemens měla z evropské perspektivy silně destabilizující účinek, jelikož tato společnost byla
od roku 1988 tajemníkem evropské skupiny a byla hlavním subjektem na trhu v Evropě i mimo ni. Aktivity kartelové dohody však
pokračovaly a úlohu tajemníka evropské skupiny převzala [Alstom]. Se snížením počtu účastníků ve srovnání s rokem 1988 se
zjednodušila i logistika, jelikož pro složitou strukturu již nebyl důvod.
(179) V roce 2002 se Siemens, Hitachi a VA Tech znovu připojily ke kartelové dohodě […]“
V bodech 191 až 198 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvedla důkazy předložené společností ABB a společnostmi skupiny
Fuji, které podle ní prokazovaly, že kartelová dohoda pokračovala i v období od odchodu společnosti Siemens v září 1999, následované
v roce 2000 společnostmi Hitachi a „Schneider/VA Tech“, do jejich postupného návratu od března 2002. Komise nejprve v bodech
191 až 196 odůvodnění napadeného rozhodnutí odkázala na dokumenty předložené společností ABB v její žádosti o ochraně před
pokutami (viz výše bod 10), odpovídající sérii faxů, které si v období od 18. prosince 2000 do 22. ledna 2001 zasílaly ABB,
Melco a Alstom ohledně schůzek a přidělování projektů PISP. V bodě 197 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise dále zmínila
dokument předaný společností ABB v její žádosti o ochraně před pokutami, který obsahoval seznam „schůzí výboru“ pokrývající
část období let 2000–2001 a který byl datován 12. května 2000. Poukázala na to, že účastníky těchto schůzek byly Reyrolle,
Alstom, Schneider, ABB, Melco a Toshiba, ale nikoli Siemens a „JAEPS (Hitachi)“, což odpovídalo prohlášení společnosti ABB
v její odpovědi ze dne 4. října 2004 na žádost Komise o informace (viz výše bod 15), „podle kterého tyto dvě společnosti v daném
okamžiku již nebyly součástí kartelové dohody“. V bodě 198 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise konečně odkázala na soubor
dokumentů předložených společnostmi skupiny Fuji v jejich žádosti podle oznámení o spolupráci (viz výše bod 20) a společností
ABB v podání ze dne 7. května 2004 doplňujícím její žádost o ochraně před pokutami (viz výše bod 12), ve kterých jsou zmíněny
dohody účastníků kartelové dohody ohledně osmi projektů PISP s čísly jednacími pro potřeby kartelové dohody [
důvěrné
] a které prokazují, že kartelová dohoda byla v daném období aktivní.
V bodě 286 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvedla, že tyto části spisové dokumentace prokazují, že „samotná kartelová
dohoda pokračovala i v nepřítomnosti [společností Siemens a Hitachi] (viz například výše body 191 až 198 odůvodnění) poté,
co se jí [posledně uvedené společnosti] dočasně přestaly účastnit“.
Z článku 23 odst. 3 nařízení č. 1/2003 a z čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 plyne, že při stanovování výše pokuty, kterou je
třeba uložit v důsledku účasti podniku na porušování práva hospodářské soutěže, se přihlíží k závažnosti a k délce trvání
protiprávního jednání.
Dojde-li ke sporu ohledně existence protiprávního jednání, požadavek právní jistoty, na kterou mají nárok všechny hospodářské
subjekty, znamená, že Komise, která nese důkazní břemeno ohledně protiprávních jednání, která zjistila, musí předložit důkazy,
které mohou dostatečně právně doložit existenci skutkových okolností zakládajících protiprávní jednání. Pokud jde konkrétně
o uvedenou dobu trvání protiprávního jednání, tatáž zásada právní jistoty stanoví, že jestliže neexistují důkazy, na jejichž
základě by bylo možné přímo určit dobu trvání protiprávního jednání, Komise uplatní alespoň důkazy, jež se vztahují ke skutečnostem,
které jsou dostatečně časově blízké, aby tak bylo možné důvodně připustit, že toto protiprávní jednání trvalo nepřetržitě
mezi dvěma danými daty (rozsudky Tribunálu ze dne 7. července 1994, Dunlop Slazenger v. Komise, T‑43/92, Recueil, s. II‑441,
bod 79; ze dne 6. července 2000, Volkswagen v. Komise, T‑62/98, Recueil, s. II‑2707, bod 188, a Degussa v. Komise, uvedený
výše v bodě 154, body 114 a 153).
Pokud jde o důkazní prostředky, které Komise může v tomto ohledu uplatnit, je třeba připomenout, že jelikož jsou zákaz účasti
na protisoutěžních praktikách a dohodách, jakož i sankce, které pachatele postihují, obecně známé, je obvyklé, že činnosti,
se kterými jsou tyto praktiky a dohody spojeny, se odehrávají tajně, že setkání se konají tajně, nejčastěji ve třetí zemi,
a že související dokumentace je omezena na minimum. I když Komise objeví písemnosti výslovně prokazující protiprávní kontakty
mezi hospodářskými subjekty, jako jsou zápisy ze schůzky, jsou tyto obvykle útržkovité a rozptýlené, takže se často ukazuje
jako nezbytné rekonstruovat některé podrobnosti dedukcí. Ve většině případů musí být existence protisoutěžního jednání nebo
dohody vyvozena z určitého počtu shodujících se skutečností a nepřímých důkazů, které ve svém celku mohou představovat, pokud
neexistuje jiné logické vysvětlení, důkaz o porušení práva hospodářské soutěže (rozsudek Aalborg Portland a další v. Komise,
uvedený výše v bodě 61, body 55 až 57). Takové nepřímé důkazy a shody okolností umožňují odhalit nejen existenci protisoutěžních
jednání nebo dohod, ale rovněž dobu trvání pokračujícího protisoutěžního jednání a dobu uplatňování uzavřené dohody porušující
právo hospodářské soutěže (rozsudek Soudního dvora ze dne 21. září 2006, Technische Unie v. Komise, C‑113/04 P, Sb. rozh.
s. I‑8831, bod 166).
Ani skutečnost, že důkaz o existenci trvajícího protiprávního jednání nebyl podán pro určitá vymezená období, nebrání tomu,
aby bylo na protiprávní jednání nahlíženo jako na uskutečněné během globálního období širšího než tato vymezená období, pokud
takové zjištění spočívá na objektivních a shodujících se indiciích. V případě protiprávního jednání, které trvá několik let,
nemá skutečnost, že se kartelová dohoda projevuje v různých obdobích, která mohou být od sebe oddělena delším či kratším časovým
odstupem, dopad na existenci této kartelové dohody, pokud jednotlivé skutky, které jsou součástí tohoto protiprávního jednání,
sledují jeden a tentýž cíl a jsou součástí jediného a trvajícího protiprávního jednání (rozsudek Technische Unie v. Komise,
uvedený výše v bodě 165, bod 169).
Alstom v projednávaném případě nezpochybňuje, že se aktivity, jichž se dotyčný podnik v rámci kartelové dohody účastnil, odehrávaly
po celé období od 15. dubna 1988 do 28. října 1999, poté od 15. prosince 2000 do 22. ledna 2001 a nakonec od 26. března 2002
do 11. května 2004. Nezpochybňuje ani to, že tyto jednotlivé skutky, které jsou součástí protiprávního jednání, sledovaly
týž cíl a byly součástí jediného a trvajícího protiprávního jednání. Zpochybňuje toliko dobu trvání tohoto protiprávního jednání,
neboť Komise právně dostačujícím způsobem a v souladu s požadavky plynoucími z čl. 23 odst. 3 nařízení č. 1/2003, z čl. 15
odst. 2 nařízení č. 17 a ze zásady právní jistoty nepředložila důkazy o aktivitách kartelové dohody v obdobích od 28. října 1999
do 15. prosince 2000 a od 22. ledna 2001 do 26. března 2002. Jinými slovy, Alstom tímto žalobním důvodem nezpochybňuje posouzení
Komise ohledně jednotnosti a pokračování protiprávního jednání věcně, nýbrž pouze namítá porušení čl. 23 odst. 3 nařízení
č. 1/2003, čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a zásady právní jistoty v oblasti důkazního břemene v souvislosti s posuzováním doby
trvání tohoto protiprávního jednání.
Šestý žalobní důvod tak nastoluje otázku, zda Komise právně dostačujícím způsobem a v souladu s čl. 23 odst. 3 nařízení č. 1/2003,
s čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a se zásadou právní jistoty prokázala, že kartelová dohoda trvala v obdobích od 28. října 1999
do 15. prosince 2000 a od 22. ledna 2001 do 26. března 2002.
Úvodem je třeba poukázat na to, že Alstom nezpochybňuje posouzení Komise týkající se uspořádání a fungování kartelové dohody,
které je obsaženo v bodě 170 odůvodnění napadeného rozhodnutí a podle kterého „[ú]častníci kartelové dohody přijali komplexní
preventivní opatření na světové i evropské úrovni, aby zakryli či utajili své kontakty a schůzky“, a „[t]ato utajovací opatření
existovala od počátku kartelové dohody a byla posílena od roku 2002“. S ohledem na judikaturu citovanou výše v bodě 165 Komise
své posouzení doby trvání protiprávního jednání v daném případě tedy správně opřela o analýzu souboru důkazů a nepřímých důkazů,
které v této souvislosti považovala za relevantní.
Podstatou tvrzení společnosti Alstom je, že z důkazů a nepřímých důkazů, které Komise uznala, nelze prokázat, že aktivity,
jichž se dotyčný podnik v rámci kartelové dohody účastnil, po jedenácti letech a šesti měsících pokračovaly i v období od
28. října 1999 do 15. prosince 2000, tedy po dobu třinácti měsíců. Tyto důkazy a nepřímé důkazy navíc neprokazují ani to,
že tyto aktivity po přibližně měsíčním oživení pokračovaly i v období od 22. ledna 2001 do 26. března 2002, tedy po dobu dalších
čtrnácti měsíců, než byly znovu obnoveny na dobu jednoho roku a osmi měsíců. Je tedy třeba přezkoumat důkazní hodnotu všech
jednotlivých důkazů a nepřímých důkazů, které Komise v napadeném rozhodnutí zohlednila.
Alstom se mylně domnívá, že každý dotčený důkaz či nepřímý důkaz prokazuje aktivity kartelové dohody pouze k datu, k němuž
byl vyhotoven. Přehlíží však, že tyto dokumenty mohou prokazovat i pokračování protiprávního jednání.
V daném případě Komise oprávněně dospěla v napadeném rozhodnutí k názoru, že soubor faxů předložených společností ABB prokazuje
aktivity kartelové dohody v období „kolem roku 2000“. Soubor nejenže prokazuje existenci konkrétní dohody mezi společnostmi
ABB, Melco a Alstom ohledně seznamu projektů PISP, ale poskytuje i nepřímý důkaz o pokračování v aktivitách kartelové dohody
mezi týmiž společnostmi začátkem roku 2001 v návaznosti na jiný seznam projektů PISP přiložený k prvnímu faxu z dané série
s datem 18. prosince 2000.
Komise dále oprávněně dospěla k názoru, že seznam ze dne 12. května 2000, týkající se třinácti „schůzí výboru“ naplánovaných
na dobu mezi 18. květnem 2000 a 17. květnem 2001, představuje nepřímý důkaz o tom, že aktivity kartelové dohody mezi společnostmi
Reyrolle, Alstom, Schneider, ABB, Melco a Toshiba probíhaly až do 17. května 2001. Protisoutěžní cíl těchto „schůzí výboru“
lze dovodit z toho, že seznam označuje dotyčné podniky vlastními kódy používanými v rámci kartelové dohody, jak je zachycují
body 142 a 197 odůvodnění napadeného rozhodnutí, a že některé schůzky řídících orgánů (společný výbor pro Evropu a Japonsko
a výbor pro Evropu), které přispívaly k praktickému fungování kartelové dohody, byly plánované, jak potvrdili někteří účastníci
kartelové dohody a jak plyne i z bodů 150 a 151 odůvodnění napadeného rozhodnutí. Že se šest schůzí tohoto výboru opravdu
uskutečnilo, to potvrdili buď někteří účastníci kartelové dohody, nebo další části spisové dokumentace, jako například vyúčtování
cestovních výdajů nebo poznámky v osobních diářích, takže aktivity kartelové dohody v období od 18. května 2000 do 18. ledna
2001 lze považovat za prokázané.
I kdyby Komise nezohlednila dohodu o projektu PISP s číslem jednacím [
důvěrné
], v souvislosti s kterou Alstom ve svém sedmém žalobním důvodu namítá porušení zásady dodržení práva na obhajobu, ani dohodu
o projektu PISP s číslem jednacím [
důvěrné
], jíž se Alstom neúčastnila, dospěla by i tak ke správnému závěru, že dohody o šesti dalších projektech PISP s čísly jednacími
[
důvěrné
], jichž se Alstom účastnila, prokazují, že kartelová dohoda byla aktivní či alespoň její účinky trvaly od 27. srpna 1998,
kdy byla uzavřena dohoda o projektu PISP s číslem jednacím [
důvěrné
], do 28. října 2001, kdy ustaly účinky dohody o projektu PISP s číslem jednacím [
důvěrné
].
V této souvislosti je třeba připomenout, že k tomu, aby existovala dohoda ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES a
per analogiam
ve smyslu článku 53 dohody o EHP, postačuje, aby dotčené podniky vyjádřily svou společnou vůli chovat se na trhu určitým
způsobem (rozsudky Tribunálu ze dne 24. října 1991, Petrofina v. Komise, T‑2/89, Recueil, s. II‑1087, bod 211, a ze dne 10. března 1992,
ICI v. Komise, T‑13/89, Recueil, s. II‑1021, bod 253; v tomto smyslu viz rovněž rozsudky ACF Chemiefarma v. Komise, uvedený
výše v bodě 87, bod 112, a van Landewyck a další v. Komise, uvedený výše v bodě 87, bod 86). Článek 81 ES se navíc použije
i tehdy, pokud účinky kartelové dohody trvaly, aniž tato dohoda byla formálně ukončena (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek
Tribunálu ze dne 10. března 1992, ICI v. Komise, bod 254, a rozsudek Tribunálu ze dne 13. prosince 2001, Acerinox v. Komise,
T‑48/98, Recueil, s. II‑3859, bod 63). Výše citovaná judikatura se
per analogiam
vztahuje i na čl. 53 odst. 1 dohody o EHP.
Z toho plyne, že vzhledem k tomu, že Alstom nezpochybňuje, že v souladu s pravidly kartelové dohody uzavřela dohody, jejichž
účelem bylo přidělit v rámci kartelové dohody šest projektů PISP s čísly jednacími [
důvěrné
], a že účinky těchto dohod v jejich vzájemné souvislosti trvaly, s ohledem na datum, kdy nabyly účinnosti, a dobu jejich
platnosti, od 27. srpna 1998, kdy nabyla účinnosti dohoda o projektu s číslem jednacím [
důvěrné
], do 28. října 2001, kdy skončila platnost dohody o projektu PISP s číslem jednacím [
důvěrné
], Komise mohla oprávněně považovat tyto dohody za nepřímý důkaz o tom, že protiprávní jednání nepřetržitě pokračovalo po
celé dotčené období.
Alstom pomíjí, že ačkoli každý z výše uvedených důkazů posuzovaný samostatně dosvědčuje projevy kartelové dohody pouze od
září 1999 do března 2002, tyto důkazy mohou ve své vzájemné souvislosti a pokud neexistuje jiné logické vysvětlení představovat
dostatečný důkaz o nepřetržitosti protiprávního jednání. V rámci tohoto řízení Alstom neposkytla žádné logické vysvětlení,
které by mohlo vysvětlit její tvrzení o přerušení aktivit, jichž se dotyčný podnik účastnil v rámci kartelové dohody, na období
od 28. října 1999 do 15. prosince 2000 a od 22. ledna 2001 do 26. března 2002 (viz výše bod 170), a zejména důvody, pro které
byly tyto aktivity obnoveny pouze na omezenou dobu přibližně jednoho měsíce v období od 15. prosince 2000 do 22. ledna 2001
mezi dvěma přerušeními aktivit v obdobích od 28. října 1999 do 15. prosince 2000 a od 22. ledna 2001 do 26. března 2002. V této
souvislosti je třeba důkazy o opakovaných projevech kartelové dohody v období od září 1999 do března 2002, přestože společnost
Siemens následovaná společnostmi Hitachi a „Schneider/VA Tech“ přerušila svou účast, jakož i soubor nepřímých důkazů shromážděných
Komisí o tom, že aktivity, jichž se dotyčný podnik účastnil v rámci kartelové dohody, pokračovaly po celé dotyčné období,
považovat za dostatečný důkaz o tom, že kartelová dohoda nepřetržitě pokračovala i v období od 28. října 1999 do 15. prosince
2000 a od 22. ledna 2001 do 26. března 2002.
Postavení společnosti Alstom rovněž nelze srovnávat s postavením společnosti Siemens, neboť Komise v případě posledně uvedené
společnosti mohla vycházet ze souhlasných prohlášení dalších účastníků kartelové dohody založených do spisu a z nich dovodit,
že se Siemens v září 1999 přestala podílet na kartelové dohodě, potažmo že k tomuto datu přestala respektovat dohody o projektech
PISP s čísly jednacími [
důvěrné
], jejichž účinky měly přetrvávat od 27. srpna 1998 do 28. října 2001. Bod 169 odůvodnění napadeného rozhodnutí, vůči kterému
Alstom nic nenamítá, navíc uvádí, že spis obsahuje důkazy, podle kterých někteří účastníci kartelové dohody poté, co se Siemens
dočasně přestala podílet na kartelové dohodě, usilovaly o její potrestání za její odstoupení tím, že podávali konkurenční
nabídky na projekty PISP v celém světě, což prokazuje, že se Siemens neřídila pravidly kartelové dohody.
Z toho důvodu je třeba konstatovat, že Komise tím, že v čl. 1 písm. b) napadeného rozhodnutí konstatovala, že protiprávní
jednání přičítané společnosti Alstom trvalo nepřetržitě od 15. dubna 1988 do 8. ledna 2004, tedy po dobu patnácti let a osmi
měsíců, což odůvodňuje zvýšení základní částky pokuty uložené v čl. 2 písm. b) a c) napadeného rozhodnutí o 155 %, neporušila
pravidla dokazování plynoucí z čl. 23 odst. 3 nařízení č. 1/2003 a z čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 ani zásadu právní jistoty.
Šestý žalobní důvod uváděný společností Alstom je proto třeba jako neopodstatněný zamítnout.
Z výše uvedených úvah navíc vyplývá, že dohoda o projektu PISP s číslem jednacím [
důvěrné
] není nezbytná k prokázání důvodnosti posouzení Komise uvedeného v napadeném rozhodnutí, podle kterého k dotčenému protiprávnímu
jednání docházelo nepřetržitě po celou dobu od 28. října 1999 do 26. března 2002 a které lze právně dostačujícím způsobem
odůvodnit i na základě dalších důkazů podporujících toto posouzení.
Z uvedeného plyne, že výtku vycházející z porušení zásady dodržení práva na obhajobu uvedenou v sedmém žalobním důvodu je
třeba jako irelevantní zamítnout, jelikož se týká důkazu, který lze v napadeném rozhodnutí považovat za nadbytečný.

K návrhu na zrušení nebo na změnu čl. 2 písm. b) a c) napadeného rozhodnutí
V rámci čtvrtého a sedmého žalobního důvodu Alstom usiluje o zrušení, respektive podpůrně o snížení individuální pokuty, která
jí byla uložena v čl. 2 písm. b) napadeného rozhodnutí. Prvním a druhým žalobním důvodem, kterými je třeba se zabývat společně,
usiluje o zrušení, podpůrně o snížení pokuty, kterou má zaplatit solidárně se společností Areva T & D SA a která jí byla uložena
v čl. 2 písm. c) napadeného rozhodnutí.
Společnosti skupiny Areva ve svém prvním a čtvrtém žalobním důvodu usilují o zrušení pokuty, která jim byla uložena v čl. 2
písm. c) napadeného rozhodnutí, a podpůrně o její snížení.
K porušení pravidel promlčení v souvislosti s individuální pokutou uloženou společnosti Alstom v čl. 2 písm. b) napadeného
rozhodnutí
–       Argumenty účastnic řízení
Alstom ve třetí části čtvrtého žalobního důvodu namítá podpůrně pro případ, že by bylo vyhověno první části téhož žalobního
důvodu a zároveň nebylo vyhověno jeho druhé části, porušení článku 25 nařízení č. 1/2003 plynoucí v zásadě z toho, že v den
přijetí napadeného rozhodnutí byla pravomoc Komise uložit jí individuální pokutu v důsledku účasti dotyčného podniku na protiprávním
jednání v období od 15. dubna 1988 do 6. prosince 1992 promlčena.
Komise argumenty společnosti Alstom popírá a navrhuje zamítnutí tohoto žalobního důvodu.
–       Závěry Tribunálu
Společnost Alstom uvedla projednávanou výtku pro případ, že by bylo rozhodnuto o tom, že nelze vyvodit její odpovědnost za
účast dotyčného podniku na protiprávním jednání v období od 7. prosince 1992 do 8. ledna 2004, jelikož nemohla rozhodujícím
způsobem ovlivňovat své dceřiné společnosti působící v rámci úseku T & D, v nichž měla 100% podíl, ale že by její osobní odpovědnost,
kterou nese v důsledku účasti dotyčného podniku na protiprávním jednání v předchozím období od 15. dubna 1988 do 6. prosince
1992, nebyla přenesena na tyto dceřiné společnosti.
Podle článku 25 nařízení č. 1/2003 se pravomoc Komise uložit sankci za porušení článku 81 ES a článku 53 dohody o EHP promlčuje
po pěti letech. Promlčecí lhůta začíná běžet dnem, kdy došlo k protiprávnímu jednání. V případě trvajícího nebo opakovaného
protiprávního jednání však začíná lhůta běžet dnem, kdy bylo ukončeno. Jestliže by bylo protiprávní jednání přičitatelné společnosti
Alstom ukončeno dne 6. prosince 1992, pravomoc Komise uložit jí sankci za toto protiprávní jednání by v den přijetí napadeného
rozhodnutí, tedy 24. ledna 2007, byla promlčena.
Jelikož však první část čtvrtého žalobního důvodu byla zamítnuta, protože Alstom rozhodujícím způsobem ovlivňovala své dceřiné
společnosti působící v rámci úseku T & D v období od 7. prosince 1992 do 8. ledna 2004 (viz výše body 80 až 110), není splněn
předpoklad, na kterém projednávaná výtka stojí. Nelze jí proto vyhovět.
K porušení pravidel týkajících se solidarity při placení pokut plynoucích z článku 81 ES a článku 53 dohody o EHP, porušení
článku 7 ES, porušení zásad právní jistoty, zákazu retroaktivity, rovného zacházení, proporcionality, práva na účinný procesní
prostředek a personality trestů, a k porušení povinnosti uvést odůvodnění v souvislosti s pokutami uloženými společnosti Alstom
a společnostem skupiny Areva v čl. 2 písm. c) napadeného rozhodnutí
–       Argumenty účastnic řízení
Alstom ve svém prvním žalobním důvodu vytýká Komisi, že tím, že jí v čl. 2 písm. c) napadeného rozhodnutí uložila pokutu ve
výši 53 550 000 eur, kterou má zaplatit solidárně se společností Areva T & D SA, porušila zásadu práva na účinný procesní
prostředek. V důsledku toho je tak její procesní postavení vázáno na procesní postavení společnosti Areva T & D SA.
Ve druhém žalobním důvodu Alstom nejprve namítá, že Komise tím, že jí v čl. 2 písm. c) napadeného rozhodnutí uložila pokutu
ve výši 53 550 000 eur, kterou má tato společnost zaplatit solidárně se společností Areva T & D SA, porušila pravidla solidarity
při placení pokut, která plynou z článku 81 ES a článku 53 dohody o EHP. Tato pravidla umožňují uložit solidární zaplacení
pokuty pouze těm společnostem, které v den přijetí rozhodnutí o uložení pokuty patří do téže skupiny a které lze i jednotlivě
považovat za přímo a formálně odpovědné za protiprávní jednání, protože z něj mají přímý prospěch. Alstom dále tvrdí, že Komise
porušila svou povinnost odůvodnit přijímaná individuální rozhodnutí, jelikož v napadeném rozhodnutí neuvedla důvody, které
ji vedly k závěru, že Alstom ke dni přijetí napadeného rozhodnutí tvořila se společností Areva T & D SA jedinou hospodářskou
entitu, ani přímý prospěch, který osobně měla mít z protiprávního jednání. Napadené rozhodnutí v tomto ohledu navíc spočívalo
na protichůdných důvodech, neboť v bodě 358 písm. b) a c) a bodě 371 písm. a) jeho odůvodnění se uvádí, že pokuta, kterou
je třeba zaplatit solidárně, odpovídá období, v jehož průběhu Alstom tvořila hospodářskou jednotku se společností Areva T & D
SA, zatímco z bodu 371 písm. c) odůvodnění plyne, že pokuta pokrývá i období, kdy tomu tak nebylo. Alstom dále namítá, že
Komise porušila obecnou zásadu personality trestů, neboť jí uložila pokutu, kterou měla zaplatit solidárně v důsledku protiprávního
jednání, za které nebyla osobně odpovědná. Alstom konečně tvrdí, že Komise porušila zásadu právní jistoty, neboť vytvořila
situaci právní nejistoty ohledně výkonu napadeného rozhodnutí, protože k určení dlužníka povinného zaplatit pokutu dojde teprve
tehdy, když Komise vyzve k zaplacení jednoho ze solidárních spoludlužníků, a protože právní postavení každého ze solidárních
spoludlužníků navázala na právní postavené druhého z nich.
Společnosti skupiny Areva v první části svého čtvrtého žalobního důvodu a ve druhé části prvního žalobního důvodu Komisi vytýkají,
že tím, že společnosti Areva T & D SA v čl. 2 písm. c) napadeného rozhodnutí uložila pokutu ve výši 53 550 000 eur, kterou
má tato společnost zaplatit solidárně se společností Alstom, porušila pravidla solidarity při placení pokut, která plynou
z článku 81 ES a článku 53 dohody o EHP. Tato pravidla neumožňují uložit solidární zaplacení pokuty společnostem, které v den
přijetí rozhodnutí o uložení pokuty nepatří, respektive již nepatří do téže skupiny. Společnosti skupiny Areva dále namítají,
že Komise porušila svou povinnost odůvodnit přijímaná individuální rozhodnutí, jelikož v napadeném rozhodnutí neuvedla důvody,
které ji vedly k závěru, že Areva T & D SA ke dni přijetí napadeného rozhodnutí tvořila se společností Alstom jedinou hospodářskou
entitu.
Společnosti skupiny Areva v páté části čtvrtého žalobního důvodu vytýkají Komisi také to, že prakticky porušila zásadu právní
jistoty, neboť za účelem uložení pokuty, kterou měly solidárně zaplatit společnosti Areva T & D SA a Alstom, uplatnila novou
represivní politiku, respektive nová pravidla týkající se solidarity při placení pokut, na skutečnosti, k nimž došlo před
jejich přijetím.
Společnosti skupiny Areva ve třetí a čtvrté části svého čtvrtého žalobního důvodu namítají, že Komise porušila článek 7 ES
a zásady rovného zacházení a proporcionality, neboť pravomoc stanovit odpovědnost každé ze sankcionovaných společností, potažmo
jejich podíl na zaplacení uložené pokuty, delegovala na vnitrostátní soudy či rozhodce a společnost Areva T & D SA vystavila
povinnosti zaplatit Komisi částky, které měla v konečném důsledku nést Alstom. V šesté části téhož žalobního důvodu společnosti
skupiny Areva tvrdí, že Komise porušila zásadu práva na účinný procesní prostředek, neboť uložením pokuty, kterou mají společnosti
Areva T & D SA a Alstom zaplatit solidárně, spojila jejich právní postavení.
V pátém žalobním důvodu společnosti skupiny Areva navíc Komisi vytýkají, že porušila pravidla solidarity při placení pokut,
která plynou z článku 81 ES a článku 53 dohody o EHP, neboť jim v čl. 2 písm. c) napadeného rozhodnutí uložila pokutu ve výši
25 500 000 eur, kterou měly zaplatit solidárně, aniž předtím prokázala, jak plyne ze třetího žalobního důvodu (viz výše bod 142),
že v době, kdy došlo k protiprávnímu jednání, tvořily hospodářskou jednotku a že každá z nich mohla nést osobní odpovědnost
za toto protiprávní jednání.
Komise argumentaci společnosti Alstom a společností skupiny Areva popírá a navrhuje zamítnutí všech jejich žalobních důvodů
a námitek.
–       Závěry Tribunálu
V první řadě je třeba přezkoumat legalitu pokuty ve výši 53 550 000 eur uložené v čl. 2 písm. c) napadeného rozhodnutí společnostem
Alstom a Areva T & D SA, kterou mají tyto společnosti zaplatit solidárně.
V tomto ohledu je třeba se nejprve zabývat žalobními důvody a výtkami, jejichž podstatou je porušení článku 81 ES, článku 53
dohody o EHP a pravidel týkajících se solidarity při placení pokut a porušení povinnosti uvést odůvodnění s tím, že prvně
bude přezkoumáno tvrzené porušení povinnosti uvést odůvodnění.
Jak již bylo uvedeno výše v bodech 96 až 99 a 125 až 129, Komise v napadeném rozhodnutí právně dostačujícím způsobem odůvodnila
osobní odpovědnost, kterou nesou Alstom a Areva T & D SA v důsledku účasti dotyčného podniku na protiprávním jednání v období
od 7. prosince 1992 do 8. ledna 2004, když konstatovala, že tyto společnosti v daném období přímo či nepřímo řídily uvedený
podnik. Z bodů 348 až 356, bodu 358 písm. b) a c), bodu 369 a bodu 371 písm. a) a b) odůvodnění napadeného rozhodnutí mimoto
výslovně plyne, že Komise dovodila osobní odpovědnost společností Alstom a Areva T&D SA (dříve Alstom T & D SA) za účast dotyčného
podniku na protiprávním jednání v období od 7. prosince 1992 do 8. ledna 2004 právě z důvodu, že Alstom a Alstom T & D SA
tvořily v rámci skupiny Alstom jednu hospodářskou entitu, a v důsledku toho jim v čl. 2 písm. c) napadeného rozhodnutí uložila
pokutu ve výši 53 550 000 eur, kterou mají zaplatit solidárně.
Komisi nelze vytýkat, že zvlášť neodůvodnila uložení pokuty, kterou měly zaplatit solidárně společnosti Alstom a Areva T & D
SA, a to s ohledem na skutečnost, že tyto společnosti v den přijetí napadeného rozhodnutí již netvořily jedinou hospodářskou
entitu, jelikož podle Komise tato okolnost, jak plyne z napadeného rozhodnutí, nebránila uložení pokuty, která má být zaplacena
solidárně. Z judikatury totiž vyplývá, že Komise není povinna ve svém rozhodnutí uvádět přesné odůvodnění určitých aspektů,
které se jí zdají být zjevně irelevantní, bezvýznamné, nebo při jejím posuzování jasně podružné (viz v tomto smyslu a obdobně
rozsudky Tribunálu ze dne 8. července 2003, Verband der freien Rohrwerke a další v. Komise, T‑374/00, Recueil, s. II‑2275,
bod 186, a ze dne 9. července 2007, Sun Chemical Group a další v. Komise, T‑282/06, Sb. rozh. s. II‑2149, bod 58). Co se týče
otázky, zda Komise oprávněně vyloučila dotčené informace z posuzování, ta spadá pod meritorní přezkum legality napadeného
rozhodnutí, nikoli pod přezkum porušení podstatných formálních náležitostí. Nemůže tak představovat porušení článku 253 ES
(viz výše bod 88).
O nic víc opodstatněná není ani výtka společnosti Alstom, podle které si Komise v bodě 371 písm. c) odůvodnění napadeného
rozhodnutí protiřečí, když dovodila osobní odpovědnost společnosti Alstom solidárně se společnostmi Areva T & D SA a Areva
T & D AG za účast dotyčného podniku na protiprávním jednání v období po převodu úseku T & D skupiny Alstom, k němuž došlo
dne 8. ledna 2004. Z uvedeného bodu odůvodnění totiž vyplývá, že odpovědnost za účast dotyčného podniku na protiprávním jednání
v období od 9. ledna do 11. května 2004 nesou pouze společnosti Areva, Areva T & D Holding, Areva T & D SA a Areva T & D AG,
a nikoli Alstom.
Všechny žalobní důvody a námitky vycházející z porušení povinnosti uvést odůvodnění je tak třeba zamítnout jako neopodstatněné.
Je tudíž třeba přezkoumat meritorní žalobní důvody a výtky společnosti Alstom a společností skupiny Areva, konkrétně zaprvé
ty, jejichž podstatou je tvrzení, že článek 81 ES, článek 53 dohody o EHP ani pravidla týkající se solidarity při placení
pokut neumožňují uložit solidární zaplacení pokuty společnostem, které nelze považovat za osobně odpovědné za protiprávní
jednání a které v den přijetí rozhodnutí o uložení pokuty již netvoří jedinou hospodářskou entitu.
V této souvislosti je namístě zdůraznit, že solidarita při placení pokut uložených v důsledku porušení článku 81 ES a článku 53
dohody o EHP je právním důsledkem automaticky plynoucím z hmotněprávních ustanovení uvedených článků.
Jak plyne z judikatury uvedené výše v bodě 134, solidarita při placení pokut uložených vícero osobám v důsledku účasti podniku
na porušování článku 81 ES a článku 53 dohody o EHP vyplývá z toho, že každou z těchto osob lze považovat za osobně odpovědnou
za účast podniku na protiprávním jednání. Jednotnost chování podniku na trhu je pro účely uplatňování práva hospodářské soutěže
důvodem pro to, aby společnosti, respektive obecněji právní subjekty, které mohou být shledány osobně odpovědnými za toto
chování, byly zavázány solidárně (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora Istituto Chemioterapico Italiano a Commercial
Solvents v. Komise, uvedený výše v bodě 134, bod 41; rozsudky Tribunálu HFB a další v. Komise, uvedený výše v bodě 66, body
54, 524 a 525, a Tokai Carbon a další v. Komise, uvedený výše v bodě 134, bod 62). Solidarita při placení pokut uložených
za porušení článku 81 ES a článku 53 dohody o EHP napomáhá v rozsahu, v němž přispívá k zaručení účinného výběru těchto pokut,
k dosažení cíle odrazení, který právo hospodářské soutěže obecně sleduje (viz v tomto smyslu rozsudky Soudního dvora ACF Chemiefarma
v. Komise, uvedený výše v bodě 87, body 172 a 173, a ze dne 29. června 2006, Showa Denko v. Komise, C‑289/04 P, Sb. rozh.
s. I‑5859, bod 61), a to za současného dodržení zásady
ne bis in idem
, která je základní zásadou práva Unie rovněž zakotvenou v článku 4 protokolu č. 7 k EÚLP, který zakazuje, aby za totéž porušení
práva hospodářské soutěže bylo více než jednou trestáno totéž chování podniku na trhu prostřednictvím právních subjektů, které
za něj mohou nést osobní odpovědnost (viz v tomto smyslu rozsudek Aalborg Portland a další v. Komise, uvedený výše v bodě 61,
bod 338; rozsudek PVC II, uvedený výše v bodě 64, body 95 až 99, a rozsudek Tribunálu ze dne 13. prosince 2006, FNCBV a další
v. Komise, T‑217/03 a T‑245/03, Sb. rozh. s. II‑4987, bod 340).
Skutečnost, že osobní odpovědnost, již v důsledku účasti jednoho podniku na protiprávním jednání nese vícero společností,
není u všech táž, nebrání tomu, aby těmto společnostem byla uložena pokuta, kterou mají zaplatit solidárně, neboť solidarita
při zaplacení pokuty pokrývá pouze to období protiprávního jednání, ve kterém tyto společnosti tvořily jednu hospodářskou
jednotku, potažmo představovaly jeden podnik ve smyslu práva hospodářské soutěže. Z judikatury citované žalobkyněmi však každopádně
neplyne, že by pokutu, kterou mají adresáti rozhodnutí o uložení pokuty zaplatit solidárně, bylo možno uložit toliko společnostem,
které v okamžiku přijetí tohoto rozhodnutí tvoří jednu hospodářskou jednotku. Komise tudíž nepochybila, když při ukládání
pokuty ve výši 53 550 000 eur, kterou mají společnosti Alstom a Areva T & D SA zaplatit solidárně, v čl. 2 písm. c) napadeného
rozhodnutí nepřihlédla k tomu, že tyto dvě společnosti dne 24. ledna 2007 již netvořily jednu hospodářskou jednotku.
S ohledem na výše uvedené Komise měla právo v čl. 2 písm. c) napadeného rozhodnutí uložit společnostem Alstom a Areva T & D
SA pokutu ve výši 53 550 000 eur, kterou mají uvedené společnosti zaplatit solidárně, v důsledku účasti dotyčného podniku
na protiprávním jednání v období od 7. prosince 1992 do 8. ledna 2004, protože oprávněně konstatovala, jak plyne z bodů 80
až 141 tohoto rozsudku, že každou z těchto dvou společností bylo možno považovat za osobně odpovědnou za tuto účast.
V důsledku toho je třeba jako neopodstatněné zamítnout žalobní důvody a výtky, jejichž podstatou je porušení článku 81 ES,
článku 53 dohody o EHP a pravidel týkajících se solidarity při placení pokut.
Nyní je namístě se vypořádat se žalobními důvody a výtkami vycházejícími z porušení zásad zákazu retroaktivity a právní jistoty.
Právní jistota, obecná zásada práva Unie, vyžaduje jasnost a přesnost všech předpisů Unie, především pokud tyto ukládají či
umožňují uložit sankce, byť netrestní povahy, aby tak dotčené osoby mohly jednoznačně rozpoznat svá práva a povinnosti, které
z nich vyplývají, a aby mohly následně přijmout odpovídající opatření (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 25. září 1984,
Könecke, 117/83, Recueil, s. 3291, bod 11; rozsudek Jungbunzlauer v. Komise, uvedený výše v bodě 61, bod 71 a citovaná judikatura).
Tuto zásadu je nutné dodržovat ve vztahu jak k normám trestněprávní povahy, tak ke zvláštním správním nástrojům ukládajícím
či umožňujícím ukládat správní sankce. Vztahuje se nejen na předpisy, které stanovují skutkovou podstatu protiprávního jednání,
ale i na ty předpisy, které stanovují důsledky plynoucí z protiprávního jednání porušujícího prvně uvedené předpisy (viz rozsudek
Jungbunzlauer v. Komise, uvedený výše v bodě 61, bod 72 a citovaná judikatura).
Kromě toho zásada zákazu retroaktivity, jak byla zmíněna výše v bodech 131 až 133, tvoří nedílnou součást obecných zásad práva,
jejichž dodržování zajišťuje soud Unie, a vyžaduje, aby pravidla přičitatelnosti porušení práva hospodářské soutěže a pravidla
jeho sankcionování použitá v rozhodnutí přijatém podle článku 81 ES a článku 53 dohody o EHP odpovídala pravidlům platným
v době, kdy ke zjištěnému a sankcionovanému protiprávnímu jednání došlo. Tato zásada brání, aby na protiprávní jednání byla
uplatňována nová pravidla přičitatelnosti a sankcionování, jejichž výsledek by nebyl rozumně předvídatelný v den, kdy k tomuto
protiprávnímu jednání došlo.
Z judikatury citované výše v bodech 134 a 205 vyplývá, že pravidla přičitatelnosti porušení práva hospodářské soutěže a jeho
sankcionování, která Komise v projednávaném případě použila, byla již stanovena v okamžiku, kdy k protiprávnímu jednání došlo,
v daném případě tedy v období od 7. prosince 1992 do 8. ledna 2004, a že je každopádně nelze považovat za pravidla stanovená
poprvé v napadeném rozhodnutí. Tato pravidla v rozhodné době byla, či přinejmenším musela být společnosti Alstom a společnostem
skupiny Areva známa. Tato pravidla navíc byla dostatečně jasná a přesná, aby tyto společnosti mohly rozumně předvídat výsledek
jejich uplatnění za okolností projednávané věci. Jak již bylo uvedeno výše v bodě 140, tímto lze ostatně vysvětlit i ujednání
o finančním zajištění závazků obsažené ve smlouvě o převodu pro případ, že by případně byla vyvozena odpovědnost společností
Areva T & D SA a Areva T & D AG za protiprávní jednání, k nimž došlo dříve. Alstom a společnosti skupiny Areva se tak v projednávaném
případě nemohou dovolávat porušení zásady zákazu retroaktivity a zásady právní jistoty v důsledku uložení pokuty ve výši 53 550 000 eur
v čl. 2 písm. c) napadeného rozhodnutí, kterou mají společnosti Alstom a Areva T & D SA zaplatit solidárně.
Žalobní důvod vycházející z porušení zásady právní jistoty v rozsahu, v němž jej lze vykládat jako námitku protiprávnosti
směřující vůči pravidlům týkajícím se solidarity při placení pokut, neboť tato pravidla jsou zdrojem nejistoty ohledně zaplacení
pokuty, určení dlužníka povinného zaplatit pokutu a ohledně právního postavení každého ze solidárních spoludlužníků,
eo ipso
předpokládá, že bude rozhodnuto o legalitě samotné úpravy „solidarity při placení pokut“ v právu hospodářské soutěže a přezkoumáno,
zda sankcionované společnosti mohly dostatečně přesně znát práva a povinnosti, které z ní plynou. Pojem „solidarita při placení
pokut“, podobně jako pojem „podnik“ ve smyslu práva hospodářské soutěže, jehož je pouze automatickým důsledkem (viz výše bod
205), je pojem autonomní, který je nutno vykládat s odkazem na cíle a systém práva hospodářské soutěže, jehož je součástí,
a případně i s ohledem na obecné zásady vyvozené ze všech vnitrostátních právních řádů.
V dopise došlém kanceláři Tribunálu dne 18. června 2009 (viz výše bod 42) Komise na rozdíl od toho, co uvedla na jednání (viz
výše bod 39), tvrdila, že pokud ukládá pokutu vícero společnostem, které ji mají zaplatit solidárně, aniž ve výroku svého
rozhodnutí upřesní nebo uvede jinak, nemá v úmyslu řešit otázku konkrétního podílu jednotlivých spoludlužníků na zaplacení
této pokuty. Je ovšem třeba poukázat na to, že rozhodnutí, jímž Komise vícero společnostem ukládá solidární zaplacení pokuty,
tedy nezbytně způsobuje všechny účinky, které se podle práva vážou k právnímu režimu platby pokut v právu hospodářské soutěže,
a to jak ve vztazích mezi věřitelem a solidárními spoludlužníky, tak ve vzájemných vztazích solidárních spoludlužníků. Z toho
důvodu Komise ani žalobkyně nemohou platně tvrdit, že solidarita při zaplacení pokuty upravuje vztahy mezi věřitelem a solidárními
spoludlužníky, ale nikoli mezi solidárními spoludlužníky navzájem. Komise ani žalobkyně obdobně nemohou tvrdit ani to, že
společnosti si mohou volně dohodnout podíly každé z nich na celkové částce pokuty uložené podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17,
respektive podle čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003, za porušení článku 81 ES a článku 53 dohody o EHP, kterou mají zaplatit
solidárně, neboť rozhodovací pravomoc v tomto ohledu má jedině Komise.
Je třeba mít za to, že není-li v rozhodnutí, jímž Komise ukládá pokutu za protiprávní jednání jednoho podniku vícero společnostem,
které ji mají zaplatit solidárně, uvedeno jinak, přičítá jim odpovědnost za toto chování rovným dílem (viz v tomto smyslu
rozsudek Soudního dvora ze dne 2. října 2003, Aristrain v. Komise, C‑196/99 P, Recueil, s. I‑11005, body 100 a 101). Také
již bylo rozhodnuto, že společnosti, jimž bylo uloženo solidární zaplacení pokuty, mají povinnost zaplatit jedinou pokutu,
jejíž výše se vypočítává ve vazbě na obrat dotyčného podniku (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Aristrain v. Komise,
bod 101). Z toho plyne, že každá ze společností má povinnost zaplatit Komisi celou částku pokuty a že zaplatí-li pokutu jedna
z nich, je vůči Komisi splněn závazek všech. Společnosti, jimž je uloženo solidární zaplacení pokuty a které nesou, není-li
v rozhodnutí o uložení pokuty stanoveno jinak, stejnou míru odpovědnosti za protiprávní jednání, musí v zásadě přispět k zaplacení
pokuty uložené za toto protiprávní jednání rovným dílem. V důsledku toho společnost, která po případné výzvě Komise zaplatí
celou částku pokuty, může na základě rozhodnutí Komise žalovat své solidární spoludlužníky na vydání částek odpovídajících
jejich podílům. Pokud tedy z rozhodnutí, jímž je ukládána pokuta vícero společnostem, které ji mají zaplatit solidárně, nelze
a

priori
určit, která z těchto společností bude nakonec vyzvána, aby Komisi uhradila celou částku pokuty, nebrání to tomu, aby každá
z těchto společností mohla jednoznačně zjistit svůj vlastní podíl na výši pokuty a podat proti svým spoludlužníkům žalobu
na vydání částek, které by uhradila nad rámec tohoto svého podílu.
Z výše uvedeného plyne, že solidarita při placení pokut v právu hospodářské soutěže nebrání tomu, aby každá ze sankcionovaných
společností mohla jednoznačně rozpoznat finanční důsledky, které pro ni mohou ze sankce vyplynout. V tomto ohledu samotná
skutečnost, že z napadeného rozhodnutí nelze určit, která ze společností bude vyzvána, aby Komisi zaplatila částku pokuty,
nepředstavuje porušení zásady právní jistoty.
Solidarita při placení pokut v právu hospodářské soutěže navíc nebrání právu každé ze sankcionovaných společností podat žalobu
na neplatnost rozhodnutí, jímž jí Komise uložila pokutu, kterou mají dané společnosti zaplatit solidárně. V projednávaném
případě Alstom i Areva T & D SA svého práva podat žalobu využily a každá z nich podala žalobu na neplatnost podle článku 230 ES.
Žalobní důvody a výtky vycházející z porušení zásady zákazu retroaktivity a zásady právní jistoty je tudíž třeba zamítnout
v plném rozsahu.
Pokud jde o žalobní důvody a výtky vycházející z porušení zásady personality trestů a sankcí, je třeba připomenout, že podle
této zásady, použitelné na veškerá správní řízení, která mohou vést k uložení sankcí podle práva hospodářské soutěže, má být
osoba sankcionována pouze za skutečnosti, které jsou jí individuálně vytýkány (rozsudky Tribunálu ze dne 13. prosince 2001,
Krupp Thyssen Stainless a Acciai speciali Terni v. Komise, T‑45/98 a T‑47/98, Recueil, s. II‑3757, bod 63; ze dne 25. října 2005,
Groupe Danone v. Komise, T‑38/02, Sb. rozh. s. II‑4407, bod 278, a ze dne 30. ledna 2007, France Télécom v. Komise, T‑340/03,
Sb. rozh. s. II‑107, bod 66).
V daném případě byly společnosti Alstom a Areva T & D SA v důsledku účasti dotyčného podniku na protiprávním jednání v období
od 7. prosince 1992 do 8. ledna 2004 sankcionovány za skutečnosti, které jim Komise individuálně vytkla. Jak bylo již poznamenáno
výše v bodě 127, osobní odpovědnost těchto společností za účast dotyčného podniku na protiprávním jednání v období od 7. prosince
1992 do 8. ledna 2004 byla dovozena v důsledku odpovědnosti, kterou nesly jakožto přímé nebo nepřímé vedení tohoto podniku.
Pokuta ve výši 53 550 000 eur proto byla v čl. 2 písm. c) napadeného rozhodnutí uložena společnostem Alstom a Areva T&D SA,
které ji mají zaplatit solidárně, právě v důsledku porušení článku 81 ES a článku 53 dohody o EHP, u něhož se má za to, že
se jej dopustily osobně, neboť v dané době dotyčný podnik řídily (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 16. listopadu 2000, Metsä-Serla
a další v. Komise, uvedený výše v bodě 134, bod 28).
Žalobní důvody a výtky vycházející z porušení zásady personality trestů a sankcí je tudíž rovněž třeba zamítnout.
Pokud jde o tvrzení společnosti Alstom uvedené v replice ve věci T‑127/07 a spadající pod žalobní důvody a výtky vycházející
z porušení zásady personality trestů a sankcí, že individuální nepřizpůsobení sankce plynoucí ze solidarity při placení pokut
ohrožuje cíl zajistit pokutám odrazující účinek, sledovaný zejména článkem 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003, je třeba konstatovat,
že takový žalobní důvod, který se nezakládá na žádné právní nebo skutkové okolnosti, která vyšla najevo v průběhu soudního
řízení, představuje nový žalobní důvod, který je ve smyslu článku 48 odst. 2 jednacího řádu nepřípustný. Tato výtka je každopádně
neopodstatněná, neboť každý ze solidárních spoludlužníků, jak již bylo poznamenáno výše v bodě 215, má vůči ostatním spoludlužníkům
povinnost zaplatit svůj podíl na pokutě a v zásadě v tomto rozsahu má povinnost zaplatit pokutu uloženou Komisí.
Dále je třeba se zabývat žalobními důvody a výtkami vycházejícími z porušení práva na účinný procesní prostředek, neboť v důsledku
uložení solidární pokuty bylo právní postavení společnosti Alstom procesně navázáno na právní postavení společnosti Areva
T & D SA a naopak.
Požadavek soudní ochrany představuje obecnou zásadu práva Unie, která vyplývá z ústavních tradic společných členským státům
a která byla zakotvena i v článcích 6 a 13 EÚLP [rozsudky Soudního dvora ze dne 15. května 1986, Johnston, 222/84, Recueil,
s. 1651, bod 18, a ze dne 25. července 2002, Unión de Pequeños Agricultores v. Rada, C‑50/00 P, Recueil, s. I‑6677, bod 39;
rozsudek ze dne 5. srpna 2003, P & O European Ferries (Vizcaya) a Diputación Foral de Vizcaya v. Komise, T‑116/01 a T‑118/01,
Recueil, s. II‑2957, bod 209]. Právo na účinný procesní prostředek je dále zakotveno rovněž v článku 42 Listiny základních
práv Evropské unie vyhlášené v Nice dne 7. prosince 2000 (Úř. věst. C 364, s. 1; Úř. věst. C 303, 14.12.2007, s. 1).
Požadavek účinné soudní ochrany se vztahuje zejména na všechna rozhodnutí Komise, jimiž se konstatuje a stíhá porušování práva
hospodářské soutěže (rozsudky Tribunálu ze dne 14. května 1998, Enso Española v. Komise, T‑348/94, Recueil, s. II‑1875, bod
60, a ze dne 8. července 2008, Lafarge v. Komise, T‑54/03, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 42).
Podle článku 17 nařízení č. 17 a článku 31 nařízení č. 1/2003 má Tribunál pravomoc v plné jurisdikci přezkoumávat rozhodnutí,
kterými Komise stanoví nebo stanovila pokutu, a může uloženou pokutu zrušit, snížit nebo zvýšit.
V souvislosti se žalobami podle článku 230 ES je třeba přezkum legality rozhodnutí Komise, jímž je fyzickým nebo právnickým
osobám přičítáno porušení práva hospodářské soutěže, a z tohoto důvodu je jim uložena pokuta, považovat za účinný soudní přezkum
tohoto rozhodnutí. Žalobní důvody, které mohou dotčené fyzické a právnické osoby uvádět na podporu svých žalob na neplatnost
aktu, umožňují Tribunálu posoudit z právního i skutkového hlediska opodstatněnost každého zjištěného protiprávního jednání
a každé pokuty stanovené Komisí v oblasti práva hospodářské soutěže (viz v tomto smyslu rozsudek Lafarge v. Komise, uvedený
výše v bodě 225, bod 45). Intenzita soudního přezkumu vykonávaného soudem Unie, potažmo účinnost žalob proti rozhodnutím,
jimiž Komise konstatuje porušení pravidel hospodářské soutěže a stanovuje pokutu, je ještě posílena tím, že Tribunálu je v této
oblasti přiznaná pravomoc soudního přezkumu v plné jurisdikci. Nad rámec pouhého přezkumu legality, který může vést jen buď
k zamítnutí žaloby, nebo ke zrušení napadeného aktu, pravomoc soudního přezkumu v plné jurisdikci, kterou disponuje soud Unie,
jej opravňuje ke změně napadeného aktu, aniž jej nutně musí zrušit, s přihlédnutím ke všem skutkovým okolnostem, aby například
změnil výši uložené pokuty (rozsudek Soudního dvora ze dne 15. října 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij a další v. Komise,
C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P až C‑252/99 P a C‑254/99 P, Recueil, s. I‑8375, bod 692).
V projednávaném případě skutečnost, že Komise společnostem Alstom a Areva T & D SA přičetla odpovědnost za účast dotyčného
podniku na protiprávním jednání v období od 7. prosince 1992 do 8. ledna 2004 a z toho důvodu jim v čl. 2 písm. c) napadeného
rozhodnutí uložila pokutu ve výši 53 550 000 eur, kterou mají zaplatit solidárně, neporušila právo žádné z těchto společností
jakožto adresátů napadeného rozhodnutí na soudní přezkoumání tohoto rozhodnutí prostřednictvím skutečného využití procesních
prostředků zaručených právem Unie a dohodou o EHP. Alstom i Areva T & D SA měly možnost podat k Tribunálu žalobu podle článku
230 ES obsahující nejen návrh na částečné zrušení napadeného rozhodnutí, a ujistit se tak o jeho legalitě, zejména v rozsahu,
v němž je jim uložena pokuta, kterou mají zaplatit solidárně, ale i návrh na změnu napadeného rozhodnutí v souvislosti s výší
uložené pokuty, kterou mají zaplatit solidárně. Z uvedeného plyne, že každá z těchto společností měla možnost obrátit se na
soud Unie s návrhem, aby z pohledu práva Unie přezkoumal legalitu solidarity při zaplacení pokuty ve výši 53 550 000 eur,
která jim byla uložena v čl. 2 písm. c) napadeného rozhodnutí. Na základě zpětného účinku (rozsudek Soudního dvora ze dne
26. dubna 1988, Asteris a další v. Komise, 97/86, 99/86, 193/86 a 215/86, Recueil, s. 2181, bod 30) a absolutní překážky věci
rozsouzené (rozsudky Soudního dvora ze dne 14. září 1999, Komise v. AssiDomän Kraft Products a další, C‑310/97 P, Recueil,
s. I‑5363, bod 54; ze dne 15. února 2001, Nachi Europe, C‑239/99, Recueil, s. I‑1197, bod 26, a ze dne 29. dubna 2004, Itálie
v. Komise, C‑372/97, Recueil, s. I‑3679, bod 36) u zrušujících rozsudků by mohly být společnosti Alstom či Areva T & D SA,
pokud by bylo jejich žalobám vyhověno, zcela zbaveny odpovědnosti plynoucí ze zjištěného protiprávního jednání i povinnosti
zaplatit Komisi pokutu, která jim v důsledku tohoto protiprávního jednání byla uložena, respektive povinnosti podílet se do
výše svého podílu na úhradě této pokuty, pokud by tato byla zaplacena jejich solidárním spoludlužníkem.
Skutečnost, jak tvrdí Alstom, že ujednání o finančním zajištění závazků ve smlouvě o převodu může zmařit užitek, který by
tato společnost mohla mít ze žaloby ve věci T‑121/07, je třeba považovat za právní důsledek smlouvy uzavřené mezi stranami,
nikoli za důsledek samotného napadeného rozhodnutí. Proto skutečnost, že je ve smlouvě o převodu obsaženo takové ujednání
o finančním zajištění závazků, jak plyne z bodu 368
in fine
odůvodnění napadeného rozhodnutí, nemá na legalitu napadeného rozhodnutí vliv. Je totiž třeba připomenout, že článek 81 ES,
a
per analogiam
článek 53 dohody o EHP, představují kogentní ustanovení nezbytná ke splnění poslání svěřených Evropskému společenství a EHP
(viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 4. června 2009, T‑Mobile Netherlands a další, C‑8/08, Sb. rozh. s. I‑4529,
bod 49 a citovaná judikatura), takže odpovědnost a sankce, jimž jsou vystaveny společnosti v případě porušení těchto ustanovení,
si tyto společnosti nemohou stanovit dle svého uvážení.
Nelze tudíž dospět k závěru, že napadené rozhodnutí tím, že ve svém čl. 2 písm. c) ukládá pokutu ve výši 53 550 000 eur, kterou
mají společnosti Alstom a Areva T & D SA zaplatit solidárně, porušuje zásadu práva na účinný procesní prostředek.
Žalobní důvody a námitky vycházející z porušení práva na účinný procesní prostředek je proto třeba jako neopodstatněné zamítnout.
Nakonec je třeba přezkoumat žalobní důvody a výtky vycházející z porušení článku 7 ES a zásad rovného zacházení a proporcionality,
neboť Komise tím, že společnostem Alstom a Areva T & D SA uložila pokutu, kterou mají zaplatit solidárně, delegovala na vnitrostátní
soudy či rozhodce pravomoc stanovit odpovědnost každé z nich za zjištěné protiprávní jednání, potažmo jejich podíl na zaplacení
uložené pokuty, a vystavila společnost Areva T & D SA povinnosti zaplatit Komisi částky, které měla v konečném důsledku nést
Alstom.
Podle článku 5 ES Evropské společenství jedná v mezích pravomocí svěřených mu Smlouvou a cílů stanovených v této smlouvě.
Disponuje tak pouze svěřenými pravomocemi (viz v tomto smyslu posudek 2/94 Soudního dvora ze dne 28. března 1996, Recueil,
s. I‑1759, bod 23). Podle čl. 7 odst. 1 ES orgány, které stejně jako Komise přispívají k uskutečňování úkolů svěřených Společenství,
jednají v mezích působnosti, kterou jim svěřuje Smlouva. Orgán se nemůže zříci svých pravomocí, neboť by tím nesplnil svou
úlohu podle čl. 7 odst. 1 ES, a sice uskutečňovat úkoly svěřené Společenství.
Když Komise jako v tomto případě zahájí řízení za účelem přijetí rozhodnutí konstatujícího porušení článku 81 ES a článku 53
dohody o EHP, má podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17, respektive čl. 7 odst. 1 a čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003, jako jediná
pravomoc konstatovat toto protiprávní jednání a uložit pokutu podnikům, které se na něm úmyslně nebo z nedbalosti podílely.
Komise nemůže delegovat pravomoci, které jí výše uvedená ustanovení svěřují, na třetí osobu, neboť by tím porušila zásadu
svěřených pravomocí (viz v tomto smyslu, pokud jde o vyšetřovací pravomoci, které Komisi vyplývají z článku 3 nařízení č. 17,
rozsudek Tribunálu ze dne 17. září 2007, Microsoft v. Komise, T‑201/04, Sb. rozh. s. II‑3601, bod 1264).
Dále je třeba připomenout, že Komise je při každém rozhodování o uložení pokuty podle práva hospodářské soutěže povinna dodržovat
obecné právní zásady, mezi které patří zásady rovného zacházení a proporcionality, jak je vykládají soudy Unie (rozsudek Tribunálu
ze dne 27. září 2006, Archer Daniels Midland v. Komise, T‑59/02, Sb. rozh. s. II‑3627, bod 315). Podle ustálené judikatury
zásada rovného zacházení, respektive zákazu diskriminace, vyžaduje, aby se srovnatelnými situacemi nebylo zacházeno odlišně
a s odlišnými situacemi stejně, není‑li takové zacházení objektivně odůvodněné (rozsudky Soudního dvora ze dne 13. prosince
1984, Sermide, 106/83, Recueil, s. 4209, bod 28, a ze dne 28. června 1990, Hoche, C‑174/89, Recueil, s. I‑2681, bod 25; rozsudek
Tribunálu ze dne 14. května 1998, BPB de Eendracht v. Komise, T‑311/94, Recueil, s. II‑1129, bod 309). Zásada proporcionality
pak vyžaduje, aby akty orgánů nepřekračovaly meze toho, co je přiměřené a nezbytné k dosažení legitimních cílů sledovaných
dotčenou právní úpravou, čímž se rozumí, že pokud se nabízí volba mezi několika přiměřenými opatřeními, je třeba zvolit nejméně
omezující opatření, a že způsobené nepříznivé následky nesmějí být nepřiměřené vzhledem ke sledovaným cílům (rozsudky Soudního
dvora ze dne 13. listopadu 1990, Fedesa a další, C‑331/88, Recueil, s. I‑4023, bod 13, a ze dne 5. května 1998, Spojené království
v. Komise, C‑180/96, Recueil, s. I‑2265, bod 96).
V projednávaném případě Komise v napadeném rozhodnutí na rozdíl od toho, co tvrdí společnosti skupiny Areva, určila podíly
odpovědnosti společnosti Areva T & D SA i společnosti Alstom za účast dotyčného podniku na protiprávním jednání v období od
7. prosince 1992 do 8. ledna 2004, potažmo jejich podíly na částce pokuty, kterou solidárně dluží Komisi. Jak již bylo konstatováno
výše v bodě 215, je třeba mít za to, že není-li v napadeném rozhodnutí uvedeno jinak, společnosti Areva T & D SA a Alstom
nesou odpovědnost za účast dotyčného podniku na protiprávním jednání v období od 7. prosince 1992 do 8. ledna 2004 rovným
dílem, z čehož plyne, že jejich podíly na částce pokuty, kterou mají zaplatit solidárně, je v zásadě 50 %. Jelikož tyto skutečnosti
vyplývají ze samotného napadeného rozhodnutí, nelze se domnívat, že by Komise v daném případě delegovala na vnitrostátní soud
nebo rozhodce část svých pravomocí, které jsou jí svěřeny za účelem zjišťování a sankcionování porušení článku 81 ES a článku 53
dohody o EHP.
Jelikož se přezkoumávané žalobní důvody a výtky zakládají na mylném předpokladu, je třeba je jako neopodstatněné zamítnout.
V důsledku toho je třeba zamítnout veškeré žalobní důvody a výtky společnosti Alstom a společností skupiny Areva, týkající
se pokuty ve výši 53 550 000 eur uložené v čl. 2 písm. c) napadeného rozhodnutí, kterou mají společnosti Alstom a Areva T & D
SA zaplatit solidárně, a vycházející z porušení pravidel solidarity při placení pokut, která plynou z článku 81 ES a článku 53
dohody o EHP, jakož i z porušení článku 7 ES, porušení zásady právní jistoty, zásady rovného zacházení, zásady proporcionality,
práva na účinný procesní prostředek a zásady personality trestů a z porušení povinnosti uvést odůvodnění.
V druhé řadě je třeba se zabývat žalobním důvodem vycházejícím z porušení pravidel solidarity při placení pokut, která plynou
z článku 81 ES a článku 53 dohody o EHP, a to ve vztahu k částce 25 500 000 eur, kterou mají na základě čl. 2 písm. c) napadeného
rozhodnutí uhradit solidárně společnosti skupiny Areva.
Komise v bodě 370 a v bodě 371 písm. c) odůvodnění napadeného rozhodnutí konstatovala, že společnosti skupiny Areva lze považovat
za osobně odpovědné za účast dotyčného podniku na protiprávním jednání v období od 9. ledna do 11. května 2004, neboť tento
podnik v průběhu dotčeného období, kdy docházelo k protiprávnímu jednání, přímo či nepřímo řídily, a tvořily tedy jeden a týž
podnik ve smyslu práva hospodářské soutěže.
Z judikatury uvedené výše v bodech 134 a 205 plyne, že Komise se nedopustila pochybení, když dospěla k názoru, že u společností,
které přímo či nepřímo řídily určitý podnik v době, kdy se podílel na protiprávním jednání, lze vyvodit jejich osobní odpovědnost
za protiprávní jednání tohoto podniku. Společnosti skupiny Areva v rámci tohoto žalobního důvodu nezpochybnily, že Areva T & D
SA a Areva T & D AG přímo řídily dotyčný podnik v období od 9. ledna do 11. května 2004, nýbrž pouze to, že Areva a Areva
T & D Holding týž podnik řídily nepřímo prostřednictvím svých dceřiných společností působících v rámci úseku T & D, v nichž
měly 100% podíl. Z úvah uvedených výše v bodech v bodech 144 až 152 ovšem vyplývá, že Komise se nedopustila pochybení, když
dospěla k názoru, že v období od 9. ledna do 11. května 2004 společnosti Areva a Areva T & D Holding vykonávaly skutečnou
kontrolu nad společnostmi Areva T & D SA a Areva T & D AG a určovaly tak jejich tržní chování.
Nelze tudíž tvrdit, že Komise ve vztahu k částce 25 500 000 eur, za kterou v čl. 2 písm. c) napadeného rozhodnutí činí solidárně
odpovědnými společnosti skupiny Areva, porušila pravidla solidarity při placení pokut plynoucí z článku 81 ES a článku 53
dohody o EHP.
V důsledku toho je třeba jako neopodstatněné zamítnout žalobní důvody a námitky, jimiž žalobkyně napadly pokutu uloženou v
čl. 2 písm. c) napadeného rozhodnutí, kterou mají zaplatit solidárně.
K porušení zásady dodržení práva na obhajobu a čl. 27 odst. 1 nařízení č. 1/2003
–       Argumenty účastnic řízení
Alstom ve svém sedmém žalobním důvodu Komisi vytýká, že v napadeném rozhodnutí porušila zásadu dodržení práva na obhajobu
a čl. 27 odst. 1 nařízení č. 1/2003, neboť námitky, které vůči ní vznesla v napadeném rozhodnutí, neodpovídají námitkám uvedeným
v oznámení námitek. Má za to, že jí bylo znemožněno vyjádřit se k „výlučné odpovědnosti“ za účast dotyčného podniku na protiprávním
jednání v období od 15. dubna 1988 do 6. prosince 1992, která jí je v napadeném rozhodnutí přičítána, neboť Komise v odstavci
337 oznámení námitek uvedla, že v této souvislosti nesla „solidární odpovědnost“ se společnostmi Areva T & D SA a Areva T & D
AG.
Komise argumenty společnosti Alstom popírá a navrhuje zamítnutí této žalobní námitky.
–       Závěry Tribunálu
Dodržování práva na obhajobu ve všech řízeních, která mohou vést k uložení sankcí, zejména pokut nebo penále, je základní
zásadou práva Unie, která musí být dodržena za všech okolností, i když se jedná o správní řízení (rozsudky Soudního dvora
ze dne 13. února 1979, Hoffmann-La Roche v. Komise, 85/76, Recueil, s. 461, bod 9, a ze dne 2. října 2003, ARBED v. Komise,
C‑176/99 P, Recueil, s. I‑10687, bod 19; rozsudek BASF v. Komise, uvedený výše v bodě 87, bod 44).
Dodržování práva na obhajobu vyžaduje, aby dotyčnému podniku bylo v průběhu správního řízení umožněno užitečně vyjádřit své
stanovisko k pravdivosti a relevanci skutkových zjištění a okolností, jakož i k dokumentům použitým Komisí na podporu jejího
tvrzení o existenci porušení práva hospodářské soutěže (rozsudky Soudního dvora ze dne 7. června 1983, Musique Diffusion française
a další v. Komise, 100/80 až 103/80, Recueil, s. 1825, bod 10, a Aalborg Portland a další v. Komise, uvedený výše v bodě 61,
bod 66).
V tomto smyslu nařízení č. 1/2003, stejně jako před ním nařízení č. 17, stanoví, že stranám je zasíláno oznámení námitek,
jež musí jasným způsobem uvádět všechny základní skutečnosti, o které se Komise v tomto stadiu řízení opírá. Toto uvedení
skutečností může být nicméně stručné a rozhodnutí nemusí být nutně kopií popisu námitek (rozsudky Musique Diffusion française
a další v. Komise, uvedený výše v bodě 247, bod 14, a Aalborg Portland a další v. Komise, uvedený výše v bodě 61, bod 67),
neboť oznámení námitek je přípravným dokumentem, jehož skutková a právní posouzení jsou zcela předběžná (viz rozsudky Soudního
dvora Aalborg Portland a další v. Komise, uvedený výše v bodě 61, bod 67 a citovaná judikatura; v tomto smyslu viz rovněž
rozsudek Soudního dvora ze dne 10. července 2008, Bertelsmann a Sony Corporation of America v. Impala, C‑413/06 P, Sb. rozh.
s. I‑4951, bod 63 a citovaná judikatura). Z tohoto důvodu Komise smí, a dokonce musí, zohlednit důkazy vyplývající ze správního
řízení, aby mimo jiné upustila od námitek, které se ukázaly jako neopodstatněné (rozsudky Musique Diffusion française a další
v. Komise, uvedený výše v bodě 247, bod 14, a Aalborg Portland a další v. Komise, uvedený výše v bodě 61, bod 67).
Alstom v rámci této výtky tvrdí, že Komise porušila zásadu dodržení práva na obhajobu, neboť v napadeném rozhodnutí upustila
od námitky, kterou vůči společnostem Areva T & D SA a Areva T & D AG předtím vznesla v odstavci 337 oznámení námitek a která
spočívala ve vyvození osobní odpovědnosti těchto společností za účast dotyčného podniku na protiprávním jednání v období od
15. dubna 1988 do 6. prosince 1992.
Komise, která zpochybňuje tvrzení společnosti Alstom, podle něhož jí neoznámila, že pouze ji považuje za odpovědnou za protiprávní
jednání v období od 15. dubna 1988 do 6. prosince 1992, poukazuje na to, že z odstavce 337 oznámení námitek ve spojení s jeho
odstavcem 331 vyplývá, že měla v úmyslu vyvodit odpovědnost za účast dotyčného podniku na protiprávním jednání v období od
15. dubna 1988 do 6. prosince 1992 pouze u společnosti Alstom. Vzhledem k této námitce bude namístě nejprve rozhodnout o opodstatněnosti
uvedeného tvrzení.
V odstavci 331 oznámení námitek Komise připomněla judikaturu Soudního dvora Tribunálu týkající se domněnky odpovědnosti mateřských
společností za protisoutěžní chování přičitatelné jejich dceřiné společnosti, která vyplývá z vlastnictví veškerého či téměř
veškerého kapitálu dceřiných společností mateřskými společnostmi.
V odstavci 336 oznámení námitek Komise poznamenala, že Alstom a její právní a hospodářští předchůdci vlastnili veškerý či
téměř veškerý kapitál právních subjektů, které se účastnily koluzního jednání popsaného v oznámení námitek, konkrétně jednak
společností Alsthom SA (France), GEC Alsthom SA, Kléber Eylau, GEC Alsthom T & D SA a Alstom T & D SA, jejichž právním a hospodářským
nástupcem je Areva T&D SA, a jednak společností Sprecher Energie, GEC Alsthom T&D, Alstom T & D AG, Alstom Power (Schweiz)
a Alstom AG (Suisse), jejichž právním a hospodářským nástupcem je Areva T & D AG.
V odstavci 337 oznámení námitek Komise uvedla, že z důvodů uvedených v odstavci 331 oznámení námitek má v úmyslu vyvodit solidární
odpovědnost společností Alstom, Areva T & D SA a Areva T & D AG za účast dotyčného podniku na protiprávním jednání v období
od 15. dubna 1988, kdy se tento podnik stal účastníkem dohody GQ a dohody EQ, do 8. ledna 2004, kdy skupina Alstom převedla
svůj „úsek T & D“ na skupinu Areva.
S ohledem na jasnou formulaci odstavce 337 oznámení námitek je třeba mít za to, že Alstom oprávněně poukazuje na to, že Komise
v oznámení námitek vyjádřila úmysl vyvodit osobní odpovědnost společností Areva T & D SA a Areva T & D AG za účast dotyčného
podniku na protiprávním jednání mimo jiné v období od 15. dubna 1988 do 6. prosince 1992. Vzhledem k tomu, že v napadeném
rozhodnutí Komise vyvodila odpovědnost za protiprávní jednání v tomtéž období pouze u společnosti Alstom, upustila v zásadě
od námitky, kterou původně vznesla vůči společnostem Areva T & D SA a Areva T & D AG v oznámení námitek, a napadené rozhodnutí
se tak v tomto rozsahu liší od oznámení námitek.
Ze spisu vyplývá, že společnosti skupiny Areva v odpovědi na oznámení námitek poskytly Komisi dodatečné informace, které prokazují
neopodstatněnost námitky vznesené vůči společnostem Areva T & D SA a Areva T & D AG. Z bodu 344 odůvodnění napadeného rozhodnutí,
na nějž se odvolává Komise, totiž plyne, že Komise zohlednila prohlášení společností skupiny Areva v jejich odpovědi na oznámení
námitek o tom, že odpovědnost za protiprávní jednání přinejmenším do roku 1993 může nést jedině Alstom, jelikož entity od
té doby tvořící skupinu Alstom, přímo kontrolovaly aktivity v oblasti T & D v období let 1988 až 1993, tedy až do vzniku předchůdce
společnosti Alstom T & D SA, totiž GEC Alsthom T & D SA. Komise v bodech 20, 357 a 366 odůvodnění napadeného rozhodnutí konstatovala,
že Areva T & D SA pod svou tehdejší firmou neexistovala před 7. prosincem 1992, kdy aktivitami skupiny Alstom v oblasti PISP
ve Francii byla pověřena Kléber Eylau, a Areva T & D AG pod svou tehdejší firmou před 22. prosincem 2003, kdy aktivitami skupiny
Alstom v oblasti PISP ve Švýcarsku byla pověřena Alstom (Schweiz) Services, a v bodech 358 a 371 odůvodnění napadeného rozhodnutí
z toho vyvodila, že tyto společnosti nemohou nést osobní odpovědnost za účast dotyčného podniku na protiprávním jednání v období
od 15. dubna 1988 do 6. prosince 1992.
Je tedy třeba posoudit, zda odpovědnost, kterou nese Alstom, vzrostla v důsledku skutečnosti, že Komise v napadeném rozhodnutí
rezignovala na vyvození osobní odpovědnosti společností Areva T & D SA a Areva T & D AG za účast dotyčného podniku na protiprávním
jednání v období od 15. dubna 1988 do 6. prosince 1992.
S ohledem na účinky solidarity při placení pokut, jak byly popsány výše v bodech 205 a 215, je třeba konstatovat, že skutečnost,
že v napadeném rozhodnutí byla vyvozena odpovědnost za účast dotyčného podniku na protiprávním jednání v období od 15. dubna
1988 do 6. prosince 1992 pouze u společnosti Alstom, změnila právní postavení této společnosti, a že tím pádem nesoulad mezi
oznámením námitek a napadeným rozhodnutím uvedený výše v bodě 254 zkrátil její práva. Komise totiž tím, že upustila od vyvození
osobní odpovědnosti společností Areva T & D SA a Areva T & D AG za účast dotyčného podniku na protiprávním jednání v období
od 15. dubna 1988 do 6. prosince 1992, potažmo upustila od uložení pokuty, kterou by tyto společnosti měly za uvedené období
zaplatit solidárně se společností Alstom, v konečném důsledku uložila veškerou odpovědnost, potažmo povinnost zaplatit pokutu
v plné výši, k tíži společnosti Alstom, zatímco na základě solidarity při placení pokut by se každý ze solidárních spoludlužníků
v konečném důsledku podílel na částce pokuty, kterou má zaplatit solidárně s ostatními spoludlužníky, pouze do výše svého
podílu.
Předběžná povaha oznámení námitek sice v daném případě umožnila Komisi, aby s ohledem na dodatečné informace, které poskytla
Areva v průběhu správního řízení a které takový postup odůvodňovaly, upustila od námitky vznesené v oznámení vůči společnostem
Areva T & D SA a Areva T & D AG. Jelikož však tímto postupem byla zkrácena práva společnosti Alstom, nemělo k němu dojít,
aniž jí bylo umožněno užitečně vyjádřit svoje stanovisko.
V bodě 344 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise s ohledem na vyjádření společností skupiny Areva v jejich odpovědi na oznámení
námitek, podle kterého odpovědnost za účast dotyčného podniku na protiprávním jednání v období od 15. dubna 1988 do 6. prosince
1992 mohla nést jedině Alstom (viz výše bod 255), uvedla, že Alstom ve své odpovědi na oznámení námitek výslovně uznala, že
měla přístup k odpovědi společností skupiny Areva na oznámení námitek v souladu s podmínkami dohodnutými skupinou Alstom a skupinou
Areva ve smlouvě o převodu a že se detailně zabývala tvrzeními skupiny Areva ohledně odpovědnosti. Dodala, že slyšení konané
ve dnech 18. a 19. července 2006 bylo pro společnosti Alstom i společnosti skupiny Areva příležitostí, kdy mohly zopakovat
své příslušné argumenty a reagovat na argumenty druhé strany. V bodech 345 až 347 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise
podala přehled argumentů uváděných společností Alstom v odpovědi na oznámení námitek. V bodě 347 odůvodnění mimo jiné poznamenala,
že Alstom popírá, že by se aktivně podílela na aktivitách v oblasti PISP či na příslušné kartelové dohodě před rokem 1993,
jelikož „divize T & D“, následně přejmenovaná na „úsek T & D“ (k němuž patřily Alstom T & D SA a Alstom T & D AG), vždy na
trhu jednala jako autonomní podnik, a to před tím, než nabyla právní subjektivitu, i potom, a že Alstom dále tvrdí, že odpovědnost
za protiprávní jednání může nést jedině „úsek T&D“, potažmo Areva T & D SA a Areva T & D AG.
Alstom nezpochybňuje obsah bodů 344, 345 ani 347 odůvodnění napadeného rozhodnutí. Ten přitom právně dostačujícím způsobem
svědčí o tom, že Alstom se mohla i před přijetím napadeného rozhodnutí vyjádřit k zásadě její výlučné odpovědnosti za účast
dotyčného podniku na protiprávním jednání v období od 15. dubna 1988 do 6. prosince 1992, i o tom, že se seznámila s argumenty
uváděnými společnostmi skupiny Areva v jejich odpovědi na oznámení námitek. Plyne z něj také, že Alstom měla možnost vyjádřit
důvody, které ji vedly k závěru, že nemělo být upuštěno od námitky původně vznesené v oznámení námitek vůči společnostem Areva
T & D SA a Areva T & D AG.
To potvrzuje i závěrečná zpráva úředníka pro slyšení vyhotovená dne 15. ledna 2007, která uvádí, že vzhledem k písemným odpovědím
na oznámení námitek a následné korespondenci a k výsledkům slyšení byla doba trvání protiprávního jednání, jak bylo popsáno
v oznámení námitek, v případě společností Areva T & D SA a Areva T & D AG zkrácena a že právo všech účastnic řízení být vyslechnuty
bylo v daném případě dodrženo.
Jelikož Alstom prokazatelně měla možnost užitečně vyjádřit své stanovisko k této otázce před přijetím napadeného rozhodnutí,
je třeba konstatovat, že její právo na obhajobu nebylo porušeno v důsledku nesouladu mezi oznámením námitek a napadeným rozhodnutím
spočívajícího v tom, že v napadeném rozhodnutí nedošlo k vyvození osobní odpovědnosti společností Areva T & D SA a Areva T & D
AG za účast dotyčného podniku na protiprávním jednání v období od 15. dubna 1988 do 6. prosince 1992.
Z toho důvodu je třeba zamítnout výtku, kterou Alstom vznesla v rámci sedmého žalobního důvodu, vycházející z porušení zásady
dodržení práva na obhajobu a čl. 27 odst. 1 nařízení č. 1/2003.
K 50% zvýšení základní částky pokut uložených v čl. 2 písm. b) a c) napadeného rozhodnutí společnosti Alstom a společnostem
skupiny Areva
–       Argumenty účastnic řízení
Alstom ve svém pátém žalobním důvodu, rozděleném do tří částí, vytýká Komisi, že základní částku pokut, které jí uložila v
čl. 2 písm. b) a c) napadeného rozhodnutí, zvýšila o 50 % z důvodu přitěžující okolnosti, která spočívala v tom, že dotyčný
podnik měl jakožto „evropský tajemník“ kartelové dohody sehrávat vedoucí úlohu.
První část pátého žalobního důvodu společnosti Alstom vychází z nesprávnosti posouzení Komise, podle kterého dotyčný podnik
jakožto „evropský tajemník“ kartelové dohody sehrával vedoucí úlohu.
Alstom uznává, že dotyčný podnik plnil úlohu „evropského tajemníka“ kartelové dohody „po dobu počínající ‚kolem roku 2000‘
až do roku 2004“. Připouští také, že „úloha [‚evropského tajemníka‘ kartelové dohody, kterou sehrával dotyčný podnik] mu mohla
zajistit ústřední úlohu či úlohu ‚kontaktního bodu‘ “ v rámci kartelové dohody a že „je zřejmé, že důsledkem centralizace
informací nebo jejich šíření je zefektivnění fungování kartelové dohody“. Nepopírá, že z úlohy „evropského tajemníka“ plyne
„povinnost shromažďovat, třídit a vyměňovat informace mezi evropskými účastníky navzájem a mezi nimi a japonskými [účastníky],
mechanicky (podle kvót) a na základě formulářů oznámení zasílaných účastníky rozdělovat projekty [PISP], či materiálně-technicky
zajišťovat některé, nikoli však všechny schůzky“. Konečně připouští, že jakožto „evropský tajemník“ kartelové dohody „[…]
sledoval[a] vývoj kvót každého účastníka [na základě] rozdělování projektů [PISP] a [na základě] objednávek obdržených od
klientů“.
Alstom se ovšem domnívá, že jí vůbec nelze přičítat vedoucí úlohu z důvodu její funkce „evropského tajemníka“, neboť – jak
plyne z napadeného rozhodnutí a ze spisové dokumentace Komise – tuto funkci jí vnutili ostatní účastníci kartelové dohody
zpočátku dočasně od roku 2000 do března 2002, po tomto datu pak trvale. Z oznámení námitek, napadeného rozhodnutí a ze spisu
Komise navíc plyne, že funkce „evropského tajemníka“ byla čistě administrativní a dotyčnému podniku jakožto vůdci nebo podněcovateli
protiprávního jednání nepřiznávala významnější postavení než ostatním účastníkům kartelové dohody.
Druhá část pátého žalobního důvodu vzneseného společností Alstom v zásadě vychází z porušení bodu 2 třetí odrážky pokynů a porušení
povinnosti uvést odůvodnění. Skutečnosti, které se obvykle zohledňují při kvalifikování vedoucí úlohy ve smyslu bodu 2 třetí
odrážky pokynů v projednávaném případě buď zcela chyběly, nebo byly společné pro všechny účastníky kartelové dohody. V daném
případě totiž neexistovaly některé okolnosti rozhodné pro účely kvalifikace jako vůdce protiprávního jednání. Alstom nevyhrožovala
konkurentům, kteří se neúčastnili kartelové dohody, ani nerozhodovala o rozšiřování kartelové dohody či o jejích vztazích
se třetími osobami. Neměla ani povinnost dohlížet na dodržování kartelové dohody jejími účastníky. Její postavení na relevantním
trhu nebylo převažující ve srovnání s jinými společnostmi, například Siemens a ABB, jejichž podíly na trhu byly vyšší než
její, a nedovolovalo jí vyvíjet na konkurenty nátlak. Alstom nelze s ohledem na judikaturu považovat ani za autorku myšlenky
či koncepce kartelové dohody nebo pravidel jejího fungování, neboť první dohodu, uzavřenou v roce 1988, společně podepsalo
devět evropských společností a kartelovou dohodu si také společně organizovaly. Některé charakteristiky vedoucí úlohy navíc
nebyly vlastní pouze společnosti Alstom, ale byly společné pro všechny nebo pro některé další účastníky kartelové dohody.
Tak například přípravu strategických schůzek kartelové dohody, účast na ní a četnost této účasti sdílí Alstom, Siemens a ABB,
a to na úrovni takzvaných „manažerských“ schůzek týkajících se vedení kartelové dohody a schůzek společného výboru pro Evropu
a Japonsko. Do pracovních skupin a přípravných schůzek těchto skupin na schůzky společného výboru pro Evropu a Japonsko byli
zapojeni všichni účastníci kartelové dohody. Nebylo prokázáno, že by Alstom byla v rámci kartelové dohody iniciativnější než
ostatní nebo že by jednala nezávisle například při pravidelných změnách kódů v rámci kartelové dohody. Ostatně dodržování
instrukcí, dohled a disciplínu v rámci kartelové dohody zajišťovali všichni účastníci kartelové dohody, kteří v jejím rámci
chránili své zájmy, anebo v případě dodržování povinností japonskými účastníky kartelové dohody, výbor pro Evropu. Za těchto
okolností Komise neměla z pouhé funkce „evropského tajemníka“ vyvozovat přitěžující okolnost související se skutečností, že
by z pohledu fungování kartelové dohody sehrávala významnější úlohu než ostatní účastníci, ba dokonce rozhodující úlohu pro
její pokračování. Komise kromě toho neodůvodnila náležitě a dostatečně své závěry, podle kterých „evropský tajemník“ kartelové
dohody sehrával velmi důležitou, ve skutečnosti dokonce zásadní úlohu pro fungování kartelové dohody, neboť do ní vkládal
značné zdroje a přebíral v jejím rámci iniciativu.
Třetí část pátého žalobního důvodu společnosti Alstom vychází z porušení zásady rovného zacházení a zásady proporcionality.
Komise podle ní porušila zásadu rovného zacházení, neboť z pohledu přitěžující okolnosti související s vedoucí úlohou zacházela
s dotyčným podnikem stejně jako se společností Siemens, ačkoli nebyly ve srovnatelné situaci, a odlišně než se společností
ABB a japonskými podniky, které se podílely na zjištěném protiprávním jednání, ačkoli tyto byly ve srovnatelné situaci. Alstom
namítá také porušení zásady proporcionality v důsledku stejného zacházení s dotyčným podnikem a společností Siemens.
Společnosti skupiny Areva v rámci svého šestého žalobního důvodu, rozděleného do čtyř částí, napadají zvýšení pokuty, která
jim byla uložena v čl. 2 písm. c) napadeného rozhodnutí v důsledku vedoucí úlohy, kterou dotyčný podnik sehrával jakožto „evropský
tajemník“ kartelové dohody.
První část šestého žalobního důvodu vzneseného společnostmi skupiny Areva vychází z porušení čl. 23 odst. 2 písm. a) nařízení
č. 1/2003 a bodu 2 pokynů, které má spočívat v tom, že Komise je kvalifikovala jako vůdce, aniž prokázala, že by vykonávaly
řídící funkce nebo dávaly podněty k provádění kartelové dohody. Dotyčný podnik sice jakožto „evropský tajemník“ plnil výkonnou
funkci administrativní povahy od konce roku 1999 do května 2004, nikdy však v rámci kartelové dohody nevykonával řídící funkci
ani nesehrával úlohu podněcovatele. Jak plyne ze spisu Komise, sekretariát pracovních schůzek neumožňoval dotyčnému podniku
rozhodujícím způsobem jakkoli ovlivňovat strategické otázky kartelové dohody. Ty byly projednávány na schůzkách týkajících
se vedení kartelové dohody, jimž předsedala ABB. Význam úlohy evropského tajemníka kartelové dohody časem upadal, až za její
výkon dokonce přestala náležet odměna. Dotyčný podnik však na rozdíl od společností Siemens a ABB každopádně nedisponoval
dostatečnou tržní sílou k tomu, aby sehrával vedoucí úlohu při protiprávním jednání.
Druhá část šestého žalobního důvodu vzneseného společnostmi skupiny Areva vychází z nesprávnosti posouzení Komise ohledně
povahy funkcí, které plnil dotyčný podnik jakožto „evropský tajemník“ kartelové dohody.
Společnosti skupiny Areva uznávají, že dotyčný podnik „byl evropským tajemníkem kartelové dohody od konce roku 1999 do května 2004“
a že v této souvislosti plnil „administrativní […] úlohu“, respektive „instrumentální funkci“, která „nepochybně usnadňovala
fungování kartelové dohody“. Pokud jde o obsahovou náplň této úlohy, připouštějí, že „evropský tajemník“ kartelové dohody
„[…] zprostředkovával výměnu informací“ v rámci kartelové dohody, jelikož shromažďoval, třídil a vyměňoval některé informace
o fungování kartelové dohody. Dále uznávají, že „evropský tajemník“ kartelové dohody „organizačně“ a „sekretářsky zajišťoval
pracovní schůzky“ kartelové dohody a že v této souvislosti sestavoval pořady jednání podle „toho, co vyplynulo z debat a návrhů
všech členů kartelu“, a „shrnova[l] […] požadavky a návrhy účastníků kartelové dohody a […] výsledky debat“, zejména pokud
šlo o přidělování projektů PISP. Z jejich písemností nakonec vyplývá, že až do „roku 2002“ „evropský tajemník“ kartelové dohody
plnil úkoly při „rozdělování projektů [PISP]“.
Společnosti skupiny Areva se nicméně domnívají, že jim vůbec nelze přičítat vedoucí úlohu z titulu jejich funkce „evropského
tajemníka“. Komise tak pochybila, když v bodě 512 odůvodnění napadeného rozhodnutí dospěla k názoru, že „evropský tajemník“
představoval komunikační nástroj pro účastníky kartelové dohody a že svolával schůzky sloužící k provádění kartelové dohody,
kterým i předsedal. Pokud jde o tok informací v rámci kartelové dohody, „evropského tajemníka“ nelze považovat za centrální
přenosový mechanismus mezi evropskými účastníky kartelové dohody, jelikož tito si téměř polovinu všech informací předávali
na bilaterální bázi a přenos informací prostřednictvím evropského tajemníka měl od září 1999 zcela jasně sestupnou tendenci.
Po zániku systému vyplývajícího z dohody GC „evropský tajemník“ již ani nesvolával schůzky. Tajemník ani nenesl náklady na
materiální zajištění (správa, vypracování zápisů atd.) a financování schůzek sám, nýbrž je střídavě nesli všichni účastníci.
Nepřesný je i závěr, podle kterého „evropský tajemník“ předsedal schůzkám v tom smyslu, že by je řídil nebo k nim dával v rámci
kartelové dohody podněty, jelikož v této souvislosti pouze ode všech shromažďoval žádosti a návrhy, které pak spolu s výsledkem
debat shrnoval. Společnosti skupiny Areva namítají, že se Komise v každém případě dopustila pochybení, když v bodě 513 odůvodnění
napadeného rozhodnutí konstatovala, že úloha tajemníka byla velmi důležitá, ve skutečnosti dokonce zásadní pro fungování kartelové
dohody. V roce 2002 se poté, co se kartelové dohody přestala účastnit společnost Siemens, přestaly uplatňovat dohody GQ a EQ
a úloha evropského tajemníka kartelové dohody se velmi zjednodušila. Konkrétně ztratil výlučnost v pořádání schůzek a neměl
již na starost přidělování zakázek. „Evropský tajemník“ se tak omezil čistě na výkon rozhodnutí účastníků kartelové dohody,
jejíž fungování usnadňoval, aniž však byl pro ni nezbytný.
Třetí část šestého žalobního důvodu vzneseného společnostmi skupiny Areva vychází z porušení zásady rovného zacházení, neboť
Komise zacházela s dotyčným podnikem stejně jako se společností Siemens, ačkoli nebyly ve srovnatelné situaci a odlišně než
se společností ABB a japonskými podniky, které se účastnily kartelové dohody, ačkoli tyto byly ve srovnatelné situaci. Čtvrtá
část vychází z porušení zásady proporcionality, neboť rozdíl v závažnosti mezi protiprávním jednáním, jehož se dopustil dotyčný
podnik, a protiprávním jednáním, jehož se dopouštěly ostatní účastníci kartelové dohody, není dost významný na to, aby odůvodnil
50% zvýšení základní částky uložených pokut.
Komise argumenty společnosti Alstom a společností skupiny Areva popírá a navrhuje zamítnutí jejich žalobních důvodů a výtek.
–       Závěry Tribunálu
Komise v bodě 514 odůvodnění napadeného rozhodnutí dotyčnému podniku vytkla zejména vedoucí úlohu při protiprávním jednání
ve smyslu bodu 2 třetí odrážky pokynů, a to z důvodu jeho funkce „evropského tajemníka“ kartelové dohody. V bodech 514 a 522
odůvodnění napadeného rozhodnutí dospěla k závěru, že základní částku pokuty ukládané společnosti Alstom je třeba zvýšit o 50 %
na celkových 65 020 000 eur a základní částku pokut ukládaných společnosti Areva T & D SA a ostatním společnostem skupiny
Areva je třeba zvýšit o 50 % na celkových 53 550 000 eur pro společnost Areva T & D SA a 25 500 000 eur pro ostatní společnosti
skupiny Areva.
Když za účast vícero podniků na porušování článku 81 ES nebo článku 53 dohody o EHP nese odpovědnost několik společností,
Komise musí při stanovování základní částky pokut ukládaných každé z těchto společností podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17
nebo de čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 přezkoumat závažnost účasti podniku, který řídila, na protiprávním jednání (viz
v tomto smyslu rozsudky Suiker Unie a další v. Komise, uvedený výše v bodě 87, bod 623, a Aalborg Portland a další v. Komise,
uvedený výše v bodě 61, bod 92; rozsudek ze dne 25. října 2005, Groupe Danone v. Komise, uvedený výše v bodě 219, bod 277).
To předpokládá zejména prokázání příslušných rolí jednotlivých podniků v protiprávním jednání po dobu jejich účasti na něm
(viz v tomto smyslu rozsudek Komise v. Anic Partecipazioni, uvedený výše v bodě 65, bod 150; rozsudky Enichem Anic v. Komise,
uvedený výše v bodě 63, bod 264, a ze dne 25. října 2005, Groupe Danone v. Komise, uvedený výše v bodě 219, bod 277) pod vedením
jedné či druhé dotčené společnosti. Tento závěr je logickým důsledkem zásady personality trestů a sankcí, jak již byla popsána
výše v bodě 219 (viz rozsudek ze dne 25. října 2005, Groupe Danone v. Komise, uvedený výše v bodě 219, bod 278 a citovaná
judikatura).
Body 2 a 3 pokynů v souladu se zásadou personality trestů a sankcí stanoví úpravu částky pokuty v závislosti na některých
přitěžujících a polehčujících okolnostech, které jsou specifické pro situaci každého z podniků účastnících se protiprávního
jednání a společností, jimž následně může být tato účast přičítána. Bod 2 obsahuje zejména demonstrativní výčet přitěžujících
okolností, k nimž lze přihlédnout.
Úloha vůdce zastávaná jedním nebo více podniky v rámci kartelové dohody musí být zohledněna pro účely výpočtu výše pokuty
v rozsahu, v jakém podniky, které takovou úlohu zastávaly, musejí nést zvláštní odpovědnost v porovnání s ostatními podniky
(rozsudky Tokai Carbon a další v. Komise, uvedený výše v bodě 134, bod 316, a BASF v. Komise, uvedený výše v bodě 87, bod
281; v tomto smyslu viz rovněž rozsudky Tribunálu ze dne 14. května 1998, Mayr‑Melnhof v. Komise, T‑347/94, Recueil, s. II‑1751,
bod 291). Demonstrativní výčet okolností, které mohou odůvodnit zvýšení základní částky pokuty, uvedený v bodě 2 pokynů mimo
jiné obsahuje, jak je uvedeno v třetí odrážce tohoto bodu, „vedoucí úloh[u podniku] při protiprávním jednání nebo podněcování
k němu“.
Jak plyne ze samotného znění bodu 2 třetí odrážky pokynů, je třeba rozlišovat mezi pojmy „vůdce“ a „podněcovatel“ protiprávního
jednání. Zatímco se role podněcovatele vztahuje k okamžiku vzniku nebo rozšíření kartelové dohody, role vůdce se váže k jejímu
fungování (rozsudek BASF v. Komise, uvedený výše v bodě 87, bod 316). Vzhledem k tomu, že napadené rozhodnutí v souvislosti
s dotyčným podnikem konstatovalo pouze vedoucí úlohu při protiprávním jednání, je třeba jako neopodstatněné zamítnout veškeré
argumenty společnosti Alstom vycházející z pojmu „podněcovatele“.
Na základě žalobních výtek vycházejících z nesprávného posouzení a z porušení bodu 2 třetí odrážky pokynů je následně třeba
přezkoumat, zda Komise mohla s ohledem na souvislosti projednávaného případu oprávněně dospět k závěru, že skutečnost, že
dotyčný podnik plnil funkci evropského tajemníka kartelové dohody, lze postavit na roveň výkonu vedoucí úlohy při protiprávním
jednání ve smyslu bodu 2 třetí odrážky pokynů. Tribunál se při přezkumu legality posuzování vedoucí úlohy při protiprávním
jednání, kterou měl zastávat dotyčný podnik, a zvláštní odpovědnosti, kterou z tohoto důvodu nese Alstom a společnosti skupiny
Areva, musí omezit na skutkové okolnosti uvedené v napadeném rozhodnutí jako důkazy o takové úloze.
Aby podnik mohl být kvalifikován jako vůdce kartelové dohody, musí představovat pro kartelovou dohodu významnou hybnou sílu
(rozsudky Tribunálu BASF v. Komise, uvedený výše v bodě 87, bod 374, a ze dne 18. června 2008, Hoechst v. Komise, T‑410/03,
Sb. rozh. s. II‑881, bod 423) anebo nést zvláštní a konkrétní odpovědnost za fungování této dohody (viz v tomto smyslu rozsudek
BASF v. Komise, uvedený výše v bodě 87, bod 300). Taková okolnost musí být posuzována celkově s ohledem na kontext projednávané
věci (viz v tomto smyslu rozsudek BASF v. Komise, uvedený výše v bodě 87, body 299 a 373). Lze ji dovodit zejména z toho,
že podnik svými konkrétními iniciativními kroky sám od sebe zavdal zásadní podnět ke kartelové dohodě (viz v tomto smyslu
rozsudek BASF v. Komise, uvedený výše v bodě 87, body 348, 370 až 375 a 427, a výše uvedený rozsudek Hoechst v. Komise, bod
426). Také ji lze dovodit ze souboru nepřímých důkazů poukazujících na odhodlanost, s jakou podnik usiluje o zajištění stability
a úspěchu kartelové dohody (viz v tomto smyslu rozsudek BASF v. Komise, uvedený výše v bodě 87, bod 351). Tak je tomu i tehdy,
je-li prokázáno, že podnik vykonával v rámci kartelové dohody funkce koordinátora, zejména organizoval a personálně zajišťoval
sekretariát pověřený konkrétním prováděním kartelové dohody (viz v tomto smyslu rozsudek Tribunálu ze dne 9. července 2003,
Archer Daniels Midland a Archer Daniels Midland Ingredients v. Komise, T‑224/00, Recueil, s. II‑2597, body 246 a 247). Stejně
tak je tomu tehdy, když se prokáže, že tento podnik zastával ústřední úlohu při konkrétním fungování kartelové dohody, například
tím, že organizoval, značný počet schůzek, shromažďoval a rozesílal informace v rámci kartelové dohody, zastupoval některé
účastníky v rámci kartelové dohody nebo nejčastěji předkládal návrhy k fungování kartelové dohody (viz v tomto smyslu rozsudek
Soudního dvora ze dne 8. listopadu 1983, IAZ International Belgium a další v. Komise, 96/82 až 102/82, 104/82, 105/82, 108/82
a 110/82, Recueil, s. 3369, body 57 a 58, a rozsudek BASF v. Komise, uvedený výše v bodě 87, body 404, 439 a 461).
Naopak skutečnost, že podnik vyvíjí nátlak, či dokonce diktuje chování ostatním účastníkům kartelové dohody, není nutným předpokladem
k tomu, aby tento podnik mohl být kvalifikován jako vůdce kartelové dohody (rozsudek BASF v. Komise, uvedený výše v bodě 87,
bod 374). Ani postavení podniku na trhu či zdroje, jimiž disponuje, nemohou představovat nepřímé důkazy o vedoucí úloze při
protiprávním jednání, a to ani kdyby zapadaly do kontextu, s ohledem na který je třeba takové nepřímé důkazy posuzovat (viz
v tomto smyslu rozsudky Archer Daniels Midland a Archer Daniels Midland Ingredients v. Komise, uvedený výše v bodě 283, bod
241, a BASF v. Komise, uvedený výše v bodě 87, bod 299).
V projednávaném případě, jak plyne z bodů 511 až 513 odůvodnění napadeného rozhodnutí, Komise vzala v úvahu, že „evropský
sekretariát“ kartelové dohody existoval po celou dobu kartelové dohody a že v průběhu času byl stabilním prvkem, přestože
se kartelová dohoda z organizačního hlediska značně měnila. Sekretariát plnil mnoho úloh. Komise s odkazem na body 121 až
123, 131, 132, 142, 147 až 149, 157 až 161, 173, 185 a 191 až 198 odůvodnění napadeného rozhodnutí poukazuje na to, že „evropský
sekretariát“ kartelové dohody byl komunikačním nástrojem mezi evropskými podniky, které se účastnily kartelové dohody, a mezi
těmito podniky a japonským sekretariátem, že svolával schůzky a předsedal jim a že odpovídal za účtování kvót. Podle Komise
ze zpráv zasílaných tímto sekretariátem, z obsahu dohody GQ a dohody EQ, jakož i z konkrétního fungování kartelové dohody
jasně vyplývá, že úloha „evropského tajemníka“ kartelové dohody byla zásadní. „Evropský tajemník“ tím, že přebíral iniciativu
a vkládal do kartelové dohody značné zdroje, prokazoval pro účely kartelové dohody významnou službu a výrazně přispíval k jejímu
řádnému fungování.
Nyní je třeba v první řadě zjistit, zda Komise mohla pouze s ohledem na skutkové okolnosti uvedené v napadeném rozhodnutí,
které Alstom ani společnosti skupiny Areva nezpochybňují (viz výše zejména body 266 a 273), bez porušení čl. 23 odst. 2 písm. a)
nařízení č. 1/2003, bodu 2 třetí odrážky pokynů a také aniž se dopustila nesprávného posouzení, dospět k závěru, že dotyčný
podnik tím, že od konce roku 1999 do 11. května 2004 plnil funkce „evropského tajemníka“ kartelové dohody, zastával vedoucí
úlohu při protiprávním jednání, jak plyne z bodu 147 odůvodnění napadeného rozhodnutí.
V tomto ohledu je třeba konstatovat, že úkoly, které „evropský tajemník“ kartelové dohody vykonával, mu přiznávaly postavení
vůdce při koordinování kartelové dohody a v každém případě při jejím konkrétním fungování. Jak totiž Komise v napadeném rozhodnutí
správně konstatovala, „evropský tajemník“ byl pro účastníky kartelové dohody kontaktním článkem a sehrával klíčovou úlohu
při jejím konkrétním fungování, neboť zprostředkovával výměnu informací v rámci kartelové dohody, shromažďoval, třídil a vyměňoval
si základní informace o fungování kartelové dohody, zejména informace o projektech PISP, s ostatními jejími účastníky, organizačně
a sekretářsky zajišťoval pracovní schůzky a příležitostně měnil kódy, které sloužily k utajení těchto schůzek či kontaktů.
Komise dále v bodech 147 a 513 odůvodnění napadeného rozhodnutí oprávněně dospěla k názoru, že „evropský sekretariát“ kartelové
dohody představoval značnou odpovědnost vyžadující nezanedbatelné zdroje, ať již z pohledu poskytnutého času nebo personálu.
Bez centrální koordinace a organizace zajišťované tímto sekretariátem by kartelová dohoda vzhledem ke své komplexnosti bezpochyby
nemohla fungovat tak efektivně. S ohledem na nezpochybněnou skutečnost, že dotyčný podnik tyto úkoly plnil trvale od konce
roku 1999 do 8. ledna 2004, Komise oprávněně uzavřela, že tento podnik v daném případě představoval pro kartelovou dohodu
významnou hybnou sílu, a tím pádem i zastával vedoucí úlohu při protiprávním jednání ve smyslu bodu 2 třetí odrážky pokynů.
Ostatní argumenty společnosti Alstom a společností skupiny Areva tento závěr nezpochybňují.
Úvodem je třeba poznamenat, že Alstom kritizuje napadené rozhodnutí neoprávněně, když se dovolává některých skutkových a právních
posouzení uvedených v oznámení námitek (viz výše bod 264). V této souvislosti postačí připomenout, že oznámení námitek je
přípravným dokumentem, jehož skutková a právní posouzení jsou zcela předběžná (viz výše bod 248).
Pokud jde o kritéria související s kvalifikací vůdce protiprávního jednání, která v projednávaném případě údajně nebyla naplněna,
a sice vyhrožování podnikům, které se neúčastní kartelové dohody, rozhodování o rozšiřování kartelové dohody či o jejích vztazích
se třetími osobami anebo vytvoření myšlenky či koncepce kartelové dohody, je třeba poukázat na to, že ta se vztahují k okamžiku
vzniku nebo rozšíření kartelové dohody, potažmo k roli „podněcovatele protiprávního jednání“, jak již bylo uvedeno výše v bodě 281.
Takové skutečnosti mohou proto být rozhodující při prokazování, zda podnik nabádal či povzbuzoval jiné podniky, aby prováděly
kartelovou dohodu nebo se k ní připojily, a tedy při kvalifikování „podněcovatele protiprávního jednání“ ve smyslu bodu 2
třetí odrážky pokynů (viz v tomto smyslu rozsudek BASF v. Komise, uvedený výše v bodě 87, body 316 a 321), nejsou však rozhodné
pro účely kvalifikace podniku jakožto vůdce protiprávního jednání, k níž postačí prokázat, jako v projednávaném případě, že
dotčený podnik představoval tak či onak pro kartelovou dohodu významnou hybnou sílu (viz výše bod 283).
Dále i kdyby dotyčný podnik neměl dostatečnou hospodářskou sílu nebo dostatečně autoritativní postavení k zajišťování dodržování
kartelové dohody a k dohledu nad tímto dodržováním, nepostačuje to k vyloučení jeho možnosti sehrávat vedoucí úlohu při protiprávním
jednání ve smyslu bodu 2 třetí odrážky pokynů. Jak plyne z judikatury citované výše v bodech 283 a 284, skutečností, že dotyčný
podnik nebyl nutně s to vynucovat na ostatních účastnících kartelové dohody kýžené chování, není dotčena možnost, aby tak
či onak a v konkrétním případě trvalým výkonem funkce „evropského tajemníka“ kartelové dohody, byť pouze administrativní povahy,
představoval pro kartelovou dohodu významnou hybnou sílu, která jí umožňuje fungovat stabilně a efektivně.
Pokud jde o tvrzení společnosti Alstom, podle kterých byla úloha „evropského tajemníka“ kartelové dohody dotyčnému podniku
vnucena „kolem roku 2000“, ta se neopírají o žádnou písemnost ve spise v tomto řízení a potvrzena nebyla ani v prohlášení
pana S. ze dne 15. září 2006 (viz výše bod 23), ani v bodech 147 a 191 odůvodnění napadeného rozhodnutí, na které Alstom v této
souvislosti odkazuje. Ostatně ani argumenty společnosti Alstom, podle kterých se dotyčný podnik neujal funkce „evropského
tajemníka“ kartelové dohody sám od sebe a musel se při výkonu této funkce řídit určitými pravidly stanovenými v rámci kartelové
dohody, nevylučují, že tento podnik sehrával vedoucí úlohu při protiprávním jednání. V tomto ohledu je podstatné, že dotyčný
podnik skutečně a trvale vykonával funkci „evropského tajemníka“ kartelové dohody od konce roku 1999 do 8. ledna 2004, tedy
přibližně po dobu čtyř let a dvou měsíců, a tím pádem plnil úlohu vůdce při koordinování a konkrétním fungování kartelové
dohody.
Stejně tak argumenty vycházející z toho, že funkce „evropského tajemníka“ kartelové dohody neplnil v plném rozsahu výlučně
dotyčný podnik, ale že podle pravidel kartelové dohody si ostatní podniky mohly některé informace vyměňovat mezi sebou přímo,
že mohly pořádat schůzky kartelové dohody, zejména schůzky týkající se vedení kartelové dohody, nebo kartelovou dohodu provádět,
zejména pokud šlo o přidělování projektů PISP, aniž se musely obracet na „evropského tajemníka“ kartelové dohody, nemohou
zpochybnit závěr Komise, podle kterého dotyčný podnik sehrával vedoucí úlohu při protiprávním jednání v rámci kartelové dohody
tím, že trvale plnil řadu úkolů svěřených „evropskému tajemníkovi“ kartelové dohody. Ani z bodů 120, 122, 149, 152, 157, 162,
180, 182, 185, 194, 197, 205 a 207 odůvodnění napadeného rozhodnutí, které Alstom cituje, ani z písemností ve spise v tomto
řízení nelze dovodit, že ABB či jiné podniky, které se účastnily kartelové dohody a které formálně nezastávaly úlohu „evropského
tajemníka“, prakticky zasahovaly do fungování kartelové dohody stejným způsobem jako on, a to jak z pohledu četnosti či doby
trvání, tak z pohledu rozsahu či intenzity. Ostatně, pokud by i jiné podniky, které se účastnily kartelové dohody, zejména
ABB, zastávaly významnou a rozhodující úlohu určováním všeobecné strategie kartelové dohody nebo tím, že by v jejím rámci
prosazovaly svou autoritu, mohlo by to nanejvýš odůvodnit zahájení šetření i jejich odpovědnosti za fungování kartelové dohody
z důvodu, že sehrávaly vedoucí úlohu při protiprávním jednání, ale v žádném případě to nemůže zpochybnit závěr Komise, podle
kterého dotyčný podnik zastával úlohu „vůdce protiprávního jednání“ v rámci kartelové dohody tím, že trvale plnil řadu úkolů
svěřených „evropskému tajemníkovi“ kartelové dohody (viz v tomto smyslu rozsudek BASF v. Komise, uvedený výše v bodě 87, bod
376).
Je tedy třeba mít za to, že Komise mohla bez porušení čl. 23 odst. 2 písm. a) nařízení č. 1/2003 a bodu 2 třetí odrážky pokynů,
aniž se přitom dopustila nesprávného posouzení, dospět k závěru, že dotyčný podnik tím, že od konce roku 1999 do 8. ledna
2004 trvale plnil funkce „evropského tajemníka“ kartelové dohody, sehrával vedoucí úlohu při protiprávním jednání.
Dále vzhledem k tomu, že z bodů 512 a 513 odůvodnění napadeného rozhodnutí jasně vyplývají úvahy, které Komisi vedly ke kvalifikování
dotyčného podniku jakožto vůdce protiprávního jednání, jelikož podnik vykonával funkci koordinátora a sehrával ústřední roli
při konkrétním fungování kartelové dohody, bylo napadené rozhodnutí odůvodněno právně dostačujícím způsobem ve smyslu judikatury
citované výše v bodě 283. V důsledku toho žalobní výtka společnosti Alstom vycházející z nedostatku odůvodnění napadeného
rozhodnutí v daném ohledu musí být pro neopodstatněnost zamítnuta. Jak správně podotýká Komise, z písemností samotné společnosti
Alstom rovněž plyne, že byla s to pochopit úvahy uvedené v napadeném rozhodnutí, které Komisi vedly ke kvalifikování dotyčného
podniku jakožto vůdce protiprávního jednání.
Pokud jde o žalobní výtku vycházející z porušení zásady rovného zacházení a zásady proporcionality, její podstatou je zpochybnění
spravedlivosti 50% zvýšení základní částky pokut uložených společnosti Alstom a společnostem skupiny Areva.
Z judikatury vyplývá, že dodržování zásady rovného zacházení, respektive zákazu diskriminace, připomenuté výše v bodě 235,
musí být v souladu s dodržováním zásady legality, z čehož plyne, že nikdo nemůže ve svůj prospěch uplatňovat protiprávnost,
k níž došlo ve prospěch jiné osoby (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 4. července 1985, Williams v. Účetní
dvůr, 134/84, Recueil, s. 2225, bod 14 a citovaná judikatura; rozsudky Tribunálu ze dne 14. května 1998, Cascades v. Komise,
T‑308/94, Recueil, s. II‑925, bod 259, a LR AF 1998 v. Komise, uvedený výše v bodě 131, bod 367).
Dodržování zásady proporcionality připomenuté výše v bodě 235 dále vyžaduje, aby pokuty nebyly nepřiměřené vzhledem ke sledovaným
cílům, tedy k dodržování práva hospodářské soutěže, a aby výše pokuty uložené za porušování práva hospodářské soutěže bylo
přiměřené protiprávnímu jednání posuzovanému v celkových souvislostech s přihlédnutím zejména k jeho závažnosti (rozsudky
Tribunálu ze dne 6. října 1994, Tetra Pak v. Komise, T‑83/91, Recueil, s. II‑755, bod 240; ze dne 8. července 2004, JFE Engineering
a další v. Komise, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 a T‑78/00, Sb. rozh. s. II‑2501, bod 532, a ze dne 12. září 2007, Prym a Prym
Consumer v. Komise, T‑30/05, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 224).
Pro posouzení závažnosti protiprávního jednání je nezbytné zohlednit velký počet skutečností, jejichž povaha a význam se liší
podle jeho typu a zvláštních okolností (rozsudek Musique Diffusion française a další v. Komise, uvedený výše v bodě 247, bod
120, a rozsudek JFE Engineering a další v. Komise, uvedený výše v bodě 298, bod 532).
Dále je třeba připomenout, že podniky, které se účastní dlouhodobého protiprávního jednání, mohou vykonávat vedoucí úlohu
při protiprávním jednání střídavě v různých okamžicích, takže nelze vyloučit, že vůči každému z nich, jakož i vůči společnostem,
jimž je jejich chování přičitatelné, může být uplatněna přitěžující okolnost související s vedoucí úlohou při protiprávním
jednání (rozsudek BASF v. Komise, uvedený výše v bodě 87, bod 460).
Při zjišťování, zda byla porušena zásada rovného zacházení, je třeba porovnat zacházení se společností Alstom a společnostmi
skupiny Areva na jedné straně a zacházení se společnostmi Siemens, ABB a společnostmi, které řídily japonské podniky, jež
se podílely na protiprávním jednání, na straně druhé, a to z pohledu přitěžující okolnosti související s úlohou „vůdce protiprávního
jednání“.
Na úvod je třeba konstatovat, že vůči společnosti Alstom a společnostem skupiny Areva bylo s ohledem na tuto přitěžující okolnost
uplatněno 50% zvýšení základní částky jejich pokuty, přičemž totožné zvýšení bylo uplatněno i vůči společnosti Siemens, neboť
dotyčný podnik, stejně jako podnik vedený společností Siemens, trvale plnil funkci „evropského tajemníka“ kartelové dohody.
Alstom napadá právě tuto totožnost zacházení s tím, že situace dotyčného podniku se liší od situace podniku vedeného společností
Siemens, jelikož prvně uvedený plnil funkce „evropského tajemníka“ kartelové dohody po dobu dvakrát kratší než podnik vedený
společností Siemens.
Jak již bylo uvedeno, z bodů 147 a 178 odůvodnění napadeného rozhodnutí vyplývá, že podnik vedený společností Siemens plnil
funkci „evropského tajemníka“ kartelové dohody od jejího počátku, tedy od 15. dubna 1988, až do září 1999, tedy po dobu přibližně
jedenácti let a pěti měsíců, a že poté, co opustil kartelovou dohodu, plnil tuto funkci dotyčný podnik, a to od konce roku
1999 až do ukončení aktivit kartelové dohody dne 11. května 2004. Jelikož se na společnosti Alstom a společnosti skupiny Areva
neuplatní teorie hospodářského nástupnictví (viz výše bod 111), lze pak navíc v projednávaném případě vyvodit osobní odpovědnost
těchto společností za to, že dotyčný podnik plnil ve fungování kartelové dohody funkci hybné síly, pouze pro období, po které
přímo či nepřímo řídily jeho aktivity. Z čl. 1 písm. b) až f) napadeného rozhodnutí ve spojení s body 358 a 371 jeho odůvodnění
plyne, že vedoucí úlohu při protiprávním jednání, kterou sehrával dotyčný podnik, lze přičítat:
–        společnosti Alstom pouze pro období od konce roku 1999 do 8. ledna 2004, tedy po dobu přibližně čtyř let a dvou měsíců;
–        společnosti Areva T & D SA pouze pro období od konce roku 1999 do 11. května 2004, tedy po dobu přibližně čtyř let a sedmi
měsíců;
–        společnosti Areva T & D AG pouze pro období od 22. prosince 2003 do 11. května 2004, tedy po dobu přibližně pěti měsíců
–        a společnostem Areva a Areva T & D Holding pouze pro období od 9. ledna do 11. května 2004, tedy po dobu přibližně čtyř měsíců.
V každém případě tak existuje podstatný rozdíl mezi délkou trvání výkonu funkce „evropského tajemníka“ kartelové dohody podnikem
vedeným společností Siemens a délkou trvání výkonu téže funkce dotyčným podnikem pod vedením společnosti Alstom a společností
skupiny Areva.
Komise se v napadeném rozhodnutí zaměřila na skutečnost, že podnik vedený společností Siemens i dotyčný podnik zajišťovaly
„evropský sekretariát“ kartelové dohody samy, a to stabilně a trvale. V tomto ohledu je třeba poukázat na to, že přestože
Alstom správně uvádí, že v bodech 147 a 191 odůvodnění napadeného rozhodnutí je dotyčný podnik označen pouze jako „dočasný
evropský tajemník“ kartelové dohody ke konci roku 1999, respektive k začátku roku 2000, nezpochybňuje, že v březnu 2002 bylo
dohodnuto, že bude sama zajišťovat sekretariát na dobu neurčitou, a tudíž stabilně a trvale. Kromě toho závěr, že dotyčný
podnik stabilně a trvale sám zajišťoval „evropský sekretariát“ kartelové dohody, nelze zpochybnit skutečností, na kterou poukazuje
Alstom, že dotyčný podnik plnil funkci „evropského tajemníka“ kartelové dohody jen po omezenou dobu přibližně čtyř let a dvou
měsíců, neboť tato skutková okolnost není závislá na vůli společnosti Alstom a je pouze následkem toho, že Komise na podnět
ABB (viz výše bod 10) zasáhla za účelem ukončení protiprávního jednání.
Otázkou zde je, zda podstatný rozdíl mezi délkami trvání výkonu funkce „evropského tajemníka“ kartelové dohody přičitatelnými
jednotlivým dotčeným podnikům je, či není relevantní z pohledu přitěžující okolnosti související s vedoucí úlohou při protiprávním
jednání a zda v daném případě nebylo možné tento rozdíl pominout vzhledem k okolnosti, že uvedené podniky zajišťovaly evropský
sekretariát samy, stabilně a trvale.
Zásada rovného zacházení a zásada proporcionality za daných okolností projednávaného případu, tedy když v průběhu dlouhodobého
protiprávního jednání vykonává vedoucí úlohu při protiprávním jednání postupně v prokazatelně stanovených obdobích několik
podniků vedených různými společnostmi, vyžadují, aby zvýšení základní částky pokut uložených společnostem, které řídily jeden
nebo více podniků, jež pod jejich vedením zastávaly úlohu „vůdce protiprávního jednání“, bylo rozdílné, jestliže je podstatně
rozdílná doba, po kterou tento podnik, respektive tyto podniky, zastával pod jejich vedením uvedenou úlohu. Je třeba připomenout,
že vedoucí úloha souvisí s fungováním kartelové dohody (viz výše bod 281) a že na rozdíl od úlohy podněcovatele protiprávního
jednání nevyhnutelně probíhá v určitém čase. Je tudíž třeba vzít v potaz, že jedné společnosti, která řídila jeden z podniků,
jež se účastnily kartelové dohody, lze přičíst úlohu hybné síly, kterou pro fungování kartelové dohody představovala, maximálně
za období o něco delší než jedna čtvrtina celkové doby trvání protiprávního jednání, což je případ společnosti Alstom a společností
skupiny Areva, zatímco jiné společnosti, která řídila jiný podnik, jenž se účastnil kartelové dohody, lze přičíst úlohu hybné
síly, kterou pro fungování kartelové dohody představovala, za období téměř tří čtvrtin uvedené doby, což je případ společnosti
Siemens. Komise ostatně na jednání sama uznala, že období, po které uvedený podnik zastával úlohu „vůdce protiprávního jednání“,
bylo jedním z kritérií zohledňovaných při posuzování zvýšení odpovědnosti, které musí z takové úlohy vyplynout (viz výše bod
39).
Z uvedeného plyne, že Komise tím, že v napadeném rozhodnutí zvýšila základní částku pokuty společnosti Alstom a společnostem
skupiny Areva na jedné straně a základní částku pokuty společnosti Siemens na straně druhé v totožné míře, přičemž délky období,
po které dotčený podnik, respektive dotčené podniky plnily pod jejich vedením funkci „evropského tajemníka“ kartelové dohody,
se podstatně lišily, porušila zásadu rovného zacházení a zásadu proporcionality.
Dále je namístě podotknout, že stran přitěžující okolnosti související s vedoucí úlohou při protiprávním jednání bylo se společností
ABB zacházeno jinak než se společností Alstom a společnostmi skupiny Areva, jelikož společnost ABB nebyla na rozdíl od nich
kvalifikována jako „vůdce protiprávního jednání“, a tudíž jí v důsledku této přitěžující okolnosti nebyla zvýšena základní
částka pokuty. Alstom a společnosti skupiny Areva s tímto odlišným zacházením nesouhlasí a poukazují na to, že situace společnosti
ABB je v případě přitěžující okolnosti související s vedoucí úlohou při protiprávním jednání srovnatelná s jejich situací.
Nebylo však prokázáno, a dokonce ani tvrzeno, že by ABB plnila funkci „evropského tajemníka“ kartelové dohody nebo že by sama
stabilně a trvale plnila úkoly, jimiž bývá takový tajemník obvykle pověřován. Ačkoli se obecně připouští, a to i ze strany
Komise, že ABB sehrávala „významnou úlohu“ v rámci kartelové dohody, nebylo prokázáno, že by tato úloha byla z pohledu fungování
kartelové dohody srovnatelná s úlohou, kterou sehrával dotyčný podnik a podnik vedený společností Siemens jakožto „evropští
tajemníci“ kartelové dohody. Nebylo tudíž prokázáno, že by ABB byla ve srovnatelné situaci jako Alstom a společnosti skupiny
Areva, či dokonce jako Siemens.
I kdyby se Komise tím, že jakožto vůdce protiprávního jednání nekvalifikovala i společnost ABB, přestože tento podnik sehrával
významnou úlohu v rámci kartelové dohody, dopustila protiprávního použití kritérií pro takovou kvalifikaci, připomenutých
výše v bodě 283, podle judikatury citované výše v bodě 297 by nešlo z důvodu této protiprávnosti, k níž by došlo ve prospěch
jiné osoby, vyhovět projednávaným žalobním výtkám směřujícím ke zrušení, jež uvádí společnost Alstom a společnosti skupiny
Areva.
Z toho vyplývá, že žalobní výtky vycházející z porušení zásady zákazu diskriminace tím, že se společností Alstom a společnostmi
skupiny Areva nebylo zacházeno stejně jako se společností ABB, přestože se nacházely ve srovnatelné situaci, je třeba zamítnout.
Nakonec je třeba poukázat také na to, že pokud jde o přitěžující okolnost související s výkonem vedoucí úlohy při protiprávním
jednání, bylo se společností Alstom a společnostmi skupiny Areva zacházeno odlišně i ve srovnání se společnostmi, které řídily
japonské podniky v době jejich účasti na protiprávním jednání konstatovaném v článku 1 napadeného rozhodnutí. Komise v bodě
511 odůvodnění napadeného rozhodnutí v tomto ohledu uvedla, že „úloha japonského tajemníka […] zahrnovala především výměny
mezi japonskými protějšky a výměny s evropským tajemníkem ohledně projektů [na PISP] mimo EHP“ a že tuto úlohu „plnily střídavě,
vždy na krátkou dobu společnosti Hitachi, Toshiba a Melco“, z čehož dovodila, že v zásadě ji nelze považovat za úlohu „vůdce
protiprávního jednání“ ve smyslu bodu 2 třetí odrážky pokynů. Alstom a společnosti skupiny Areva s tímto odlišným zacházením
nesouhlasí a poukazují na to, že vzhledem k tomu, že podnik, který postupně řídily, plnil funkci „evropského tajemníka“ kartelové
dohody po dobu přibližně čtyř let, byly v situaci zásadně srovnatelné se situací společností, z nichž každá řídila japonský
podnik, jenž plnil funkci „japonského tajemníka“ po srovnatelnou dobu.
Komise v napadeném rozhodnutí v rámci posuzování přitěžující okolnosti související s vedoucí úlohou při protiprávním jednání
dospěla k názoru, že výkon funkce „evropského tajemníka“ kartelové dohody není srovnatelný s výkonem funkce „japonského tajemníka“
kartelové dohody. V potaz vzala skutečnost, že „úloha japonského tajemníka […] zahrnovala především výměny mezi japonskými
protějšky a výměny s evropským tajemníkem ohledně projektů mimo EHP“. V této souvislosti v bodech 127, 128 a 246 odůvodnění
napadeného rozhodnutí uvedla, že účast japonských podniků na protiprávním jednání konstatovaném v článku 1 napadeného rozhodnutí
závisela především na existenci „obecné dohody“ (viz výše bod 29), podle které se japonské podniky měly zdržet podávání nabídek
na projekty PISP v EHP. Z této „obecné dohody“ totiž plyne, že „japonský sekretariát“ na rozdíl od „evropského sekretariátu“
neplnil úlohu hybné síly pro fungování kartelové dohody v EHP a že společnosti, které řídily japonské podniky pověřené zajišťováním
sekretariátu, nenesou v tomto ohledu zvláštní odpovědnost. Žalobní výtky společnosti Alstom a společností skupiny Areva, podle
nichž bylo s japonskými společnostmi zacházeno odlišně, neboť Komise z důvodu přitěžující okolnosti související s vedoucí
úlohou při protiprávním jednání, kterou sehrávaly podniky vedené těmito japonskými společnostmi, nezvýšila částku pokuty uložené
těmto japonským společnostem, je tak třeba zamítnout, jelikož jejich situace není srovnatelná se situací dotčených japonských
společností.
I kdyby se Komise tím, že jakožto vůdce protiprávního jednání nekvalifikovala i japonské společnosti, které řídily podniky,
jež postupně, vždy po dvou letech plnily funkci „japonského tajemníka“ kartelové dohody, dopustila protiprávního použití kritérií
pro takovou kvalifikaci, připomenutých výše v bodě 283, podle judikatury citované výše v bodě 297 by nešlo z důvodu této protiprávnosti,
k níž by došlo ve prospěch jiné osoby, vyhovět žalobním výtkám uvedeným výše v bodě 314.
Z toho vyplývá, že žalobní výtky společnosti Alstom a společností skupiny Areva vycházející z porušení zásady zákazu diskriminace
tím, že se společností Alstom a společnostmi skupiny Areva bylo zacházeno odlišně než s japonskými společnostmi, přestože
se nacházely ve srovnatelné situaci, je třeba zamítnout.
Ze všech výše uvedených úvah vyplývá, že čl. 2 písm. b) a c) napadeného rozhodnutí je v rozporu se zásadou proporcionality
a se zásadou rovného zacházení, respektive zákazu diskriminace, neboť z důvodu přitěžující okolnosti vycházející z vedoucí
úlohy při protiprávním jednání stanoví 50% zvýšení základní částky pokut uložených společnosti Alstom a společnostem skupiny
Areva, které je totožné se zvýšením pokuty uložené společnosti Siemens. V důsledku toho se čl. 2 písm. b) a c) napadeného
rozhodnutí zrušuje.
Je proto třeba, aby Tribunál v souladu s návrhovými žádáními společnosti Alstom a společností skupiny Areva směřujícími ke
změně využil své pravomoci soudního přezkumu v plné jurisdikci, kterou mu přiznává článek 229 ES, článek 17 nařízení č. 17
a článek 31 nařízení č. 1/2003, a za těchto okolností sám posoudil relevantní okolnosti projednávaného případu a stanovil
zvýšení základní částky pokut, které je třeba vůči dotyčným společnostem uplatnit z důvodu přitěžující okolnosti vycházející
z vedoucí úlohy při protiprávním jednání, kterou sehrával dotyčný podnik (viz v tomto smyslu rozsudky Soudního dvora ze dne
9. listopadu 1983, Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin v. Komise, 322/81, Recueil, s. 3461, bod 111, a ze dne 18. září 2003,
Volkswagen v. Komise, uvedený výše v bodě 88, body 149 a 151; rozsudek Tribunálu BASF v. Komise, uvedený výše v bodě 87, body
303, 394 a 455). V této souvislosti je třeba připomenout, že pravomoc přezkumu v plné jurisdikci svěřená soudu Unie článkem 17
nařízení č. 17 a článkem 31 nařízení č. 1/2003 jej opravňuje nad rámec pouhého přezkumu legality sankce nahradit posouzení
Komise svým posouzením, a tedy uloženou pokutu zrušit, snížit nebo zvýšit, pokud je mu otázka výše pokuty předložena k posouzení
(viz výše body 226 a 227; rozsudek ze dne 8. února 2007, Groupe Danone v. Komise, uvedený výše v bodě 126, body 61 a 62, a rozsudek
Tribunálu ze dne 12. prosince 2007, BASF a UCB v. Komise, T‑101/05 a T‑111/05, Sb. rozh. s. II‑4949, bod 213).
Je třeba zajistit, aby zvýšení související s vedoucí úlohou při protiprávním jednání, kterou sehrával dotyčný podnik, bylo
stanoveno na úrovni, která zaručí jeho odrazující povahu (obdobně viz v tomto smyslu rozsudek ACF Chemiefarma v. Komise, uvedený
výše v bodě 87, bod 173, a rozsudek Archer Daniels Midland v. Komise, uvedený výše v bodě 235, bod 141), tedy na takové úrovni,
která odradí podniky od plnění úkolů nezbytných pro řádné fungování kartelové dohody.
V projednávaném případě je nutné zohlednit skutečnost, že dotyčný podnik pod vedením společnosti Alstom a společností skupiny
Areva zajišťoval sám „evropský sekretariát“ kartelové dohody, a to stabilně a trvale. Dále je třeba mít na zřeteli, že pod
přímým či nepřímým vedením společností Alstom a Areva T & D SA (dříve Alstom T & D SA) převzal tento „evropský sekretariát“
v době, kdy kartelová dohoda byla na evropské úrovni značně destabilizována tím, že ji opustil podnik vedený společností Siemens,
který byl „evropským tajemníkem“ kartelové dohody od roku 1988 a hlavním subjektem na trhu v Evropě i mimo ní, jak plyne z bodu
178 odůvodnění napadeného rozhodnutí. Dále je třeba poukázat na to, že sama Alstom ve svých písemnostech uznala, že „od roku
2000 do roku 2004 byla jediným podnikem, který se mohl ujmout funkce [‚evropského tajemníka‘ kartelové dohody], a to v důsledku
zájmů, které měla na evropské úrovni“.
Ze všech uvedených informací vyplývá, že dotyčný podnik sehrával rozhodující úlohu při dalším trvání a fungování kartelové
dohody v období od konce roku 1999 do 8. ledna 2004.
Kromě toho je třeba brát v úvahu, jak vyplývá z bodu 303 tohoto rozsudku, i skutečnost, že doba, po kterou podnik řízený společností
Siemens plnil pod jejím vedením funkci „evropského tajemníka“ kartelové dohody, byla podstatně delší než doby, po které dotyčný
podnik plnil funkce „evropského tajemníka“ kartelové dohody pod vedením společností Alstom a Areva T & D SA, a ještě podstatněji
delší než doby, po které dotyčný podnik plnil funkci „evropského tajemníka“ kartelové dohody pod vedením společností Areva
T & D AG, Areva či Areva T & D Holding.
S ohledem na všechny výše uvedené okolnosti bude vedoucí úloha při protiprávním jednání, kterou sehrával dotyčný podnik a kterou
lze přičítat společnosti Alstom a společnostem skupiny Areva, posouzena spravedlivě, když bude:
–        společnosti Alstom zvýšena základní částka uložené pokuty o 35 %, takže pokuta, kterou má tato akciová společnost zaplatit,
se stanoví na 58 522 500 eur, z toho 48 195 000 eur solidárně se společností Areva T & D SA;
–        společnosti Areva T & D SA zvýšena základní částka uložené pokuty o 35 %, takže pokuta, kterou má tato společnost zaplatit
solidárně se společností Alstom, se stanoví na 48 195 000 eur, z toho 20 400 000 eur solidárně se společnostmi Areva T & D
AG, Areva a Areva T & D Holding;
–        a společnostem Areva T & D AG, Areva a Areva T & D Holding zvýšena základní částka uložené pokuty o 20 %, takže pokuta, kterou
mají tyto společnosti zaplatit solidárně se společností Areva T & D SA, se stanoví na 20 400 000 eur.
K sedmému žalobnímu důvodu, vznesenému společnostmi skupiny Areva a vycházejícímu ze zjevně nesprávného posouzení a z porušení
článku 81 ES a článku 53 dohody o EHP a oznámení o spolupráci, neboť Komise v důsledku jejich spolupráce v průběhu správního
řízení nesnížila výši jejich pokuty
–       Argumenty účastnic řízení
Společnosti skupiny Areva svým sedmým žalobním důvodem rozděleným do dvou částí napadají skutečnost, že jim Komise odmítla
v souladu s oznámením o spolupráci snížit pokutu s odůvodněním, že informace, které poskytly, nepřinesly významnou přidanou
hodnotu. První část vychází ze zjevně nesprávného posouzení rozsahu jejich spolupráce. Komise podle nich dospěla k nesprávnému
závěru, že prohlášení společností skupiny Areva uvedená v jejich prohlášení podle oznámení o spolupráci a v jejich odpovědi
na oznámení námitek byla rozporuplná a nejednoznačná, a tudíž nespolehlivá. Druhá část vychází z porušení článku 81 ES a článku 53
dohody o EHP a porušení oznámení o spolupráci spočívajícího v tom, že Komise odmítla snížit jejich pokutu. Společnosti skupiny
Areva tvrdí, že tím, že v průběhu správního řízení potvrdily účast podniku vedeného společností Siemens na schůzce konané
v září 1999, poskytly Komisi důkaz přinášející významnou přidanou hodnotu ve vztahu k důkazům, které již vlastnila. Jejich
svědectví totiž sehrávalo rozhodující úlohu, neboť Komisi umožnilo vyloučit promlčení účasti podniku vedeného společností
Siemens na protiprávním jednání v období od 15. dubna 1988 do 24. dubna 1999, a dokonce prodloužit dobu trvání této účasti
na protiprávním jednání až do 1. září 1999.
Komise argumenty společností skupiny Areva popírá a navrhuje zamítnutí žalobního důvodu.
–       Závěry Tribunálu
Podle judikatury je snížení pokuty ukládané v důsledku porušení práva hospodářské soutěže v případě spolupráce podniků, které
se protiprávního jednání účastnily, odůvodněno úvahou, podle které taková spolupráce usnadňuje úlohu Komise, jejímž cílem
je zjistit takové protiprávní jednání a případně zajistit jeho ukončení (rozsudek Dansk Rørindustri a další v. Komise, uvedený
výše v bodě 131, bod 399; rozsudky Tribunálu BPB de Eendracht v. Komise, uvedený výše v bodě 235, bod 325, a ze dne 14. května 1998,
Finnboard v. Komise, T‑338/94, Recueil, s. II‑1617, bod 363).
Odstavce 20 až 23 oznámení o spolupráci stanoví následující:
„20.      Podniky, které nesplňují podmínky [bodu A ‚Ochrana před pokutami‘], mohou mít nárok na snížení jakékoli pokuty, kterou by
jinak bylo možné [uložit].
21.      Pro získání nároku musí podnik poskytnout Komisi důkaz o předpokládaném protiprávním jednání, který představuje významnou
přidanou hodnotu k důkazům, které Komise již vlastní, a musí ukončit svou účast v předpokládaném protiprávním jednání nejpozději
v době předložení důkazů.
22.      Pojem ‚přidaná hodnota‘ se vztahuje na rozsah, v němž poskytnutý důkaz posiluje svou povahou nebo obsaženými podrobnostmi
schopnost Komise dokázat dotyčné skutečnosti. Při vyhodnocování Komise obvykle přikládá větší hodnotu písemným důkazům, které
pocházejí z doby, k níž se vztahují, než později vypracovaným důkazům. Podobně se má obecně za to, že důkazy, které mají přímý
vztah k dotyčným otázkám, mají větší hodnotu než důkazy, které s nimi souvisejí pouze nepřímo.
23.      Komise v každém konečném rozhodnutí přijatém na konci správního řízení určí:
a)      zda důkazy, které podnik předložil, představovaly významnou přidanou hodnotu k důkazům, které Komise v té době vlastnila;
b)      úroveň snížení, na kterou má podnik nárok […].
Při určování úrovně snížení […] Komise přihlédne k době, kdy byly předloženy důkazy splňující požadavky [odstavce] 21, a k míře,
v jaké tyto důkazy představovaly přidanou hodnotu. Může také vzít v úvahu rozsah a stálost jakékoli spolupráce, kterou podnik
poskytl poté, co předložil důkazy.
Pokud podnik kromě toho poskytne důkazy, které se vztahují ke skutečnostem, které předtím nebyly Komisi známy a mají přímý
dopad na závažnost nebo trvání předpokládaného kartelu, Komise je nevezme v úvahu při stanování pokuty pro podnik, který tyto
důkazy předložil.“
Jak je uvedeno v odstavci 29 oznámení o spolupráci, toto oznámení vytváří legitimní očekávání, o které se opírají podniky,
které si přejí informovat Komisi o existenci kartelové dohody nebo s ní spolupracovat. S ohledem na legitimní očekávání, které
z tohoto oznámení mohly vyvodit podniky, je tedy Komise povinna dodržovat toto oznámení při posuzování spolupráce dotčeného
podniku v rámci stanovování částky pokuty, která má být uložena (obdobně viz rozsudek Tribunálu ze dne 15. března 2006, Daiichi
Pharmaceutical v. Komise, T‑26/02, Sb. rozh. s. II‑713, bod 147 a citovaná judikatura).
Komise však má v rámci mezí stanovených oznámením o spolupráci širokou posuzovací pravomoc pro posouzení, zda důkazy poskytnuté
podnikem mají, či nemají přidanou hodnotu ve smyslu odstavce 22 oznámení o spolupráci a zda je třeba přiznat podniku snížení
na základě tohoto oznámení (obdobně viz rozsudek Dansk Rørindustri a další v. Komise, uvedený výše v bodě 131, body 393 a 394).
Toto posouzení je předmětem omezeného soudního přezkumu.
V bodech 530 až 532 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise ke spolupráci společnosti Areva uvedla:
„(530) [Areva] kontaktovala Komisi na základě oznámení o [spolupráci] jako druhý podnik v pořadí. Svou vůli ke spolupráci oznámila
dne 14. května 2004. Ve dnech 18. a 25. května 2004 předložila prohlášení, v němž uznala existenci kartelové dohody a globálně
popsala protisoutěžní aktivity.
(531) Ačkoli globální popis uvedený v prohlášení [společnosti Areva] celkově korespondoval s informacemi poskytnutými společností
ABB, obsahoval jen málo informací, o kterých lze mít za to, že přinášejí ‚přidanou hodnotu‘. Jedinou informací přinášející
přidanou hodnotu bylo prohlášení, podle kterého Siemens obnovila svou účast na schůzkách kartelové dohody dne 26. března 2002.
Tato informace se však týkala prodloužení doby účasti společnosti Siemens o tři měsíce a nijak výrazně neposílila schopnost
Komise prokázat uvedené skutečnosti, takže ji nelze považovat za informaci, která přináší významnou přidanou hodnotu. Některá
prohlášení [společnosti Areva] navíc byla v tomto rozhodnutí zamítnuta pro nespolehlivost (viz například body 290 a 291 odůvodnění
napadeného rozhodnutí), což také nepřispělo k podpoře závěrů Komise v projednávané věci.
(532) Lze tedy uzavřít, že informace poskytnuté [společností Areva] nepřinášejí významnou přidanou hodnotu, která by Komisi opravňovala
ke snížení její pokuty podle oznámení o [spolupráci].“
(neoficiální překlad)
Zaprvé je třeba zjistit, zda se Komise tím, že dospěla k názoru, že prohlášení společností skupiny Areva uvedená v bodě 531
odůvodnění napadeného rozhodnutí jsou rozporuplná a nejednoznačná, a tudíž nespolehlivá, nedopustila zjevně nesprávného posouzení.
V bodech 290 a 291 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise konstatovala následující:
„(290) Komise nemůže vycházet z prohlášení společností [Areva], Melco, Hitachi/JAEPS a Toshiba, pokud jde o jejich tvrzení, podle
nichž byla kartelová dohoda poprvé ukončena buď v průběhu roku 1997 ([Areva]), nebo v září 1999 (Melco […] a Toshiba […]),
anebo v průběhu roku 1999 pod odchodu společnosti Siemens (Hitachi/JAEPS […]), či dokonce kolem září 2000 (Fuji […]). V tomto
ohledu jsou jejich prohlášení nespolehlivá, neboť si vzájemně protiřečí a […] jsou v rozporu s důkazy založenými ve spise.
Společnosti Melco, Toshiba, Fuji, ABB, Alstom, Reyrolle/VA Tech a Magrini/Schneider (později VAS, a tedy VA Tech) se nadále
účastnily mnohostranných schůzek i v roce 2000 nebo 2001 [viz body 191 až 198 odůvodnění napadeného rozhodnutí]. Navíc jsou
nejednoznačná a nepřesvědčivá.
(291) [Areva] učinila rozporuplná a nejednoznačná prohlášení. [Ve svém prohlášení podle oznámení o spolupráci] tvrdila, že to, co
považuje za první kartelovou dohodu, skončilo v roce 1997, zatímco v odpovědi na oznámení námitek […] naopak prohlásila, že
období od září 1999 do března 2002 představovalo přechodné období, během kterého se schůzky konaly méně často a přestože si
zachovaly protisoutěžní povahu, jejich protisoutěžní důsledky byly zanedbatelné.“
(neoficiální překlad)
Pokud jde o prohlášení společností skupiny Areva podle oznámení o spolupráci ze dne 18. a 25. května 2004, založené do spisu
v tomto řízení, účastnice řízení nezpochybňují, že Komise v bodě 291 odůvodnění napadeného rozhodnutí odkazuje na následující
prohlášení:
„První kartelová dohoda existovala od konce roku 1980 do roku 1997, kdy byla přerušena. Od roku 1997 se účastníci nadále setkávali,
ale nedohodli se ani na rozdělení trhů ani na cenách a setkání týkající se této kartelové dohody skončila v září 1999, kdy
Siemens definitivně ukončila svou účast.“
Pokud jde o odpověď společností skupiny Areva na oznámení námitek ze dne 30. června 2006, z poznámky pod čarou č. 353 k bodu
291 odůvodnění napadeného rozhodnutí plyne, že Komise odkazuje na následující prohlášení:
„Ačkoli se ostatní účastníci kartelové dohody mimo Siemens a Hitachi nadále scházeli, tyto schůzky se konaly dvakrát méně
často ve srovnání s předchozím obdobím a neměly žádné výrazné protisoutěžní účinky […] Pokud jde o používané metody, období
od září 1999 do března 2002 představovalo pro kartelovou dohodu přechodné období a období ‚kolísání‘ mezi zhroucením systému
dohody GQ a vypracováním nového systému, uplatňovaného od března 2002 […] Tyto schůzky však, přestože si v některých ohledech
zachovaly protisoutěžní povahu, v důsledku nízkého počtu rozdělovaných projektů [PISP] (kvůli kterému bylo uplatňování mechanismů
[dohody GQ] zbytečné) a pouhého teoretizování o uspořádání kartelové dohody odlišném [od uspořádání podle dohody GQ] měly
v období od září 1999 do března 2002 jednoznačně snížený protisoutěžní dopad […]“
S ohledem na obsah těchto prohlášení je třeba konstatovat, že Komise se tím, že je považovala za rozporuplná a nejednoznačná,
nedopustila zjevně nesprávného posouzení. Zatímco v prohlášení podle oznámení o spolupráci společnosti skupiny Areva naznačují
existenci řady různých po sobě jdoucích protiprávních jednání, přičemž první kartelová dohoda byla ukončena v roce 1997 nebo
každopádně v září 1999, v odpovědi na oznámení námitek zřejmě připouštějí existenci jediného a trvajícího protiprávního jednání,
když období od září 1999 do března 2002 prezentují jako pouze přechodné období a období „kolísání“ ve fungování kartelové
dohody. Dále je třeba zohlednit, jak uvedla Komise v bodě 290 odůvodnění napadeného rozhodnutí, že prohlášení společností
skupiny Areva, podle nichž kartelová dohoda, respektive první kartelová dohoda, byla poprvé ukončena v průběhu roku 1997,
byla popřena prohlášeními dalších účastníků kartelové dohody a některými důkazy založenými ve spise. Za těchto okolností nelze
mít za to, že by informace poskytnuté společnostmi skupiny Areva usnadnily úkol Komise zjistit takové protiprávní jednání,
a tudíž splňují podmínku stanovenou v odstavci 21 oznámení o spolupráci.
Z toho důvodu je třeba dospět k závěru, aniž je nutné se zabývat důvody, které by mohly odůvodnit nespolehlivost dotčených
důkazů, že napadené rozhodnutí není stiženo zjevně nesprávným posouzením v důsledku toho, že v něm bylo odmítnuto snížení
pokuty ukládaných společnostem skupiny Areva na základě oznámení o spolupráci.
Zadruhé je třeba zjistit, zda Komise tím, že nepřihlédla k tomu, že prohlášení společností skupiny Areva podle oznámení o spolupráci
obsahovalo informaci s významnou přidanou hodnotou, když potvrdilo, že podnik vedený společností Siemens opustil kartelovou
dohodu teprve v září 1999, neporušila článek 81 ES a článek 53 dohody o EHP a odstavec 21 oznámení o spolupráci.
V bodě 186 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvedla následující:
„Siemens tvrdí, že se schůzek kartelové dohody přestala účastnit po schůzce vysokých představitelů vedení, která se konala
v Sydney dne 24. dubna 1999. Společnost ABB uvádí, že Siemens se přestala účastnit schůzek kartelové dohody od konce roku
1999 […] Komise prokázala, že k odchodu společnosti Siemens nedošlo dříve než v září 1999. Dokument nalezený prostorách VA
Tech, citovaný v plném znění výše v poznámce pod čarou [č. 94], potvrzuje, že Siemens se přestala schůzek účastnit v září 1999.
Uvádí následující: ‚Stop 3 = = > 09/99‘ (‚3‘ označuje společnost Siemens), po čemž následuje výčet podílů na trhu v letech
1988 až 1998. [To] potvrdily i společnosti [Areva], Melco […], Fuji […] a Hitachi/JAEPS […]“
(neoficiální překlad)
Z poznámky pod čarou 94 napadeného rozhodnutí, kterou společnosti skupiny Areva nenapadají, dále plyne, že „[č]íslo [3] bylo
v době vypracování dokumentu dne 10. června 2003 kódem pro Siemens“.
V bodě 142 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise v této souvislosti uvedla:
„Nejméně od července 2002 (viz tabulku č. II) používali účastníci kartelové dohody celou řadu různých kódů, jak vysvětlila
ABB […], jejíž prohlášení v tomto ohledu potvrzují i soudobé důkazy o skutkových okolnostech […] a prohlášení ostatních účastníků
po provedení kontroly ([Areva], VA Tech […], Hitachi/JAEPS […] a Siemens […]“
(neoficiální překlad)
Tabulka č. II uvedená v rámci bodu 142 odůvodnění napadeného rozhodnutí shrnuje „Kódy používané nejméně od července 2002“.
Vyplývá z ní, že kódem pro všechny evropské účastníky bylo číslo „0“, kódem pro ABB číslo „1“, kódem pro Alstom číslo „2“,
kódem pro Siemens číslo „3“, kódem pro VA Tech číslo „4“, kódem pro všechny japonské účastníky číslo „5“, kódem pro JAEPS
číslo „6“ a kódem pro TM T & D číslo „7“.
V poznámce pod čarou 128 napadeného rozhodnutí se uvádí:
„[S]kutečnost[, že jednotlivé kódy byly užívány nejméně od července 2002,] potvrzuje dokument pana Z. (VA Tech) přibližně
ze srpna 2002, který potvrzuje, že účastníci kartelové dohody měli v úmyslu komunikovat skrze ‚pivot‘. Měli se tak vyhnout
veškerým schůzkám a papírové komunikaci a používat kódy pro označení jednotlivých účastníků (1 pro ABB, 2 pro [Alstom], 3
pro Siemens, 4 pro VA Tech, 6 pro Hitachi/JAEPS a 7 pro TM T & D) a pro uvádění přibližné cenové úrovně, kterou by rádi uplatňovali.“
(neoficiální překlad)
Z výše uvedených skutečností vyplývá, že Komise již před prohlášením společností skupiny Areva disponovala prohlášením společnosti
ABB podle oznámení o spolupráci, podle kterého se Siemens přestala účastnit schůzek kartelové dohody od konce roku 1999 a od
července 2002 byla označována číslem „3“. K dispozici měla i písemné důkazy z doby, kdy docházelo k protiprávnímu jednání,
z nichž vyplývalo nebo bylo možno dovodit, že v létě 2002 byl kód pro Siemens číslo „3“ a že svou účast na kartelové dohodě
ukončila v září 1999. Důkazní hodnotu těchto dokumentů, o něž se Komise v napadeném rozhodnutí opírá, společnosti skupiny
Areva nepopřely, takže ji v rámci řízení ve věci T‑117/07 již nelze zpochybnit. V rámci věci T‑117/07 tak nelze mít za to,
že by prohlášení společností skupiny Areva podle oznámení o spolupráci bylo rozhodující, aby Komise mohla konstatovat, že
Siemens se na protiprávním jednání podílela až do září 1999. Ve věci T‑117/07 nelze mít ani za to, že prohlášení společností
skupiny Areva usnadnilo úkol Komise, a že tedy splňuje podmínku stanovenou v odstavci 21 oznámení o spolupráci, což by zakládalo
nárok společností Areva T & D SA, Areva T & D AG, Areva a Areva T & D Holding na snížení jejich pokut.
Komise tudíž tím, že pokuty uložené společnostem skupiny Areva nesnížila v důsledku jejich prohlášení podle oznámení o spolupráci,
neporušila v napadeném rozhodnutí článek 81 ES, článek 53 dohody o EHP ani odstavec 21 oznámení o spolupráci.
K osmému žalobnímu důvodu společnosti Alstom, vycházejícímu z porušení pokynů a podpůrně z porušení zásady proporcionality
–       Argumenty účastnic řízení
Alstom ve svém osmém žalobním důvodu namítá, že čl. 2 písm. b) a c) napadeného rozhodnutí je stižen nesprávným právním posouzením,
neboť při stanovování výše pokuty ukládané v důsledku účasti dotyčného podniku na protiprávním jednání v období od 15. dubna
1988 do 1. ledna 2004 vychází z obratu dosaženého na celém území EHP, ačkoli dohoda o EHP vstoupila v platnost teprve dnem
1. ledna 1994. Podpůrně Alstom tvrdí, že zásada proporcionality brání tomu, aby ukládaná pokuta byla uměle zvyšována zohledněním
obratu dosaženého v prostoru, který v rozhodné době, totiž od 15. dubna 1988 do 1. ledna 1994, neexistoval.
Komise argumenty společnosti Alstom popírá a navrhuje, aby byl projednávaný žalobní důvod jako zjevně neopodstatněný zamítnut.
–       Závěry Tribunálu
Podstatou tohoto žalobního důvodu je otázka, zda Komise v napadeném rozhodnutí stanovila výši pokuty ukládané společnosti
Alstom v důsledku účasti dotyčného podniku na protiprávním jednání v období od 15. dubna 1988 do 8. ledna 2004 na základě
obratu, jehož dosáhla v EHP, a pokud ano, tak zda se tím nedopustila nesprávného právního posouzení.
Jak již bylo uvedeno výše v bodě 298, zásada proporcionality vyžaduje, aby výše pokuty uložené za porušování práva hospodářské
soutěže byla přiměřená zjištěnému protiprávnímu jednání posuzovanému v celkových souvislostech.
Relevantním právním základem, díky němuž může Komise ukládat pokuty podnikům a sdružením podniků za porušení článku 81 ES,
a případně i článku 53 dohody o EHP, jsou čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 (obdobně viz rozsudek
ze dne 8. února 2007, Groupe Danone v. Komise, uvedený výše v bodě 126, bod 24). Ty stanoví, že pokuta uložená jednotlivým
podnikům, které se účastní na protiprávním jednání, nesmí přesáhnout 10 % jejich celkového obratu za předchozí hospodářský
rok. Cílem této maximální výše je právě vyhnout se tomu, aby byly pokuty uložené Komisí nepřiměřené ve vztahu k významu dotyčného
podniku (rozsudek Soudního dvora ze dne 7. června 2007, Britannia Alloys & Chemicals v. Komise, C‑76/06 P, Sb. rozh. s. I‑4405,
bod 24). Z článku 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 23 odst. 3 nařízení č. 1/2003 ostatně vyplývá, že pro účely stanovení výše
pokuty v rámci této hranice je nezbytné zohlednit dobu trvání a závažnost protiprávního jednání.
Zatímco výchozí částka pokuty se stanoví v závislosti na protiprávním jednání, jeho závažnost se určí odkazem na množství
jiných okolností, v případě kterých Komise disponuje prostorem pro uvážení (rozsudek ze dne 8. února 2007, Groupe Danone v. Komise,
uvedený výše v bodě 126, bod 25). Mezi skutečnosti zohledňované při posuzování závažnosti protiprávního jednání lze případně
zahrnout objem a hodnotu výrobků, které jsou předmětem protiprávního jednání, velikost a hospodářskou sílu podniku, a tím
i vliv, jaký mohl vykonávat na trh. Z toho plyne, že Komise může pro účely stanovení pokuty přihlédnout jak k celkovému obratu
podniku, který vypovídá, byť jen přibližně a nedokonale, o jeho velikosti a hospodářské síle, tak k části tohoto obratu, jež
pochází z výrobků, které jsou předmětem protiprávního jednání, a jež tedy může vypovídat o rozsahu tohoto jednání (rozsudek
Musique Diffusion française a další v. Komise, uvedený výše v bodě 247, body 120 a 121; viz rozsudek Tribunálu ze dne 20. března 2002,
Sigma Tecnologie v. Komise, T‑28/99, Recueil, s. II‑1845, bod 86 a citovaná judikatura).
Z judikatury dále vyplývá, že při posuzování velkosti a hospodářské síly podniku v době, kdy docházelo k protiprávnímu jednání,
je nezbytně nutné vycházet z obratu, jehož tento podnik dosahoval v době, kdy k tomuto protiprávnímu jednání docházelo (rozsudek
Soudního dvora ze dne 16. listopadu 2000, Sarrió v. Komise, C‑291/98 P, Recueil, s. I‑9991, bod 86). Pouhá skutečnost, že
Komise při posuzování hospodářské reality zřetelné v průběhu celého období, v němž docházelo k protiprávnímu jednání, vychází
v zásadě z posledního celého roku uvedeného období, není v rozporu se zásadou proporcionality (viz v tomto smyslu rozsudek
Aristrain v. Komise, uvedený výše v bodě 215, body 128 a 129).
Ačkoli pokyny nepředstavují právní základ rozhodnutí přijatých Komisí v dotčené oblasti, zajišťují právní jistotu podniků
tím, že určují metodologii, kterou si Komise stanovila pro stanovování výše pokut (viz rozsudek ze dne 8. února 2007, Groupe
Danone v. Komise, uvedený výše v bodě 126, bod 23 a citovaná judikatura).
Podle pokynů je závažnost protiprávního jednání stanovena v závislosti na různých faktorech, z nichž určité musí Komise vzít
v úvahu.
V tomto ohledu pokyny stanoví, že kromě povahy protiprávního jednání, jeho skutečného dopadu na trh a jeho zeměpisného rozsahu,
je nezbytné brát v úvahu, zda původci protiprávních jednání skutečně měli hospodářskou schopnost způsobit významnou škodu
jiným hospodářským subjektům, zejména pak spotřebitelům, a určit výši pokuty na úrovni, která zajistí její dostatečně odrazující
účinek (bod 1 A čtvrtý pododstavec).
Rovněž lze vzít do úvahy skutečnost, že velké podniky jsou lépe vybaveny pro to, aby rozpoznaly, že jejich chování představuje
protiprávní jednání a jaké důsledky z něj vyplývají (bod 1 A pátý pododstavec).
V případech, kdy se protiprávní jednání týká několika podniků, jako například kartely, může být obecná výchozí částka vážena
pro účely stanovení konkrétní výchozí částky zohledňující váhu, a tedy skutečný dopad protiprávního jednání každého podniku
na hospodářskou soutěž, zejména pokud existuje značný nepoměr ve velikosti podniků, které se dopustily protiprávního jednání
stejného typu (bod 1 A šestý pododstavec).
Je třeba poznamenat, že pokyny nestanoví, že se výše pokut vypočítá na základě celkového obratu nebo obratu uskutečněného
podniky na dotčeném trhu. Nicméně pokyny ani nebrání tomu, aby se tyto obraty vzaly do úvahy při určování výše pokuty, tak
aby byly dodrženy obecné zásady práva Unie a vyžadují-li to okolnosti. K obratu lze zejména přihlédnout při zohlednění jednotlivých
znaků vyjmenovaných výše v bodech 354 až 356 (rozsudky LR AF 1998 v. Komise, uvedený výše v bodě 131, body 283 a 284, a Archer
Daniels Midland a Archer Daniels Midland Ingredients v. Komise, uvedený výše v bodě 283, bod 187).
V projednávaném případě Komise poté, co v bodech 474 až 479 odůvodnění napadeného rozhodnutí určila závažnost samotného protiprávního
jednání, které kvalifikovala jako „velmi závažné“, zohlednila faktory, které umožnily v souladu s metodologii stanovenou v bodě
1 A pokynů zacházet s jednotlivými podniky rozdílně.
V tomto ohledu z bodů 480 až 491 odůvodnění napadeného rozhodnutí plyne, že Komise zohlednila hospodářskou schopnost jednotlivých
původců protiprávního jednání způsobit významnou škodu jiným hospodářským subjektům i specifickou váhu, a tedy skutečný dopad
protiprávního jednání každého podniku na hospodářskou soutěž, aby ukládaným pokutám zajistila dostatečně odrazující účinek.
V bodech 481 a 482 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise dospěla k závěru, že s ohledem na celosvětový charakter kartelové
dohody je třeba jako základ pro srovnání relativní velikosti každého podniku vzít podíl na světovém obratu odpovídajícím projektům
PISP, který držely jednotlivé podniky v posledním celém roce účasti podniku na zjištěném protiprávním jednání. Podle Komise
tento srovnávací základ věrně odráží schopnost jednotlivých podniků způsobit významnou škodu jiným hospodářským subjektům
na území EHP a vypovídá o tom, do jaké míry přispívaly k efektivitě kartelové dohody jako celku, nebo naopak k nestabilitě
kartelové dohody, kterou by způsobila jejich případná neúčast.
Komise tak při výpočtu základní částky pokuty ukládané společnosti Alstom vycházela ze světového obratu odpovídajícího projektům
PISP dosaženého dotyčným podnikem v posledním celém roce protiprávního jednání, a nikoli, jak tvrdí Alstom, z obratu odpovídajícího
projektům PISP dosaženého v průběhu celé doby, kdy docházelo k protiprávnímu jednání, na území EHP. Z toho vyplývá, že tento
žalobní důvod společnosti Alstom je skutkově nepodložený.
Z výše uvedeného každopádně plyne, že Komise se tím, že v napadeném rozhodnutí při posuzování relativní velikosti a hospodářské
síly jednotlivých podniků v době, kdy docházelo k protiprávnímu jednání, v zásadě vycházela ze světového obratu odpovídajícího
projektům PISP dosaženého jednotlivými podniky v posledním celém roce protiprávního jednání, neodchýlila od způsobu výpočtu
stanoveného v pokynech, nepřekročila právní rámec pro sankce stanovený článkem 15 nařízení č. 17 a článkem 23 nařízení č. 1/2003
ani neporušila zásadu proporcionality.
Z toho vyplývá, že žalobní důvod vycházející z porušení pokynů a podpůrně z porušení zásady proporcionality je třeba zamítnout.

K nákladům řízení
Podle čl. 87 odst. 3 jednacího řádu může Tribunál rozdělit náklady řízení mezi účastníky řízení nebo rozhodnout, že každý
z nich nese vlastní náklady, pokud každý účastník měl ve věci částečně úspěch i neúspěch.
Vzhledem k tomu, že ve věci T‑117/07 bylo žalobě částečně vyhověno, budou okolnosti věci náležitě zohledněny rozhodnutím,
že Komise nahradí jednu desetinu nákladů řízení společností Areva, Areva T & D Holding, Areva T & D SA a Areva T & D AG a ponese
jednu desetinu vlastních nákladů řízení. Společnosti Areva, Areva T & D Holding, Areva T & D SA a Areva T & D AG ponesou devět
desetin vlastních nákladů řízení a nahradí devět desetin nákladů řízení Komise.
Vzhledem k tomu, že ve věci T‑121/07 bylo žalobě částečně vyhověno, budou okolnosti věci náležitě zohledněny rozhodnutím,
že Komise nahradí jednu desetinu nákladů řízení společnosti Alstom a ponese jednu desetinu vlastních nákladů řízení. Společnost
Alstom ponese devět desetin vlastních nákladů řízení a nahradí devět desetin nákladů řízení Komise.
Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (druhý senát)
rozhodl takto:
1)
Věci T‑117/07 a T‑121/07 se spojují pro účely rozsudku.
2)
Článek 2 písm. b) a c) rozhodnutí Komise K(2006) 6762 v konečném znění ze dne 24. ledna 2007 týkajícího se řízení podle článku 81 ES
a článku 53 dohody o EHP (Věc COMP/F/38.899 – Plynem izolované spínací přístroje) se zrušuje.
3)
Za protiprávní jednání konstatovaná v čl. 1 písm. b) až f) rozhodnutí K (2006) 6762 v konečném znění se ukládají následující
pokuty:
–
Alstom, société anonyme: 10 327 500 eur;
–
Alstom: 48 195 000 eur solidárně se společností Areva T & D SA, přičemž 20 400 000 eur z částky dlužné společností Areva T & D
SA zaplatí posledně uvedená společnost solidárně se společnostmi Areva T & D AG, Areva, société anonyme, a Areva T & D Holding
SA.
4)
Žaloby se ve zbývajících částech zamítají.
5)
Ve věci T‑117/07 Evropská komise nahradí jednu desetinu nákladů řízení společností Areva, Areva T & D Holding, Areva T & D
SA a Areva T & D AG a ponese jednu desetinu vlastních nákladů řízení. Společnosti Areva, Areva T & D Holding, Areva T & D
SA a Areva T & D AG ponesou devět desetin vlastních nákladů řízení a nahradí devět desetin nákladů řízení Komise.
6)
Ve věci T‑121/07 Komise nahradí jednu desetinu nákladů řízení společnosti Alstom a ponese jednu desetinu vlastních nákladů
řízení. Společnost Alstom ponese devět desetin vlastních nákladů řízení a nahradí devět desetin nákladů řízení Komise.
Pelikánová
Jürimäe
Soldevila Fragoso
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 3. března 2011.
Podpisy.
Obsah
Skutečnosti předcházející sporu
Dotyčný výrobek
Dotčené podniky
Správní řízení
Napadené rozhodnutí
Řízení a návrhová žádání účastnic řízení
Právní otázky
K návrhovému žádání směřujícímu ke zrušení čl. 1 písm. b), c), d), e) a f) napadeného rozhodnutí
Úvodní poznámky
K přenesení osobní odpovědnosti společnosti Alstom za účast části jejího podniku působícího v oblasti PISP na protiprávním
jednání v období od 15. dubna 1988 do 6. prosince 1992 na společnosti Areva T & D SA a Areva T & D AG
– Argumenty účastnic řízení
– Závěry Tribunálu
K osobní odpovědnosti, kterou Alstom jakožto mateřská společnost se 100% podílem ve společnostech Alstom T & D SA a Alstom
T & D AG nese v důsledku účasti dotyčného podniku na protiprávním jednání v období od 7. prosince 1992 do 8. ledna 2004
– Argumenty účastnic řízení
– Závěry Tribunálu
K přenesení osobní odpovědnosti společnosti Alstom za účast dotyčného podniku na protiprávním jednání v období od 15. dubna
1988 do 8. ledna 2004 na společnosti skupiny Areva vzhledem k převodu tohoto podniku na skupinu Areva
– Argumenty účastnic řízení
– Závěry Tribunálu
K osobní odpovědnosti společnosti Areva T & D SA za účast dotyčného podniku na protiprávním jednání v období od 7. prosince
1992 do 8. ledna 2004 a společnosti Areva T & D AG za účast dotyčného podniku na protiprávním jednání v období od 22. prosince
2003 do 8. ledna 2004
– Argumenty účastnic řízení
– Závěry Tribunálu
K osobní odpovědnosti, kterou společnosti Areva a Areva T & D Holding jakožto mateřské společnosti se 100% podílem ve společnostech
Areva T & D SA a Areva T & D AG nesou v důsledku účasti dotyčného podniku na protiprávním jednání v období od 9. ledna do
11. května 2004
– Argumenty účastnic řízení
– Závěry Tribunálu
K případnému přerušení protiprávního jednání přičítaného společnosti Alstom v období od září 1999 do března 2002
– Argumenty účastnic řízení
– Závěry Tribunálu
K návrhu na zrušení nebo na změnu čl. 2 písm. b) a c) napadeného rozhodnutí
K porušení pravidel promlčení v souvislosti s individuální pokutou uloženou společnosti Alstom v čl. 2 písm. b) napadeného
rozhodnutí
– Argumenty účastnic řízení
– Závěry Tribunálu
K porušení pravidel týkajících se solidarity při placení pokut plynoucích z článku 81 ES a článku 53 dohody o EHP, porušení
článku 7 ES, porušení zásad právní jistoty, zákazu retroaktivity, rovného zacházení, proporcionality, práva na účinný procesní
prostředek a personality trestů, a k porušení povinnosti uvést odůvodnění v souvislosti s pokutami uloženými společnosti Alstom
a společnostem skupiny Areva v čl. 2 písm. c) napadeného rozhodnutí
– Argumenty účastnic řízení
– Závěry Tribunálu
K porušení zásady dodržení práva na obhajobu a čl. 27 odst. 1 nařízení č. 1/2003
– Argumenty účastnic řízení
– Závěry Tribunálu
K 50% zvýšení základní částky pokut uložených v čl. 2 písm. b) a c) napadeného rozhodnutí společnosti Alstom a společnostem
skupiny Areva
– Argumenty účastnic řízení
– Závěry Tribunálu
K sedmému žalobnímu důvodu, vznesenému společnostmi skupiny Areva a vycházejícímu ze zjevně nesprávného posouzení a z porušení
článku 81 ES a článku 53 dohody o EHP a oznámení o spolupráci, neboť Komise v důsledku jejich spolupráce v průběhu správního
řízení nesnížila výši jejich pokuty
– Argumenty účastnic řízení
– Závěry Tribunálu
K osmému žalobnímu důvodu společnosti Alstom, vycházejícímu z porušení pokynů a podpůrně z porušení zásady proporcionality
– Argumenty účastnic řízení
– Závěry Tribunálu
K nákladům řízení
*
Jednací jazyk: francouzština.
– Důvěrné údaje jsou skryty.