CELEX: 62010CJ0224
Direktiivi 91/439/ETY
Ajokorttien vastavuoroinen tunnustaminen
Asuinjäsenvaltion myöntämän kansallisen ajokortin peruuttaminen sekä B- ja D-luokkien ajoneuvojen ajo-oikeuden sisältävän ajokortin antaminen toisessa jäsenvaltiossa
Tunnustamisen epääminen asuinjäsenvaltiossa
Vaatimus, jonka mukaan B-luokan ajoneuvojen ajo-oikeuden on oltava voimassa D-luokan ajoneuvojen ajo-oikeuden myöntämisajankohtana

Ennakkoratkaisupyyntö koskee yhteisön ajokortista 29.7.1991 annetun neuvoston direktiivin 91/439/ETY (EYVL L 237, s. 1), sellaisena
kuin se on muutettuna 14.9.2000 annetulla komission direktiivillä 2000/56/EY (EYVL L 237, s. 45; jäljempänä direktiivi 91/439),
1 artiklan, 5 artiklan 1 kohdan a alakohdan, 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan sekä 8 artiklan 2 ja 4 kohdan tulkintaa sekä
ajokorteista 20.12.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2006/126/EY (EUVL L 403, s. 18 ja oikaisu EUVL
2009, L 19, s. 67) 11 artiklan 4 kohdan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty tahallista ajo-oikeudetta ajoa koskevassa rikosasiassa, jossa vastaajana on Leo Apelt.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Unionin säännöstö
Direktiivin 91/439 johdanto-osan ensimmäisessä perustelukappaleessa todetaan, että
”– – on suotavaa, että yhteisen liikennepolitiikan tavoitteiden saavuttamiseksi ja liikenneturvallisuuden parantamiseksi sekä
sellaisten henkilöiden liikkuvuuden helpottamiseksi, jotka sijoittautuvat toiseen jäsenvaltioon kuin siihen, jossa he ovat
läpäisseet kuljettajantutkinnon, otetaan käyttöön yhteisön malli kansalliseksi ajokortiksi, jonka jäsenvaltiot tunnustavat
vastavuoroisesti ilman, että ajokortteja on pakko vaihtaa”.
Direktiivin 91/439 neljännen perustelukappaleen mukaan liikenneturvallisuuden vuoksi on tarpeen säätää ajokortin antamisen
vähimmäisedellytyksistä.
Direktiivin 91/439 1 artiklan 1 ja 2 kohdan sanamuoto on seuraava:
”1.      Jäsenvaltioiden on tämän direktiivin säännösten mukaisesti otettava käyttöön liitteessä I tai liitteessä I a [esitetyn] yhteisön
mallin mukainen kansallinen ajokortti. – –
2.      Jäsenvaltioiden antamat ajokortit on tunnustettava vastavuoroisesti.”
Kyseisen direktiivin 3 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Edellä 1 artiklassa tarkoitettu ajokortti oikeuttaa kuljettamaan seuraaviin luokkiin kuuluvia ajoneuvoja:
– –
B luokka
–        moottoriajoneuvoja, joiden suurin sallittu paino on enintään 3 500 kg ja joissa on enintään kahdeksan istuinta kuljettajan
istuimen lisäksi; – –
– –
D luokka
–        matkustajien kuljettamiseen käytettyjä ajoneuvoja, joissa on enemmän kuin [kahdeksan] istuinta kuljettajan istuimen lisäksi;
– –
– –
2.      A, B, B + E, C, C + E, D ja D + E luokissa voidaan antaa erillinen ajokortti seuraaviin alaluokkiin kuuluvien ajoneuvojen
kuljettamiseen – –.”
Kyseisen direktiivin 5 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetään seuraavaa:
”1.      Ajokorttien antamiseen sovelletaan seuraavia ehtoja:
a)      C ja D luokkien ajokortteja annetaan vain kuljettajille, joilla on jo oikeus kuljettaa B luokan ajoneuvoja – –.”
Saman direktiivin 7 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Ajokortin saa lisäksi antaa ainoastaan hakijoille:
– –
b)      joiden vakituinen asuinpaikka on ajokortin antavan jäsenvaltion alueella tai jotka voivat näyttää toteen, että he ovat opiskelleet
siellä vähintään [kuusi] kuukautta.”
Direktiivin 91/439 7 artiklan 5 kohdan mukaan henkilöllä voi olla vain yksi ajokortti.
Kyseisen direktiivin 8 artiklan 2 kohdassa ja 4 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään seuraavaa:
”2.      Jollei rikoslain ja yleistä järjestystä koskevien säädösten alueellisen soveltamisen periaatteen huomioon ottamisesta muuta
johdu, se jäsenvaltio, jossa toisen jäsenvaltion [antaman] ajokortin haltijalla on vakituinen asuinpaikka, saa soveltaa ajokortin
haltijaan kansallisia ajo-oikeuden rajoittamista tai poistamista taikka sen määräaikaista tai pysyvää peruuttamista koskevia
kansallisia säännöksiä ja tarvittaessa vaihtaa ajokortin tätä tarkoitusta varten.
– –
4.      Jäsenvaltio voi kieltäytyä hyväksymästä toisen jäsenvaltion sellaiselle henkilölle antamaa ajokorttia, johon ensin mainitun
jäsenvaltion alueella on kohdistettu jokin 2 kohdassa mainittu toimenpide.”
Direktiivin 91/439 liitteessä II olevan I osan A jakson 1 kohdan toisen alakohdan mukaan ajokortin hakija, joka on läpäissyt
toisen ajoneuvoluokan teoriakokeen, voidaan vapauttaa liitteen 2–4 kohdassa annettujen yhteisten säännösten noudattamisesta.
Liitteessä II olevan I osan A jakson 2 kohdassa määritellään kaikkia ajoneuvoluokkia koskevan teoriakokeen sisältö. Luokkia
A ja A1 koskevat erityissäännökset ovat I osan A jakson 3 kohdassa sekä luokkia C, C+E, C1, C1+E, D, D+E, D1 ja D1+E koskevat
erityiset säännökset I osan A jakson 4 kohdassa.
Direktiivin 2006/126 11 artiklan 1 ja 4 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.      Jos jäsenvaltion myöntämän voimassa olevan kansallisen ajokortin haltija on muuttanut vakinaisesti asumaan toiseen jäsenvaltioon,
hän voi pyytää, että hänen ajokorttinsa vaihdetaan sitä vastaavaan ajokorttiin. Vaihdon suorittavan jäsenvaltion asiana on
todentaa, minkä luokan osalta sille esitetty ajokortti on yhä voimassa. – –
– –
4.      Jäsenvaltion on kieltäydyttävä myöntämästä ajokorttia hakijalle, jonka ajokortti on rajoitettu, poistettu tai peruutettu määräaikaisesti
toisessa jäsenvaltiossa.
Jäsenvaltion on kieltäydyttävä hyväksymästä toisen jäsenvaltion sellaiselle henkilölle myöntämää ajokorttia, jonka – – ajokorttiin
perustuvaa ajo-oikeutta on rajoitettu tai se on poistettu tai määräaikaisesti peruutettu ensin mainitun valtion alueella.
Jäsenvaltio voi myös kieltäytyä myöntämästä ajokorttia hakijalle, jonka ajokortti on peruutettu pysyvästi toisessa jäsenvaltiossa.”

Kansallinen säännöstö
Henkilöiden oikeuttamisesta osallistumaan tieliikenteeseen annetun asetuksen eli ajokorttiasetuksen (Verordnung über die Zulassung
von Personen zum Straßenverkehr (Fahrerlaubnis-Verordnung); BGBl. 1998 I, s. 2214), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasian
oikeudenkäynnin kohteena olevien tosiseikkojen ajankohtaan, 28 §:n 1 ja 4 momentissa säädetään seuraavaa:
”1.      Voimassa olevan [Euroopan unionin] tai [Euroopan talousalueen (ETA)] ajokortin haltijoilla, joiden – – varsinainen asuinpaikka
on Saksan liittotasavallassa, on 2–4 momentissa säädetyin rajoituksin oikeus kuljettaa moottoriajoneuvoja Saksassa ajokorttinsa
kelpoisuuden rajoissa. – –
4.      Edellä 1 momentissa tarkoitettua oikeutta ei ole [Euroopan unionin] tai [Euroopan talousalueen] ajokortin haltijoilla,
– –
3)      joiden ajo-oikeus Saksassa on peruutettu tuomioistuimen väliaikaisella määräyksellä tai lainvoimaisella ratkaisulla taikka
hallintoviranomaisen tekemällä välittömästi täytäntöön pantavalla tai lainvoimaisella päätöksellä – –.”
Tieliikennelain (Straßenverkehrsgesetz), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasian oikeudenkäynnin kohteena olevien tosiseikkojen
ajankohtaan, 21 §:n 1 momentin 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Joka
1)      kuljettaa moottoriajoneuvoa, vaikkei hänellä ole siihen vaadittavaa ajo-oikeutta tai vaikka hänet on määrätty ajokieltoon
rikoslain (Strafgesetzbuch) 44 §:n tai tämän lain 25 §:n nojalla, – –
on tuomittava vankeuteen enintään yhdeksi vuodeksi tai sakkoon.”

Pääasian oikeudenkäynti ja ennakkoratkaisukysymykset
Apelt on Saksan kansalainen, jolle Landkreis Verden (Saksa) oli toimivaltaisena viranomaisena antanut 14.12.1998 ajokortin,
johon sisältyivät luokat 1a, 1b, 3, 4 ja 5.
Apelt tavattiin 23.1.2006 kuljettamassa Saksassa ajoneuvoa alkoholin vaikutuksen alaisena. Hänen ajokorttinsa otettiin seuraavana
päivänä Saksan poliisiviranomaisten haltuun (polizeiliche Verwahrung).
Sen vuoksi Amtsgericht Osterholz-Scharmbeck tuomitsi 31.5.2006 Apeltin liikennejuopumuksesta sakkorangaistukseen. Hänen ajokorttinsa
otettiin pois, hänen ajo-oikeutensa peruutettiin ja hänet määrättiin 29.11.2006 päättyvään ajokieltoon, jonka aikana hänelle
ei saatu myöntää uutta ajo-oikeutta.
Apelt sai 1.3.2006 – ennen kuin Saksan viranomaisten hänelle myöntämä ajo-oikeus poistettiin tuomioistuimen päätöksellä mutta
sen jälkeen, kun hänen ajokorttinsa oli otettu Saksan poliisiviranomaisten haltuun – Tšekin toimivaltaisilta viranomaisilta
B-luokan ajoneuvojen ajo-oikeuden, jota vastaava ajokortti luovutettiin hänelle samana päivänä. Tähän ajokorttiin merkitty
asuinpaikka sijaitsee Saksan liittotasavallassa.
Apelt sai 30.4.2007 eli Amtsgericht Osterholz-Scharmbeckin hänelle määräämän ajokiellon päättymisen jälkeen Tšekin viranomaisilta
D-luokan ajoneuvojen ajo-oikeuden. Hänelle luovutettiin samana päivänä sitä vastaava ajokortti, johon merkitty asuinpaikka
sijaitsee Tšekissä ja johon on merkitty myös B-luokan ajoneuvojen ajo-oikeuden myöntämispäivä 1.3.2006.
Apelt tavattiin 11.7.2009 kuljettamasta linja-autoa Achern-nimisen kunnan (Saksa) alueella. Syyttäjä vaati, että Amtsgericht
Achern antaa Apeltia koskevan rangaistusmääräyksen tahallisen ajo-oikeudetta ajon vuoksi. Amtsgericht Achern hylkäsi vaatimuksen
sillä perusteella, että D-luokan ajoneuvojen ajo-oikeus, jonka Tšekin viranomaiset olivat myöntäneet ajokiellon päättymisen
jälkeen, oli voimassa Saksan alueella.
Syyttäjä valitti tästä ratkaisusta Landgericht Baden-Badeniin ja katsoi, että B-luokan ajoneuvojen ajo-oikeus, joka ei ollut
voimassa Saksassa, on välttämätön edellytys D-luokan ajoneuvojen ajo-oikeudelle.
Landgericht Baden-Baden päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Kun otetaan huomioon direktiivin [91/439] 5 artiklan 1 kohdan a alakohta, jonka mukaan D-luokan ajokortti saadaan antaa vain
kuljettajille, joilla on jo oikeus kuljettaa B-luokan ajoneuvoja, saako jäsenvaltio saman direktiivin 1 artiklan sekä 8 artiklan
2 ja 4 kohdan mukaan kieltäytyä tunnustamasta toisen jäsenvaltion antaman B- ja D-luokkien ajo-oikeuden sisältävän ajokortin
voimassaoloa – erityisesti D-luokan osalta –, jos tämän ajokortin haltijalle oli myönnetty B-luokan ajo-oikeus ennen ensin
mainitussa jäsenvaltiossa tehtyä ajo-oikeuden peruuttamista tuomioistuimen päätöksellä mutta sen sijaan D-luokan ajo-oikeus
vasta kyseisen tuomioistuimen päätöksellä tehdyn peruuttamisen ja samalla päätöksellä määrätyn ajokiellon päättymisen jälkeen?
2)      Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan kieltävästi:
Saako ensin mainittu jäsenvaltio kieltäytyä edellä mainitun ajokortin tunnustamisesta – erityisesti D-luokan ajo-oikeuden
osalta – direktiivin [2006/126] 11 artiklan 4 kohdan, jonka mukaan jäsenvaltion on kieltäydyttävä hyväksymästä toisen jäsenvaltion
sellaiselle henkilölle myöntämää ajokorttia, jonka ajokortti on peruutettu ensin mainitun jäsenvaltion alueella, nojalla tilanteessa,
jossa B-luokan ajo-oikeus on myönnetty 1.3.2006, D-luokan ajo-oikeus myönnetty 30.4.2007 ja ajokortti luovutettu viimeksi
mainittuna päivänä?”

Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu

Ensimmäinen kysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään, saako jäsenvaltio direktiivin 91/439 1 artiklan
sekä 8 artiklan 2 ja 4 kohdan mukaan – kun otetaan huomioon saman direktiivin 5 artiklan 1 kohdan a alakohta, jonka mukaan
D-luokan ajokortti saadaan antaa vain kuljettajille, joilla on jo oikeus kuljettaa B-luokan ajoneuvoja – kieltäytyä tunnustamasta
toisen jäsenvaltion antaman B- ja D-luokkien ajo-oikeuden sisältävän ajokortin voimassaoloa, erityisesti D-luokan osalta,
jos tämän ajokortin haltijalle oli myönnetty B-luokan ajo-oikeus ennen ensin mainitussa jäsenvaltiossa tehtyä ajo-oikeuden
peruuttamista tuomioistuimen päätöksellä mutta sen sijaan D-luokan ajo-oikeus vasta kyseisen tuomioistuimen päätöksellä tehdyn
peruuttamisen sekä sen yhteydessä määrätyn ajokiellon päättymisen jälkeen.
Lisäksi on todettava ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen täsmentäneen, että vaikka Tšekin viranomaiset olivat myöntäneet
B-luokan ajokortin ennen Apeltin ajo-oikeuden peruuttamista Saksassa tuomioistuimen päätöksellä, se on kuitenkin myönnetty
sen jälkeen, kun hänen saksalainen ajokorttinsa oli otettu Saksan poliisiviranomaisten haltuun, ja että sekä poliisin toimenpide
että tuomioistuimessa määrätty ajo-oikeuden peruuttaminen ovat perustuneet seikkoihin, jotka ovat olleet olemassa Tšekin viranomaisten
myöntäessä B-luokan ajoneuvojen kuljettamiseen oikeuttavan ajokortin. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa myös
siihen, että viimeksi mainittuun ajokorttiin merkitty Apeltin asuinpaikka sijaitsee Saksassa.
Direktiivin 91/439 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaan ajokortin myöntämisen edellytyksenä on kuitenkin muun muassa se,
että hakijan vakituinen asuinpaikka on ajokortin antavan jäsenvaltion alueella tai hakija voi näyttää toteen, että hän on
opiskellut siellä vähintään kuusi kuukautta.
Jotta kansalliselle tuomioistuimelle voitaisiin antaa hyödyllinen vastaus, esitetty kysymys on näin ollen ymmärrettävä siten,
että sillä pyritään selvittämään, ovatko direktiivin 91/439 1 artiklan 2 kohta, 5 artiklan 1 kohdan a alakohta, 7 artiklan
1 kohdan b alakohta sekä 8 artiklan 2 ja 4 kohta esteenä sille, että vastaanottava jäsenvaltio kieltäytyy tunnustamasta toisen
jäsenvaltion myöntämää B- ja D-luokkien ajoneuvojen kuljettamiseen oikeuttavaa ajokorttia ensinnäkin siinä tapauksessa, että
kyseisen ajokortin haltija on saanut B-luokan ajoneuvojen ajo-oikeuden vakituista asuinpaikkaa koskevan vaatimuksen vastaisesti
ja sen jälkeen, kun ensin mainitun jäsenvaltion myöntämä ajokortti oli otettu ensin mainitun jäsenvaltion poliisiviranomaisten
haltuun, mutta ennen tuomioistuimen päätöksellä tehtyä ajo-oikeuden peruuttamista ensin mainitussa jäsenvaltiossa, ja toiseksi
siinä tapauksessa, että kyseiselle ajokortin haltijalle on myönnetty D-luokan ajoneuvojen ajo-oikeus kyseisen ajo-oikeuden
peruuttamista koskeneen tuomioistuinpäätöksen tekemisen sekä uuden ajo-oikeuden saamisen esteenä olleen ajokiellon päättymisen
jälkeen.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan direktiivin 91/439 1 artiklan 2 kohdassa säädetään jäsenvaltioiden myöntämien ajokorttien
vastavuoroisesta tunnustamisesta ilman muodollisuuksia. Kyseisessä säännöksessä asetetaan jäsenvaltioille selvä ja täsmällinen
velvoite, joka ei jätä harkintavaltaa velvoitteen noudattamisen edellyttämien toimenpiteiden suhteen (asia C-184/10, Grasser,
tuomio 19.5.2011, 19 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Ajokortin myöntävän jäsenvaltion tehtävänä on tutkia, täyttyvätkö unionin oikeudessa säädetyt vähimmäisedellytykset, erityisesti
kyseisen direktiivin 7 artiklan 1 kohdassa asetetut asuinpaikkaa ja moottoriajoneuvon kuljettamiseen soveltuvuutta koskevat
edellytykset, ja näin ollen tutkia, onko ajokortin myöntäminen perusteltua (em. asia Grasser, tuomion 20 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Näin ollen muilla jäsenvaltioilla ei ole silloin, kun tietyn jäsenvaltion viranomaiset ovat myöntäneet ajokortin direktiivin
91/439 1 artiklan 1 kohdan mukaisesti, oikeutta tutkia, onko mainitussa direktiivissä säädettyjä myöntämisedellytyksiä noudatettu.
Jäsenvaltion myöntämän ajokortin saamista on nimittäin pidettävä todisteena siitä, että kyseisen ajokortin haltija täytti
ajokortin myöntämishetkellä nämä edellytykset (em. asia Grasser, tuomion 21 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Asiassa C-1/07, Weber, 20.11.2008 annetusta tuomiosta (Kok., s. I‑8571) ilmenee kuitenkin, että direktiivin 91/439 1 artiklan
2 kohta sekä 8 artiklan 2 ja 4 kohta eivät ole esteenä sille, että jäsenvaltio kieltäytyy tunnustamasta alueellaan toisessa
jäsenvaltiossa annetun ajokortin mukaista ajo-oikeutta, kun ajokortti on annettu henkilölle, jolta on peruutettu ajo-oikeus
ensin mainitussa jäsenvaltiossa, vaikka tämä peruuttaminen tehtiin kyseisen ajokortin antamispäivän jälkeen, jos kyseinen
ajokortti annettiin silloin, kun ensimmäisen jäsenvaltion antaman ajokortin osalta oli voimassa ajokortin pois ottamista koskeva
toimenpide, ja jos sekä kyseinen toimenpide että peruuttamista koskeva toimenpide olivat perusteltuja syistä, jotka olivat
olemassa toisen ajokortin antamispäivänä.
Pääasian oikeudenkäynnin kohteena olevassa asiassa ajo-oikeus peruutettiin tuomioistuinpäätöksellä sen jälkeen, kun Tšekin
viranomaiset olivat myöntäneet Apeltille B-luokan ajoneuvojen ajo-oikeuden. Tämä ajo-oikeus oli kuitenkin myönnetty, vaikka
Saksan poliisiviranomaiset olivat sitä ennen ottaneet pois Apeltille Saksassa myönnetyn ajokortin.
Kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on todennut, kyseistä ajokortin pois ottamista voidaan pitää direktiivin 91/439
8 artiklan 2 ja 4 kohdassa tarkoitettuna ajo-oikeuden poistamisena. Kyseinen direktiivi ei siten ole esteenä sille, että Saksan
viranomaiset kieltäytyvät tunnustamasta alueellaan Tšekin viranomaisten Apeltille myöntämää B‑luokan ajoneuvojen ajo-oikeutta,
koska sekä Saksan poliisiviranomaisten toteuttama ajokortin pois ottaminen että sen peruuttamista koskenut tuomioistuinpäätös
olivat perusteltuja syistä, jotka olivat olemassa toisen ajokortin antamispäivänä.
Joka tapauksessa on huomautettava ennakkoratkaisupyyntöpäätöksestä ilmenevän, että kyseiseen ajokorttiin merkitty asuinpaikka
sijaitsee Saksassa. Direktiivin 91/439 7 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitetun vakituista asuinpaikkaa koskevan edellytyksen
noudattamatta jättäminen voi kuitenkin jo yksinään olla sellainen syy, jonka vuoksi jäsenvaltio saa kieltäytyä tunnustamasta
toisen jäsenvaltion myöntämää ajokorttia.
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä nimittäin ilmenee, että direktiivin 91/439 1 artiklan 2 kohta, 7 artiklan 1 kohdan
b alakohta sekä 8 artiklan 2 ja 4 kohta eivät ole esteenä sille, että vastaanottava jäsenvaltio kieltäytyy tunnustamasta alueellaan
toisen jäsenvaltion myöntämää ajokorttia, jos ajokorttiin merkittyjen tietojen perusteella todetaan, että kyseisen direktiivin
7 artiklan 1 kohdan b alakohdassa säädettyä vakinaista asuinpaikkaa koskevaa edellytystä ei ole noudatettu (em. asia Grasser,
tuomion 33 kohta).
Saksan viranomaisilla on siten ollut oikeus kieltäytyä tunnustamasta Tšekin viranomaisten Apeltille myöntämän B-luokan ajoneuvojen
kuljettamiseen oikeuttavan ajokortin kaltaista ajokorttia.
Tarkasteltaessa kysymystä siitä, saako jäsenvaltio kieltäytyä tunnustamasta Tšekin viranomaisten Apeltille myöntämän D-luokan
ajoneuvojen kuljettamiseen oikeuttavan ajokortin kaltaista ajokorttia, on todettava, että direktiivin 91/439 5 artiklan 1
kohdan a alakohdasta seuraa, että D-luokan ajokortti saadaan antaa vain kuljettajille, joilla on jo oikeus kuljettaa B-luokan
ajoneuvoja.
Komissio vetoaa siihen, että koska D-luokan ajoneuvojen kuljettamiseen oikeuttavan ajokortin saamisen edellytykset ovat B-luokan
vastaavia edellytyksiä tiukemmat ja koska Apeltille on myönnetty D-luokan ajoneuvojen kuljettamiseen oikeuttava ajokortti
ajo-oikeuden saamisen esteenä olleen ajokiellon päättymisen jälkeen, D-luokan ajoneuvojen kuljettamiseen oikeuttavaan ajokorttiin
sisältyvä merkintä B-luokan ajo-oikeuden saamispäivästä ei voi vaikuttaa direktiivissä 91/439 säädettyyn ajokorttien vastavuoroista
tunnustamista koskevaan velvollisuuteen.
Näitä perusteluja ei voida hyväksyä.
Direktiivin 91/439 3 artiklan 1 kohdan mukaan nimittäin saman direktiivin 1 artiklan mukaisesti vahvistettu ajokortti voi
oikeuttaa kuljettamaan eri ajoneuvoluokkiin kuuluvia ajoneuvoja. Eri ajoneuvoluokissa voidaan antaa kyseisen direktiivin 3
artiklan 2 kohdan mukaisesti erillinen ajo-oikeus eri alaluokkiin kuuluvien ajoneuvojen kuljettamiseen.
B-luokan ajoneuvojen ajo-oikeus oikeuttaa siten kuljettamaan moottoriajoneuvoja, joiden suurin sallittu kokonaismassa on enintään
3 500 kilogrammaa ja joissa on enintään kahdeksan istumapaikkaa kuljettajan istuimen lisäksi. D-luokan ajo-oikeus oikeuttaa
puolestaan kuljettamaan matkustajien kuljettamiseen käytettäviä ajoneuvoja, joissa on enemmän kuin kahdeksan istumapaikkaa
kuljettajan istuimen lisäksi.
Kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 33 kohdassa todennut, tällä ajoneuvoluokkien ja alaluokkien jaottelulla voidaan
mukauttaa ajo-oikeuden myöntämisen vähimmäisedellytykset kutakin luokkaa ja alaluokkaa varten erikseen.
Tarkemmin sanottuna direktiivin 91/439 liitteissä II ja III säädetään kaikkia ajokorttiluokkia yhteisesti koskevat vaatimukset.
Minkä tahansa luokan ajo-oikeuden saaminen edellyttää, että hakija täyttää kyseiset yleiset vähimmäisvaatimukset. Kuten julkisasiamies
on ratkaisuehdotuksensa 37 kohdassa todennut, kyse on esimerkiksi vaatimuksesta, jonka mukaan kuljettajan on hallittava ajoneuvonsa
niin hyvin, että hän ei aiheuta vaaratilanteita ja että hän toimii sellaisissa tilanteissa asianmukaisesti, ja tunnettava
kyseisten ajoneuvojen välistä turvaväliä, jarrutusmatkoja ja tiellä pysymistä koskevat edellytykset.
Näiden vähimmäisvaatimusten lisäksi jokaista ajoneuvoluokkaa, kuten D-luokkaa, varten on erillisiä koetehtäviä.
Tästä on syytä todeta, että direktiivin 91/439 liitteessä II olevan I osan A jakson 1 kohdan toisesta alakohdasta ilmenee,
että ajokortin hakija, jolla on ennestään toisen ajoneuvoluokan ajo-oikeus, voidaan vapauttaa esimerkiksi tieliikenteen sääntöjen
tuntemista osoittavasta teoriakokeesta.
Sekä direktiivin 91/439 sanamuodosta että sen rakenteesta ilmenee näin ollen, että B-luokan ajo-oikeus on välttämätön perusta
ja ennakkoedellytys D-luokkaan kuuluvien ajoneuvojen ajo-oikeuden saamiselle.
Sen vuoksi olisi direktiivin 91/439 ensimmäisessä ja neljännessä perustelukappaleessa mainitun liikenneturvallisuutta koskevan
tavoitteen vastaista, jos vastaanottavan jäsenvaltion ei sallittaisi kieltäytyä tunnustamasta D-luokan ajoneuvojen kuljettamiseen
oikeuttavaa ajokorttia, joka on myönnetty sillä tavoin sääntöjenvastaisen B-luokan ajokortin perusteella, että tämä sääntöjenvastaisuus
muodostaa perusteen kieltäytyä tunnustamasta kyseistä B-luokan ajokorttia.
Näin ollen on todettava, että tilanteessa, jossa jäsenvaltio voi direktiivin 91/439 nojalla kieltäytyä tunnustamasta alueellaan
toisen jäsenvaltion viranomaisten myöntämää B-luokan ajokorttia, sillä on myös oikeus kieltäytyä tunnustamasta sellaista D-luokan
ajo-oikeutta, joka on myönnetty kyseisen B-luokan ajokortin perusteella.
Koska Tšekin viranomaisten Apeltille myöntämä B-luokan ajokortti on ollut sääntöjenvastainen siten, että peruste sen tunnustamisesta
kieltäytymiselle on olemassa, direktiivin 91/439 1 artiklan 2 kohta, 5 artiklan 1 kohdan a alakohta, 7 artiklan 1 kohdan b
alakohta sekä 8 artiklan 2 ja 4 kohta eivät ole esteenä sille, että Saksan viranomaiset kieltäytyvät tunnustamasta myöskään
D-luokan ajoneuvojen kuljettamiseen oikeuttavaa ajokorttia, jonka Tšekin viranomaiset ovat myöntäneet Apeltille hänen B-luokan
ajokorttinsa perusteella.
Edellä todetun perusteella ensimmäiseen kysymykseen on vastattava siten, että direktiivin 91/439 1 artiklan 2 kohta, 5 artiklan
1 kohdan a alakohta, 7 artiklan 1 kohdan b alakohta sekä 8 artiklan 2 ja 4 kohta eivät ole esteenä sille, että vastaanottava
jäsenvaltio kieltäytyy tunnustamasta toisen jäsenvaltion myöntämää B- ja D-luokkien ajoneuvojen kuljettamiseen oikeuttavaa
ajokorttia ensinnäkin siinä tapauksessa, että kyseisen ajokortin haltija on saanut B-luokan ajoneuvojen ajo-oikeuden vakituista
asuinpaikkaa koskevan vaatimuksen vastaisesti ja sen jälkeen, kun ensin mainitun jäsenvaltion myöntämä ajokortti oli otettu
ensin mainitun jäsenvaltion poliisiviranomaisten haltuun, mutta ennen tuomioistuinpäätöksellä tehtyä ajo-oikeuden peruuttamista
ensin mainitussa jäsenvaltiossa, ja toiseksi siinä tapauksessa, että kyseiselle ajokortin haltijalle on myönnetty D-luokan
ajoneuvojen ajo-oikeus kyseisen ajo-oikeuden peruuttamista koskeneen tuomioistuinpäätöksen tekemisen sekä uuden ajo-oikeuden
saamisen esteenä olleen ajokiellon päättymisen jälkeen.

Toinen kysymys
Koska pääasian oikeudenkäynnin kohteena olevat tosiseikat ovat tapahtuneet vuosina 2006 ja 2007 eli ennen direktiivin 2006/126
11 artiklan 4 kohdan soveltamisen alkamista, toiseen kysymykseen ei ole tarpeen vastata.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Yhteisön ajokortista 29.7.1991 annetun neuvoston direktiivin 91/439/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 14.9.2000 annetulla
komission direktiivillä 2000/56/EY, 1 artiklan 2 kohta, 5 artiklan 1 kohdan a alakohta, 7 artiklan 1 kohdan b alakohta sekä
8 artiklan 2 ja 4 kohta eivät ole esteenä sille, että vastaanottava jäsenvaltio kieltäytyy tunnustamasta toisen jäsenvaltion
myöntämää B- ja D-luokkien ajoneuvojen kuljettamiseen oikeuttavaa ajokorttia ensinnäkin siinä tapauksessa, että kyseisen ajokortin
haltija on saanut B-luokan ajoneuvojen ajo-oikeuden vakituista asuinpaikkaa koskevan vaatimuksen vastaisesti ja sen jälkeen,
kun ensin mainitun jäsenvaltion myöntämä ajokortti oli otettu ensin mainitun jäsenvaltion poliisiviranomaisten haltuun, mutta
ennen tuomioistuimen päätöksellä tehtyä ajo-oikeuden peruuttamista ensin mainitussa jäsenvaltiossa, ja toiseksi siinä tapauksessa,
että kyseiselle ajokortin haltijalle on myönnetty D-luokan ajoneuvojen ajo-oikeus kyseisen ajo-oikeuden peruuttamista koskeneen
tuomioistuimen päätöksen tekemisen sekä uuden ajo-oikeuden saamisen esteenä olleen ajokiellon päättymisen jälkeen.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: saksa.