CELEX: 62008TJ0192
Dumping
Importuri de ferosiliciu originare din fosta Republică Iugoslavă a Macedoniei, din Republica Populară Chineză, din Egipt, din Kazahstan și din Rusia
Legătură de cauzalitate
Interesul Comunității
Lipsa cooperării
Date disponibile
Statutul de întreprindere care își desfășoară activitatea în condițiile economiei de piață
Dreptul la apărare
Obligația de motivare

Istoricul cauzei
Reclamantele, Transnational Company Kazchrome AO (denumită în continuare „Kazchrome”) și ENRC Marketing AG, își desfășoară
activitatea în domeniul producției și al vânzării de ferosiliciu, una dintre materiile prime utilizate la fabricarea oțelului
și a fierului. Kazchrome, cu sediul în Kazahstan, vinde toată producția sa societății ENRC Marketing, cu sediul în Elveția.
Aceasta din urmă revinde producția Kazchrome în întreaga lume.
În urma unei reclamații depuse la 16 octombrie 2006 de Euroalliages (Comitetul de legătură al industriilor de feroaliaje),
Comisia Comunităților Europene a deschis o procedură antidumping privind importurile de ferosiliciu originare din Fosta Republică
Iugoslavă a Macedoniei, China, Egipt, Kazahstan și Rusia, în conformitate cu Regulamentul (CE) nr. 384/96 al Consiliului din
22 decembrie 1995 privind protecția împotriva importurilor care fac obiectul unui dumping din partea țărilor care nu sunt
membre ale Comunității Europene (JO 1996, L 56, p. 1, Ediție specială, 11/vol. 12, p. 223), cu modificările ulterioare (denumit
în continuare „regulamentul de bază”) [înlocuit prin Regulamentul (CE) nr. 1225/2009 al Consiliului din 30 noiembrie 2009
privind protecția împotriva importurilor care fac obiectul unui dumping din partea țărilor care nu sunt membre ale Comunității
Europene (JO L 343, p. 51, rectificare în JO 2010, L 7, p. 22)], și în special în conformitate cu articolul 5 din regulamentul
de bază (devenit articolul 5 din Regulamentul nr. 1225/2009). Avizul de deschidere a procedurii a fost publicat în
Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
din 30 noiembrie 2006 (JO C 291, p. 34). Ancheta cu privire la dumping și la prejudiciu a acoperit perioada cuprinsă între
1 octombrie 2005 și 30 septembrie 2006 (denumită în continuare „perioada de anchetă”). Examinarea tendințelor utile pentru
evaluarea prejudiciului a acoperit perioada cuprinsă între ianuarie 2003 și sfârșitul perioadei de anchetă (denumită în continuare
„perioada analizată”).
În cadrul acestei proceduri, la 15 decembrie 2006, reclamantele au depus la serviciile Comisiei o cerere de acordare a statutului
de întreprindere care funcționează în condițiile economiei de piață (denumit în continuare „SEP”), în temeiul articolului
2 alineatul (7) literele (b) și (c) din regulamentul de bază [devenit articolul 2 alineatul (7) literele (b) și (c) din Regulamentul
nr. 1225/2009].
La 12 ianuarie 2007, reclamantele au depus răspunsurile lor la chestionarul antidumping al Comisiei, precum și un document
cu privire la prejudiciu. La 25 ianuarie 2007, reclamantele au comunicat Comisiei observații suplimentare cu privire la prejudiciu.
Prin scrisoarea din 14 februarie 2007, reclamantele au informat Comisia că renunțau să participe la anchetă, dar că erau pregătite
să furnizeze explicații cu privire la datele pe care i le comunicaseră deja. Prin faxul din aceeași zi, Comisia a informat
reclamantele că anula vizita de verificare prevăzută în perioada cuprinsă între 22 februarie și 2 martie 2007. Aceasta a subliniat
că o astfel de anulare însemna că, în lipsa unei verificări, datele comunicate de reclamante serviciilor sale nu puteau fi
acceptate și că, în conformitate cu articolul 18 din regulamentul de bază (devenit articolul 18 din Regulamentul nr. 1225/2009),
ar putea fi necesară stabilirea concluziilor anchetei pe baza datelor disponibile. Prin scrisoarea din 20 februarie 2007,
reclamantele au informat Comisia cu privire la faptul că, deși nu puteau coopera pe deplin la anchetă, intenționau, în măsura
posibilului, să îi acorde asistență în cadrul acestei anchete.
La 5 iulie 2007, Comisia a anunțat reclamantele că, întrucât nu avusese posibilitatea să verifice, în localurile acestora
din urmă, datele pe care le furnizaseră, nu li se va acorda SEP. La 16 iulie 2007, reclamantele au transmis Comisiei observațiile
lor în special cu privire la refuzul acordării SEP.
La 29 august 2007, Comisia a publicat Regulamentul (CE) nr. 994/2007 din 28 august 2007 de impunere a unei taxe antidumping
importurilor de ferosiliciu originare din Republica Populară Chineză, Egipt, Kazahstan, Fosta Republică Iugoslavă a Macedoniei
și Rusia (JO L 223, p. 1, denumit în continuare „regulamentul provizoriu”). Regulamentul provizoriu a instituit, printre altele,
o taxă antidumping provizorie a cărei cotă a fost fixată la 33,9 % pentru importurile de ferosiliciu din Kazahstan. În considerentul
(25) al regulamentului provizoriu, Comisia a precizat că cererea de acordare a SEP formulată de reclamante nu a fost luată
în considerare, în măsura în care acestea nu au permis efectuarea vizitei de verificare.
Prin scrisoarea din 30 august 2007, Comisia a comunicat reclamantelor faptele și motivele principale pe baza cărora fuseseră
adoptate măsurile antidumping provizorii (denumită în continuare „documentul de informare provizorie”). Prin scrisoarea din
15 septembrie 2007, Comisia a transmis reclamantelor o completare la documentul de informare provizorie. La 5 octombrie 2007,
reclamantele au comunicat Comisiei observațiile lor cu privire la documentul de informare provizorie.
La 18 decembrie 2007, Comisia a adresat reclamantelor o scrisoare care conținea faptele și motivele principale pe baza cărora
intenționa să recomande instituirea unor măsuri antidumping definitive (denumită în continuare „documentul de informare finală”).
Prin scrisoarea adresată Comisiei la 3 ianuarie 2008, reclamantele și‑au prezentat observațiile cu privire la documentul de
informare finală.
La 25 februarie 2008, Consiliul Uniunii Europene a adoptat Regulamentul (CE) nr. 172/2008 de impunere a unei taxe antidumping
definitive și de percepere definitivă a taxei provizorii impuse la importurile de ferosiliciu originare din Republica Populară
Chineză, Egipt, Kazahstan, Fosta Republică Iugoslavă a Macedoniei și Rusia (JO L 55, p. 6, denumit în continuare „regulamentul
atacat”). În temeiul regulamentului atacat, nivelul taxei antidumping definitive care se aplică la prețul net franco frontieră
comunitară, înainte de aplicarea taxei vamale, a fost stabilit la 33,9 % pentru produsele din Kazahstan.

Procedura și concluziile părților
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 21 mai 2008, reclamantele au introdus prezenta acțiune.
Prin înscrisurile depuse la grefa Tribunalului la 1 septembrie 2008 și, respectiv, la 3 septembrie 2008, Euroalliages și Comisia
au formulat cereri de intervenție în prezenta cauză în susținerea concluziilor Consiliului.
Prin înscrisul depus la grefa Tribunalului la 28 octombrie 2008, reclamantele au solicitat ca, în temeiul articolului 116
alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, anumite elemente confidențiale din dosar să fie excluse de la
comunicarea către Euroalliages. Reclamantele au prezentat în acest sens o versiune neconfidențială a memoriilor sau a înscrisurilor
în discuție.
Prin Ordonanțele din 2 decembrie 2008 și din 16 februarie 2009, președintele Camerei a doua a Tribunalului a admis cererile
de intervenție formulate de Comisie și, respectiv, de Euroalliages.
Prin scrisoarea depusă la grefa Tribunalului la 10 martie 2009, Euroalliages a declarat că nu are obiecții față de cererea
de aplicare a regimului de confidențialitate introdusă de reclamante.
Prin scrisoarea depusă la grefa Tribunalului la 26 iunie 2009, Comisia a informat Tribunalul că renunță la depunerea unui
memoriu în intervenție, dar că va lua parte la ședință.
Reclamantele solicită Tribunalului:
–        constatarea admisibilității acțiunii;
–        anularea regulamentului atacat în măsura în care se aplică în ceea ce le privește;
–        obligarea Consiliului la plata cheltuielilor de judecată.
Consiliul, susținut de Comisie, solicită Tribunalului:
–        respingerea acțiunii;
–        obligarea reclamantelor la plata cheltuielilor de judecată.
Euroalliages solicită Tribunalului:
–        respingerea acțiunii;
–        obligarea reclamantelor la plata cheltuielilor de judecată, inclusiv a celor efectuate ca urmare a intervenției sale.

În drept
În susținerea cererii de anulare, reclamantele invocă patru motive. Prin intermediul primului motiv, acestea contestă evaluarea
existenței unei legături de cauzalitate între importurile care fac obiectul unui dumping și prejudiciu. Prin intermediul celui
de al doilea motiv, pun în discuție analiza interesului comunitar. Prin intermediul celui de al treilea motiv, reclamantele
critică aprecierea realizată de instituții cu privire la cooperarea lor la anchetă, aplicarea articolului 18 din regulamentul
de bază și examinarea cererii de acordare a SEP. Prin intermediul celui de al patrulea motiv, invocă o încălcare a dreptului
lor la apărare.
A –
Cu privire la primul motiv, referitor la legătura de cauzalitate dintre importurile care fac obiectul unui dumping și prejudiciu
Criticile invocate de reclamante prin intermediul primului motiv pot fi regrupate în trei categorii:
–        în primul rând, criticile legate de interpretarea principiilor de drept care reglementează analiza legăturii de cauzalitate
dintre importurile care fac obiectul unui dumping și prejudiciul suferit de industria comunitară, reclamantele invocând, în
cadrul primului aspect, existența unor erori de drept în interpretarea articolului 3 alineatele (6) și (7) din regulamentul
de bază [devenit articolul 3 alineatele (6) și (7) din Regulamentul nr. 1225/2009];
–        în al doilea rând, criticile referitoare la analiza individuală consacrată de instituții mai multor factori, în afara importurilor
care fac obiectul unui dumping și care au putut cauza prejudiciul suferit de industria comunitară sau au putut contribui la
acesta, reclamantele invocând în acest sens, prin intermediul aspectelor al doilea-al optulea, erori vădite de apreciere,
precum și diverse încălcări săvârșite de instituții în cadrul analizei individuale a anumitor factori ai prejudiciului;
–        în al treilea rând, criticile referitoare la lipsa unei analize colective a diferitor factori ai prejudiciului, în afara importurilor
care fac obiectul unui dumping, reclamantele invocând în mod special, prin intermediul primului și al celui de al optulea
aspect, o eroare vădită de apreciere săvârșită de instituții, în sensul că acestea ar fi omis să efectueze o analiză colectivă
a acestor factori.
Aceste trei categorii de critici vor fi examinate succesiv.
1.
Cu privire la interpretarea principiilor de drept care se aplică analizei legăturii de cauzalitate (primul aspect al primului
motiv)
a)     Argumentele părților
Prin intermediul primului aspect al primului motiv, reclamantele susțin că metodologia adoptată de Consiliu la stabilirea
legăturii de cauzalitate dintre importurile care fac obiectul unui dumping și prejudiciu este afectată de două erori de drept.
În primul rând, reclamantele afirmă că abordarea Consiliului reflectă o împărțire artificială a analizei de atribuire sau
de neatribuire a prejudiciului. Potrivit articolului 3 alineatul (7) din regulamentul de bază, o analiză adecvată a legăturii
de cauzalitate ar impune luarea în considerare a celorlalți factori cunoscuți încă de la început, pentru a se evita confundarea
impactului importurilor avute în vedere de procedura de anchetă cu impactul celorlalți factori. Prin urmare, instituțiile
nu ar fi putut concluziona că importurile avute în vedere de procedura de anchetă ar fi cauzat prejudiciul fără să fi examinat
în prealabil dacă nu erau alți factori care să fi cauzat prejudiciul în realitate.
În al doilea rând, reclamantele invocă faptul că din rapoartele organului de apel al Organizației Mondiale a Comerțului (OMC)
și din jurisprudența Curții și a Tribunalului rezultă că incidența factorilor cauzali trebuie examinată colectiv.
Consiliul, susținut de interveniente, afirmă, pe de o parte, că, pentru a stabili dacă importurile care fac obiectul unui
dumping au cauzat un prejudiciu semnificativ, este necesar să se examineze mai întâi dacă prejudiciul a fost cauzat de importurile
respective, ținând seama în special de volumul și de prețurile importurilor care fac obiectul unui dumping și de calculul
subcotării. Numai atunci când existența acestei legături de cauzalitate a fost stabilită, ar fi necesar să se examineze dacă
este posibil ca alți factori să fi contribuit la prejudiciu într‑o asemenea măsură încât să fi întrerupt legătura de cauzalitate.
Pe de altă parte, Consiliul apreciază că, din punct de vedere juridic, niciun element nu impune examinarea colectivă a celorlalți
factori, întrucât o asemenea examinare nu se aplică în practică și nu constituie un principiu consacrat de instanța Uniunii.
b)     Aprecierea Tribunalului
Primul aspect al primului motiv privește, în esență, condițiile de aplicare a articolului 3 alineatele (6) și (7) din regulamentul
de bază. În temeiul acestei dispoziții, Consiliul și Comisia au obligația de a examina dacă prejudiciul pe care înțeleg să
îl rețină decurge efectiv din importuri care au făcut obiectul unui dumping și de a nu lua în considerare orice prejudiciu
care decurge din alți factori (Hotărârea Curții din 11 iunie 1992, Extramet Industrie/Consiliul, C‑358/89, Rec., p. I‑3813,
punctul 16, și Hotărârea Tribunalului din 14 martie 2007, Aluminium Silicon Mill Products/Consiliul, T‑107/04, Rep., p. II‑669,
punctul 72).
În primul rând, trebuie să se stabilească dacă, astfel cum afirmă reclamantele, această dispoziție impune instituțiilor să
examineze, într‑o primă etapă, impactul importurilor care fac obiectul unui dumping și al altor factori cunoscuți asupra prejudiciului
suferit de industria comunitară, înainte de a concluziona, într‑o a doua etapă, în sensul existenței unei legături de cauzalitate
între importurile respective și dumping sau dacă, astfel cum afirmă Consiliul, este necesar să se examineze mai întâi dacă
prejudiciul a fost cauzat de importurile menționate și ulterior, atunci când a fost stabilită această legătură cauzală, dacă
este posibil ca alți factori să fi contribuit la prejudiciu într‑o asemenea măsură încât să întrerupă respectiva legătură
cauzală.
Pentru a răspunde la această întrebare, trebuie să se analizeze termenii, obiectul, precum și contextul articolului 3 alineatele
(6) și (7) din regulamentul de bază.

Primo
, în ceea ce privește termenii acestei dispoziții, din articolul 3 alineatul (6) din regulamentul de bază rezultă că instituțiile
trebuie să demonstreze că importurile care fac obiectul unui dumping cauzează un prejudiciu important industriei comunitare,
în funcție de volumul și de prețul acestora. Este vorba în acest caz despre analiza numită de atribuire. În continuare, din
articolul 3 alineatul (7) din regulamentul de bază rezultă că instituțiile trebuie să analizeze, pe de o parte, toți ceilalți
factori cunoscuți care cauzează un prejudiciu industriei comunitare, în același timp cu importurile care fac obiectul unui
dumping, și, pe de altă parte, de așa manieră încât prejudiciul cauzat de acești alți factori să nu fie atribuit importurilor
respective. Este vorba în acest caz despre analiza numită de neatribuire.

Secundo
, astfel cum au arătat atât reclamantele, cât și Consiliul în înscrisuri, obiectivul articolului 3 alineatele (6) și (7) din
regulamentul de bază este de a proceda astfel încât instituțiile să disocieze și să distingă efectele prejudiciabile ale importurilor
care fac obiectul unui dumping de cele ale celorlalți factori. Dacă instituțiile s‑ar abține să disocieze și să distingă impactul
diferitor factori ai prejudiciului, acestea nu ar putea concluziona în mod valabil că importurile care fac obiectul unui dumping
au cauzat un prejudiciu industriei comunitare.

Tertio
, în ceea ce privește contextul acestei dispoziții, în măsura în care, în temeiul considerentului (5) al regulamentului de
bază [devenit considerentul (3) al Regulamentului nr. 1225/2009], articolul 3 alineatele (6) și (7) din regulamentul menționat
constituie transpunerea în dreptul Uniunii a articolului 3.5 din Acordul privind aplicarea articolului VI din Acordul General
pentru Tarife și Comerț din 1994 (GATT) (JO L 336, p. 103, denumit în continuare „acordul antidumping”), care face parte din
anexa 1 A la Acordul de instituire a OMC (JO 1994, L 336, p. 3, Ediție specială, 11/vol. 10, p. 112), trebuie să se facă referire
la această dispoziție, precum și la interpretarea dată acesteia de organul de soluționare a litigiilor al OMC.
În această privință, trebuie amintit că dintr‑o jurisprudență constantă rezultă că, ținând cont de natura și de economia acestora,
acordurile OMC nu figurează, în principiu, printre normele în lumina cărora instanța Uniunii controlează legalitatea actelor
instituțiilor Uniunii în temeiul articolului 230 primul paragraf CE (Hotărârea Curții din 23 noiembrie 1999, Portugalia/Consiliul,
C‑149/96, Rec., p. I‑8395, punctul 47, și Hotărârea Curții din 9 ianuarie 2003, Petrotub și Republica/Consiliul, C‑76/00 P,
Rec., p. I‑79, punctul 53). Cu toate acestea, în ipoteza în care Comunitatea a înțeles să execute o obligație specifică asumată
în cadrul OMC sau în cazul în care actul Uniunii face trimitere în mod expres la dispoziții precise din acordurile OMC, este
de competența instanței Uniunii să controleze legalitatea actului Uniunii în cauză în raport cu normele OMC (Hotărârea Portugalia/Consiliul,
citată anterior, punctul 49, Hotărârea Petrotub și Republica/Consiliul, citată anterior, punctul 54, și Hotărârea din 27 septembrie
2007, Ikea Wholesale, C‑351/04, Rep., p. I‑7723, punctul 30).
Or, din considerentul (5) al regulamentului de bază rezultă că acesta are ca obiect în special transpunerea în dreptul Uniunii,
în măsura în care este posibil, a normelor cuprinse în acordul antidumping din 1994, în cadrul cărora figurează în special
cele privind stabilirea existenței unui prejudiciu și a unei legături de cauzalitate între importurile care fac obiectul unui
dumping și prejudiciu (a se vedea în acest sens Hotărârea Petrotub și Republica/Consiliul, punctul 33 de mai sus, punctul
55).
Rezultă că dispozițiile regulamentului de bază trebuie să fie interpretate, în măsura în care este posibil, în lumina dispozițiilor
corespunzătoare din acordul antidumping (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 14 iulie 1998, Bettati, C‑341/95, Rec.,
p. I‑4355, punctul 20, și Hotărârea Petrotub și Republica/Consiliul, punctul 33 de mai sus, punctul 57).
În plus, deși interpretările acordului antidumping adoptate de organul de soluționare a litigiilor al OMC nu sunt obligatorii
pentru Tribunal în ceea ce privește aprecierea validității regulamentului atacat (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții
din 1 martie 2005, Van Parys, C‑377/02, Rec., p. I‑1465, punctul 54), niciun element nu se opune ca Tribunalul să facă trimitere
la acestea, din moment ce este vorba, precum în prezenta cauză, despre efectuarea interpretării unei dispoziții a regulamentului
de bază (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 24 septembrie 2008, Reliance Industries/Consiliul și Comisia,
T‑45/06, Rep., p. II‑2399, punctul 107).
În acest context, trebuie să se arate că organul de apel al OMC a considerat, în raportul referitor la litigiul „Statele Unite
– Oțel laminat la cald”, adoptat la 23 august 2001 (WT/DS184AB/R, punctul 226), că, pentru a se conforma modului de redactare
a articolului 3.5 din acordul antidumping cu privire la neatribuire, autoritățile însărcinate cu efectuarea anchetei trebuiau
să realizeze o evaluare corespunzătoare a prejudiciului cauzat industriei naționale de alți factori cunoscuți, precum și să
disocieze și să distingă efectele prejudiciabile ale importurilor care fac obiectul unui dumping de efectele prejudiciabile
ale acestor alți factori.
Având în vedere cele de mai sus, trebuie să se concluzioneze că articolul 3 alineatele (6) și (7) din regulamentul de bază
nu impune instituțiilor nicio obligație în ceea ce privește forma sau ordinea pe care trebuie să o respecte la efectuarea
analizelor de atribuire sau de neatribuire. În schimb, dispoziția amintită prevede că aceste analize trebuie să fie efectuate
de așa manieră încât să permită disocierea și distingerea efectelor prejudiciabile ale importurilor care fac obiectul unui
dumping de cele cauzate de alți factori.
În aceste condiții, trebuie să se constate că litigiul dintre părțile în cauză este de ordin semantic, iar nu substanțial.
Astfel, modalitatea în care Consiliul descrie, în înscrisurile sale, metodologia aplicată de instituții pentru a efectua analizele
de atribuire și de neatribuire este irelevantă, în condițiile în care metodologia efectiv aplicată de Consiliu și de Comisie
în speță le‑a permis să se asigure că prejudiciul cauzat de alți factori în afara importurilor care fac obiectul unui dumping
nu a fost atribuit acestora din urmă. Astfel, în considerentele (112)-(114) ale regulamentului provizoriu și în considerentele
(85) și (86) ale regulamentului atacat, instituțiile au examinat, într‑o primă etapă, efectul importurilor care fac obiectul
unui dumping. Într‑o a doua etapă, în considerentele (115)-(136) ale regulamentului provizoriu și în considerentele (85)-(101)
ale regulamentului atacat, acestea au analizat efectele celorlalți factori. Într‑o a treia etapă, în considerentele (137)-(140)
ale regulamentului provizoriu și în considerentele (102)-(104) ale regulamentului atacat, acestea au efectuat o scurtă sinteză
a analizelor de atribuire și de neatribuire și au acționat în conformitate cu acestea în ceea ce privește legătura cauzală.
Deși este adevărat că alți factori ai prejudiciului, în afara importurilor care fac obiectul unui dumping, nu au fost luați
în considerare decât într‑o a doua etapă, instituțiile și‑au formulat totuși concluzia definitivă în ceea ce privește atribuirea
prejudiciului abia la încheierea acestei a doua etape, astfel încât a fost posibil ca efectele prejudiciabile ale importurilor
care fac obiectul unui dumping să fie disociate și distinse de cele cauzate de alți factori.
Rezultă că, în speță, analiza legăturii de cauzalitate, care figurează în considerentele (111)-(140) ale regulamentului provizoriu
și în considerentele (83)-(104) ale regulamentului atacat, nu este afectată de o eroare de drept, în sensul că instituțiile
au efectuat mai întâi analiza de atribuire și ulterior analiza de neatribuire.
În al doilea rând, trebuie să se stabilească dacă, astfel cum susțin reclamantele, alți factori ai prejudiciului, în afara
importurilor care fac obiectul unui dumping, trebuie examinați colectiv sau dacă, astfel cum susține Consiliul, trebuie examinați
în mod individual. Ca și în cazul problemei anterioare, și aceasta trebuie examinată în raport cu termenii, cu obiectul, precum
și cu contextul articolului 3 alineatele (6) și (7) din regulamentul de bază.

Primo
, în ceea ce privește termenii articolului 3 alineatele (6) și (7) din regulamentul de bază, astfel cum este reluat la punctul
30 de mai sus, trebuie să se sublinieze că această dispoziție nu precizează dacă alți factori ai prejudiciului, în afara importurilor
care fac obiectul unui dumping, trebuie analizați în mod colectiv sau individual.

Secundo
, astfel cum s‑a menționat la punctul 31 de mai sus, obiectivul articolului 3 alineatele (6) și (7) din regulamentul de bază
este de a disocia și de a distinge efectele prejudiciabile ale importurilor care fac obiectul unui dumping de cele ale celorlalți
factori, astfel încât prejudiciul cauzat de acești alți factori să nu fie atribuit importurilor respective. Pentru atingerea
acestui obiectiv, în anumite condiții, este necesară o analiză colectivă a celorlalți factori. Aceasta este situația în special
în cazul în care instituțiile concluzionează, la încheierea unei analize individuale, că fiecare dintre acești alți factori
a avut efect negativ asupra situației industriei comunitare, fără a se putea considera totuși că acest efect a avut o importanță
apreciabilă. Astfel cum au arătat reclamantele în înscrisurile prezentate, dacă alți aproximativ zece factori, în afara importurilor
care fac obiectul unui dumping, au cauzat împreună 99 % din prejudiciu, dar dacă niciunul dintre aceștia nu a avut un impact
semnificativ asupra prejudiciului suferit de industria comunitară, instituțiile vor continua să considere că importurile respective
au cauzat prejudiciul material, întrucât niciunul dintre cei alți zece factori, analizați separat, nu va fi considerat factor
cauzator al prejudiciului. Nu se poate considera că o astfel de analiză este conformă cu obiectivul articolului 3 alineatele
(6) și (7) din regulamentul de bază.

Tertio
, analiza contextuală a acestei dispoziții confirmă că, în anumite condiții, o analiză colectivă a celorlalți factori este
necesară. Astfel cum s‑a arătat deja, articolul 3 alineatele (6) și (7) din regulamentul de bază are ca obiect transpunerea
în dreptul Uniunii a articolului 3.5 din acordul antidumping. Or, în raportul referitor la litigiul „Comunitățile Europene
– Accesorii de țevărie”, adoptat la 18 august 2003 (WT/DS219/AB/R, punctele 190 și 192), organul de apel al OMC a considerat
că, deși articolul 3.5 din acordul antidumping nu impunea în fiecare situație o evaluare a efectelor colective ale celorlalți
factori cauzali, puteau exista situații în care, date fiind circumstanțele de fapt specifice acestora, faptul de a nu efectua
o examinare a impactului colectiv al celorlalți factori cauzali ar fi avut drept consecință faptul că autoritatea însărcinată
cu efectuarea anchetei ar fi atribuit în mod greșit efectele celorlalți factori cauzali importurilor care fac obiectul unui
dumping. Potrivit organului de apel al OMC, o autoritate însărcinată cu efectuarea anchetei nu este obligată să examineze
impactul colectiv al celorlalți factori cauzali, cu condiția ca, ținând seama de circumstanțele de fapt specifice cauzei,
aceasta să își îndeplinească obligația de a nu atribui importurilor care fac obiectul unui dumping prejudiciile cauzate de
ceilalți factori cauzali.
Rezultă că este necesar să se considere, după exemplul reclamantelor, că, în anumite condiții, poate fi necesară o analiză
colectivă a efectelor altor factori ai prejudiciului, în afara importurilor care fac obiectul unui dumping. Aceasta este situația
în special atunci când instituțiile au concluzionat cu privire la mulți alți factori ai prejudiciului, în afara importurilor
care fac obiectul unui dumping, că au putut contribui la prejudiciu, dar că nu se putea considera că impactul acestora, analizat
individual, era semnificativ.
În consecință, trebuie să se considere că interpretarea articolului 3 alineatele (6) și (7) din regulamentul de bază pe care
Consiliul o recomandă exclusiv în înscrisurile sale, însă nu și în regulamentul atacat, este eronată. Totuși, aceasta nu înseamnă
că regulamentul atacat este afectat de o eroare de drept de natură să justifice anularea acestuia. Astfel, în regulamentul
atacat, Consiliul s‑a limitat să efectueze o analiză individuală a diferitor factori ai prejudiciului, fără a menționa în
niciun mod că aprecia că o analiză colectivă a factorilor respectivi nu era necesară. Prin urmare, nu se poate conchide în
sensul existenței unei erori de drept care afectează regulamentul atacat decât dacă se conchide de asemenea că în speță era
necesară o astfel de analiză colectivă.
Or, din cuprinsul punctului 45 de mai sus rezultă că trebuie să se efectueze o examinare a criticilor invocate de reclamante
în ceea ce privește analiza individuală a fiecăruia dintre ceilalți factori cunoscuți ai prejudiciului, înainte de a se putea
stabili dacă în speță era necesară o analiză colectivă. Prin urmare, abia la încheierea examinării, efectuată la punctele
49-215 de mai jos, prin care se urmărește să se verifice, pe de o parte, dacă analiza individuală a fiecăruia dintre ceilalți
factori ai prejudiciului cunoscuți nu este afectată de nelegalitate și, pe de altă parte, dacă împrejurările speței impuneau
o analiză colectivă a celorlalți factori ai prejudiciului, s‑ar putea concluziona că Consiliul, limitându‑se la o analiză
individuală a factorilor prejudiciului, a săvârșit o eroare de drept.
În schimb, se impune deja respingerea primului aspect al primului motiv, întemeiat pe o eroare de drept referitoare la metodologia
instituțiilor în ceea ce privește analiza legăturii de cauzalitate.
2.
Cu privire la analiza individuală a altor factori ai prejudiciului, în afara importurilor care fac obiectul unui dumping (aspectele
al doilea-al optulea ale primului motiv)
Cu titlu introductiv, trebuie amintite principiile jurisprudențiale în lumina cărora se impune examinarea diferitor critici
invocate de reclamante în ceea ce privește analiza individuală a diferitor alți factori ai prejudiciului, în afara importurilor
care fac obiectul unui dumping.
Potrivit jurisprudenței citate la punctul 27 de mai sus, Consiliul și Comisia au obligația de a examina dacă prejudiciul pe
care înțeleg să îl rețină decurge efectiv din importurile care au făcut obiectul unui dumping și să nu ia în considerare niciun
alt prejudiciu care decurge din alți factori.
În plus, potrivit unei jurisprudențe constante, întrebarea dacă industria comunitară a suferit un prejudiciu și dacă acesta
poate fi atribuit importurilor care fac obiectul unui dumping, precum și întrebarea dacă alți factori cunoscuți au contribuit
la prejudiciul suferit de industria comunitară presupun evaluarea unor aspecte economice complexe, pentru care instituțiile
dispun de o largă putere de apreciere. Prin urmare, controlul efectuat de instanța Uniunii cu privire la aprecierile instituțiilor
trebuie să se limiteze la verificarea respectării normelor de procedură, a exactității materiale a faptelor reținute pentru
efectuarea alegerii contestate, a absenței unei erori vădite în aprecierea acestor fapte sau a lipsei unui abuz de putere
(a se vedea în acest sens Hotărârea Aluminium Silicon Mill Products/Consiliul, punctul 27 de mai sus, punctul 71, și Hotărârea
Tribunalului din 17 decembrie 2008, HEG și Graphite India/Consiliul, T‑462/04, Rep., p. II‑3685, punctul 120).
a)     Cu privire la al doilea aspect al primului motiv, referitor la evoluția cererii de oțel și a prețurilor pe piețele comunitară
și mondială
Argumentele părților
Reclamantele susțin că considerentul (85) al regulamentului atacat este afectat de o eroare vădită de apreciere și încalcă
articolul 3 alineatele (6) și (7) din regulamentul de bază, în condițiile în care presiunea asupra prețurilor comunitare nu
ar putea fi atribuită importurilor care fac obiectul unui dumping, ci ar trebui atribuită evoluției prețurilor pe piața mondială
și celei a cererii de oțel.
Astfel, în primul rând, prețurile la ferosiliciu ar avea aceeași evoluție pe fiecare dintre marile piețe mondiale, iar evoluția
prețului comunitar ar indica dinamica pieței mondiale. Potrivit reclamantelor, întrucât prețurile erau în scădere pe toate
piețele, în special între 2005 și sfârșitul perioadei de anchetă, este vădit nerezonabil să se susțină că, fără importurile
care fac obiectul unui dumping, prețurile în Comunitate ar fi crescut pentru a acoperi costurile în creștere ale industriei
comunitare majorate cu o rată a profitului rezonabilă.
În al doilea rând, nivelul scăzut al prețurilor la ferosiliciu ar fi determinat de evoluția cererii, iar nu de importurile
care fac obiectul unui dumping. Consiliul însuși a recunoscut în regulamentul atacat că prețurile la ferosiliciu se raportează
la fluctuația cererii. Acesta ar fi analizat însă în mod eronat evoluția prețurilor la ferosiliciu în Comunitate în raport
cu cea a producției mondiale de oțel brut, deși acestea sunt determinate de producția de oțel din Comunitate. Evoluția prețurilor
la ferosiliciu în cadrul Comunității ar fi reflectat mai precis evoluția cererii de oțel, iar prețurile respective s‑ar fi
redus proporțional cu stagnarea și cu scăderea cererii în Comunitate. În consecință, reclamantele consideră că, deși nu avusese
loc o subcotare prin importurile care fac obiectul unui dumping, industria comunitară ar fi suferit pierderi prin creșterea
costurilor și reducerea simultană a cererii.
În al treilea rând, reclamantele observă că, în perioada de anchetă, ferosiliciul a fost vândut la un preț mai ridicat pe
piața comunitară decât pe alte piețe. Or, pe o piață mondială pe care prețurile tind spre echilibru, nu s‑ar putea pretinde
că prețurile de pe piața pe care sunt cele mai ridicate au fost subcotate sau depreciate în mod incorect.
Consiliul, susținut de interveniente, contestă argumentele reclamantelor.
Aprecierea Tribunalului
Al doilea aspect al primului motiv privește, în esență, evaluarea efectuată de instituții a rolului evoluției mondiale a prețurilor
la ferosiliciu și a cererii sectorului siderurgic, în măsura în care este posibil ca alți factori cunoscuți să fi cauzat prejudiciul
suferit de industria comunitară sau să fi contribuit la acesta.
În această privință, trebuie să se sublinieze, pe de o parte, că Consiliul a apreciat, în considerentul (85) al regulamentului
atacat, că, din cauza importurilor care fac obiectul unui dumping, industria comunitară nu a putut să majoreze prețurile sale
de vânzare până la nivelul necesar acoperirii integrale a costurilor. Pe de altă parte, Consiliul a arătat, în considerentele
(87)-(90) ale regulamentului atacat, motivele pentru care a decis să respingă afirmația potrivit căreia nivelul scăzut al
prețului la ferosiliciu avea legătură cu dinamica pieței mondiale, care ar evolua în funcție de fluctuația cererii sectorului
siderurgic, iar nu cu importurile care fac obiectul unui dumping. Într‑o primă etapă, Consiliul a explicat că, în economiile
de piață, prețurile sunt în general stabilite de nivelurile cererii și ofertei, dar că și alți factori pot să intervină, cum
ar fi prezența importurilor care fac obiectul unui dumping. Într‑o a doua etapă, acesta a precizat că, deși nu exista nicio
îndoială că cererea mondială de ferosiliciu, în special în sectorul siderurgic, influențase stabilirea prețului în anumite
momente din perioada analizată, au existat perioade în care prețurile la ferosiliciu au scăzut în pofida unei cereri în creștere.
Într‑o a treia etapă, s‑a constatat că, chiar și la nivel comunitar, prețurile la ferosiliciu erau în scădere în anumite perioade,
în pofida creșterii cererii din partea industriei siderurgice.
Reclamantele contestă această concluzie întemeindu‑se pe trei argumente.
Primo
, întrucât prețurile pe piața mondială erau în scădere, în special între 2005 și sfârșitul perioadei de anchetă, chiar în
lipsa importurilor care fac obiectul unui dumping, prețurile comunitare nu ar fi putut crește.
Secundo
, prețurile comunitare la ferosiliciu s‑ar fi raportat la fluctuația producției comunitare de oțel și ar fi scăzut concomitent
cu stagnarea sau reducerea cererii industriei siderurgice comunitare.
Tertio
, prețurile pe piața comunitară ar fi cele mai ridicate la nivel mondial, ceea ce ar exclude orice subcotare sau depreciere.
Or, niciunul dintre aceste trei argumente nu este de natură să demonstreze că a fost săvârșită o eroare vădită de apreciere
de către Consiliu și că acesta a încălcat articolul 3 alineatele (6) și (7) din regulamentul de bază.
Astfel, în primul rând, în ceea ce privește argumentul întemeiat pe evoluția prețurilor pe piața mondială, trebuie subliniat
că, în susținerea acestui argument, reclamantele fac trimitere la un tabel reprodus în cerere care demonstrează, în opinia
acestora, că prețurile la ferosiliciu urmează aceeași evoluție pe toate piețele de importanță la nivel mondial și că evoluția
prețului comunitar se limitează să indice dinamica pieței mondiale. Deși este adevărat că tabelul respectiv demonstrează că
prețul comunitar al ferosiliciului urmează în mod global aceeași evoluție cu cea a prețurilor în Statele Unite și în Japonia,
acesta nu confirmă în niciun mod că prețurile pe piața mondială erau în scădere pe toată perioada analizată, și anume în perioada
cuprinsă între 1 ianuarie 2003 și 30 septembrie 2006 sau, cel puțin, între ianuarie 2005 și sfârșitul perioadei de anchetă,
respectiv 30 septembrie 2006. Dimpotrivă, din acest tabel rezultă că prețurile au crescut între 2003 și 2004 și în perioada
de anchetă. Aceste tendințe sunt confirmate de datele referitoare la prețurile medii în Comunitate care figurează în considerentul
(96) al regulamentului provizoriu, date care nu au fost contestate de reclamante. În consecință, acestea din urmă nu pot afirma
că, dat fiind declinul general al prețurilor la ferosiliciu, era nerezonabil să se susțină că, în lipsa importurilor care
fac obiectul unui dumping, prețurile comunitare ar fi crescut la un nivel care să permită industriei comunitare acoperirea
costurilor sale în creștere, precum și obținerea unei marje de profit rezonabile.
În al doilea rând, în ceea ce privește argumentul întemeiat pe fluctuația cererii din sectorul siderurgic și pe analiza prețurilor
la ferosiliciu în Comunitate în raport cu producția mondială de oțel brut, trebuie să se arate că reclamantele resping graficul
prezentat de instituții în documentul de informare finală, care indică evoluția prețurilor la ferosiliciu în Comunitate în
lumina celei a producției mondiale de oțel brut, și fac trimitere, în susținerea argumentului lor, la un grafic reprodus într‑o
anexă la cerere, care indică evoluția prețurilor comunitare ale ferosiliciului în raport cu cea a producției comunitare de
oțel. Or, contrar celor susținute de reclamante, acest grafic nu permite să se demonstreze că prețurile comunitare ale ferosiliciului
au urmat fluctuația producției comunitare de oțel și au scăzut concomitent cu stagnarea sau cu reducerea cererii industriei
siderurgice comunitare.
Astfel, în primul rând, trebuie să se arate, după cum a remarcat Consiliul, că acest grafic demonstrează că prețurile comunitare
nu au urmat întotdeauna fluctuația producției comunitare de oțel. De exemplu, graficul arată că, în 2004, într‑o perioadă
în care producția comunitară de oțel a crescut, prețurile au continuat să scadă. De asemenea, în 2006, potrivit graficului,
producția de oțel s‑a redus, în timp ce prețurile au crescut. Aceste exemple urmăresc să confirme că graficul prezentat de
reclamante nu este suficient pentru a susține afirmația acestora potrivit căreia scăderea cererii a condus la reducerea prețurilor.
În al doilea rând, trebuie să se observe că graficul nu indică o scădere a cererii în întreaga perioadă analizată. Se descrie
astfel o creștere a producției de oțel, din al treilea trimestru al anului 2003 până în al doilea trimestru al anului 2004,
din al patrulea trimestru al anului 2004 până în al doilea trimestru al anului 2005 și în timpul primelor trei trimestre ale
perioadei de anchetă, care acoperă intervalul 1 octombrie 2005-30 septembrie 2006. Graficul indică de asemenea că, în Comunitate,
prețurile la ferosiliciu au crescut din al treilea trimestru al anului 2003 până în al doilea trimestru al anului 2004 și
în întreaga perioadă de anchetă. Ținând seama de aceste evoluții pozitive, nu este suficient să se afirme că prețurile comunitare
au scăzut concomitent cu stagnarea sau cu reducerea cererii industriei siderurgice comunitare pentru a dovedi că a fost săvârșită
de către Consiliu o eroare vădită de apreciere prin susținerea că, din cauza importurilor care fac obiectul unui dumping,
industria comunitară nu a putut să majoreze prețurile sale de vânzare până la nivelul necesar acoperirii integrale a costurilor.
Reclamantele ar fi trebuit să demonstreze că creșterea producției de oțel în perioadele menționate mai sus a fost prea nesemnificativă
pentru a conduce la o creștere a prețurilor care să permită producătorilor comunitari de ferosiliciu transferarea creșterii
costurilor de producție asupra consumatorilor, ceea ce acestea nu au făcut.
În al treilea rând, în ceea ce privește argumentul referitor la prețurile din Comunitate al căror nivel ar fi de așa natură
încât nu s‑ar putea pretinde că acestea au fost subcotate sau depreciate în mod incorect, trebuie amintit că subcotarea și
deprecierea prețurilor reprezintă concepte juridice la care se face trimitere la articolul 3 alineatul (3) din regulamentul
de bază [devenit articolul 3 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1225/2009]. În mod schematic, la stabilirea subcotării, în
sensul acestei dispoziții, instituțiile realizează o comparație a prețurilor comunitare cu prețurile ajustate ale importurilor,
astfel încât să obțină o marjă de subcotare exprimată în procente. De asemenea, atunci când se constată că prețurile comunitare
au fost depreciate sau nu au fost destul majorate, instituțiile realizează, tot în mod schematic, o comparație a prețurilor
de import în raport cu un preț comunitar țintă, și anume prețul care ar fi fost atins în lipsa importurilor care fac obiectul
unui dumping, astfel încât să obțină o marjă de eliminare a prejudiciului exprimată de asemenea în procente. În speță, din
considerentele (87)-(89) și (112) ale regulamentului provizoriu rezultă că instituțiile au stabilit subcotarea prețurilor,
în temeiul articolului 3 alineatul (3) din regulamentul de bază. Astfel, în considerentul (89) al regulamentului provizoriu,
Comisia a menționat că determinase marjele de subcotare cuprinse între 4 % și 11 % în funcție de producători‑exportatori,
cu excepția a trei producători‑exportatori pentru care nu a fost identificată nicio subcotare. Or, reclamantele nu invocă
niciun argument de natură să conteste calculul marjelor de subcotare efectuat de instituții. Simpla constatare a faptului
că prețurile comunitare sunt cele mai ridicate la nivel mondial nu poate constitui o astfel de contestare.
Având în vedere considerațiile de mai sus, este necesar să se concluzioneze că niciunul dintre argumentele invocate de reclamante
nu este de natură să demonstreze că Consiliul a săvârșit o eroare vădită de apreciere afirmând că industria comunitară nu
a putut să majoreze prețurile sale de vânzare până la nivelul necesar acoperirii integrale a costurilor din cauza importurilor
care fac obiectul unui dumping, iar nu din cauza dinamicii pieței mondiale și a fluctuației cererii din sectorul siderurgic.
Prin urmare, al doilea aspect al primului motiv trebuie respins ca neîntemeiat.
b)     Cu privire la al treilea aspect al primului motiv, referitor la efectele prejudiciului pe care industria comunitară și l‑ar
fi cauzat singură
Cu privire la prima critică, referitoare la reorientarea producției de către anumiți producători comunitari
–       Argumentele părților
Reclamantele afirmă că Consiliul nu ar fi ținut seama în mod corect de impactul reorientării voluntare a producției operate
de Huta Laziska S.A., OFZ a.s. și Vargön Alloys AB asupra prejudiciului suferit de industria comunitară în 2004, un an considerat
„deosebit de prosper” în regulamentul atacat.
În primul rând, instituțiile ar fi săvârșit o eroare de fapt majoră care a avut un impact semnificativ asupra analizei legăturii
de cauzalitate, în măsura în care, în timp ce din considerentul (135) al regulamentului provizoriu ar reieși că, în 2004,
doi producători comunitari de ferosiliciu își reorientaseră producția către producerea de aliaje de mangan, din considerentul
(93) al aceluiași regulament ar reieși că această reducere a producției de ferosiliciu ar fi fost luată în considerare doar
începând din anul 2005. Or, decizia de a reduce producția de ferosiliciu, într‑o perioadă în care condițiile de piață erau
favorabile, ar fi determinat o creștere a costurilor unitare de producție a ferosiliciului, o reducere a producției și a vânzărilor,
precum și un deficit mai mare pe piață. Pe de altă parte, neluarea în considerare a reorientării producției pentru anul 2004
ar fi generat o imagine care poate induce în eroare a evoluției capacității de producție, a producției și a profitabilității
industriei comunitare.
În al doilea rând, instituțiile ar fi săvârșit o eroare vădită de apreciere afirmând că reorientarea producției constituia
o reacție la importurile care fac obiectul unui dumping. Astfel, pe de o parte, anul 2004 ar fi fost un an excepțional, în
cursul căruia profitabilitatea industriei comunitare ar fi crescut la nivelul cel mai ridicat al perioadei analizate, iar
nivelul randamentului investițiilor ar fi atins aproape 20 % și, pe de altă parte, Huta Laziska ar fi ales să își reorienteze
producția către producția de silicomangan, un produs cu un consum energetic mai redus și cu o profitabilitate mai ridicată.
În consecință, potrivit reclamantelor, prejudiciul suferit de industria comunitară în 2005 și în perioada de anchetă se explică
prin aceste reorientări voluntare ale producției, care au condus la o creștere a costurilor de producție care a determinat
ea însăși reduceri suplimentare ale producției.
Consiliul, susținut de interveniente, contestă argumentele reclamantelor.
–       Aprecierea Tribunalului
Prezenta critică privește, în esență, maniera în care instituțiile au analizat impactul, pentru industria comunitară, al reafectării
de către anumiți producători comunitari, în 2004, a unor cuptoare, destinate anterior fabricării ferosiliciului, către producția
de silicomangan.
În această privință, trebuie subliniat că Comisia a analizat impactul reafectării amintite în considerentele (135) și (136)
ale regulamentului provizoriu. Aceasta a afirmat că, în pofida costurilor necesare pentru o reorientare a producției, o parte
a producției făcuse obiectul unei asemenea reorientări în 2004, pe fondul lipsei de aliaje de mangan pe piața comunitară,
în vreme ce oferta de ferosiliciu era suficientă. Comisia a concluzionat că decizia luată de unii producători din industria
comunitară de a reduce producția nu a fost una voluntară, ci a fost cauzată de importurile care au făcut obiectul dumpingului,
care au împiedicat orice profitabilitate a vânzărilor de ferosiliciu din industria comunitară. În plus, în considerentul (93)
al regulamentului provizoriu, aceasta a ajustat, începând cu anul 2005, datele referitoare la capacitatea de producție, care
figurează în tabelul cu privire la capacitatea de producție și la utilizarea capacității, pentru a ține seama de reafectarea
cuptoarelor.
Reclamantele contestă atât considerentul (93), cât și considerentele (135) și (136) ale regulamentului provizoriu.
În primul rând, în ceea ce privește argumentul invocat de reclamante, întemeiat pe o eroare de fapt care afectează considerentul
(93) al regulamentul provizoriu, Consiliul a explicat, ca răspuns la o întrebare scrisă ce i‑a fost adresată prin intermediul
unei măsuri de organizare a procedurii, că producția fusese reorientată la începutul lunii decembrie 2004. De asemenea, acesta
a recunoscut în ședință că acele capacități care făcuseră obiectul reorientării nu au putut fi utilizate pentru producția
de ferosiliciu în luna decembrie 2004. Prin urmare, trebuie să se constate că cifrele referitoare la capacitatea de producție
ar fi trebuit ajustate începând cu 2004, iar nu începând cu 2005. Rezultă că considerentul (93) al regulamentului provizoriu
este afectat de o inexactitate materială.
Cu toate acestea, Tribunalul nu susține punctul de vedere al reclamantelor în ceea ce privește consecințele care trebuie deduse
din această inexactitate. Astfel, pe de o parte, este necesar să se constate, după cum a arătat Consiliul în ședință, că,
ținând seama de faptul că respectiva capacitate de producție a fost redusă abia în luna decembrie 2004, ajustarea globală
a capacității menționate pentru tot anul 2004 ar fi reprezentat doar un volum foarte redus, echivalent cu a douăsprezecea
parte din ajustarea realizată pentru anul 2005. Pe de altă parte, chiar dacă presupunem că adaptarea capacităților de producție
ar fi fost efectuată și pentru anul 2004, situația economică a pieței comunitare a ferosiliciului pentru 2004 ar fi fost următoarea:
o creștere a cererii, o creștere a volumului de importuri care fac obiectul unui dumping, o reducere a producției, o reducere
nesemnificativă a capacității de producție, o reducere a vânzărilor și a cotelor de piață ale industriei comunitare, o majorare
a prețurilor acestora, a marjei de profit și a randamentului investițiilor. Cu alte cuvinte, cu excepția capacității de producție,
a producției, a vânzărilor și a cotelor de piață, toți indicatorii economici au arătat o evoluție favorabilă. Desigur, în
aceste condiții, este plauzibil ca decizia anumitor producători comunitari de a‑și reorienta producția să fie rezultatul unei
alegeri comerciale al cărei obiect este atingerea unui nivel mai ridicat al profitabilității pe piața silicomanganului, iar
nu consecința prezenței importurilor care fac obiectul unui dumping pe piața ferosiliciului, care ar fi compromis profitabilitatea
industriei comunitare. Cu toate acestea, este de asemenea plauzibil ca decizia anumitor producători comunitari de a‑și reorienta
producția să fie luată în considerare nu numai din perspectiva unui nivel mai ridicat al profitabilității pe piața silicomanganului,
dar și a prezenței importurilor la prețuri scăzute, al căror volum crescuse deja foarte mult în 2004, și care făcea ca perspectivele
de profitabilitate pe piața ferosiliciului să fie mai puțin atractive decât pe piața silicomanganului.
În consecință, nu este posibil ca eroarea de fapt care afectează considerentul (93) al regulamentului provizoriu să fi denaturat
analiza legăturii de cauzalitate.
În al doilea rând, în ceea ce privește argumentul invocat de reclamante, întemeiat pe o eroare vădită de apreciere săvârșită
de instituții, în sensul că acestea au afirmat, în considerentul (136) al regulamentului provizoriu, că reorientarea producției
era o reacție la importurile care fac obiectul unui dumping, s‑a stabilit, la punctul (76) de mai sus, că, deși este plauzibil
ca reorientarea să fi fost rezultatul unei decizii comerciale prin care se urmărea atingerea unui nivel mai ridicat al profitabilității
pe piața silicomanganului, iar nu consecința prezenței importurilor care fac obiectul unui dumping pe piața ferosiliciului,
care ar fi compromis profitabilitatea industriei comunitare, este de asemenea plauzibil ca deciziile de reorientare a producției
să fi fost motivate nu numai de perspectiva unui nivel mai ridicat al profitabilității pe piața silicomanganului, ci și de
prezența unor importuri la prețuri scăzute pe piața ferosiliciului.
Prin urmare, este necesar să se concluzioneze că niciunul dintre argumentele invocate de reclamante nu este de natură să demonstreze
că instituțiile au săvârșit o eroare vădită de apreciere.
Având în vedere cele de mai sus, prima critică trebuie respinsă ca neîntemeiată.
Cu privire la a doua critică, referitoare la întreruperea producției de către anumiți producători comunitari
–       Argumentele părților
Reclamantele susțin că Consiliul nu a ținut seama de efectele, asupra prejudiciului suferit de industria comunitară, ale întreruperii
producției, efectuată în mod voluntar de anumiți producători comunitari, și le‑a atribuit în mod eronat importurilor în litigiu.
În primul rând, Consiliul ar fi săvârșit o eroare vădită de apreciere prin faptul că a refuzat, în considerentul (101) al
regulamentului atacat, să țină seama de efectele întreruperii producției operate de Huta Laziska, pentru motivul că evaluarea
existenței unei legături de cauzalitate trebuia efectuată la nivelul industriei comunitare în ansamblu și chiar dacă factorul
respectiv ar fi influențat performanța industriei comunitare în ansamblu. În această privință, reclamantele observă, în primul
rând, că Huta Laziska și‑a încetat producția în mai multe rânduri în perioada analizată din cauza dificultăților în relațiile
cu furnizorul de energie, în al doilea rând, că a fost constrânsă să se reorienteze către producția unor produse, precum silicomanganul,
cu un consum mai redus de energie și mai rentabile și, în al treilea rând, că, în cadrul Regulamentului (CE) nr. 1420/2007
al Consiliului din 4 decembrie 2007 de impunere a unei taxe antidumping definitive la importurile de silicomangan originare
din Republica Populară Chineză și Kazahstan și de încheiere a procedurii cu privire la importurile de silicomangan originare
din Ucraina (JO L 317, p. 5), instituțiile au analizat separat evoluția situației Huta Laziska.
În al doilea rând, instituțiile ar fi săvârșit o eroare vădită de apreciere prin faptul că au omis să țină seama de efectele
întreruperii producției, efectuată, pe de o parte, de FerroAtlántica SL în perioadele cu un consum mare de energie, în care
acest producător și‑a maximizat profitul din vânzarea energiei, și, pe de altă parte, de Vargön Alloys, care a încetat producția
de ferosiliciu în perioada de anchetă. În ceea ce privește FerroAtlántica, reclamantele susțin în replică faptul că, în memoriul
în apărare, Consiliul a afirmat pentru prima dată că oprirea producției de ferosiliciu în perioadele de vârf ale consumului
de energie electrică făcuse parte dintotdeauna din modelul comercial al societății. În plus, această afirmație ar contraveni
considerentului (81) al regulamentului atacat, în care Consiliul ar fi afirmat că reducerea producției ca urmare a căderilor
de tensiune nu avea loc în mod regulat.
Consiliul, susținut de interveniente, contestă argumentele reclamantelor.
–       Aprecierea Tribunalului
Prezenta critică privește maniera în care instituțiile au analizat impactul asupra industriei comunitare al întreruperii producției
care a avut loc la trei producători comunitari, Huta Laziska, FerroAtlántica și Vargön Alloys.
În esență, reclamantele reproșează Consiliului, pe de o parte, că nu a analizat în mod corect, în considerentul (101) al regulamentului
atacat, efectele întreruperii producției survenite la Huta Laziska și, pe de altă parte, că a omis să le ia în considerare
pe cele survenite la FerroAtlántica și la Vargön Alloys.
În primul rând, în ceea ce privește pretinsa eroare vădită de apreciere săvârșită la analizarea situației Huta Laziska, trebuie
amintit că, astfel cum a afirmat Consiliul în considerentul (101) al regulamentului atacat, cauza prejudiciului suferit trebuia
analizată la nivelul industriei comunitare în ansamblu și că, chiar dacă datele referitoare la acest producător ar putea fi
excluse din evaluarea prejudiciului, tendințele observate pentru restul industriei comunitare vor rămâne manifest negative
și vor continua să arate un prejudiciu important.
În această privință, trebuie să se observe în prealabil, după cum au remarcat reclamantele, că analiza existenței unei legături
de cauzalitate nu trebuie să se efectueze neapărat la nivelul industriei comunitare în ansamblu, în așa fel încât nu ar putea
fi luat în considerare niciun prejudiciu cauzat unui singur producător comunitar de un alt factor decât importurile care fac
obiectul unui dumping. S‑a subliniat deja la punctul 30 de mai sus că, în cadrul analizei de neatribuire avută în vedere la
articolul 3 alineatul (7) din regulamentul de bază, instituțiile trebuie, pe de o parte, să analizeze toți ceilalți factori
cunoscuți care cauzează un prejudiciu industriei comunitare, în același timp cu importurile care au făcut obiectul unui dumping,
și, pe de altă parte, astfel încât prejudiciul produs de acești alți factori să nu fie atribuit importurilor respective. Articolul
3 alineatul (7) din regulamentul de bază nu precizează că această analiză trebuie să țină seama doar de un prejudiciu cauzat
de alți factori industriei comunitare în ansamblu. Având în vedere obiectivul acestei dispoziții, care, după cum se menționează
la punctul 31 de mai sus, este de a asigura ca instituțiile să disocieze și să distingă efectele prejudiciabile ale importurilor
care au făcut obiectul dumpingului de cele ale celorlalți factori, este posibil ca, în anumite condiții, un prejudiciu cauzat
în mod individual unui producător comunitar de un alt factor decât importurile care fac obiectul unui dumping să trebuiască
să fie luat în considerare, în măsura în care a contribuit la prejudiciul observat la nivelul industriei comunitare în ansamblu.
În continuare, este adevărat că, în considerentul (101) al regulamentului atacat, Consiliul a afirmat, mai puțin detaliat,
că o cauză a prejudiciului trebuia analizată la nivelul industriei comunitare în ansamblu, de unde se poate deduce că un factor
al prejudiciului care afectează în mod individual un producător comunitar nu poate fi luat niciodată în considerare. Cu toate
acestea, contrar celor susținute de reclamante, prejudiciul pe care întreruperea producției l‑a putut cauza Huta Laziska a
fost luat în considerare în mod corespunzător. Astfel, după cum s‑a arătat la punctul 87 de mai sus, Consiliul a explicat
în respectivul considerent că, chiar dacă datele referitoare la acest producător s‑ar exclude din evaluarea prejudiciului,
tendințele observate pentru restul industriei comunitare ar continua să arate un prejudiciu. Or, reclamantele nu intenționează
să demonstreze că această din urmă considerație este afectată de o eroare vădită de apreciere. Ele se limitează să afirme
că dificultățile întâmpinate de Huta Laziska cu furnizorul său de energie electrică au fost cauza întreruperii producției,
ceea ce Consiliul a acceptat să ia în considerare în considerentul (101) al regulamentului atacat.
În sfârșit, în ceea ce privește Regulamentul nr. 1420/2007, astfel cum s‑a amintit la punctele 50 și 51 de mai sus, este de
competența instituțiilor, în cadrul exercitării puterii lor de apreciere, să analizeze dacă industria comunitară a suferit
un prejudiciu și dacă acesta poate fi atribuit importurilor care fac obiectul unui dumping sau dacă alți factori cunoscuți
au contribuit la prejudiciu. Această putere de apreciere trebuie să fie exercitată de la caz la caz, în funcție de toate faptele
relevante (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 14 martie 1990, Gestetner Holdings/Consiliul și Comisia, C‑156/87,
Rec., p. I‑781, punctul 43). În orice caz, contrar celor afirmate de reclamante, analiza situației Huta Laziska, în regulamentul
atacat, nu diferă prea mult de analiza rezervată acesteia în Regulamentul nr. 1420/2007. Ca și în regulamentul atacat, în
Regulamentul nr. 1420/2007 nu există o subdiviziune consacrată Huta Laziska. În plus, ca și în regulamentul atacat, situația
Huta Laziska este analizată în cadrul subdiviziunii consacrate impactului evoluției costurilor de producției asupra prejudiciului.
O singură diferență poate fi identificată între Regulamentul nr. 1420/2007 și regulamentul atacat. În timp ce în regulamentul
atacat Consiliul a admis, în mod ipotetic și numai pentru a exclude orice impact asupra evaluării prejudiciului suferit de
industria comunitară în ansamblu, că este posibil ca prejudiciul produs Huta Laziska să fi fost cauzat de litigiul dintre
aceasta și furnizorul său de energie electrică, în Regulamentul nr. 1420/2007, a admis că este posibil ca litigiul respectiv,
precum și creșterea costurilor energiei electrice să fi avut un impact asupra performanței Huta Laziska, dar că, în ansamblu,
evoluția costurilor de producție nu contribuise la prejudiciul suferit de industria comunitară.
Rezultă că niciunul dintre argumentele invocate de reclamante nu este de natură să demonstreze că considerentul (101) al regulamentului
atacat este afectat de o eroare vădită de apreciere.
În al doilea rând, în ceea ce privește eroarea vădită de apreciere despre care se pretinde că a fost săvârșită la examinarea
întreruperii producției survenite la FerroAtlántica și Vargön Alloys, trebuie să se arate, în primul rând, în ceea ce privește
FerroAtlántica, că reclamantele au precizat în cadrul ședinței că ele considerau că întreruperea producției de către această
societate se aflase la originea unui prejudiciu „pe care și l‑a cauzat singură”, în măsura în care majorarea prețului la energie
electrică determinase FerroAtlántica să prefere vânzările de energie în locul vânzărilor de ferosiliciu. Or, trebuie să se
constate că unicul document pe care se întemeiază reclamantele pentru a susține această pretinsă eroare vădită de apreciere
a instituțiilor este o scrisoare a FerroAtlántica către Euroalliages din 26 februarie 2007. În această scrisoare, FerroAtlántica
a explicat că, dat fiind sistemul său tarifar, producția de ferosiliciu era oprită în perioadele de vârf ale consumului de
energie electrică și că energia electrică produsă de ea în aceste perioade era revândută. Această scrisoare nu dovedește în
niciun fel că FerroAtlántica își întrerupe producția atunci când se majorează prețurile la energie electrică. În consecință,
reclamantele nu au prezentat niciun element de natură să demonstreze că reducerea producției de către FerroAtlántica în perioadele
de vârf ale consumului de energie electrică contribuise la prejudiciul suferit de întreaga industrie comunitară și că Consiliul
ar fi trebuit să o ia în considerare.
În al doilea rând, în ceea ce privește Vargön Alloys, reclamantele se limitează să afirme că această societate și‑a încetat
producția la jumătatea perioadei de anchetă. Deși reclamantele afirmă, într‑un document anexat la cererea introductivă, că
întreruperea este consecința nivelului prețurilor energiei electrice, acestea nu prezintă nicio probă în susținerea acestei
afirmații. Prin urmare, reclamantele nu demonstrează în niciun mod că această societate a contribuit la propriul prejudiciu
și că nu și‑a întrerupt producția ca o reacție la importurile care fac obiectul unui dumping. În consecință, nu se poate afirma
că Consiliul a săvârșit o eroare vădită de apreciere prin faptul că nu a consacrat argumente specifice situației Vargön Alloys.
Având în vedere considerațiile de mai sus, prezenta critică a celui de al treilea aspect al primului motiv trebuie respinsă
ca neîntemeiată.
Cu privire la a treia critică, referitoare la utilizarea capacității nominale teoretice de producție
–       Argumentele părților
Reclamantele susțin că Consiliul a săvârșit erori vădite de apreciere și a încălcat articolul 3 alineatul (7) din regulamentul
de bază, precum și dreptul lor la apărare prin faptul că a refuzat să utilizeze capacitatea efectivă de producție în locul
capacității nominale teoretice de producție.
În primul rând, Consiliul ar fi săvârșit o eroare vădită de apreciere întrucât,
primo
, ar fi ignorat elemente ca reorientarea producției și întreruperea furnizării de energie electrică ce au avut un impact semnificativ
asupra factorilor cauzatori ai prejudiciului importanți, cum sunt capacitatea de producție și utilizarea capacității de producție.

Secundo
, reclamantele observă că este eronat să se afirme, astfel cum procedează Consiliul, că, deși capacitatea efectivă de producție
ar fi fost utilizată, tendințele observate în ceea ce privește evoluția capacității de producție și utilizarea capacităților,
precum și concluziile referitoare la existența unui prejudiciu ar fi rămas neschimbate. Astfel, chiar dacă presupunem că tendințele
observate în ceea ce privește capacitatea de producție și utilizarea capacităților ar fi rămas neschimbate, faptul că, de
exemplu, utilizarea capacităților crește de la 50 la 95 % ar fi important, în condițiile în care o asemenea creștere ar însemna
că industria comunitară nu este în măsură să satisfacă cererea.

Tertio
, potrivit reclamantelor, afirmația Consiliului conform căreia capacitatea nominală teoretică de utilizare poate fi folosită
deoarece oprirea sau reducerea producției nu a avut loc în mod regulat rezultă dintr‑o eroare de fapt majoră și dintr‑o eroare
vădită de apreciere. Pe de o parte, reclamantele susțin că oprirea sau reducerea producției au avut loc în mod regulat și
ar fi trebuit să fie luate în considerare. Aceasta ar fi situația opririi producției de către FerroAtlántica în cursul orelor
de vârf ale consumului de energie electrică, corespunzătoare modelului său comercial, și, prin urmare, ar fi avut loc în mod
regulat. De asemenea, cuptoarele pentru ferosiliciu ar face obiectul unei întrețineri anuale, în timpul căreia nu ar putea
fi utilizate. Pe de altă parte, reclamantele susțin că faptul de a calcula capacitatea de producție prin luarea în considerare
numai a evenimentelor care au loc în mod regulat constituie o eroare vădită de apreciere. Astfel, atunci când aprovizionarea
sa cu energie electrică s‑a redus, Huta Laziska ar fi înregistrat mai multe reduceri importante ale capacității care ar fi
împiedicat‑o să producă ferosiliciu, independent de condițiile pieței.
În al doilea rând, potrivit reclamantelor, întemeierea analizei legăturii de cauzalitate pe capacitatea nominală teoretică
de utilizare, iar nu pe capacitatea efectivă de utilizare, încalcă în mod vădit regula neatribuirii, astfel cum este prevăzută
la articolul 3 alineatul (7) din regulamentul de bază, în măsura în care acest lucru ar determina ascunderea adevăratei cauze
a schimbărilor care afectează cifrele referitoare la producție.
În al treilea rând, reclamantele susțin că regulamentul atacat încalcă dreptul lor la apărare, întrucât afirmația potrivit
căreia, chiar dacă ar fi fost luată în considerare capacitatea efectivă de utilizare, tendințele ar fi rămas neschimbate nu
ar fi susținută.
Consiliul, susținut de interveniente, contestă argumentele reclamantelor.
–       Aprecierea Tribunalului
Prin intermediul prezentei critici, reclamantele susțin în esență că, prin utilizarea capacității nominale teoretice de producție,
iar nu a capacității efective de producție, instituțiile, în primul rând, au săvârșit erori vădite de apreciere și o eroare
de fapt, în al doilea rând, au încălcat articolul 3 alineatul (7) din regulamentul de bază și, în al treilea rând, le‑au încălcat
dreptul la apărare.
În primul rând, în ceea ce privește erorile vădite de apreciere și eroarea de fapt care ar fi fost săvârșite de instituții,
trebuie amintit faptul că Comisia a explicat, în considerentele (92) și (93) ale regulamentului provizoriu, că a stabilit
capacitatea de producție pe baza capacității nominale teoretice a unităților de producție din industria comunitară, ajustând‑o
însă pentru a ține cont de faptul că, în perioada analizată, doi producători comunitari și‑au reorientat o parte din producția
de ferosiliciu către producția de alte aliaje feroase. În plus, în considerentul (81) al regulamentului atacat, Consiliul
a răspuns criticilor formulate împotriva metodologiei aplicate în considerentul (93) al regulamentului provizoriu și în mod
special propunerilor efectuate de anumite persoane interesate, în cadrul procedurii administrative, de a utiliza o cifră care
să reflecte oprirea producției pentru întreținere sau ca urmare a căderilor de tensiune. În această privință, Consiliul s‑a
referit la anchetă, care, în opinia sa, demonstrase că orice oprire a instalațiilor pentru întreținere sau ca urmare a căderilor
de tensiune a fost temporară și nu avut loc în mod regulat în perioada examinată. De asemenea, a explicat că, deși ar fi fost
aduse ajustări capacității de producție, evoluția capacității de producție și a utilizării capacităților, precum și concluziile
formulate cu privire la existența unui prejudiciu important ar rămâne aceleași.
Reclamantele apreciază că aceste considerații sunt afectate de o eroare vădită de apreciere, în special deoarece nu țin seama
de întreruperea și de reorientarea producției. Trebuie să se observe că afirmația reclamantelor este imprecisă, din moment
ce acestea din urmă nu specifică la ce întreruperi și reorientări fac referire. Presupunând totuși că acestea se referă la
evenimente avute în vedere în cadrul examinării celor două critici anterioare, respectiv reorientarea și întreruperea producției
survenite la Huta Laziska și întreruperea producției survenită la FerroAtlántica și la Vargön Alloys, se impune mai întâi
constatarea că reclamantele nu contestă că decizia din 2004 a Huta Laziska de a‑și reorienta producția de ferosiliciu către
producția de silicomangan a fost luată în considerare, în tabelul capacității de producție și al utilizării capacităților
care figurează în considerentul (93) al regulamentului provizoriu, prin intermediul unei ajustări a capacităților respective
pentru anul 2005 și în perioada de anchetă.
În continuare, în ceea ce privește întreruperile de producție survenite la Huta Laziska în 2005 și în 2006, din cauza unui
litigiu cu furnizorul său de energie electrică, și la Vargön Alloys în 2006, potrivit reclamantelor, din cauza creșterii costurilor
la energie electrică, demersul instituțiilor este nu numai de bun simț, dar și lipsit de orice eroare vădită de apreciere.
Astfel, din considerentul (81) al regulamentului atacat rezultă că instituțiile au decis să nu ajusteze cifrele referitoare
la capacitatea de producție întrucât întreruperea respectivă era temporară. Abordarea instituțiilor este corectă, din moment
ce, pe de o parte, contrar celor susținute de reclamante, din elementele din dosar rezultă că întreruperile respective erau
temporare. Pe de altă parte, dacă datele numerice referitoare la capacitatea de producție ar trebui să indice întreruperile
temporare ale instalațiilor, precum cele la care se face referire în speță, acestea nu și‑ar mai îndeplini funcția, respectiv
de a furniza o indicație cu privire la capacitatea de producție a industriei comunitare, iar nu de a indica variațiile producției
reflectate prin datele numerice referitoare la producție. Cu toate acestea, pentru ca abordarea instituțiilor să nu fie afectată
de o eroare vădită de apreciere, astfel de opriri temporare ale instalațiilor trebuie luate în considerare în cadrul analizei
de neatribuire avute în vedere la articolul 3 alineatul (7) din regulamentul de bază.
Or, în speță, instituțiile au afirmat, în considerentul (81) al regulamentului atacat, că, deși fuseseră aduse ajustări capacității
de producție, concluziile formulate cu privire la existența unui prejudiciu material suferit de industria comunitară ar rămâne
aceleași. Cu toate că reclamantele pretind că această afirmație este eronată, ele nu prezintă totuși niciun element pentru
a dovedi că aceasta este situația. Ele se limitează să afirme că, deși tendințele observate în ceea ce privește capacitatea
de producție și utilizarea capacităților ar fi rămas neschimbate, faptul că, de exemplu, utilizarea capacității crește de
la 50 % la 95 % ar fi important, din moment ce o asemenea creștere ar însemna că industria comunitară nu este în măsură să
satisfacă cererea. Pe lângă faptul că situația la care se referă reclamantele este pur teoretică, numai faptul că industria
comunitară nu este în măsură să satisfacă cererea într‑o situație în care, precum în speță, diferiți indicatori economici
arată un prejudiciu suferit de industria comunitară, nu furnizează nicio indicație în ceea ce privește originea acestui prejudiciu
și, prin urmare, nu este de natură să demonstreze că prejudiciul respectiv nu a fost cauzat de importurile care fac obiectul
unui dumping.
În sfârșit, în ceea ce privește întreruperea producției survenite la FerroAtlántica, s‑a stabilit deja la punctul 92 de mai
sus că reclamantele nu prezentaseră niciun element de natură să demonstreze că aceste reduceri de producție, care avuseseră
loc regulat, contribuiseră la prejudiciul suferit de industria comunitară în ansamblul său. Dacă, astfel cum subliniază reclamantele,
o ajustare a capacității de producție pentru a ține seama de aceste întreruperi ar fi putut determina variația ratei de utilizare
a capacității industriei comunitare, demonstrând astfel că aceasta din urmă era mai puțin în măsură să satisfacă cererea,
s‑a arătat deja la punctul 106 de mai sus că, într‑o situație în care anumiți indicatori economici arată un prejudiciu cauzat
industriei comunitare, numai un asemenea fapt nu este de natură să demonstreze că prejudiciul nu a fost cauzat de importurile
care fac obiectul unui dumping.
Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să se concluzioneze că niciunul dintre argumentele invocate de reclamante
nu este de natură să demonstreze existența unor erori vădite de apreciere în ceea ce privește utilizarea capacității nominale
teoretice.
În al doilea rând, în ceea ce privește încălcarea articolului 3 alineatul (7) din regulamentul de bază, nu se poate afirma,
cum o fac reclamantele, că întemeierea analizei legăturii de cauzalitate pe capacitatea nominală teoretică de utilizare, iar
nu pe capacitatea efectivă de utilizare, încalcă în mod vădit regula de neatribuire. Astfel, trebuie să se arate că, deși
nu există nicio îndoială că o reafectare a mijloacelor de producție către o altă piață, precum în speță, trebuie să conducă
la o ajustare a datelor referitoare la capacitatea de producție, s‑a subliniat deja la punctul 105 de mai sus că datele respective
nu trebuiau să indice toate opririle temporare ale instalațiilor de producție, întrucât aceste opriri se reflectă în datele
numerice referitoare la producție. În schimb, în astfel de condiții, instituțiile trebuie să asigure respectarea obligațiilor
prevăzute la articolul 3 alineatul (7) din regulamentul de bază și să efectueze o analiză de neatribuire în mod corespunzător
care trebuie să disocieze și să distingă prejudiciul cauzat eventual de aceste opriri temporare de producție de prejudiciul
cauzat de importurile care fac obiectul unui dumping.
În al treilea rând, în ceea ce privește încălcarea dreptului la apărare al reclamantelor, trebuie amintit că din jurisprudența
Curții reiese că cerințele care decurg din respectarea dreptului la apărare se impun nu numai în cadrul procedurilor susceptibile
să conducă la aplicarea unor sancțiuni, ci și în cazul procedurilor de anchetă care preced adoptarea regulamentelor antidumping,
care pot afecta întreprinderile în cauză în mod direct și individual și le pot produce consecințe nefavorabile (Hotărârea
Curții din 27 iunie 1991, Al‑Jubail Fertilizer/Consiliul, C‑49/88, Rec., p. I‑3187, punctul 15). În special, întreprinderilor
interesate trebuie să li se fi oferit posibilitatea, în cursul procedurii administrative, să își exprime în mod util punctul
de vedere asupra realității și a pertinenței faptelor și a circumstanțelor invocate și asupra elementelor de probă reținute
de Comisie în susținerea afirmației sale privind existența unei practici de dumping și a prejudiciului care ar rezulta din
aceasta (Hotărârea Al‑Jubail Fertilizer/Consiliul, citată anterior, punctul 17).
În această privință, trebuie să se arate, astfel cum a remarcat Consiliul, că punctul 80 din documentul de informare finală
era în esență identic cu considerentul (81) al regulamentului atacat, în temeiul căruia tendințele ar fi rămas neschimbate,
deși capacitatea de producție fusese ajustată. Or, reclamantele nu au solicitat, în observațiile cu privire la documentul
de informare finală, să le fie comunicate cifrele care stau la baza acestei afirmații. În consecință, acestea nu pot pretinde
că dreptul lor la apărare a fost încălcat.
Având în vedere considerațiile de mai sus, prezenta critică trebuie respinsă ca neîntemeiată.
Cu privire la a patra critică, referitoare la investițiile realizate de industria comunitară în 2005 și în perioada de anchetă
–       Argumentele părților
Reclamantele susțin că Consiliul a încălcat regula neatribuirii, astfel cum este prevăzută la articolul 3 alineatul (7) din
regulamentul de bază, în măsura în care ar fi omis să țină seama în regulamentul atacat de efectele unor investiții importante
realizate de industria comunitară în 2005 și în perioada de anchetă, reprezentând, în această din urmă perioadă, peste o treime
din pierderile totale ale industriei comunitare. În această privință, reclamantele subliniază că instituțiile au menționat,
în considerentul (99) al regulamentului provizoriu, că industria comunitară investise aproximativ 10 milioane de euro în 2005
și aproximativ 6 milioane de euro în perioada de anchetă, investiții destinate modernizării echipamentului de producție. Potrivit
reclamantelor, ținând seama în special de amploarea investițiilor menționate în raport cu profitabilitatea industriei, efectele
acestor investiții ar fi trebuit examinate chiar dacă se depreciau pe termen lung și indiferent de răspunsul la întrebarea
dacă a se conforma cu legislația imperativă privind mediul constituia un prejudiciu pe care industria comunitară și l‑a provocat
singură.
În primul rând, Consiliul, susținut de interveniente, răspunde că reclamantele exagerează amploarea investițiilor și efectul
acestora asupra profitabilității. Investițiile totale realizate în perioada de anchetă nu ar putea fi comparate cu pierderile
totale înregistrate în aceeași perioadă. Potrivit Consiliului, întrucât investițiile în discuție erau investiții în echipamentul
de producție care s‑au amortizat în mulți ani, numai o mică parte a investițiilor realizate în 2005 și în perioada de anchetă
influențase profitul. În al doilea rând, întrucât investițiile ar fi fost realizate pentru a se conforma cu o legislație imperativă
privind mediul, acestea nu ar putea fi considerate un prejudiciu „autoprovocat”. În al treilea rând, s‑ar fi ținut seama de
efectul investițiilor respective asupra indicatorilor de prejudiciu în considerentele (99), (100) și (109) ale regulamentului
provizoriu, precum și în considerentul (82) al regulamentul atacat. În al patrulea rând, reclamantele nu ar fi prezentat niciun
element care să permită să se demonstreze că instituțiile ar fi săvârșit o eroare vădită de apreciere atunci când au concluzionat
că investițiile în discuție nu constituiau un prejudiciu „autoprovocat”.
–       Aprecierea Tribunalului
Reclamantele susțin, în esență, că instituțiile au încălcat articolul 3 alineatul (7) din regulamentul de bază, din moment
ce acestea din urmă ar fi omis să țină seama de efectele unor investiții importante realizate de industria comunitară în 2005
și în perioada de anchetă, care reprezintă, în timpul anchetei, peste o treime din pierderile totale ale industriei comunitare.
În această privință, trebuie să se arate, astfel cum au remarcat reclamantele, că, din considerentul (99) al regulamentului
provizoriu rezultă că au fost realizate investiții importante în 2005 și în perioada de anchetă. Totuși, aceste investiții
nu au făcut obiectul niciunei analize de neatribuire, nici de către Comisie, în regulamentul provizoriu, nici de către Consiliu,
în regulamentul atacat. Astfel, contrar celor susținute de Consiliu, regulamentele respective nu conțin nicio considerație
în ceea ce privește problema dacă investițiile amintite constituie sau nu constituie un prejudiciu „autoprovocat”. Or, ținând
seama de sumele pe care le reprezintă, și anume aproximativ 10 milioane de euro în 2005 și aproximativ 6 milioane de euro
în perioada de anchetă, investițiile respective sunt de natură să fi contribuit la prejudiciul suferit de industria comunitară.
În consecință, trebuie să se constate că instituțiile au încălcat articolul 3 alineatul (7) din regulamentul de bază prin
faptul că au omis să disocieze și să distingă efectele investițiilor menționate de cele ale importurilor care fac obiectul
unui dumping.
Această concluzie nu este repusă în discuție de argumentele Consiliului. În primul rând, contrar celor susținute de acesta
din urmă, faptul că investițiile au fost realizate pentru a se conforma cu o legislație imperativă privind mediul nu permitea
instituțiilor să se sustragă de la obligația de a efectua o analiză de neatribuire. Este irelevant dacă prejudiciul este sau
nu este calificat drept prejudiciu „autoprovocat”, în condițiile în care investițiile erau de natură să fi afectat industria
comunitară și în care articolul 3 alineatul (7) din regulamentul de bază interzicea instituțiilor să atribuie un prejudiciu
care nu trebuia să fie atribuit importurilor care fac obiectul unui dumping.
În al doilea rând, se constată, astfel cum remarcă Consiliul, că investițiile totale realizate în perioada de anchetă nu pot
fi comparate cu pierderile înregistrate în aceeași perioadă. Totuși, nu este mai puțin adevărat că instituțiile au omis să
realizeze în mod corespunzător o analiză de neatribuire în ceea ce privește investițiile.
Deși Consiliul a încălcat regula neatribuirii avută în vedere la articolul 3 alineatul (7) din regulamentul de bază, o astfel
de încălcare nu justifică anularea regulamentului atacat decât dacă poate să pună în discuție legalitatea acestuia, invalidând
în întregime analiza instituțiilor referitoare la legătura de cauzalitate (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului
din 28 octombrie 2004, Shanghai Teraoka Electronic/Consiliul, T‑35/01, Rec., p. II‑3663, punctul 167). Or, reclamantele nu
au invocat niciun argument în această privință.
Tribunalul apreciază că această încălcare nu afectează legalitatea regulamentului atacat. Astfel, după cum observă Consiliul,
investițiile în discuție erau investiții în echipament de producție, amortizate în mai mulți ani și din care numai o parte
a influențat profitabilitatea industriei comunitare în 2005 și în perioada de anchetă. În această privință, ca răspuns la
o întrebare scrisă care i‑a fost adresată de Tribunal, prin intermediul unei măsuri de organizare a procedurii, Consiliul
a precizat, pe baza unor date numerice și a unor explicații precise, că investițiile realizate în 2005 erau răspunzătoare,
în cel mai rău caz, de 4,7 % din pierderea profitabilității industriei comunitare observate în 2005. În consecință, nu se
poate considera că investițiile respective au contribuit în mod semnificativ la prejudiciul suferit de industria comunitară
în 2005 și în perioada de anchetă.
Rezultă că încălcarea constatată nu poate repune în discuție legalitatea regulamentului atacat și că prezenta critică trebuie
respinsă, precum și al treilea aspect al primului motiv în întregime.
c)     Cu privire la al patrulea aspect al primului motiv, referitor la incidența creșterii costului materiilor prime
Argumentele părților
Reclamantele afirmă că instituțiile nu au ținut seama în mod corespunzător de incidența creșterii costului materiilor prime
asupra prejudiciului suferit de industria comunitară, săvârșind astfel erori vădite de apreciere.
În primul rând, Consiliul ar fi săvârșit o eroare vădită de apreciere afirmând, în considerentul (99) al regulamentului atacat,
că creșterea costurilor de producție observată în sectorul de aliaje avea loc la scară mondială, având, prin urmare, aceeași
incidență asupra sectorului la nivel mondial. În opinia reclamantelor, deși costurile de producție pot crește la nivel mondial,
o asemenea creștere nu are aceeași incidență peste tot în lume.
Astfel,
primo
, Consiliul nu ar fi ținut seama de faptul că producătorii comunitari suportau de la început costuri de producție mai ridicate
decât restul producătorilor mondiali. Potrivit reclamantelor, chiar și atunci când producătorii se confruntă cu o creștere
similară a costurilor de producție, cei care suportă costuri de bază mai ridicate suferă un prejudiciu mai important și mai
repede decât ceilalți. În consecință, în opinia reclamantelor, contrar celor afirmate de Consiliu în regulamentul atacat,
un producător dintr‑o țară terță nu va fi obligat în mod necesar să își majoreze prețurile în aceeași măsură ca un producător
comunitar care se confruntă cu aceeași creștere de costuri, din moment ce, pentru un anumit preț de vânzare, producătorul
dintr‑o țară terță beneficiază de un nivel mai ridicat al profitabilității inițiale.
Or, mai întâi, instituțiile ar fi dispus de informații care demonstrau că producătorii comunitari aveau costuri structurale
de producție a ferosiliciului mai ridicate decât cele ale producătorilor din țările vizate de procedura antidumping. Reclamantele
solicită Tribunalului să dispună prezentarea acestor informații. În continuare, reclamantele ar fi prezentat, în cursul procedurii
administrative, elemente prin care urmăreau să demonstreze că, în 2005 și în perioada de anchetă, prețurile la ferosiliciul
din Comunitate erau cele mai ridicate din lume, iar costurile de producție suportate de industria comunitară depășeau aceste
prețuri în creștere. În sfârșit, reclamantele arată că, în 2005 și în perioada de anchetă, atunci când costurile industriei
comunitare au crescut în mod considerabil, au scăzut prețurile pe toate piețele mondiale din cauza reducerii consumului. Deși
industria comunitară practica prețurile cele mai ridicate din lume, aceasta ar fi suferit pierderi, în 2005 și în perioada
de anchetă, din cauza creșterii costurilor sale de producție.

Secundo
, reclamantele susțin că instituțiile nu au ținut seama de faptul că, deși prețurile practicate pe toate piețele erau echivalente
la nivel macroeconomic, ținând seama de disparitățile microeconomice, producătorii comunitari continuau să fie mai afectați
de creșterile costului intrărilor decât producătorii din țările vizate de ancheta antidumping. Astfel, pe de o parte, majoritatea
producătorilor stabiliți în țările respective ar fi integrați în mod vertical, ceea ce i‑ar proteja de volatilitatea prețurilor
pe piețele mondiale, și niciun producător comunitar nu ar fi integrat în mod vertical în mod comparabil. Pe de altă parte,
producătorii comunitari nu ar beneficia de aceleași economii de scară cu producătorii situați în țările vizate de ancheta
antidumping. De exemplu, Erdos Xijin Kuangye Co., Ltd, unul dintre producătorii de ferosiliciu chinezi, ar dispune de o capacitate
de producție de aproape două ori mai mare decât cea a tuturor producătorilor comunitari laolaltă. Costul de producție pentru
fiecare unitate ar fi în general redus în țările terțe.
În al doilea rând, instituțiile ar fi săvârșit o eroare vădită de apreciere afirmând, în considerentul (132) al regulamentului
provizoriu, ca răspuns la argumentul potrivit căruia creșterea costurilor de producție ar fi cauzat un prejudiciu, că prețurile
la energie au crescut peste tot în lume, în unele cazuri chiar într‑o proporție mult mai ridicată decât în Europa. Astfel,
respectarea cerinței de neatribuire nu ar fi asigurată de simpla comparație a prețurilor la energia electrică peste tot în
lume sau în țările vizate de ancheta antidumping cu cele practicate în Europa. În opinia reclamantelor, instituțiile aveau
obligația să identifice impactul creșterii prețurilor la energie electrică asupra industriei comunitare și să îl distingă
de impactul importurilor de ferosiliciu. Mai precis,
primo
, instituțiile nu ar fi luat în considerare nici datele Eurostat și nici propriile anchete referitoare la piața energiei electrice
din Comunitate, care ar fi demonstrat, toate, o creștere substanțială a costurilor la energie în statele membre în care erau
stabiliți producătorii comunitari de ferosiliciu.
Secundo
, întrucât prețurile la energie electrică variază considerabil în cadrul Uniunii, instituțiile ar fi trebuit să compare cifrele
reale ale producătorilor comunitari cu cele ale producătorilor stabiliți în țările vizate de ancheta antidumping.
Tertio
, nivelul prețurilor la energie electrică la scară mondială ar fi irelevant, numai creșterea prețurilor la energie electrică
din țările producătoare de ferosiliciu în raport cu cele ale industriei comunitare fiind pertinentă.
Quarto
, potrivit reclamantelor, deși este posibil ca prețurile la energie în țările terțe să fi crescut, acestea au rămas totuși
inferioare celor suportate de industria comunitară, ceea ce a permis producătorilor de ferosiliciu stabiliți în țările terțe
să continue să realizeze profituri, în timp ce industria comunitară înregistra pierderi.
În al treilea rând, în considerentul (92) al regulamentului atacat, Consiliul ar fi săvârșit o eroare vădită în interpretarea
documentului de lucru al serviciilor Comisiei intitulat „Analysis of economic indicators of the EU metals industry: the impact
of raw materials and energy supply on competitiveness” („Analiza indicatorilor economici ai industriei metalurgice comunitare:
impactul materiilor prime și al alimentării cu energie asupra competitivității”, denumit în continuare „documentul de lucru
al Comisiei”), pe care s‑ar fi întemeiat pentru a respinge argumentul potrivit căruia industria comunitară ar suferi din cauza
absenței competitivității structurii sale de costuri. Or, potrivit reclamantelor, acest document indică în mod clar că industria
metalurgică comunitară este supusă unei presiuni în creștere din partea concurenților, a căror structură a costurilor de producție
este diferită. În mod special, documentul ar dovedi că vânzările efectuate de producătorii comunitari de feroaliaje a căror
producție necesită un consum mai mare de energie, și anume siliciul și ferosiliciul, sunt vulnerabile din cauza absenței competitivității
în ceea ce privește costurile.
Consiliul, susținut de interveniente, contestă argumentele reclamantelor.
Aprecierea Tribunalului
Prezentul aspect al primului motiv privește maniera în care instituțiile au analizat impactul creșterii costului materiilor
prime asupra prejudiciului suferit de industria comunitară. În esență, reclamantele susțin că au fost săvârșite trei erori
vădite de apreciere. În opinia acestora, erorile amintite afectează considerentele (92) și (99) ale regulamentului atacat,
precum și considerentul (132) al regulamentului provizoriu.
În primul rând, în ceea ce privește considerentul (99) al regulamentului atacat, trebuie amintit că respectivul considerent
are următorul cuprins:
„În ceea ce privește creșterea costurilor, industria comunitară susține că creșterile de costuri observate în sectorul de
aliaje au loc în general la scară mondială, prin urmare, având aceeași incidență asupra sectorului la nivel mondial. O analiză
asupra evoluției prețurilor în perioada examinată arată că anumite prețuri au crescut (energia electrică, cuarțit și pasta
de electrozi). Cu toate acestea, ancheta a demonstrat că, deși aceste creșteri erau compensate parțial prin creșterea prețului
de vânzare, prezența importurilor la preț scăzut care au făcut obiectul dumpingului nu a permis industriei comunitare să repercuteze
total aceste creșteri de costuri în prețurile sale de vânzare.”
Reclamantele susțin că Consiliul a săvârșit o eroare vădită de apreciere afirmând că creșterea costurilor de producție observată
în sectorul aliajelor avea loc la scară mondială, având, prin urmare, aceeași incidență asupra sectorului la nivel mondial.
În această privință, trebuie să se observe că, contrar celor susținute de reclamante, Consiliul nu a afirmat nicidecum, în
considerentul (99) al regulamentului atacat, că creșterea costurilor de producție observată în sectorul de aliaje are loc
la scară mondială, având, prin urmare, aceeași incidență asupra sectorului la nivel mondial. Din textul acestui considerent
rezultă în mod clar că Consiliul s‑a limitat să reproducă această afirmație astfel cum fusese formulată de industria comunitară.
În plus, Consiliul nu s‑a întemeiat în niciun mod pe această afirmație a industriei comunitare pentru a justifica acea constatare,
formulată deja în considerentul (133) al regulamentului provizoriu, potrivit căreia creșterea costurilor de producție nu a
întrerupt legătura de cauzalitate dintre importurile care au făcut obiectul dumpingului și prejudiciu. Astfel, în considerentul
(99) al regulamentului atacat, Consiliul a luat act de creșterea anumitor costuri de producție, însă a concluzionat că respectiva
creștere a fost numai parțial compensată de creșterea prețului din cauza prezenței importurilor care au făcut obiectul unui
dumping. Cu alte cuvinte, în opinia Consiliului, deși este cert că a existat într‑adevăr o creștere a costurilor de producție,
prejudiciul suferit de industria comunitară a rezultat nu din această creștere, ci din imposibilitatea de a repercuta total
respectiva creștere în prețurile de vânzare din cauza prezenței importurilor în litigiu.
Or, reclamantele nu invocă niciun argument de natură să demonstreze că, procedând astfel, Consiliul a săvârșit o eroare vădită
de apreciere, din moment ce acestea se limitează la a încerca să demonstreze că era eronat să se afirme că creșterea costurilor
a avut aceeași incidență la nivel mondial. În consecință, trebuie respins argumentul reclamantelor referitor la considerentul
(99) al regulamentului atacat, fără a fi necesar să se dispună prezentarea vreunor documente.
În al doilea rând, în ceea ce privește argumentul referitor la considerentul (132) al regulamentului provizoriu, trebuie să
se amintească faptul că Comisia a constatat în acest considerent, pe de o parte, că costurile energiei electrice constituiau
o parte semnificativă din costurile de producție ale produsului în cauză și, pe de altă parte, că ancheta a arătat că prețurile
la energie au crescut peste tot în lume, inclusiv în țările în cauză, în unele cazuri chiar într‑o proporție mult mai ridicată
decât în Uniune. În considerentul (133) al regulamentului provizoriu, Comisia a apreciat că, în acest context, problema energiei
nu poate întrerupe legătura de cauzalitate dintre importurile care au făcut obiectul dumpingului și prejudiciul suferit de
industria comunitară.
Reclamantele contestă aceste considerații pentru motivul că, pentru a se conforma cu regula neatribuirii, avută în vedere
la articolul 3 alineatul (7) din regulamentul de bază, Comisia nu s‑ar fi putut limita să afirme, în general și nesusținut,
că prețurile la energie au crescut peste tot în lume, în unele cazuri chiar într‑o proporție mult mai ridicată decât în Uniune.
Cele două motive invocate de reclamante în susținerea acestei afirmații nu sunt însă convingătoare.
Astfel, pe de o parte, reclamantele susțin că Comisia ar fi trebuit să analizeze datele Eurostat, precum și rezultatele propriilor
anchete referitoare la piața energiei electrice, care ar demonstra, în opinia acestora, că prețurile la energie crescuseră
mai mult în statele membre în care sunt stabiliți producătorii comunitari. Reclamantele nu prezintă totuși niciun element
de probă în susținerea acestei afirmații.
Pe de altă parte, reclamantele susțin că Comisia ar fi trebuit să realizeze o comparație a datelor numerice referitoare la
producătorii comunitari și la producătorii‑exportatori vizați de procedura de anchetă. Reclamantele nu prezintă totuși niciun
element prin care să demonstreze că o asemenea comparație numerică ar fi fost de natură să confirme că creșterea costului
energiei în Comunitate se aflase la originea prejudiciului suferit de industria comunitară. Prin urmare, argumentul reclamantelor
referitor la considerentul (132) al regulamentului provizoriu trebuie respins.
În al treilea rând, în ceea ce privește argumentul referitor la considerentul (92) al regulamentului atacat, trebuie să se
arate că Consiliul a analizat în acesta problema competitivității industriei comunitare și a documentului de lucru al Comisiei,
care ar dovedi, potrivit reclamantelor, absența competitivității industriei comunitare din cauza costurilor ridicate pe care
trebuie să le suporte. În considerentul menționat, Consiliul a apreciat că Comisia nu formula în acest document nicio concluzie
privind o eventuală absență a competitivității sectorului european de feroaliaje. Dimpotrivă, potrivit Consiliului, acest
document de lucru indică faptul că producătorii de feroaliaje se confruntă cu importuri crescânde din partea țărilor terțe,
precum China, Rusia, Ucraina, Brazilia și Kazahstan, ceea ce poate deveni o amenințare pentru viabilitatea pe termen lung
a industriei europene de feroaliaje dacă nu sunt asigurate cu rapiditate condiții de concurență echitabile cu concurenții
din țări terțe.
Reclamantele apreciază că Consiliul a săvârșit o eroare de lectură a acestui document de lucru. În special, reclamantele consideră
că Comisia a confirmat în acest document că vânzările comunitare de ferosiliciu erau vulnerabile având în vedere absența competitivității
acestora în ceea ce privește costurile.
În această privință, trebuie subliniat, astfel cum au remarcat reclamantele, că documentul de lucru al Comisiei dovedește
faptul că industria metalurgică comunitară a fost supusă unei presiuni în creștere din partea concurenților a căror structură
a costurilor de producție este diferită și care beneficiază de un acces la materiile prime și/sau la energie la un cost mai
redus.
Cu toate acestea, Tribunalul nu susține interpretarea reclamantelor în ceea ce privește vulnerabilitatea producătorilor comunitari
de ferosiliciu din cauza structurii costurilor acestora. Astfel, reclamantele fac trimitere la un fragment din documentul
de lucru, potrivit căruia „producătorii comunitari de feroaliaje, în special de siliciu și de ferosiliciu, se confruntă cu
o creștere a importurilor din țări terțe, precum China, Rusia, Ucraina, Brazilia și Kazahstan”, precizând că, „[c]u excepția
instituirii fără întârziere a unor condiții echitabile cu concurenții din țări terțe, capacitatea industriei comunitare de
feroaliaje de a se menține pe termen lung ar putea fi amenințată”. Or, nu reiese nici din modul de redactare și nici din contextul
acestor fraze că vânzările comunitare de ferosiliciu sunt vulnerabile având în vedere absența competitivității producătorilor
comunitari în ceea ce privește costurile. Pe de o parte, ar fi contrar bunului‑simț să se interpreteze trimiterea la instituirea
unor condiții echitabile cu concurenții din țări terțe ca implicând că producătorii comunitari sunt vulnerabili din cauza
structurii costurilor pe care le suportă. Este mult mai rezonabil să se presupună că Comisia a înțeles să se refere la prețurile
anormal de scăzute practicate de producătorii‑exportatori din țări terțe. Pe de altă parte, Comisia a menționat, la sfârșitul
alineatului care conține trimiterea respectivă, măsurile antidumping cu privire la feromolibden, ceea ce urmărește să dovedească
faptul că, atunci când Comisia a menționat instituirea unor condiții echitabile cu concurenții din țările terțe, făcea trimitere
la eventuala adoptare a unor măsuri antidumping.
Prin urmare, trebuie să se considere că niciunul dintre argumentele invocate de reclamante nu este de natură să demonstreze
că Consiliul a efectuat o interpretare eronată a documentului de lucru al Comisiei în considerentul (92) al regulamentului
atacat și a săvârșit o eroare vădită de apreciere în ceea ce privește impactul structurii costurilor de producție suportate
de industria comunitară asupra prejudiciului suferit de aceasta din urmă.
Având în vedere ansamblul considerațiilor de mai sus, al patrulea aspect al primului motiv trebuie respins ca neîntemeiat.
d)     Cu privire la al cincilea aspect al primului motiv, referitor la efectele reducerii cererii în 2005
Argumentele părților
Reclamantele afirmă că considerentul (81) al regulamentului provizoriu este afectat de o eroare vădită de apreciere, care
constă în faptul că acesta prevede că consumul comunitar de ferosiliciu a rămas constant în perioada analizată, cu excepția
anilor 2003 și 2004, când a crescut cu 6 % ca urmare a unei cereri excepțional de mari din partea industriei oțelului. În
acest mod, Consiliul a analizat în mod greșit impactul evoluției cererii și a atribuit în mod eronat reducerea prețurilor
importurilor în litigiu, cu încălcarea articolului 3 alineatul (7) din regulamentul de bază.
Astfel, potrivit reclamantelor, consumul comunitar nu a rămas constant în perioada analizată. Reclamantele arată că, între
2004 și 2005, consumul comunitar a scăzut cu 4,4 %. Această reducere a cererii ar fi fost expresia unei stagnări, apoi a unei
scăderi a cererii, care ar fi afectat negativ într‑o mare măsură prețurile practicate în Comunitate. În această privință,
reclamantele susțin că, pe o piață transparentă și concurențială, cum este cea a ferosiliciului, prețurile sunt stabilite
în primul rând de fluctuațiile cererii și ofertei mondiale, precum și, într‑o anumită măsură, de costurile de producție. În
perioadele de cerere crescută și/sau de ofertă redusă, prețurile ar crește, în timp ce, în perioadele de cerere redusă și/sau
de ofertă crescută, prețurile ar scădea, ceea ce ar fi fost recunoscut în mod expres de Tribunal în Hotărârea Aluminium Silicon
Mill Products/Consiliul, punctul 27 de mai sus, cu privire la un alt feroaliaj, siliciul. Astfel, prețurile la ferosiliciu
ar fi scăzut în Comunitate, în timp ce costurile de producție suportate de producătorii comunitari ar fi depășit prețurile
pieței, implicând, în consecință, pierderi semnificative pentru industria comunitară.
Consiliul, susținut de interveniente, contestă argumentele reclamantelor.
Aprecierea Tribunalului
Prin intermediul prezentului aspect al primului motiv, reclamantele contestă, în esență, evaluarea realizată de instituții
a incidenței evoluției cererii în perioada analizată. Acestea apreciază că, printre altele, considerentul (81) al regulamentului
provizoriu este afectat de o eroare vădită de apreciere.
Este necesar să se amintească faptul că în considerentul (81) al regulamentului provizoriu există un tabel care conține datele
numerice referitoare la consumul comunitar pentru perioada analizată, precum și următorul comentariu al Comisiei: „[c]onsumul
comunitar de ferosiliciu a rămas constant în perioada avută în vedere, cu excepția lui 2003 și 2004, când a crescut cu 6 %
ca urmare a unei cereri excepțional de mari din partea industriei oțelului”. Trebuie să se sublinieze de asemenea că, în considerentul
(124) al regulamentului provizoriu, Comisia a arătat, în cadrul analizei de neatribuire, după cum urmează:
„[…] consumul aparent de FeSi pe piața comunitară, cu excepția lui 2004, a rămas constant în perioada examinată. Prin urmare,
prejudiciul important suferit de industria comunitară nu poate fi atribuit unei reduceri a cererii pe piața comunitară.”
Reclamantele consideră că aceste afirmații sunt eronate, în condițiile în care consumul comunitar nu a rămas constant în perioada
analizată, ci a scăzut cu 4,4 % între 2004 și 2005.
În această privință, trebuie să se arate mai întâi, astfel cum a remarcat Consiliul, că reclamantele nu contestă exactitatea
datelor numerice care figurează în considerentul (81) al regulamentului provizoriu. După cum observă Consiliul, litigiul dintre
părți privește numai interpretarea acestor date.
În continuare, trebuie să se constate că reclamantele denaturează considerațiile formulate de Comisie în considerentul (81)
al regulamentului provizoriu. Astfel, contrar celor susținute de reclamante, Comisia nu s‑a limitat la a afirma că consumul
comunitar rămăsese constant, ci a subliniat că acesta crescuse între 2003 și 2004 datorită creșterii cererii din partea industriei
siderurgice. În plus, din considerentul (124) al regulamentului provizoriu rezultă că aceasta a ținut seama de variația consumului
în 2004, în cadrul analizei de neatribuire, însă a apreciat că, în pofida acestei variații, consumul trebuia considerat constant
în mod global, ceea ce însemna că prejudiciul suferit de industria comunitară nu putea fi atribuit unei reduceri a cererii
pe piața comunitară. Prin urmare, este necesar să se conchidă că Comisia și‑a îndeplinit obligația la care este supusă în
temeiul articolului 3 alineatul (7) din regulamentul de bază, și anume de a disocia și de a distinge prejudiciul cauzat în
mod specific de reducerea cererii sau de modificările configurării consumului.
În sfârșit, niciunul dintre argumentele invocate de reclamante nu este de natură să demonstreze că constatarea Comisiei din
considerentul (124) al regulamentului provizoriu constituie o eroare vădită de apreciere. Astfel, reclamantele se limitează
să propună interpretarea lor în ceea ce privește cifrele prezentate în considerentul (81) al regulamentului provizoriu, însă
nu explică în niciun mod în ce măsură interpretarea acestor cifre, astfel cum este propusă de instituții, constituie o eroare
vădită de apreciere. În această privință, este necesar să se arate că este plauzibil, după cum afirmă reclamantele, că diminuarea
consumului comunitar cu 4,4 %, observată între 2004 și 2005, a avut o influență negativă asupra prețurilor practicate în Comunitate.
Cu toate acestea, este de asemenea plauzibil să se interpreteze cifrele prezentate în considerentul (81) al regulamentului
provizoriu astfel cum le interpretează instituțiile, și anume indicând o cerere relativ constantă pe întreaga perioadă de
anchetă, caz în care variațiile observate în 2004 și în 2005 se pot interpreta ca indicând o cerere excepțional de mare a
industriei siderurgice în 2004, urmată de o întoarcere la normal în 2005. În această ultimă ipoteză, este legitim să se considere
că prejudiciul suferit de industria comunitară, astfel cum apare în raport cu datele referitoare la întreaga perioadă analizată,
nu poate fi atribuit variațiilor de consum din 2004 și din 2005. În aceste condiții, trebuie să se considere că reclamantele
nu demonstrează că instituțiile au săvârșit o eroare vădită de apreciere.
În consecință, al cincilea aspect al primului motiv trebuie respins ca neîntemeiat.
e)     Cu privire la al șaselea aspect al primului motiv, referitor la efectele importurilor din alte țări terțe
Argumentele părților
Reclamantele susțin că instituțiile au încălcat regula neatribuirii, întrucât nu ar fi ținut seama în mod corespunzător de
efectele importurilor din alte țări terțe decât cele vizate de procedura de anchetă (denumite în continuare „celelalte țări
terțe”). Reclamantele arată că Comisia s‑a limitat la a afirma în regulamentul provizoriu, astfel cum atestă regulamentul
atacat, că incidența importurilor din alte țări terțe nu putea fi considerată semnificativă în raport cu volumul și cu prețurile
importurilor care fac obiectul unui dumping, ceea ce nu ar fi suficient pentru a asigura respectarea principiului neatribuirii.
Astfel, potrivit reclamantelor, deși, în considerentele (116), (118) și (120) ale regulamentului provizoriu, instituțiile
au identificat anumite efecte ale importurilor din celelalte țări terțe, acestea nu le‑au izolat pentru a efectua o atribuire
corectă a cauzelor prejudiciului. În primul rând, în considerentul (116) al regulamentului provizoriu, Comisia ar fi arătat
că prețurile importurilor din aceste țări terțe erau inferioare cu 2,3-5,7 % celor practicate de industria comunitară. Or,
o marjă de subcotare de nivel comparabil ar fi justificat în Regulamentul nr. 1420/2007 instituirea taxelor antidumping. În
al doilea rând, în considerentele (118) și (120) ale regulamentului provizoriu, în mod special cu privire la importurile din
Islanda și din Venezuela, Comisia ar fi confirmat că importurile respective au avut un efect negativ asupra situației industriei
comunitare. Or, instituțiile ar fi obligate să ia în considerare efectele cumulate ale tuturor importurilor prejudiciabile
din țări terțe, precum și ale tuturor celorlalți factori cunoscuți ai prejudiciului, și să nu atribuie efectele respective
importurilor în litigiu.
În replică, reclamantele adaugă că Consiliul a ignorat faptul că o mare parte a creșterii volumului de importuri care fac
obiectul unui dumping era destinată să acopere „golul” de pe piața comunitară rămas ca urmare a retragerii anumitor producători
din țări terțe în perioada analizată.
Consiliul, susținut de interveniente, contestă argumentele reclamantelor.
Aprecierea Tribunalului
Prin intermediul prezentului aspect al primului motiv, reclamantele contestă, în esență, evaluarea efectuată de instituții
a incidenței importurilor din celelalte țări terțe asupra prejudiciului suferit de industria comunitară. Acestea apreciază,
printre altele, că considerentele (116), (118) și (120) ale regulamentului provizoriu sunt afectate de o eroare vădită de
apreciere, în sensul că Comisia ar fi identificat în acestea anumite efecte ale importurilor amintite, însă nu le‑ar fi izolat
în mod corect.
Trebuie amintit că, în considerentul (116) al regulamentului provizoriu, Comisia a constatat că, per ansamblu, importurile
din toate celelalte țări terțe au scăzut în perioada analizată cu aproximativ 45 % și cota lor de piață a înregistrat o scădere
de la 54,8 % la 30 %, că, în aceeași perioadă, prețurile acestor importuri au crescut cu 7 % și că prețul mediu al acestor
importuri a fost mai ridicat decât cel al importurilor care fac obiectul unui dumping în perioada analizată și inferioare
celor practicate de industria comunitară, respectiv cu 2,3-5,7 % în aceeași perioadă. În considerentele (117)-(120) ale aceluiași
regulament, Comisia a analizat impactul importurilor din Norvegia, din Islanda, din Brazilia și, respectiv, din Venezuela
asupra prejudiciului. Aceasta a considerat că nici importurile din Brazilia și nici importurile din Norvegia nu au contribuit
la prejudiciul suferit de industria comunitară. În schimb, Comisia a concluzionat că importurile din Islanda și din Venezuela
au avut efect asupra situației negative a industriei comunitare, dar nu se poate considera că acest efect a avut o importanță
apreciabilă în comparație cu volumul și cu prețurile importurilor care au făcut obiectul dumpingului. În considerentul (121)
al regulamentului provizoriu, Comisia a dedus din elementele prezentate în considerentele (116)-(120) ale aceluiași regulament
că importurile din alte țări terțe nu au contribuit în mod semnificativ la prejudiciul suferit de industria comunitară.
Argumentele invocate de reclamante nu sunt de natură să demonstreze că acest raționament constituie o eroare vădită de apreciere.
În primul rând, în ceea ce privește argumentul reclamantelor referitor la considerentul (116) al regulamentului provizoriu,
trebuie să se constate că acestea se limitează la a afirma că o marjă de subcotare de 2,3-5,7 % a justificat în Regulamentul
nr. 1420/2007 instituirea taxelor antidumping, ceea ce ar demonstra că nu se putea concluziona de către Comisie că importurile
din alte țări terțe nu au contribuit la prejudiciu.
În această privință,
primo
, trebuie amintit că, astfel cum s‑a arătat la punctul 90 de mai sus, pe de o parte, este de competența instituțiilor, în
cadrul exercitării puterii lor de apreciere, să examineze dacă industria comunitară a suferit un prejudiciu și dacă acesta
se poate atribui importurilor care au făcut obiectul dumpingului sau dacă alți factori cunoscuți au contribuit la prejudiciu
și, pe de altă parte, că această putere de apreciere trebuie exercitată de la caz la caz, în funcție de toate faptele pertinente.
În orice caz, trebuie să se observe că, în Regulamentul nr. 1420/2007, marja de subcotare pe baza căreia au fost instituite
măsurile antidumping era de 4,5 %. În acest regulament, Consiliul nu s‑a referit la intervalul menționat de reclamante. În
plus, într‑o manieră mai semnificativă, în Regulamentul nr. 1420/2007, Consiliul s‑a întemeiat pe mai multe alte considerații
pentru a concluziona în sensul necesității adoptării acestor măsuri. Prin urmare, nu se poate deduce nicio concluzie din faptul
că, în Regulamentul nr. 1420/2007, Consiliul a calculat o marjă de subcotare de 4,5 %, pe de o parte, și a instituit măsuri
antidumping, pe de altă parte.

Secundo
, trebuie să se observe, astfel cum a remarcat Consiliul, că, în considerentul (116) al regulamentului provizoriu, Comisia
nu s‑a referit la marja de subcotare a importurilor din alte țări terțe, ci a menționat că prețul importurilor respective
era mai redus decât cel al industriei comunitare în perioada analizată. Or, s‑a arătat deja la punctul 65 de mai sus că subcotarea
este un concept juridic avut în vedere la articolul 3 alineatul (3) din regulamentul de bază, în temeiul căruia instituțiile
realizează o comparație a prețurilor comunitare cu prețurile ajustate ale importurilor, astfel încât să obțină o marjă de
subcotare exprimată în procente. În consecință, nu se poate efectua nicio analogie între o marjă de subcotare și o simplă
comparație a prețurilor.

Tertio
, constatarea Comisiei referitoare la nivelul prețurilor este doar un element al unui raționament mai amplu dezvoltat în considerentul
(116) al regulamentului provizoriu. Deși nivelul prețurilor importurilor din alte țări terțe în raport cu nivelul prețurilor
comunitare poate constitui un element prin care să se demonstreze că importurile respective au contribuit la prejudiciul suferit
de industria comunitară, nu se poate face totuși abstracție de alte elemente ale raționamentului Comisiei care au determinat‑o
să nu ia în considerare o asemenea contribuție. Astfel, Comisia a constatat că cotele de piață ale importurilor respective
se reduseseră în perioada analizată și că, în aceeași perioadă, prețurile acestora au fost majorate și au fost întotdeauna
mai ridicate decât prețurile importurilor care fac obiectul unui dumping. Rezultă, astfel cum a arătat Consiliul, că este
imposibil, presupunând că nu a crescut consumul, ca importurile din alte țări terțe să fi ocupat în mod colectiv cotele de
piață în defavoarea industriei comunitare, spre deosebire de importurile care fac obiectul unui dumping.
Rezultă că niciunul dintre argumentele invocate de reclamante nu este de natură să demonstreze că considerentul (116) al regulamentului
provizoriu este afectat de o eroare vădită de apreciere.
În al doilea rând, în ceea ce privește argumentul referitor la considerentele (118) și (120) ale regulamentului provizoriu,
trebuie să se observe că reclamantele nu contestă constatarea Comisiei potrivit căreia, deși importurile din Islanda și din
Venezuela au avut un efect negativ asupra situației industriei comunitare, nu se poate considera că acest efect a avut o importanță
apreciabilă în comparație cu volumul și cu prețurile importurilor care au făcut obiectul dumpingului. Ele se limitează să
afirme că instituțiile ar fi trebuit să efectueze o analiză a efectelor cumulate ale importurilor din alte țări terțe, precum
și o analiză colectivă a tuturor celorlalți factori cunoscuți ai prejudiciului.

Primo
, în ceea ce privește analiza efectelor cumulate ale importurilor din alte țări terțe, trebuie să se arate că, spre deosebire
de cele susținute de reclamante, o asemenea analiză a fost efectuată de Comisie. Această analiză este prima dintre cele trei
etape ale examinării impactului importurilor din alte țări terțe. Astfel, într‑o primă etapă, Comisia a prezentat, în considerentul
(116) al regulamentului provizoriu, evoluția indicatorilor economici referitori la totalitatea importurilor din alte țări
terțe. Așa cum s‑a menționat la punctul 166 de mai sus, ținând seama de această evoluție, nu se poate considera că importurile
din alte țări terțe au ocupat în mod colectiv cotele de piață în defavoarea industriei comunitare. Într‑o a doua etapă, Comisia
a examinat, în considerentele (117)-(120) ale regulamentului provizoriu, dacă efectele individuale ale importurilor din Norvegia,
din Islanda, din Brazilia și din Venezuela erau de natură să fi cauzat prejudiciul. Astfel cum s‑a explicat la punctul 161
de mai sus, Comisia a concluzionat că, în mod individual, importurile din Islanda și din Venezuela au avut un efect negativ
asupra situației industriei comunitare, dar nu s‑a putut considera că acest efect a avut o importanță apreciabilă în comparație
cu volumul și cu prețurile importurilor care au făcut obiectul dumpingului. Într‑o a treia etapă, Comisia a dedus concluziile
din primele două etape ale raționamentului său și a constatat, în mod logic, în considerentul (121) al regulamentului provizoriu,
că importurile din alte țări terțe nu au contribuit la prejudiciu.

Secundo
, în ceea ce privește analiza colectivă a tuturor celorlalți factori cunoscuți ai prejudiciului, s‑a explicat deja, la punctul
47 de mai sus, că trebuia să se încheie analiza criticilor invocate de reclamante în ceea ce privește analiza individuală
a fiecăruia dintre ceilalți factori cunoscuți înainte de a se putea stabili dacă era necesară o asemenea analiză colectivă.
Această problemă va fi examinată la punctele 204-215 de mai jos.
În consecință, niciunul dintre argumentele invocate de reclamante nu este de natură să demonstreze că considerentele (118)
și (120) ale regulamentului provizoriu sunt afectate de o eroare vădită de apreciere.
În al treilea rând, în ceea ce privește argumentul referitor la „golul” rămas pe piața comunitară ca urmare a retragerii anumitor
producători din alte țări terțe, invocat pentru prima dată în replică, se impune constatarea că acesta nu urmărește să dovedească
faptul că instituțiile au evaluat în mod greșit prejudiciul cauzat de importurile din alte țări terțe, ci urmărește să demonstreze
că importurile care fac obiectul unui dumping nu au cauzat un prejudiciu industriei comunitare, întrucât acestea au înlocuit
importurile din alte țări terțe. Prin urmare, acesta nu prezintă o legătură strânsă cu motivul invocat inițial în cerere și
nu constituie o dezvoltare a acestuia. Rezultă că, în măsura în care nu se întemeiază pe elemente de drept sau de fapt evidențiate
în cursul procedurii, argumentul respectiv trebuie să fie considerat un motiv nou în sensul articolului 48 alineatul (2) din
Regulamentul de procedură (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 5 februarie 1997, Petit‑Laurent/Comisia, T‑211/95,
Rec., p. II‑57, punctele 43-45). Prin urmare, acesta trebuie respins ca inadmisibil.
Având în vedere considerațiile de mai sus, al șaselea aspect al primului motiv trebuie respins ca neîntemeiat în parte și
inadmisibil în parte.
f)     Cu privire la al șaptelea aspect al primului motiv, referitor la absența competitivității producătorilor comunitari înainte
ca orice dumping prejudiciabil să aibă loc
Argumentele părților
Reclamantele susțin că Consiliul a săvârșit o eroare vădită de apreciere și a încălcat regula neatribuirii, astfel cum este
avută în vedere la articolul 3 alineatul (7) din regulamentului de bază, întrucât, în considerentele (93) și (94) ale regulamentului
atacat, acesta a respins argumentul potrivit căruia majoritatea producătorilor comunitari erau deja nerentabili înainte ca
orice dumping prejudiciabil să aibă loc, pentru motivul că industria comunitară ar fi fost rentabilă în mod global în 2004.
În această privință, reclamantele susțin că trei dintre cei șase producători comunitari aveau deja deficit în 2003 și toți,
cu excepția FerroAtlántica, prezentau deficit în cursul anului 2004 – un „an deosebit de prosper” pentru industria de feroaliaje.
Prin urmare, profitabilitatea globală de 3 % a industriei comunitare în 2004 ar fi putut fi atribuită în întregime FerroAtlántica.
În plus, cu toate că în 2004 performanța globală a industriei comunitare a fost mai ridicată decât în 2003 și aceasta din
urmă a majorat prețurile cu 10 %, cinci dintre cei șase producători ar fi înregistrat o înrăutățire a situației lor pentru
motive care nu au legătură cu importurile care fac obiectul unui dumping. Instituțiile ar fi trebuit să țină seama cel puțin
de acest fapt, întrucât ar fi important pentru explicarea evoluției prejudiciului producătorilor comunitari și ar evidenția
în mod clar absența competitivității industriei comunitare, în special în ceea ce privește structura costurilor sale. Acest
lucru ar fi confirmat de reorientarea și de reducerea producției efectuate de industria comunitară începând cu 2004, în pofida
creșterii consumului și a profitabilității vânzărilor de ferosiliciu.
În esență, Consiliul, susținut de interveniente, observă că, deși reclamantele pretind că instituțiile au săvârșit o eroare
vădită de apreciere declarând că industria comunitară era rentabilă în 2003 și în 2004, acestea nu contestă cifrele marjelor
de profit înaintea impozitelor menționate în considerentul (94) al regulamentului atacat. În plus, Consiliul susține că trimiterea
reclamantelor la situația diferitor producători comunitari în 2003 și în 2004 nu permite demonstrarea existenței unei erori
vădite. În primul rând, evaluarea prejudiciului și a legăturii de cauzalitate ar trebui să fie realizată printr‑o examinare
a situației industriei comunitare în general, iar nu a situației diferitor producători ai Comunității. În al doilea rând,
faptul că trei producători comunitari, care reprezentau împreună între 24-28 % din producția comunitară totală, se aflau într‑o
situație de deficit în 2003 nu înseamnă că întreaga industrie comunitară suferea din cauza absenței competitivității. În al
treilea rând, Consiliul observă că anul 2004 se caracterizează printr‑o scădere a cotei de piață a industriei comunitare,
printr‑o scădere cu 2 % a vânzărilor acesteia din urmă în raport cu 2003, printr‑o creștere a importurilor care fac obiectul
unui dumping, precum și a cotei lor de piață și printr‑o reducere a prețurilor acestora, ceea ce ar însemna că anumiți producători
comunitari sufereau deja, în 2004, efectele negative ale importurilor care fac obiectul unui dumping, chiar dacă, global,
industria comunitară și‑a mărit profiturile.
Aprecierea Tribunalului
Prin intermediul prezentului aspect al primului motiv, reclamantele critică faptul că, în considerentele (93) și (94) ale
regulamentului atacat, Consiliul a respins argumentul potrivit căruia industria comunitară era deja nerentabilă înainte ca
orice dumping prejudiciabil să aibă loc.
Trebuie amintit că, în considerentul (94) al regulamentului atacat, ca răspuns la acest argument, Consiliul a explicat că,
astfel cum demonstrează considerentul (97) al regulamentului provizoriu, industria comunitară era rentabilă în 2003, cu marja
de profit înainte de impozitare de 2,3 %, care a crescut la 2,7 % în 2004, și că au fost înregistrate pierderi în 2005 și
în perioada de anchetă.
Deși reclamantele nu contestă, după cum arată Consiliul, datele numerice care figurează în considerentul (97) al regulamentului
provizoriu, date care arată că industria comunitară era rentabilă global în 2003 și în 2004, acestea reproșează în schimb
instituțiilor că nu au ținut seama de situația individuală a trei dintre cei șase producători comunitari în 2003 și de situația
a cinci dintre cei șase producători comunitari în 2004.
În această privință, trebuie să se arate că reclamantele își întemeiază argumentele pe date numerice care demonstrează că
cinci dintre cei șase producători comunitari au înregistrat pierderi în 2004. Aceste date numerice nu sunt contestate de Consiliu.
În plus, reclamantele afirmă că trei dintre cei șase producători comunitari erau nerentabili în 2003. Deși reclamantele nu
invocă niciun element de probă în susținerea acestei afirmații, Consiliul confirmă în înscrisuri că aceasta era situația.
În acest context, trebuie amintit că, astfel cum s‑a arătat la punctul 88 de mai sus, contrar celor afirmate de Consiliu,
analiza existenței unei legături de cauzalitate nu trebuie să se efectueze neapărat la nivelul industriei comunitare în ansamblu,
în așa fel încât nu ar putea fi luat în considerare niciun prejudiciu cauzat unui singur producător comunitar de un alt factor
decât importurile care fac obiectul unui dumping. Un prejudiciu cauzat individual unui producător comunitar de un alt factor
în afara importurilor care fac obiectul unui dumping trebuie luat în considerare, din moment ce acesta a contribuit la prejudiciul
identificat pentru industria comunitară în ansamblul său.
În măsura în care datele prezentate de reclamante indică efectiv că anumiți producători nu înregistrau profit în 2003 și în
2004, instituțiile erau obligate să evalueze impactul acestei situații asupra prejudiciului suferit de industria comunitară
în ansamblul său, ceea ce acestea nu au făcut. Rezultă că instituțiile nu și‑au îndeplinit obligația de a efectua o analiză
de neatribuire și, prin urmare, au încălcat articolul 3 alineatul (7) din regulamentul de bază.
Cu toate acestea, astfel cum s‑a arătat la punctul 119 de mai sus, este necesar să se demonstreze că o asemenea încălcare
este în măsură să afecteze legalitatea regulamentului atacat, invalidând în întregime analiza instituțiilor referitoare la
legătura de cauzalitate. În speță, reclamantele trebuie să dovedească, așadar, că situația specială a unei părți din producătorii
comunitari în 2003 și în 2004 s‑a aflat la originea prejudiciului suferit de industria comunitară în ansamblul său sau a contribuit
la acest prejudiciu. Acestea trebuie să demonstreze totodată că pierderile înregistrate de cinci dintre cei șase producători
comunitari nu au fost consecința importurilor care fac obiectul unui dumping.
În scopul acestei demonstrații, reclamantele afirmă că lipsa profitabilității a cinci dintre cei șase producători comunitari
în 2004 era o consecință a absenței competitivității acestora din urmă, fapt confirmat de reorientarea și de reducerea producției
efectuate de industria comunitară începând cu 2004, în pofida creșterii consumului și a profitabilității vânzărilor de ferosiliciu.
Tribunalul consideră însă că este posibilă o altă interpretare a datelor referitoare la anul 2004. Astfel, trei producători
comunitari, care reprezentau împreună între 24-28 % din producția comunitară totală, se aflau într‑o situație de deficit în
2003, iar cinci producători înregistrau pierderi în 2004. Or, trebuie să se observe, astfel cum a remarcat Consiliul, că,
în pofida creșterii consumului, anul 2004 se caracterizează printr‑o scădere a cotei de piață a industriei comunitare, printr‑o
scădere cu 2 % a vânzărilor acesteia din urmă în raport cu 2003, printr‑o creștere a importurilor care fac obiectul unui dumping,
precum și a cotei lor de piață și printr‑o reducere a prețurilor acestora, ceea ce poate însemna că anumiți producători comunitari
sufereau deja, în 2004, efectele negative ale importurilor care fac obiectul unui dumping, chiar dacă, global, industria comunitară
și‑a mărit profiturile.
Din moment ce deficitul pe care l‑au înregistrat anumiți producători comunitari în 2003 și în 2004 a fost cauzat de importurile
care fac obiectul unui dumping, nu este posibil ca încălcarea constatată la punctul 181 de mai sus să invalideze legalitatea
regulamentului atacat.
Având în vedere considerațiile de mai sus, al șaptelea aspect al primului motiv trebuie respins.
g)     Cu privire la al optulea aspect al primului motiv, în măsura în care acesta privește circumstanțele proprii producătorilor
Argumentele părților
Reclamantele susțin că instituțiile au săvârșit o eroare vădită de apreciere și au încălcat articolul 3 alineatul (7) din
regulamentul de bază în condițiile în care acestea ar fi refuzat să efectueze o examinare a factorilor care au cauzat în mod
individual un prejudiciu producătorilor comunitari, având totodată și o incidență asupra industriei comunitare în ansamblul
său, deși producătorii respectivi erau puțin numeroși, iar situația lor economică era foarte diferită.
Astfel, în primul rând, reclamantele subliniază, în ceea ce privește Huta Laziska, că, în 2004, aceasta și‑a reorientat o
parte a producției de ferosiliciu către producția de silicomangan pentru a‑și crește profitabilitatea. Ar fi urmat o scădere
a producției de ferosiliciu a acestei societăți, precum și o reducere a vânzărilor de ferosiliciu către clienți independenți.
Ținând seama de reducerea producției și de costurile fixe neschimbate, în 2004, costurile sale de producție per tonă ar fi
crescut cu aproximativ 17 %, iar pierderile sale ar fi mai mult decât triple, fără ca acest lucru să aibă legătură cu importurile.
Cu toate acestea, cifra de afaceri realizată de la clienți independenți ar fi crescut. În 2005, Huta Laziska ar fi început
să își reducă producția, înainte de a‑i pune capăt, în perioada de anchetă, în urma unui litigiu cu furnizorul său de energie
electrică. În consecință, vânzările sale ar fi scăzut, iar costurile de producție pentru fiecare unitate ar fi crescut în
mod semnificativ, ceea ce ar fi implicat o reducere a profitabilității și o diminuare a cotei de piață.
În al doilea rând, în ceea ce privește OFZ, reclamantele observă, mai întâi, că, în 2004, aceasta a reafectat sau a concediat
47 % din personalul său, ceea ce înseamnă că nu a fost în măsură să se adapteze cererii în creștere. În plus, OFZ ar fi reorientat
o parte a producției sale de ferosiliciu către producția de silicomangan pentru a‑și crește profitabilitatea. Din acest motiv,
vânzările către clienți independenți ar fi scăzut cu 19 %. Totuși, întrucât era lider pe piață, aceasta ar fi reușit să limiteze
reducerea cifrei sale de afaceri la 11 %, în pofida creșterii cu 14 % a costurilor de producție, care ar fi rezultat în parte
din existența unor costuri fixe, deși producția ar fi fost redusă. În continuare, reclamantele afirmă că, în 2005, OFZ a făcut
obiectul unei restructurări, ceea ce i‑ar fi permis să își reducă costurile de producție și să își mărească profitabilitatea.
În acest scop, ar fi fost necesar să își reducă provizoriu vânzările și cotele de piață.
În al treilea rând, în ceea ce privește TDR – Metalurgija d.d., reclamantele susțin că, în 2004, aceasta și‑a mărit volumul
de vânzări către clienți independenți cu un procentaj mai ridicat decât cererea, producția sa a crescut și a beneficiat de
prețuri mai ridicate prin mărirea cifrei de afaceri realizate de la clienții independenți. Totuși, din cauza unei creșteri
generale cu 12 % a costurilor de producție, nu ar fi ajuns să redevină rentabilă. Atunci când piața s‑a deteriorat, în 2005,
TDR nu ar fi fost în măsură să acopere rezultatele negative realizate în cursul anului 2004, un „an deosebit de prosper”.
În al patrulea rând, în ceea ce privește Vargön Alloys, reclamantele susțin că, în 2004, aceasta și‑a mărit volumul de vânzări
către clienții independenți cu un procentaj mai ridicat decât cererea, producția sa a crescut și aceasta a beneficiat de prețuri
mai ridicate prin mărirea cifrei de afaceri realizate de la clienții independenți. Totuși, costurile sale de producție ar
fi înregistrat o creștere cu 15 %. Reclamantele susțin că, potrivit instituțiilor, Vargön Alloys ar fi suferit pierderi suplimentare
de 45 %. Deși instituțiile nu au furnizat nicio explicație în această privință, este clar că această evoluție ar trebui atribuită
unor probleme proprii acestei societăți, iar nu importurilor în litigiu. Între 2004 și 2005, Vargön Alloys și‑ar fi redus
la jumătate producția de ferosiliciu din cauza creșterii prețului la energia electrică. În plus, în perioada de anchetă, aceasta
ar fi reorientat o parte a producției sale de ferosiliciu în scopul creșterii profitabilității, ceea ce ar fi determinat o
scădere a vânzărilor de ferosiliciu și a cotei de piață.
În al cincilea rând, în ceea ce privește FerroPem SAS și FerroAtlántica, reclamantele susțin că, între 2003 și 2004, FerroPem
și‑a redus vânzările de ferosiliciu către clienții independenți, însă producția sa a crescut, iar stocurile sale s‑au diminuat,
ceea ce ar demonstra că FerroPem a mărit valoarea aferentă utilizării captive. Potrivit reclamantelor, rezultă că cifra de
afaceri realizată de FerroPem de la clienți independenți a scăzut. În plus, întrucât costurile de producție au crescut în
același timp cu 24 %, ar fi logic ca profitabilitatea FerroPem să se fi diminuat în mod semnificativ. În urma creșterii prețurilor
la energie electrică, FerroAtlántica ar fi încetat producția în timpul orelor în care consumul era la cel mai ridicat nivel,
permițând astfel departamentului său însărcinat cu energia electrică să realizeze profituri mai ridicate. În plus, achiziția
FerroPem ar fi generat cheltuieli de restructurare pentru cele două societăți. Acestea din urmă nu ar mai fi realizat cele
mai bune performanțe de pe piață prin creșterea vânzărilor între 2004 și 2005, în timp ce consumul global în Comunitate ar
fi fost în scădere. În ceea ce privește anul 2005 și perioada anchetei, departamentul venezuelean al FerroAtlántica ar fi
mărit exporturile către Comunitate. Grupul FerroAtlántica în ansamblu ar fi realizat performanțe foarte bune și nu pare să
fi suferit vreun prejudiciu. Potrivit reclamantelor, în orice caz, un astfel de prejudiciu nu poate fi atribuit importurilor
care fac obiectul unui dumping.
Consiliul, susținut de interveniente, contestă argumentele reclamantelor.
Aprecierea Tribunalului
Prin intermediul celui de al optulea aspect al primului motiv, reclamantele critică în special faptul că instituțiile au omis
să țină seama de factorii care au cauzat în mod individual un prejudiciu producătorilor comunitari, având totodată și un impact
asupra industriei comunitare în ansamblul său.
S‑a stabilit deja, la punctul 88 de mai sus, că, contrar celor afirmate de Consiliu, analiza existenței unei legături de cauzalitate
nu trebuie să se efectueze neapărat la nivelul industriei comunitare în ansamblu, așa încât nu orice prejudiciu cauzat unui
singur producător comunitar de un alt factor decât importurile care fac obiectul unui dumping ar putea fi luat în considerare.
Un prejudiciu cauzat în mod individual unui producător comunitar de un alt factor decât importurile care fac obiectul unui
dumping trebuie luat în considerare, în măsura în care acesta a contribuit la prejudiciul identificat pentru industria comunitară
în ansamblul său.
Cu toate acestea, trebuie să se precizeze că necesitatea de a lua în considerare factorii care au cauzat în mod individual
un prejudiciu unui producător atunci când aceștia au contribuit la prejudiciul cauzat industriei comunitare în ansamblul său
nu înseamnă în speță că instituțiile erau obligate să analizeze sistematic situația individuală a fiecărui producător comunitar.
În această privință, trebuie să se constate că argumentele invocate de reclamante nu sunt de natură să demonstreze că situația
individuală a producătorilor comunitari s‑a aflat la originea prejudiciului suferit de industria comunitară în ansamblul său
sau, cel puțin, că a contribuit la acesta.
Astfel, în primul rând, în ceea ce privește argumentele referitoare la situația Huta Laziska, acestea sunt, în esență, identice
cu unele dintre cele invocate prin intermediul celui de al treilea aspect al prezentului motiv. Or, s‑a constatat că aceste
argumente erau neîntemeiate. Rezultă că aceste argumente trebuie să fie de asemenea respinse ca neîntemeiate în cadrul examinării
prezentului aspect.
În al doilea rând, în ceea ce privește situația OFZ, elementele de fapt descrise de reclamante urmăresc să demonstreze că
această societate a făcut obiectul unei restructurări, ceea ce ar fi contribuit la prejudiciul suferit de industria comunitară.
Or, s‑a constatat deja, în cadrul examinării celui de al treilea aspect al prezentului motiv, că reorientarea producției,
inclusiv în cazul OFZ, a fost luată în considerare de instituții. În plus, dacă este posibil ca situația descrisă de reclamante
pentru anii 2004 și 2005 să fi contribuit efectiv la prejudiciu, este de asemenea plauzibil, astfel cum arată Consiliul, ca
o astfel de situație să fi fost cauzată de prezența importurilor la prețuri scăzute pe piața comunitară. Prin urmare, nu se
poate considera că reclamantele demonstrează că situația OFZ a contribuit la prejudiciul suferit de industria comunitară.
În al treilea rând, în ceea ce privește situația TDR, faptele prezentate de reclamante urmăresc să demonstreze că prejudiciul
suferit de această societate are legătură cu creșterea costurilor sale de producție. În măsura în care o asemenea afirmație
a fost deja respinsă în cadrul examinării celui de al patrulea aspect al prezentului motiv, trebuie să se respingă în același
mod argumentele referitoare la situația TDR invocate în cadrul prezentului aspect ca neîntemeiate.
În al patrulea rând, în ceea ce privește situația Vargön Alloys, reclamantele se referă la o reorientare a producției puse
în aplicare de această societate, precum și la creșterea costurilor sale de producție. Întrucât argumentele referitoare la
incidența acestor factori asupra prejudiciului suferit de industria comunitară au fost respinse deja în cadrul examinării
celui de al treilea și a celui de al patrulea aspect ale prezentului motiv, trebuie să se respingă de asemenea argumentele
referitoare la situația Vargön Alloys invocate în cadrul prezentului aspect.
În al cincilea rând, în ceea ce privește situația FerroPem și a FerroAtlántica, trebuie să se arate că reclamantele descriu
o situație economică global pozitivă pentru aceste societăți și nu demonstrează în ce măsură o astfel de situație ar fi putut
contribui la prejudiciul suferit de industria comunitară. În consecință, argumentele referitoare la situația acestor două
societăți nu pot fi admise.
Rezultă că al optulea aspect al primului motiv, în măsura în care privește circumstanțele proprii producătorilor, trebuie
respins ca neîntemeiat.
Având în vedere ansamblul considerațiilor de mai sus, primul, al doilea, al patrulea și al cincilea aspect ale primului motiv,
primele trei critici ale celui de al treilea aspect al primului motiv, precum și al optulea aspect al primului motiv, în măsura
în care privește analiza individuală a factorilor prejudiciului, trebuie respinse ca neîntemeiate. De asemenea, al șaselea
aspect al primului motiv trebuie respins ca neîntemeiat în parte și inadmisibil în parte. În sfârșit, trebuie să se arate
că încălcările constatate în cadrul examinării celei de a patra critici a celui de al treilea aspect al primului motiv, precum
și în cadrul celui de al șaptelea aspect al acestui motiv nu sunt de natură să justifice anularea regulamentului atacat.
3.
Cu privire la lipsa unei analize colective a factorilor prejudiciului (primul și al optulea aspect ale primului motiv)
a)     Argumentele părților
Prin intermediul primului aspect al primului motiv, reclamantele susțin că abordarea Consiliului este vădit inadecvată, în
condițiile în care acesta ar fi analizat dacă alți factori, priviți individual, au fost cauza prejudiciului suferit de industria
comunitară, deși o analiză a impactului colectiv al celorlalți factori era necesară în speță. Astfel, în primul rând, numeroși
alți factori ar fi avut un impact asupra industriei comunitare, iar această industrie nu ar fi suferit decât un prejudiciu
redus. În al doilea rând, producătorii comunitari s‑ar afla individual în situații foarte diferite. În al treilea rând, mai
multe părți la procedura antidumping ar fi subliniat în cursul procedurii amintite că alți factori, priviți împreună, explicau
prejudiciul material suferit de industria comunitară.
Prin intermediul celui de al optulea aspect al primului motiv, reclamantele susțin că instituțiile ar fi trebuit să evalueze
în mod colectiv impactul altor factori cunoscuți în afara importurilor care fac obiectul unui dumping. Astfel, potrivit reclamantelor,
dacă numai unul dintre acești factori, privit separat, nu este suficient să întrerupă legătura de cauzalitate dintre importurile
vizate de procedura de anchetă și prejudiciu, ansamblul acestor factori o pot întrerupe. Or, dacă ar fi fost realizată o asemenea
analiză în speță, aceasta ar fi confirmat că prejudiciul suferit de industria comunitară își avea originea în evoluția costurilor
și a pieței și nu a fost cauzat de importurile vizate de procedura de anchetă.
Astfel, în primul rând, reclamantele explică faptul că nu era legitim să atribuie evoluția prețurilor în 2005 și în perioada
de anchetă – respectiv prețuri mai scăzute decât în 2004 cu 15 % în 2005 și cu 6 % în perioada de anchetă – importurilor vizate
de procedura de anchetă, din moment ce evoluția menționată s‑ar integra într‑o reechilibrare generală a prețurilor pieței
în raport cu 2004. Astfel, potrivit reclamantelor, reducerea prețurilor este consecința logică a unei reduceri mondiale a
cererii în 2005. Or, într‑o perioadă de reducere a cererii, ar fi previzibil ca producătorii comunitari să sufere o pierdere
din profituri, ceea ce ar însemna că existența doar a unor profituri reduse nu ar fi suficientă pentru demonstrarea unui prejudiciu.
În al doilea rând, reclamantele subliniază legătura strânsă dintre creșterea costurilor de producție și pierderea profitabilității.
Acestea susțin astfel că reducerea profiturilor în 2005, în urma reducerii pieței, a fost agravată și de creșterea costurilor,
care ar fi afectat deja serios profitabilitatea producătorilor comunitari în 2004. Acest lucru ar fi avut efectul „bulgărelui
de zăpadă” în ceea ce privește creșterea costurilor de producție și pierderea profiturilor, efect care ar fi fost întreținut
de scăderea producției. Reclamantele mai subliniază că, în 2005 și în perioada de anchetă, costurile de producție ale industriei
comunitare au depășit prețurile pieței, chiar dacă prețurile amintite erau în 2005 cele mai ridicate din lume. În plus, reclamantele
susțin că creșterea costurilor de producție a rezultat mai întâi din costurile mai ridicate ale materiilor prime, apoi, din
pierderea suferită de economiile de scară ca urmare a reducerii sau a reorientării producției și, în sfârșit, din alți factori
fără nicio legătură cu importurile în litigiu.
Consiliul, susținut de interveniente, contestă argumentele reclamantelor.
b)     Aprecierea Tribunalului
Trebuie amintit mai întâi că s‑a stabilit deja, la punctul 43 de mai sus, că o analiză colectivă a factorilor prejudiciului
putea fi necesară în anumite condiții, în special atunci când instituțiile au concluzionat, pentru alți numeroși factori ai
prejudiciului în afara importurilor care fac obiectul unui dumping, că aceștia au contribuit la prejudiciu, dar că acest impact
nu putea fi considerat în mod individual semnificativ.
În speță, în considerentele (115)-(136) ale regulamentului provizoriu și în considerentele (87)-(101) ale regulamentului atacat,
instituțiile au analizat în mod individual alți 12 factori ai prejudiciului în afara importurilor care obiectul unui dumping,
și anume importurile din Norvegia, din Islanda, din Brazilia și, respectiv, din Venezuela, concurența unui alt producător
comunitar, evoluția cererii, performanțele la export ale industriei comunitare, fluctuația ratei de schimb, costurile de producție,
reorientarea producției, modul în care erau stabilite prețurile la ferosiliciu și competitivitatea industriei comunitare.
Instituțiile au concluzionat că niciunul dintre acești factori nu contribuiseră în mod individual la prejudiciul suferit de
industria comunitară, cu excepția importurilor din Islanda și din Venezuela, al căror impact nu a fost totuși considerat semnificativ.
Or, analiza dezvoltată la punctele 49-203 de mai sus a permis să se stabilească faptul că analiza individuală a factorilor
prejudiciului nu era afectată de o eroare vădită, cu excepția totuși a doi factori, avuți în vedere în cadrul examinării celei
de a patra critici a celui de al treilea aspect și a celui de al șaptelea aspect al primului motiv, pe care instituțiile au
omis să îi analizeze, dar pentru care reclamantele nu prezintă dovada faptului că ar fi contribuit în speță la prejudiciul
suferit de industria comunitară. Prin urmare, din cele de mai sus trebuie să se concluzioneze că instituțiile au putut, fără
a săvârși o eroare vădită de apreciere, să nu efectueze o analiză colectivă a altor factori ai prejudiciului în afara importurilor
care fac obiectul unui dumping.
Această concluzie nu poate fi repusă în discuție de argumentele invocate de reclamante prin intermediul primului aspect al
primului motiv. În primul rând, în ceea ce privește argumentul întemeiat pe observațiile formulate de alte părți la procedura
antidumping în cursul procedurii de anchetă, acesta trebuie respins ca inadmisibil, în condițiile în care reclamantele nu
dezvoltă, în esență, niciun argument, ci se limitează la a face trimitere la observațiile altor părți la procedura antidumping,
pe care le anexează la cerere. În această privință, trebuie să se amintească faptul că, potrivit articolului 21 primul paragraf
din Statutul Curții de Justiție, aplicabil Tribunalului în temeiul articolului 53 primul paragraf din acest statut, și potrivit
articolului 44 alineatul (1) literele (c) și (d) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, orice cerere introductivă
trebuie să cuprindă obiectul litigiului, concluziile reclamantului și expunerea sumară a motivelor invocate. Această expunere
trebuie să fie suficient de clară și de precisă pentru a permite pârâtului să își pregătească apărarea, iar Tribunalului să
se pronunțe asupra acțiunii. În vederea garantării securității juridice și a bunei administrări a justiției, este necesar,
pentru ca o acțiune să fie admisibilă, ca elementele esențiale de fapt și de drept pe care aceasta se întemeiază să rezulte,
cel puțin în mod sumar, dar coerent și comprehensibil, chiar din textul cererii introductive (Hotărârea Tribunalului din 6
mai 1997, Guérin automobiles/Comisia, T‑195/95, Rec., p. II‑679, punctul 20, și Hotărârea Tribunalului din 3 februarie 2005,
Chiquita Brands și alții/Comisia, T‑19/01, Rec., p. II‑315, punctul 64). Deși cuprinsul cererii introductive poate fi susținut
și completat, cu privire la aspecte specifice, prin trimiteri la extrase din înscrisurile anexate, o trimitere globală la
alte înscrisuri, chiar anexate la cererea introductivă, nu poate suplini absența elementelor esențiale ale argumentării în
drept, care trebuie să figureze în cererea introductivă (Ordonanța Tribunalului din 21 mai 1999, Asia Motors și alții/Comisia,
T‑154/98, Rec., p. II‑1703, punctul 49).
În al doilea rând, în ceea ce privește argumentul întemeiat pe faptul că producătorii se aflau în mod individual în situații
foarte diferite, trebuie să se constate că acest argument este, în esență, identic cu argumentele invocate prin intermediul
celui de al optulea aspect, în măsura în care privește circumstanțele proprii producătorilor. Întrucât s‑a decis că acest
aspect trebuia respins ca neîntemeiat, argumentul nu poate contribui la demonstrarea faptului că o analiză colectivă a altor
factori ai prejudiciului în afara importurilor care fac obiectul unui dumping era necesară în speță.
În mod similar, această concluzie nu poate fi repusă în discuție de argumentele invocate de reclamante prin intermediul celui
de al optulea aspect al primului motiv. Astfel, aceste argumente sunt în esență identice cu anumite argumente invocate prin
intermediul celor de al treilea, al patrulea și al cincilea aspect ale primului motiv. Întrucât s‑a decis, în cadrul examinării
acestor aspecte, că argumentele menționate erau neîntemeiate, acestea din urmă nu pot contribui la demonstrarea faptului că
o analiză colectivă a altor factori ai prejudiciului în afara importurilor care fac obiectul unui dumping era necesară în
speță.
În consecință, primul și al optulea aspect ale primului motiv trebuie respinse, în măsura în care se bazează pe lipsa unei
analize colective a factorilor prejudiciului, ca neîntemeiate. În plus, având în vedere această concluzie, primul aspect al
primului motiv trebuie de asemenea respins, în măsura în care se întemeiază pe o eroare de drept în ceea ce privește obligația
de a efectua o analiză colectivă a diferitor factori ai prejudiciului.
B –
Cu privire la al doilea motiv, referitor la existența unui interes comunitar
1.
Cu privire la primul aspect al celui de al doilea motiv, referitor la evoluția creșterii prețurilor la ferosiliciu ulterior
perioadei de anchetă
a)     Argumentele părților
În primul rând, reclamantele susțin că Consiliul a săvârșit în mod vădit o eroare de interpretare a articolului 6 alineatul
(1) din regulamentul de bază [devenit articolul 6 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1225/2009]. Astfel, în considerentul
(106) al regulamentului atacat, Consiliul ar fi invocat această dispoziție în mod eronat pentru a susține că, la aprecierea
interesului comunitar, nu trebuia să se țină seama de evoluția ulterioară perioadei de anchetă. Or, articolul 6 alineatul
(1) din regulamentul de bază s‑ar aplica numai aprecierii dumpingului și a prejudiciului. Articolul 21 din regulamentul de
bază (devenit articolul 21 din Regulamentul nr. 1225/2009), cu privire la interesul comunitar, nu conține nicio limitare în
timp. Astfel, criteriul interesului Comunității ar fi un criteriu prospectiv, așa încât aplicarea acestuia nu ar putea fi,
prin definiție, limitată la date care privesc o perioadă care se încheie înainte de începutul anchetei. În plus, instituțiile
ar lua în considerare în mod obișnuit informații ulterioare perioadei de anchetă, precum în Regulamentul nr. 1420/2007, de
exemplu. În plus, Tribunalul ar fi explicat, în Hotărârea din 14 noiembrie 2006, Nanjing Metalink/Consiliul (T‑138/02, Rec.,
p. II‑4347, punctul 59), că interzicerea luării în considerare a unor elemente ulterioare perioadei de anchetă urmărea să
asigure ca elementele pe care se întemeiază stabilirea dumpingului și a prejudiciului să nu fie influențate de comportamentul
producătorilor interesați în urma deschiderii procedurii antidumping. Acest raționament nu s‑ar aplica însă în cazul aprecierii
interesului comunitar, întrucât acesta din urmă nu poate face obiectul unor manipulări efectuate de părți la anchetă.
În al doilea rând, reclamantele susțin că Consiliul a săvârșit o eroare vădită de apreciere afirmând, în considerentul (106)
al regulamentului atacat, că, întrucât costurile de producție crescuseră în lunile care au urmat perioadei de anchetă, situația
industriei comunitare nu se îmbunătățise astfel încât instituirea unor măsuri antidumping să nu se mai justifice, în pofida
evoluției creșterii prețurilor la ferosiliciu. Potrivit reclamantelor, deși se constată că principalele costuri de producție
a ferosiliciului au continuat să crească după perioada de anchetă, amploarea acestei creșteri a costurilor a fost mai redusă
decât cea a creșterii prețurilor la ferosiliciu. Astfel, în timp ce prețurile la ferosiliciu ar fi crescut cu 50 % între perioada
de anchetă și adoptarea regulamentului atacat, prețul la energie electrică, principalul cost de producție, ar fi crescut cu
aproximativ 4 % în cursul celui de al doilea semestru al anului 2007. Acest lucru ar fi permis producătorilor comunitari să
depășească pragul de 5 % al marjei de profit, considerat rezonabil în regulamentul atacat. Ulterior, producătorii comunitari
ar fi reînceput să producă ferosiliciu.
În al treilea rând, în replică, reclamantele afirmă că Consiliul nu a motivat în mod corespunzător respingerea argumentelor
și a elementelor de probă pe care acestea le invocaseră în cadrul anchetei antidumping pentru a demonstra că majorarea prețurilor
la ferosiliciu ulterioară perioadei de anchetă a fost mai importantă decât creșterea costurilor.
Consiliul, susținut de interveniente, contestă argumentele reclamantelor.
b)     Aprecierea Tribunalului
În cadrul examinării prezentului aspect al celui de al doilea motiv, este necesar în primul rând să se stabilească dacă Consiliul
a săvârșit o eroare de drept atunci când a apreciat, în considerentul (106) al regulamentului atacat, că articolul 6 alineatul
(1) din regulamentul de bază este aplicabil în cazul constatării existenței unui interes al Comunității în instituirea unor
măsuri antidumping, ceea ce implică faptul că informații ulterioare perioadei de anchetă nu pot fi utilizate în mod normal
în scopul acestei constatări.
O interpretare literală și teleologică atât a articolului 6 alineatul (1), cât și a articolului 21 alineatul (1) din regulamentul
de bază [devenit articolul 21 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1225/2009] permite să se concluzioneze că, contrar celor
afirmate de Consiliu în considerentul (106) al regulamentului atacat, articolul 6 alineatul (1) din regulamentul de bază nu
este aplicabil în cazul constatării existenței unui interes al Comunității, astfel cum se prevede la articolul 21 alineatul
(1) din regulamentul de bază, ceea ce înseamnă că date cu privire la o perioadă mai recentă decât perioada de anchetă pot
fi luate în considerare în cadrul acestei constatări.
Astfel, trebuie să se amintească faptul că articolul 6 din regulamentul de bază este intitulat „Anchetă”. Articolul 6 alineatul
(1) din regulamentul de bază prevede că ancheta „are ca obiect atât dumpingul, cât și prejudiciul”. De asemenea, acesta prevede
că, „[p]entru a realiza o determinare reprezentativă, se alege o perioadă de anchetă” și că „[i]nformațiile referitoare la
o perioadă posterioară perioadei desfășurării anchetei nu se iau în mod normal în considerare”. În măsura în care articolul
6 alineatul (1) din regulamentul de bază prevede că ancheta are ca obiect numai stabilirea dumpingului și a prejudiciului,
ultima frază a acestei dispoziții, în temeiul căreia nu se poate ține seama în mod normal de evoluția ulterioară perioadei
de anchetă, se aplică de asemenea doar în privința aprecierii dumpingului și a prejudiciului.
Această interpretare este confirmată de analiza obiectivului articolului 6 alineatul (1) din regulamentul de bază. Potrivit
jurisprudenței, stabilirea unei perioade de anchetă și interzicerea luării în considerare a elementelor ulterioare acesteia
urmăresc să garanteze ca rezultatele anchetei să fie reprezentative și fiabile (Hotărârea Tribunalului din 20 iunie 2001,
Euroalliages/Comisia, T‑188/99, Rec., p. II‑1757, punctul 74). Perioada de anchetă prevăzută la articolul 6 alineatul (1)
din regulamentul de bază urmărește să asigure în special ca elementele pe care se întemeiază stabilirea dumpingului și a prejudiciului
să nu fie influențate de comportamentul producătorilor interesați în urma deschiderii procedurii antidumping și, prin urmare,
că taxa definitivă impusă la încheierea procedurii să fie în măsură să remedieze efectiv prejudiciul care rezultă în urma
dumpingului (Hotărârea Nanjing Metalink/Consiliul, punctul 216 de mai sus, punctul 59). Or, trebuie să se sublinieze, astfel
cum au remarcat reclamantele, că, deși părțile interesate pot influența stabilirea dumpingului și a prejudiciului modificându‑și
politica comercială, o asemenea posibilitate nu există pentru stabilirea existenței unui interes comunitar în impunerea măsurilor.
Prin urmare, obiectivul urmărit de definirea unei perioade de anchetă în afara căreia datele nu sunt luate în considerare
nu este pertinent în contextul articolului 21 din regulamentul de bază.
În mod similar, trebuie să subliniem, pe de o parte, că articolul 21 din regulamentul de bază nu conține nicio limitare în
timp în ceea ce privește datele care pot fi luate în considerare de instituții în vederea constatării existenței unui interes
comunitar. Pe de altă parte, potrivit jurisprudenței, examinarea interesului comunitar necesită o evaluare a consecințelor
probabile atât ale aplicării, cât și ale neaplicării măsurilor avute în vedere pentru interesul industriei comunitare și pentru
celelalte interese în discuție. Această evaluare implică un pronostic întemeiat pe ipoteze privind evenimente viitoare, care
presupune aprecierea unor situații economice complexe (Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2003, Euroalliages și alții/Comisia,
T‑132/01, Rec., p. II‑2359, punctul 47). Întrucât analiza avută în vedere la articolul 21 din regulamentul de bază este de
natură prospectivă, instituțiile pot fi determinate să ia în considerare informații care nu privesc perioada de anchetă, ci
sunt ulterioare acesteia.
În consecință, se impune constatarea, astfel cum au remarcat reclamantele, că Consiliul a săvârșit o eroare de drept, în considerentul
(106) al regulamentului atacat, prin aplicarea articolului 6 alineatul (1) din regulamentul de bază la stabilirea existenței
unui interes comunitar.
Cu toate acestea, deși instituțiile au considerat că articolul 6 alineatul (1) din regulamentul de bază se aplica la stabilirea
existenței unui interes comunitar, acestea au analizat, în considerentul (106) al regulamentului atacat, informațiile disponibile
ulterioare perioadei de anchetă. Prin urmare, eroarea de drept nu este de natură, ca atare, să aducă atingere legalității
regulamentului atacat.
În al doilea rând, trebuie să se stabilească dacă examinarea informațiilor ulterioare perioadei de anchetă, efectuată de instituții
în considerentul (106) al regulamentului atacat, este afectată de o eroare vădită de apreciere. În această privință, trebuie
amintit că, în ceea ce privește evaluarea unei situații economice complexe, Comisia beneficiază de o putere largă de apreciere
la evaluarea interesului comunitar. Prin urmare, instanța Uniunii trebuie să își limiteze controlul la verificarea respectării
normelor de procedură, a exactității materiale a situației de fapt reținute pentru efectuarea alegerii contestate, a absenței
unei erori vădite în aprecierea acestor fapte sau a lipsei unui abuz de putere (Hotărârea Euroalliages și alții/Comisia, punctul
224 de mai sus, punctul 67).
Trebuie amintit că, în considerentul (106) al regulamentului atacat, Consiliul a afirmat că nu se putea concluziona că industria
comunitară se îmbunătățise astfel încât instituirea măsurilor să nu se mai justifice, din moment ce, deși prețurile la ferosiliciu
au fost în creștere în lunile care au urmat perioadei de anchetă, prețurile principalelor elemente de cost al ferosiliciului
crescuseră în egală măsură.
Afirmația reclamantelor potrivit căreia considerentul (106) al regulamentului atacat este afectat de o eroare vădită de apreciere
se întemeiază pe două argumente. Pe de o parte, prețurile ar fi crescut cu 50 % între perioada de anchetă și adoptarea regulamentului
atacat. Pe de altă parte, costurile de producție nu ar fi crescut în aceeași măsură ca și prețurile la ferosiliciu.
Trebuie să se observe totuși că documentele prezentate de reclamante în susținerea acestor argumente, atât în cadrul procedurii
în fața Tribunalului, cât și în cadrul procedurii antidumping, prezintă un defect esențial. Deși sunt de natură să demonstreze
că prețurile la ferosiliciu au crescut în lunile care au urmat încheierii perioadei de anchetă, acestea nu dovedesc în niciun
mod că creșterea tuturor costurilor a fost mult mai modestă. În această privință, reclamantele se limitează la a prezenta
un document care dovedește o creștere a prețului la energie electrică cu 4 %, dar în care nu se face nicio mențiune cu privire
la evoluția prețului celorlalte intrări.
Or, în temeiul articolului 21 alineatul (7) din regulamentul de bază [devenit articolul 21 alineatul (7) din Regulamentul
nr. 1225/2009], informația prezentată instituțiilor nu este luată în considerare decât atunci când este susținută de elemente
de probă concludente pe care se bazează valabilitatea acesteia. Din moment ce astfel de elemente de probă nu erau disponibile,
nu se poate reproșa Consiliului nicio eroare vădită de apreciere.
Având în vedere probele insuficiente invocate de reclamante, argumentele acestora sunt cu atât mai puțin justificate cu cât
regulamentul de bază prevede mecanisme specifice al căror obiect este de a examina anumite evoluții ulterioare perioadei de
anchetă (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 7 mai 1987, Nippon Seiko/Consiliul, 256/84, Rec., p. 1899, punctul
53). Astfel, articolul 11 alineatul (3) din regulamentul de bază [devenit articolul 11 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1225/2009]
prevede că o reexaminare intermediară se poate efectua în trei situații: atunci când menținerea măsurii nu mai este necesară
pentru a contrabalansa dumpingul, atunci când continuarea sau reapariția prejudiciului ar fi improbabilă în cazul în care
măsura ar fi eliminată sau modificată și atunci când măsura existentă nu este sau nu mai este suficientă pentru a contrabalansa
dumpingul. Articolul 11 alineatul (8) din regulamentul de bază [devenit articolul 11 alineatul (8) din Regulamentul nr. 1225/2009]
prevede rambursarea taxelor antidumping atunci când se demonstrează că marja de dumping pe baza căreia au fost achitate taxele
a fost eliminată sau redusă la un nivel inferior nivelului taxei în vigoare. În sfârșit, în temeiul articolului 14 alineatul
(4) din regulamentul de bază [devenit articolul 14 alineatul (4) din Regulamentul nr. 1225/2009], măsurile antidumping pot
fi suspendate numai în cazul în care condițiile pieței s‑au schimbat temporar în așa fel încât este improbabil ca prejudiciul
să reapară în urma suspendării.
Având în vedere ceea ce precedă, nu se poate conchide că considerentul (106) al regulamentului atacat este afectat de o eroare
vădită de apreciere.
În al treilea rând, argumentul reclamantelor referitor la respingerea nemotivată a elementelor de probă invocate de ele nu
este întemeiat. Astfel, la punctul 230 de mai sus s‑a stabilit că documentele furnizate instituțiilor de către reclamante
erau de natură să dovedească faptul că prețurile la ferosiliciu crescuseră în lunile care au urmat încheierii perioadei de
anchetă, însă nu dovedeau în niciun mod că creșterea tuturor costurilor fusese mult mai scăzută. Prin urmare, motivarea cuprinsă
în considerentul (106) al regulamentului atacat este suficientă pentru respingerea acestor documente.
Având în vedere ansamblul considerațiilor de mai sus, primul aspect al celui de al doilea motiv trebuie respins în totalitate.
Astfel, este necesar să se arate că eroarea de drept constatată în cadrul examinării acestui aspect nu este de natură să justifice
anularea regulamentului atacat.
2.
Cu privire la al doilea aspect al celui de al doilea motiv, referitor la experiența anterioară care demonstrează că măsurile
antidumping nu ajută industria comunitară
a)     Argumentele părților
Reclamantele susțin că Consiliul a săvârșit o eroare vădită de apreciere, întrucât, în considerentele (117) și (118) ale regulamentului
atacat, a refuzat să țină seama de experiența anterioară, deși aceasta ar demonstra, pe de o parte, că măsurile antidumping
din sectorul ferosiliciului nu permit obținerea efectului corectiv scontat și, pe de altă parte, că aceste măsuri determină
o sarcină inutilă asupra industriei comunitare. Potrivit reclamantelor, deși este evident că decizia de instituire a măsurilor
antidumping ar trebui să se întemeieze pe informații colectate și analizate în cursul anchetei respective, incidența măsurilor
anterioare este un factor important și pertinent care trebuie luat în considerare în cadrul aplicării articolului 21 din regulamentul
de bază. Or, în Decizia 2001/230/CE din 21 februarie 2001 de încetare a procedurilor antidumping referitoare la importurile
de ferosiliciu originare din Brazilia, Republica Populară Chineză, Kazahstan, Rusia, Ucraina și Venezuela (JO L 84, p. 36),
Comisia ar fi pus capăt măsurilor antidumping aplicate în cazul importurilor de ferosiliciu încă din 1987, pentru motivul
că acestea nu ar fi permis atingerea efectului corectiv scontat, în pofida sarcinii semnificative care ar fi revenit utilizatorilor
comunitari. Decizia Comisiei ar fi fost confirmată de Tribunal. Având în vedere acest precedent, reclamantele consideră că
instituțiile ar fi trebuit să stabilească în ce măsură cazul de față era diferit, astfel încât să justifice diferența de analiză
adoptată.
Consiliul, susținut de interveniente, contestă argumentele reclamantelor.
b)     Aprecierea Tribunalului
Prin intermediul prezentului aspect al celui de al doilea motiv, reclamantele susțin în esență că, în considerentele (117)
și (118) ale regulamentului atacat, instituțiile ar fi trebuit să țină seama de Decizia 2001/230, prin care s‑a pus capăt
măsurilor antidumping impuse cu privire la importurile de ferosiliciu pentru motivul că acestea nu au avut efectul corectiv
scontat. Prezenta critică trebuie analizată în lumina jurisprudenței citate la punctul 227 de mai sus.
Trebuie să se arate că, în considerentele (117) și (118) ale regulamentului atacat, Consiliul a refuzat să ia în considerare
Decizia 2001/230 în măsura în care regulamentul de bază prevede că deciziile sunt adoptate pe baza informațiilor colectate
și analizate în cursul anchetei respective, iar nu în cursul unor anchete anterioare.
În această privință, trebuie amintit că articolul 21 alineatul (1) din regulamentul de bază prevede că, pentru a se determina
dacă este în interesul Comunității să fie luate măsuri, este necesar să se ia în considerare toate interesele aflate în joc
în ansamblul lor, inclusiv pe cele ale industriei comunitare, ale utilizatorilor și ale consumatorilor. Potrivit jurisprudenței,
aprecierea interesului comunitar necesită punerea în balanță a intereselor diferitor părți interesate și a interesului general
(Hotărârea Euroalliages și alții/Comisia, punctul 224 de mai sus, punctul 48).
Trebuie să se mai sublinieze că, astfel cum s‑a arătat la punctul 227 de mai sus, Comisia beneficiază de o putere largă de
apreciere în evaluarea interesului comunitar. Această putere de apreciere trebuie să fie exercitată de la caz la caz în funcție
de toate faptele pertinente (a se vedea în acest sens Hotărârea Gestetner Holdings/Consiliul și Comisia, punctul 227 de mai
sus, punctul 43). Cu toate acestea, o decizie anterioară în sensul lipsei caracterului corectiv al măsurilor antidumping impuse
în cazuri precedente cu privire la importurile unui produs identic din aceleași țări cu cele vizate de procedura de anchetă
poate fi pertinentă în cadrul aplicării articolului 21 alineatul (1) din regulamentul de bază în cazul în care aceasta contribuie
la a se demonstra că adoptarea unor măsuri antidumping nu este în interesul general. Într‑o astfel de ipoteză, revine însă
părții care invocă decizia respectivă să explice în ce măsură împrejurările în care a fost adoptată această decizie sunt comparabile
cu cele ale procedurii antidumping în curs și motivele pentru care concluziile desprinse din această decizie ar trebui să
fie transpuse în cazul procedurii respective.
În speță, reclamantele au omis să demonstreze în ce măsură împrejurările în care a fost adoptată Decizia 2001/230 erau comparabile
și justificau aplicarea concluziilor sale în cazul situației de fapt din speță. În plus, după cum arată Consiliul, împrejurările
în care a fost adoptată Decizia 2001/230 erau diferite de cele ale speței. Astfel, această decizie a fost adoptată în urma
unei reexaminări a măsurilor care urmau să se prescrie, iar măsuri împotriva unor țări diferite erau în vigoare de mai mulți
ani, ceea ce înseamnă că industria comunitară beneficia de mult timp de o protecție pe piață. Situația în speță era diferită.
În plus, în Decizia 2001/230, pentru a concluziona că nu era oportun să adopte măsuri antidumping, Comisia se întemeiase pe
faptul că, în pofida protecției îndelungate, situația industriei comunitare nu se îmbunătățise. Prin urmare, condițiile care
prevalează pe piața comunitară a ferosiliciului, astfel cum a fost examinată în Decizia 2001/230, erau fundamental diferite
de cele din speță.
În consecință, în măsura în care niciunul dintre argumentele invocate de reclamante nu este de natură să demonstreze că considerentele
(117) și (118) ale regulamentului atacat sunt afectate de o eroare vădită de apreciere, al doilea aspect al celui de al doilea
motiv trebuie respins ca neîntemeiat.
3.
Cu privire la al treilea aspect al celui de al doilea motiv, referitor la analiza impactului măsurilor antidumping asupra
utilizatorilor
a)     Argumentele părților
În primul rând, reclamantele susțin că Consiliul a săvârșit o eroare vădită de apreciere concluzionând că impactul măsurilor
antidumping asupra utilizatorilor ar fi nesemnificativ.
Primo
, Consiliul s‑ar fi limitat să menționeze, în considerentul (115) al regulamentului atacat, impactul asupra profitului, în
procente. Acest lucru ar putea induce în eroare, din moment ce, cu o cotă medie de impozitare de 23,4 %, industriile utilizatoare
ar trebui să suporte costuri suplimentare directe anuale de aproximativ 104 milioane de euro. În plus, măsurile antidumping
ar genera costuri indirecte suplimentare pentru utilizatorii comunitari, legate de întreruperea aprovizionării și de majorări
pe termen scurt și mediu ale prețurilor la ferosiliciu.

Secundo
, reclamantele observă că Consiliul a omis să țină seama de faptul că, în perioada analizată, utilizatorii comunitari erau
încă mai dependenți de importuri pentru a‑și satisface nevoile de ferosiliciu, în măsura în care producătorii comunitari nu
erau în măsură și nici dispuși să satisfacă aceste nevoi. În plus, dificultățile de aprovizionare au continuat să se agraveze
după perioada analizată, în condițiile în care Vargön Alloys a decis să oprească producția de ferosiliciu, OFZ a decis să
se concentreze pe producția captivă destinată ArcelorMittal, TDR a decis să își reorienteze producția către siliciu, iar Huta
Laziska a trebuit să își continue activitatea sub control judiciar, fără nicio certitudine în ceea ce privește aprovizionarea
sa cu energie electrică.
În al doilea rând, reclamantele apreciază că, în vederea respectării principiului proporționalității, costurile ridicate suportate
de utilizatori trebuie să fie puse în balanță cu profitul adus industriei comunitare. Or, având în vedere procedurile antidumping
anterioare și evoluția condițiilor pieței, interesul Comunității ar fi urmărit să nu fie impusă nicio taxă.
În al treilea rând, în replică, reclamantele afirmă că Consiliul nu a motivat în mod corespunzător decizia de a nu lua în
considerare cheltuielile care decurg din întreruperea producției pentru utilizatorii comunitari.
Consiliul, susținut de interveniente, contestă argumentele reclamantelor.
b)     Aprecierea Tribunalului
Prin intermediul prezentului aspect al celui de al doilea motiv, reclamantele contestă, în esență, că măsurile antidumping
ar avea o influență nesemnificativă asupra utilizatorilor. Ca și în cazul celor două aspecte anterioare, prezentul aspect
trebuie analizat în lumina jurisprudenței citate la punctul 227 de mai sus.
În primul rând, reclamantele apreciază că considerentul (115) al regulamentului atacat este afectat de o eroare vădită de
apreciere. În această privință, trebuie să se precizeze că Consiliul a afirmat în considerentul menționat că, având în vedere
că media taxei definitive era de 23,4 %, impactul măsurilor asupra sectorului siderurgic și asupra turnătoriilor nu ar fi
trebuit să fie important, ținând cont de faptul că va fi afectând rezultatele lor financiare cu maximum 0,16 % și, respectiv,
0,33 %.

Primo
, reclamantele afirmă că acest considerent poate induce în eroare, întrucât utilizatorii de ferosiliciu ar trebui să suporte
costuri suplimentare directe de aproximativ 104 milioane de euro anual. Cu toate acestea, trebuie să se observe că reclamantele
nu susțin că cifrele avansate de Consiliu în considerentul menționat, în ceea ce privește efectul asupra rezultatelor financiare
ale utilizatorilor, sunt eronate. Acestea se limitează la a menționa o cifră corespunzătoare costurilor suplimentare absolute
suportate de utilizatori, însă nu explică motivele pentru care această cifră ar fi mai credibilă sau mai elocventă decât cifrele
avansate de Consiliu.

Secundo
, în ceea ce privește costurile indirecte pe care utilizatorii vor trebui să le suporte, reclamantele nu prezintă niciun element
de probă în susținerea afirmației potrivit căreia utilizatorii de ferosiliciu ar trebui să se confrunte cu întreruperi ale
aprovizionării. În plus, trebuie să se arate, astfel cum a remarcat Consiliul, că este vorba despre o afirmație pur speculativă,
din moment ce impunerea măsurilor antidumping nu ar împiedica comercializarea ferosiliciului din țările vizate de procedura
de anchetă, ci doar ar împiedica exportatorii să îl comercializeze la un preț de dumping.

Tertio
, în ceea ce privește afirmația reclamantelor potrivit căreia producătorii comunitari nu erau dispuși și nici în măsură să
satisfacă nevoile utilizatorilor în perioada analizată, trebuie să se arate că, în susținerea acestei afirmații, reclamantele
se întemeiază pe două documente înaintate Comisiei de către European Confederation of Iron and Steel Industries (Confederația
europeană a industriilor fierului și oțelului, Eurofer) în cadrul procedurii de anchetă. Întrucât nici documentele respective
nu conțin decât simple afirmații ale unei alte părți interesate, acestea nu au nicio valoare probantă. Reclamantele se întemeiază
de asemenea pe un articol publicat în presa de specialitate, care menționează faptul că Vargön Alloys a decis să își reorienteze
producția de ferosiliciu către producția de ferocrom. Acest document nu este suficient pentru a demonstra că producătorii
comunitari în totalitatea lor nu erau nici dispuși, nici în măsură să furnizeze ferosiliciu utilizatorilor comunitari.
Rezultă că niciunul dintre argumentele invocate de reclamante nu este de natură să demonstreze că Consiliul a săvârșit o eroare
vădită de apreciere, constatând, în special în considerentul (115) al regulamentului atacat, că măsurile antidumping ar avea
o influență nesemnificativă asupra utilizatorilor.
În al doilea rând, în ceea ce privește motivul întemeiat pe încălcarea principiului proporționalității, este suficient să
se constate că respectiva critică reia în esență argumentele invocate în susținerea primului și a celui de al doilea aspect
ale celui de al doilea motiv. Întrucât aceste argumente au fost considerate ca neîntemeiate, prezenta critică trebuie de asemenea
respinsă ca neîntemeiată.
În al treilea rând, referitor la încălcarea obligației de motivare în ceea ce privește întreruperea aprovizionării, trebuie
amintit că, potrivit jurisprudenței, motivarea impusă de articolul 253 CE trebuie să menționeze în mod clar și neechivoc raționamentul
autorității Uniunii care a emis actul atacat, astfel încât să dea posibilitatea persoanelor interesate să ia cunoștință de
temeiurile măsurii luate pentru a‑și apăra drepturile, iar instanței Uniunii să își exercite controlul (Hotărârea Tribunalului
din 12 octombrie 1999, Acme/Consiliul, T‑48/96, Rec., p. II‑3089, punctul 141). În schimb, instituțiile nu sunt obligate să
răspundă, în motivarea regulamentului provizoriu sau definitiv, tuturor punctelor de fapt și de drept invocate de persoanele
interesate în cursul procedurii administrative (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 25 iunie 1998, British
Airways și alții/Comisia, T‑371/94 și T‑394/94, Rec., p. II‑2405, punctul 94).
În acest context, este necesar să se observe că, în considerentele (159)-(166) ale regulamentului provizoriu, Comisia a efectuat
o analiză clară și neechivocă a consecințelor măsurilor antidumping pentru utilizatorii comunitari de ferosiliciu. De asemenea,
în considerentele (113)-(116) ale regulamentului atacat, Consiliul a efectuat o examinare, desigur, mai concisă, însă nu mai
puțin clară, a impactului instituirii taxelor antidumping asupra utilizatorilor respectivi. Prin urmare, ținând seama de faptul
că instituțiile nu sunt obligate să răspundă tuturor punctelor de fapt și de drept invocate de persoanele interesate în cursul
procedurii administrative, reclamantele nu pot reproșa instituțiilor nicio încălcare a obligației de motivare.
Prin urmare, al treilea aspect al celui de al doilea motiv trebuie respins ca neîntemeiat.
Având în vedere ansamblul considerațiilor de mai sus, al doilea motiv trebuie respins.
C –
Cu privire la al treilea motiv, referitor la lipsa cooperării, la utilizarea datelor disponibile și la acordarea SEP
1.
Cu privire la primul aspect al celui de al treilea motiv, referitor la lipsa cooperării
a)     Argumentele părților
Reclamantele susțin că Consiliul a săvârșit o eroare vădită de apreciere și a încălcat articolul 18 alineatele (1) și (3)
din regulamentul de bază [devenit articolul 18 alineatele (1) și (3) din Regulamentul nr. 1225/2009], articolul 6.8 din acordul
antidumping, precum și alineatele (3) și (5) din anexa II la acordul menționat, în condițiile în care a considerat că acestea
refuzaseră să coopereze și, pentru acest motiv, a respins cererea lor de acordare a SEP și s‑a întemeiat pe datele disponibile
pentru calcularea marjelor de dumping și a prejudiciului.
În primul rând, reclamantele explică faptul că au cooperat la ancheta antidumping. Cooperarea acestora ar fi demonstrată prin
observațiile pe care le‑ar fi depus în cadrul procedurii antidumping. Documentele care conțin aceste observații ar fi fost
mai numeroase decât ceea ce s‑ar fi impus în mod normal în cadrul unei asemenea proceduri.
În al doilea rând, reclamantele susțin că, deși este evident că, date fiind anumite împrejurări excepționale și independente
de voința lor, nu au putut primi vizita de verificare, această situație nu constituie un refuz de a coopera în sensul regulamentului
de bază, din moment ce, cu excepția verificării, toate acțiunile ar fi fost puse în aplicare pentru a coopera total la anchetă.
În această privință, reclamantele precizează că prevăzuseră să primească respectiva vizită, dar că aceasta din urmă a trebuit
să fie anulată cu doar șase zile înainte să fi început. Reclamantele explică faptul că nu dispuneau de personalul necesar
pentru această vizită, întrucât personalul amintit lucra la pregătirea unei oferte publice inițiale (denumită în continuare
„OPI”) de câteva milioane de euro la Bursa din Londra, precum și la ancheta antidumping cu privire la silicomangan. Dat fiind
volumul extraordinar de muncă ce trebuia depus pentru a asigura o cooperare totală într‑o singură anchetă antidumping și necesitatea
unei investiții masive în personal pentru pregătirea OPI la bursă, reclamantele ar fi fost constrânse să aleagă între continuarea
cooperării depline la ancheta antidumping cu privire la silicomangan, care era deja într‑un stadiu avansat, și continuarea
cooperării depline la ancheta cu privire la ferosiliciu. Or, ancheta cu privire la silicomangan necesita mai puține eforturi,
întrucât vizita de verificare avusese deja loc, și reprezenta un aspect comercial mai semnificativ, întrucât reclamantele
își reduseseră producția de ferosiliciu, nu pe cea de silicomangan. Este motivul pentru care acestea au informat Comisia că
vor continua să coopereze la ancheta cu privire la ferosiliciu, dar că nu vor fi la fel de active ca în ancheta cu privire
la silicomangan.
În al treilea rând, reclamantele susțin că o vizită de verificare nu era necesară.
Primo
, acestea arată că mai multe grupuri speciale ale OMC au făcut precizări cu privire la interpretarea articolului 6.8 din acordul
antidumping și a alineatelor (3) și (5) din anexa II la acest acord, pe care articolul 18 alineatele (1) și (3) din regulamentul
de bază le pune în aplicare, în temeiul considerentului (5) al acestui regulament. Astfel, în litigiul „Statele Unite – Producția
de plăci de oțel” (WT/DS206/R), grupul special ar fi indicat că era necesar ca informațiile să fie verificabile, dar că autoritățile
însărcinate cu efectuarea anchetei nu puteau alege să înlăture informațiile care le fuseseră furnizate pentru simplul motiv
că acestea nu fuseseră verificate la fața locului. Această afirmație ar fi fost confirmată de grupul special în litigiul „CE
– Somon (Norvegia)” (WT/DS337/R), care ar fi adăugat că prin acordul antidumping se autoriza ca anchetele la fața locului
să nu fie singura modalitate prin care să se constate că informațiile erau verificabile.
Secundo
, potrivit reclamantelor, în cazul în care părțile care cooperează prezintă informații care nu pot fi verificate la fața locului,
Comisia poate respinge informațiile în cauză dacă alte surse pun în discuție exactitatea informațiilor respective. Pentru
acest motiv, reclamantele ar fi sugerat Comisiei să verifice datele furnizate prin intermediul celorlalte informații disponibile.
Astfel, reclamantele explică faptul că erau sigure că informațiile furnizate nu ar fi puse în discuție și că, prin urmare,
niciun element nu ar justifica faptul ca instituțiile Uniunii să nu utilizeze aceste informații pentru a‑și formula concluziile.
Consiliul, susținut de interveniente, contestă argumentele reclamantelor.
b)     Aprecierea Tribunalului
Prin intermediul prezentului aspect al celui de al treilea motiv trebuie să se stabilească dacă instituțiile au încălcat regulamentul
de bază și acordul antidumping prin faptul că și‑au întemeiat constatările pe datele disponibile, dată fiind decizia reclamantelor
de a renunța să primească vizita de verificare prevăzută de serviciile Comisiei, subînțelegându‑se că acestea au participat
în mod activ la restul procedurii de anchetă și că datele furnizate de reclamante puteau fi verificate și în alt mod decât
prin intermediul unei vizite de verificare.
Dezacordul dintre părți privește, în esență, interpretarea articolului 18 alineatele (1) și (3) din regulamentul de bază,
care transpune în dreptul Uniunii articolul 6.8 din acordul antidumping, precum și alineatele (3) și (5) din anexa II la acest
acord. În special, trebuie să se stabilească dacă, în temeiul acestei dispoziții, refuzul de a primi o vizită de verificare
justifică recurgerea la datele disponibile. Pentru a răspunde la această întrebare, este necesar să se țină seama, pe de o
parte, de prevederile articolului 18 alineatele (1) și (3) din regulamentul de bază, precum și de finalitatea acestuia și,
pe de altă parte, de economia regulamentului menționat.
În primul rând, trebuie să se observe că articolul 18 alineatele (1) și (3) din regulamentul de bază este formulat astfel
încât instituțiile au dreptul să utilizeze datele disponibile atunci când o parte interesată s‑a opus unei vizite de verificare
prevăzute de serviciile Comisiei.
Astfel, articolul 18 alineatele (2) și (3) din regulamentul de bază privește utilizarea datelor disponibile de către instituții,
în defavoarea datelor proprii uneia sau mai multor părți interesate. Dacă articolul 18 alineatul (1) din regulamentul de bază
definește situațiile în care datele disponibile pot fi utilizate, articolul 18 alineatul (3) din acest regulament prevede
situațiile în care datele disponibile nu trebuie să fie în mod necesar utilizate. În temeiul articolului 18 alineatul (1)
din regulamentul de bază, posibilitatea de a recurge la datele disponibile există în patru situații: în cazul în care o parte
interesată nu permite accesul la informațiile necesare sau nu le furnizează în termenele prevăzute sau obstrucționează semnificativ
ancheta sau în cazul în care furnizează o informație falsă sau care induce în eroare. Articolul 18 alineatul (3) din regulamentul
de bază prevede că, în cazul în care informațiile prezentate de o parte interesată nu sunt cele mai bune din toate punctele
de vedere, ele nu trebuie totuși ignorate, cu condiția ca eventualele lipsuri să nu îngreuneze excesiv stabilirea unor constatări
de o acuratețe rezonabilă, ca informațiile să fie furnizate în timp util, ca ele să poată fi verificate și ca partea să fi
acționat cât mai bine posibil.
Rezultă că articolul 18 din regulamentul de bază are în vedere, la alineatele (1) și (3), situații diferite. Astfel, în timp
ce articolul 18 alineatul (1) din regulamentul de bază prevede, în general, situații în care informațiile care sunt necesare
instituțiilor în vederea desfășurării anchetei nu au fost furnizate, articolul 18 alineatul (3) din regulamentul de bază prevede
situațiile în care datele necesare în vederea desfășurării anchetei au fost furnizate, însă nu sunt cele mai bune din toate
punctele de vedere.
Tribunalul consideră că anularea unei vizite de verificare de către o parte interesată trebuie analizată nu în raport cu alineatul
(3) al articolului 18 din regulamentul de bază, ci în raport cu alineatul (1) al acestui articol. Astfel, pe de o parte, este
necesar să se considere că o asemenea anulare intră în domeniul de aplicare al articolului 18 alineatul (1) din regulamentul
menționat. Desigur, nu se poate considera că aceasta este acoperită de ultimele trei situații avute în vedere de această dispoziție,
așa cum sunt descrise la punctul 268 de mai sus. Așadar, în mod evident, printr‑o anulare precum cea despre care este vorba
în speță, o parte interesată nu omite să furnizeze informații în termenele prevăzute și nu furnizează nicio informație falsă
sau care să inducă în eroare. În mod similar, în speță, având în vedere circumstanțele care însoțesc anularea vizitei de verificare,
nu se poate afirma că reclamantele au obstrucționat semnificativ ancheta. Cu toate acestea, deși anularea unei vizite de verificare,
precum cea despre care este vorba în speță, nu este avută în vedere de ultimele trei situații prevăzute la articolul 18 alineatul
(1) din regulamentul de bază, aceasta trebuie considerată, cu excepția unui caz de forță majoră, ca un refuz de a acorda accesul
la informații pe care Comisia le‑a considerat necesare, în sensul primei situații prevăzute de această dispoziție. În speță,
motivele invocate de reclamante pentru a justifica anularea vizitei nu pot constitui un astfel de caz de forță majoră.
Pe de altă parte, contrar celor propuse de reclamante, articolul 18 alineatul (3) din regulamentul de bază nu poate fi utilizat
pentru a eluda obligația de a primi o vizită de verificare atunci când o astfel de vizită a fost considerată necesară de către
serviciile Comisiei. Desigur, o vizită de verificare are drept obiect coroborarea datelor furnizate de o parte interesată
în cadrul procedurii de anchetă și este posibil ca aceste date să poată fi verificate prin alte mijloace decât o vizită în
localurile persoanei interesate. Cu toate acestea, trebuie amintit că, în temeiul articolului 18 alineatul (3) din regulamentul
de bază, utilizarea datelor disponibile nu este ignorată, dacă există informații care nu sunt cele mai bune din toate punctele
de vedere, decât dacă persoana interesată a acționat cât mai bine posibil. Or, în situația unui refuz de a primi o vizită
de verificare, nu se poate considera că o parte a acționat astfel.
În al doilea rând, finalitatea articolului 18 alineatele (1) și (3) din regulamentul de bază este confirmarea faptului că
refuzul de a primi o vizită de verificare justifică utilizarea datelor disponibile. Astfel, în ceea ce privește obiectivul
articolului 18 alineatul (1) din regulamentul de bază, trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței, întrucât regulamentul
de bază nu conferă Comisiei nicio putere de anchetă care să îi permită să constrângă producătorii sau exportatorii care fac
obiectul unei plângeri să participe la anchetă sau să prezinte informații, Consiliul și Comisia depind de cooperarea voluntară
a părților interesate pentru a le furniza informațiile necesare în termenele prevăzute. În acest context, răspunsurile acestor
părți la chestionarul prevăzut la articolul 6 alineatul (2) din regulamentul de bază [articolul 6 alineatul (2) din Regulamentul
nr. 1225/2009], precum și verificarea ulterioară pe care Comisia o poate efectua la fața locului, prevăzută la articolul 16
din același regulament (devenit articolul 16 din Regulamentul nr. 1225/2009), sunt esențiale pentru desfășurarea procedurii
antidumping. Riscul ca, în cazul lipsei de cooperare din partea întreprinderilor care fac obiectul anchetei, instituțiile
să ia în considerare alte date decât cele furnizate ca răspuns la chestionar este inerent procedurii antidumping și urmărește
să încurajeze cooperarea loială și diligentă a acestor întreprinderi (Hotărârea Tribunalului din 13 iulie 2006, Shandong Reipu
Biochemicals/Consiliul, T‑413/03, Rec., p. II‑2243, punctul 65). În ceea ce privește articolul 18 alineatul (3) din regulamentul
de bază, acesta are ca obiect să asigure că instituțiile nu ignoră în mod abuziv date care, deși nu sunt perfecte, pot fi
totuși utilizate și verificate.
Recurgerea la datele disponibile atunci când o persoană interesată refuză să primească o vizită de verificare este conformă
cu aceste obiective. Astfel, un asemenea refuz contravine obiectivului de cooperare loială și diligentă, a cărui respectare
trebuie asigurată prin articolul 18 alineatul (1) din regulamentul de bază. În plus, în aceste condiții, nu se poate reproșa
instituțiilor nicio înlăturare abuzivă a datelor, ceea ce înseamnă că datele care nu au fost verificate în cadrul unei verificări
la fața locului nu trebuie să fie verificate în mod necesar prin alte mijloace, ci pot fi ignorate.
În al treilea rând, posibilitatea de a recurge la datele disponibile atunci când o persoană interesată a refuzat să primească
vizita de verificare este confirmată de o analiză a structurii regulamentului de bază. În această privință, trebuie subliniat
că, în temeiul articolului 6 alineatul (8) din regulamentul de bază [articolul 6 alineatul (8) din Regulamentul nr. 1225/2009],
în cadrul anchetei cu privire la dumping și la prejudiciu pe care este obligată să o efectueze, Comisia trebuie să verifice,
în măsura posibilului, exactitatea informațiilor furnizate de părțile interesate și pe care se bazează concluziile, cu excepția
circumstanțelor prevăzute la articolul 18 din regulamentul menționat. În plus, potrivit articolului 16 alineatul (1) din regulamentul
de bază [devenit articolul 16 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1225/2009], atunci când consideră oportun, Comisia efectuează
vizite pentru a examina documentele importatorilor, ale exportatorilor, ale operatorilor comerciali, ale agenților, ale producătorilor,
ale asociațiilor și organizațiilor profesionale și pentru a verifica informațiile furnizate cu privire la dumping și la prejudiciu.
Rezultă, pe de o parte, că este de competența instituțiilor să decidă dacă, în scopul verificării informațiilor furnizate
de o persoană interesată, acestea apreciază că este necesar să coroboreze aceste informații prin intermediul unei vizite de
verificare în localurile acestei persoane și, pe de altă parte, că, în situația în care o persoană interesată se opune verificării
datelor pe care le‑a furnizat, se aplică articolul 18 din regulamentul de bază, iar datele disponibile pot fi utilizate.
Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să se concluzioneze că articolul 18 alineatul (1) din regulamentul de bază
oferă instituțiilor posibilitatea de a utiliza datele disponibile atunci când o persoană interesată s‑a opus vizitei de verificare
și că articolul 18 alineatul (3) din acest regulament nu impune nicio obligație pentru instituții de a verifica datele furnizate
de o persoană interesată, care nu au făcut obiectul unei verificări la fața locului, cu ajutorul altor surse de informare
disponibile.
Această concluzie nu este infirmată nici de raportul grupului special al OMC adoptat la 29 iulie 2002 în litigiul „Statele
Unite – Producția de plăci de oțel” (WT/DS206/R), nici de cel adoptat la 15 ianuarie 2008 în litigiul „CE – Somon (Norvegia)”.
Astfel, în niciunul dintre aceste două rapoarte nu este abordată problema examinării de către instituții a unui refuz de a
primi o vizită de verificare care le este opus de o persoană interesată. În fragmentul din raportul referitor la litigiul
„Statele Unite – Producția de plăci de oțel”, citat de reclamante în înscrisuri, grupul special s‑a opus afirmației Statelor
Unite potrivit căreia anumite informații fuseseră respinse în cadrul procedurii de anchetă întrucât nu îndeplineau criteriile
prevăzute la alineatul (3) din anexa II la acordul antidumping. În acest context, grupul a definit noțiunea de informații
verificabile. De asemenea, fragmentul din raportul grupului special în litigiul „CE – Somon (Norvegia)” pe care se întemeiază
reclamantele în înscrisuri privea problema dacă se putea considera că informațiile prezentate după vizita de verificare sunt
verificabile.
Având în vedere ansamblul considerațiilor de mai sus, trebuie să se concluzioneze că, ținând seama de decizia reclamantelor
de a renunța la primirea vizitei de verificare prevăzute de serviciile Comisiei, Consiliul a putut recurge la datele disponibile
în mod legal și fără a săvârși o eroare vădită de apreciere.
Prin urmare, primul aspect al celui de al treilea motiv trebuie respins ca neîntemeiat.
2.
Cu privire la al doilea aspect al celui de al treilea motiv, referitor la utilizarea datelor disponibile fără a ține seama
de datele verificabile
a)     Argumentele părților
Reclamantele susțin că Consiliul a încălcat articolul 18 alineatul (5) din regulamentul de bază [devenit articolul 18 alineatul
(5) din Regulamentul nr. 1225/2009], articolul 6.8, precum și alineatele (3) și (5) din anexa II la acordul antidumping întrucât
ar fi omis să examineze informațiile verificabile care i‑au fost furnizate, în mod exhaustiv și în termenele prevăzute. Astfel,
instituțiile ar fi fost obligate să își verifice concluziile cu ajutorul informațiilor pe care reclamantele le furnizaseră,
în calitate de persoane interesate, confruntându‑le cu alte informații disponibile. Acest lucru ar fi confirmat de raportul
grupului special al OMC adoptat la 20 decembrie 2005 în litigiul „Mexic – Măsuri antidumping cu privire la orez” (WT/DS295/R).
Consiliul, susținut de interveniente, contestă argumentele reclamantelor.
b)     Aprecierea Tribunalului
Reclamantele afirmă, prin intermediul celui de al doilea aspect al celui de al treilea motiv, că instituțiile ar fi trebuit
să își verifice concluziile cu ajutorul informațiilor pe care acestea le furnizaseră.
În această privință, trebuie să se arate că este evident, în raport cu articolul 18 alineatul (5) din regulamentul de bază,
că, atunci când instituțiile utilizează date disponibile, acestea sunt obligate, în măsura în care este posibil, să le verifice
cu ajutorul altor surse independente sau cu ajutorul informațiilor obținute de la alte persoane interesate în cursul anchetei.
Cu toate acestea, trebuie să se constate că, în speță, astfel cum a remarcat Consiliul, reclamantele nu precizează ce constatări
ar fi fost repuse în discuție dacă datele disponibile ar fi fost verificate cu ajutorul informațiilor furnizate de acestea.
Reclamantele nu precizează nici ce informații ar fi permis să se repună în discuție constatările amintite.
Având în vedere jurisprudența citată la punctul 212 de mai sus, rezultă că prezentul aspect al celui de al treilea motiv trebuie
respins ca inadmisibil.
3.
Cu privire la al treilea aspect al celui de al treilea motiv, referitor la respingerea cererii de acordare a SEP
a)     Argumentele părților
În primul rând, reclamantele susțin că instituțiile au săvârșit o eroare vădită de apreciere și au încălcat articolul 2 alineatul
(7) litera (b) din regulamentul de bază, în condițiile în care ar fi instituit o condiție suplimentară care nu este prevăzută
de această dispoziție și ar fi neglijat informații importante pentru simplul motiv că evenimente independente de voința reclamantelor
le‑ar fi împiedicat să primească o vizită de verificare.
Astfel,
primo
, contrar celor sugerate de instituții în considerentele (10) și (25) ale regulamentului provizoriu, articolul 2 alineatul
(7) litera (b) din regulamentul de bază nu ar impune ca cererile de acordare a SEP să determine efectuarea unei vizite de
verificare la fața locului. Acest lucru ar rezulta în egală măsură din practica instituțiilor, care, în cazul în care verificarea
anumitor informații la fața locului nu ar fi posibilă, s‑ar întemeia pe o analiză documentară. Aceasta ar fi fost situația
în cadrul anchetelor antidumping care au determinat adoptarea Regulamentului (CE) nr. 1212/2005 al Consiliului din 25 iulie
2005 de instituire a unui drept antidumping definitiv asupra importurilor de anumite articole turnate din fontă originare
din Republica Populară Chineză (JO L 199, p. 1, Ediție specială, 11/vol. 41, p. 240), precum și a Regulamentului (CE) nr. 426/2005
al Comisiei din 15 martie 2005 de instituire a unei taxe antidumping definitive asupra importurilor anumitor țesături finite
pentru îmbrăcăminte din filamente de poliester originare din Republica Populară Chineză (JO L 69, p. 6).

Secundo
, potrivit reclamantelor, instituțiile dispuneau de informații substanțiale cu privire la funcționarea lor, din moment ce,
în cadrul anchetei antidumping cu privire la silicomangan, Comisia ar fi confirmat că își desfășurau activitatea în condițiile
unei economii de piață și că se putea acorda acestora SEP.
În al doilea rând, reclamantele afirmă că instituțiile au încălcat articolul 2 alineatul (7) litera (c) din regulamentul de
bază întrucât ar fi fost informate cu privire la respingerea cererii lor de acordare a SEP abia la 5 iulie 2007, cu alte cuvinte,
după șapte luni de la inițierea anchetei. În opinia reclamantelor, articolul 2 alineatul (7) litera (c) din regulamentul de
bază impune ca determinarea să se realizeze în termen de trei luni de la inițierea procedurii, ceea ce ar fi confirmat și
Tribunalul. În plus, reclamantele arată că, dacă Comisia ar fi acționat în termenul de trei luni prevăzut, acestea ar fi putut
primi vizita de verificare, în măsura în care aceasta nu ar fi coincis cu OPI la bursă.
Consiliul, susținut de interveniente, contestă argumentele reclamantelor.
b)     Aprecierea Tribunalului
În primul rând, reclamantele afirmă că, prin respingerea cererii de acordare a SEP deoarece nu fusese efectuată nicio vizită
de verificare, instituțiile au săvârșit o eroare vădită de apreciere și au încălcat articolul 2 alineatul (7) litera (b) din
regulamentul de bază, din moment ce, pe de o parte, nicio vizită de verificare nu ar fi necesară în temeiul acestei dispoziții
și, pe de altă parte, instituțiile ar fi dispus de informații substanțiale cu privire la funcționarea reclamantelor, obținute
în cadrul procedurii antidumping cu privire la silicomangan.

Primo
, în ceea ce privește argumentul întemeiat pe faptul că articolul 2 alineatul (7) litera (b) din regulamentul de bază nu impune
să fie efectuată o vizită de verificare, s‑a făcut deja trimitere, la punctul 274 de mai sus, la articolul 6 alineatul (8)
și la articolul 16 alineatul (1) din regulamentul de bază.
În temeiul articolului 6 alineatul (8) din regulamentul de bază, Comisia este obligată să verifice, în măsura posibilului,
exactitatea informațiilor furnizate de părțile interesate și pe care se bazează concluziile. Întrucât articolul 6 alineatul
(8) din regulamentul de bază nu conține nicio limitare a întinderii obligației de verificare a datelor utilizate pentru întemeierea
concluziilor instituțiilor, o asemenea obligație se extinde la informațiile furnizate de o persoană interesată în cadrul unei
cereri de acordare a SEP.
În plus, potrivit articolului 16 alineatul (1) din regulamentul de bază, atunci când consideră oportun, Comisia poate efectua
vizite în localurile persoanelor interesate pentru a‑și îndeplini obligația de verificare. Această dispoziție nu conține nicio
limitare a posibilității de a efectua asemenea vizite în funcție de informațiile pe care Comisia intenționează să le coroboreze.
Rezultă că articolul 16 alineatul (1) din regulamentul de bază oferă Comisiei, dacă aceasta apreciază a fi necesar, posibilitatea
de a efectua o vizită în localurile unui producător‑exportator în vederea soluționării cererii sale de acordare a SEP și pentru
a se asigura de exactitatea informațiilor furnizate.
În consecință, faptul că articolul 2 alineatul (7) litera (b) din regulamentul de bază nu impune să fie efectuată o vizită
de verificare în localurile producătorului‑exportator care a introdus o cerere de acordare a SEP nu înseamnă că o astfel de
vizită nu poate avea loc. De asemenea, nu se poate considera că organizarea unei vizite de verificare, în cadrul examinării
unei cereri de acordare a SEP, implică o condiție suplimentară față de cele prevăzute la articolul 2 alineatul (7) litera
(b) din regulamentul de bază.
Această concluzie nu poate fi pusă în discuție de concluziile anterioare citate de reclamante, în cadrul cărora Comisia, deși
a examinat cererile de acordare a SEP, nu a efectuat vizita de verificare și s‑a limitat la o analiză documentară.
Astfel, mai întâi, după cum s‑a arătat la punctul 295 de mai sus, revine instituțiilor sarcina de a evalua oportunitatea unei
vizite de verificare. Prin urmare, în cazul în care o asemenea vizită poate fi inoportună în cadrul unei anchete antidumping,
acest lucru nu înseamnă că nu va fi necesară în cadrul unei alte anchete.
În continuare, constatările anterioare citate de reclamante nu se pot compara cu situația din speță. Atât în Regulamentul
nr. 1212/2005, cât și în Regulamentul nr. 426/2006, instituțiile au recurs la tehnica eșantionării, în sensul articolului
17 din regulamentul de bază (devenit articolul 17 din Regulamentul nr. 1225/2009), ținând seama de numărul mare de producători‑exportatori
în cauză care au formulat o cerere de acordare a SEP. În acest context, instituțiile au efectuat o vizită de verificare numai
în localurile producătorilor‑exportatori incluși în eșantion. În cazul celorlalți producători‑exportatori, instituțiile s‑au
limitat la o analiză documentară.

Secundo
, în ceea ce privește argumentul întemeiat pe faptul că instituțiile dispuneau de informații cu privire la situația reclamantelor,
obținute în cadrul procedurii antidumping cu privire la silicomangan, trebuie amintit că, potrivit articolului 2 alineatul
(7) litera (b) din regulamentul de bază, pentru ca SEP să fie acordat, trebuie să se stabilească, pe baza unei cereri documentate,
prezentată de un producător care face obiectul anchetei, că în cazul acestui producător prevalează condițiile economiei de
piață în ceea ce privește fabricarea și vânzarea produsului similar respectiv. Rezultă că constatările formulate de instituții
în cadrul unei anchete cu privire la un anumit produs nu pot fi extinse la un alt produs. În această privință, trebuie să
se observe, astfel cum a remarcat Consiliul, că, dacă o anchetă permite să se stabilească faptul că o societate îndeplinește
criteriile necesare pentru obținerea SEP pentru un anumit produs, acest lucru nu înseamnă automat că îndeplinește aceste criterii
și pentru un alt produs, în măsura în care, de exemplu, este posibil ca statul să aibă un interes strategic cu privire la
un produs și să intervină în deciziile cu privire la preț, de costuri și de materii prime.
În consecință, datele obținute în cadrul examinării cererilor de acordare a SEP formulate în cadrul anchetei cu privire la
silicomangan nu pot fi utilizate pentru examinarea acelorași cereri formulate în cadrul anchetei cu privire la ferosiliciu.
În al doilea rând, în ceea ce privește critica întemeiată pe încălcarea articolului 2 alineatul (7) litera (c) din regulamentul
de bază, această dispoziție prevede, astfel cum subliniază reclamantele, că problema dacă în cazul unui producător prevalează
condițiile economiei de piață trebuie soluționată în termen de trei luni de la inițierea anchetei. În speță, avizul de deschidere
a procedurii de anchetă a fost publicat în Jurnalul Oficial la 30 noiembrie 2006. Termenul de trei luni expira, așadar, la
28 februarie 2007. Or, reclamantele au primit un răspuns la cererea lor de acordare a SEP la 5 iulie 2007, cu alte cuvinte,
la peste șase luni de la deschiderea anchetei. În consecință, trebuie să se arate, astfel cum au procedat și reclamantele,
că termenul stabilit la articolul 2 alineatul (7) litera (c) din regulamentul de bază a fost depășit.
Cu toate acestea, o asemenea neregularitate nu poate afecta legalitatea regulamentului atacat decât în cazul în care reclamantele
demonstrează că, dacă ar fi fost formulat în termenul prevăzut, răspunsul la cererea de acordare a SEP ar fi putut fi diferit.
Or, afirmația reclamantelor potrivit căreia, dacă Comisia ar fi acționat în așa fel încât să asigure respectarea termenului
de trei luni, ele ar fi putut primi vizita de verificare, nu este susținută de niciun element de probă. Astfel, reclamantele
au afirmat în ședință că ar fi fost în măsură să primească vizita de verificare – care trebuia să aibă loc în perioada cuprinsă
între 21 februarie și 2 martie 2007 – dacă aceasta ar fi fost organizată în ianuarie 2007, întrucât OPI la bursă necesitase
o sarcină suplimentară de lucru doar începând cu sfârșitul lunii februarie 2007. Reclamantele nu au prezentat niciun document
în susținerea acestei afirmații. Dimpotrivă, în scrisoarea din 14 februarie 2007 și în înscrisuri, acestea au explicat că,
în februarie 2007, pregătirile pentru OPI la bursă începuseră de mai multe luni.
În plus, întrucât atât OPI la bursă, cât și ancheta cu privire la silicomangan mobilizaseră, după toate probabilitățile, personalul
reclamantelor pe o perioadă relativ lungă, este improbabil că acestea din urmă ar fi fost în măsură să primească vizita de
verificare, chiar dacă aceasta ar fi avut loc mai devreme, precizându‑se că cererea de acordare a SEP a fost introdusă abia
la 15 decembrie 2006.
În aceste condiții, trebuie să se constate că reclamantele nu demonstrează că neregularitatea constatată în raport cu articolul
2 alineatul (7) litera (c) din regulamentul de bază este de natură să justifice anularea regulamentului atacat.
În consecință, al treilea aspect al celui de al treilea motiv trebuie respins.
D –
Cu privire la al patrulea motiv, referitor la dreptul la apărare al reclamantelor
1.
Cu privire la primul aspect al celui de al patrulea motiv, întemeiat pe o încălcare a dreptului la apărare al reclamantelor,
întrucât instituțiile ar fi omis să le furnizeze un rezumat semnificativ, coerent și în timp util al dosarului confidențial
a)     Argumentele părților
Reclamantele susțin că dreptul lor la apărare a fost încălcat întrucât calitatea informațiilor neconfidențiale care au fost
puse la dispoziția lor, precum și momentul în care aceste informații le‑au fost furnizate le‑ar fi afectat serios capacitatea
de a răspunde la afirmația potrivit căreia un prejudiciu important fusese cauzat de importurile în litigiu.
Astfel, în primul rând, acestea susțin că datele neconfidențiale comunicate de producătorii comunitari, sub forma unor date
indexate, erau insuficiente.
Primo
, acestea nu ar fi fost suficient de detaliate pentru a le permite să înțeleagă conținutul informațiilor comunicate cu titlu
confidențial. În această privință, reclamantele precizează că majoritatea datelor neconfidențiale indexate nu erau însoțite
de niciun text explicativ, astfel încât acestea ar fi fost împiedicate să își exercite în mod util dreptul la apărare.
Secundo
, potrivit reclamantelor, aceste date nu conțineau informații cu privire la toți indicatorii de prejudiciu. Astfel, de exemplu,
informațiile referitoare la exporturi, precum și la vânzările către societățile afiliate ar fi lipsit.
În al doilea rând, reclamantele apreciază că rezumatele datelor indexate ar fi trebuit să figureze în dosarul neconfidențial
începând cu luna ianuarie 2007, din moment ce acestea ar fi fost depuse la data publicării regulamentului provizoriu, și anume
la 28 august 2007. În mod concret, acest lucru ar însemna că reclamantele ar fi pierdut nouă luni, în cursul cărora ar fi
putut examina aceste date și nu ar fi putut reveni, așadar, decât într‑o etapă foarte avansată a procedurii asupra unei părți
substanțiale din ceea ce prezentaseră deja. Mai precis, acestea nu ar fi putut soluționa problemele pendinte și obține anumite
informații pertinente anterior datei limită de depunere a observațiilor cu privire la documentul de informare provizorie.
În al treilea rând, reclamantele explică faptul că rezumatele datelor indexate depuse în dosarul neconfidențial la 28 august
2007 erau contrare datelor neconfidențiale anterioare, ceea ce ar însemna că, odată cu efectuarea verificării, s‑a dovedit
că datele furnizate erau inexacte. În plus, în replică, reclamantele arată că aceste date prezentau numeroase neconcordanțe,
în special în ceea ce privește datele referitoare la FerroAtlántica și la FerroPem.
Consiliul, susținut de interveniente, contestă argumentele reclamantelor.
b)     Aprecierea Tribunalului
În lumina articolului 19 alineatele (1) și (2) din regulamentul de bază [articolul 19 alineatele (1) și (2) din Regulamentul
nr. 1225/2009] și a jurisprudenței citate la punctul 110 de mai sus trebuie să se stabilească dacă dreptul la apărare al reclamantelor
a fost efectiv încălcat printr‑o calitate necorespunzătoare a versiunii neconfidențiale a rezumatelor de date furnizate în
mod individual de producătorii comunitari în ceea ce privește evoluția situației economice a acestora și prin momentul la
care respectiva versiune a fost depusă în dosarul neconfidențial.
În primul rând, în ceea ce privește argumentul întemeiat pe caracterul insuficient al versiunii neconfidențiale a rezumatelor
amintite, mai ales din cauza lipsei unui text explicativ, trebuie să se arate că rezumatele respective conțin tabele în care
se detaliază pentru fiecare producător comunitar și pentru fiecare an, între anul 2003 și perioada de anchetă, evoluția a
19 factori ai prejudiciului diferiți. Deși este evident că datele care figurează în aceste tabele sunt prezentate sub formă
de index, acestea permit să se înțeleagă în mod rezonabil cum a evoluat situația diferitor producători. Niciun text explicativ
nu este necesar pentru a înțelege aceste evoluții, iar reclamantele aveau posibilitatea să își exprime în mod util punctul
de vedere cu privire la evoluțiile amintite.
Pe de altă parte, deși reclamantele susțin în înscrisuri că, în lipsa unui text explicativ, erau constrânse să încerce să
presupună situația reală a producătorilor comunitari, astfel încât acestea nu și‑ar fi putut exercita dreptul la apărare în
mod util, din observațiile cu privire la documentul de informare provizorie rezultă că ele critică în realitate lipsa unor
explicații cu privire la cauzele tendințelor observate pentru fiecare producător comunitar. Or, instituțiile nu erau obligate
să solicite producătorilor comunitari să furnizeze astfel de explicații, din moment ce nu revine producătorilor respectivi
sarcina de a efectua o analiză de neatribuire, în temeiul articolului 3 alineatul (7) din regulamentul de bază [devenit articolul
3 alineatul (7) din Regulamentul nr. 1225/2009]. În schimb, o asemenea analiză trebuia să fie realizată de instituții în vederea
determinărilor provizorie și definitivă. Cu alte cuvinte, o astfel de explicație nu trebuia căutată în versiunea neconfidențială
a datelor furnizate de producătorii comunitari, ci în analiza prezentată de instituții.
Or, astfel cum rezultă din punctele 193-203 de mai sus, instituțiile au analizat motivele pe care se bazează anumite tendințe
speciale ale producătorilor comunitari. Întrucât această analiză figurează atât în regulamentul provizoriu, cât și în documentele
de informare provizorie și finală, reclamantele erau în măsură să își formuleze observațiile în această privință, ceea ce
de altfel au și făcut. Astfel, de exemplu, în partea din observațiile lor cu privire la documentul de informare provizorie
în care reclamantele afirmă necesitatea ca versiunea neconfidențială a datelor referitoare la evoluția situației economice
individuale a producătorilor comunitari să fie însoțită de note explicative, acestea au invocat anumite argumente cu privire
la motivele tendințelor identificate pentru fiecare producător comunitar.
Prin urmare, este necesar să se constate că reclamantele și‑au exercitat dreptul la apărare și că instituțiilor nu li se poate
reproșa nicio încălcare a acestor drepturi dată fiind lipsa notelor explicative pentru datele indexate ale producătorilor
comunitari din versiunea neconfidențială a dosarului procedurii.

Secundo
, în ceea ce privește argumentul referitor la lipsa unor date cu privire la anumiți indicatori ai prejudiciului, trebuie să
se observe că reclamantele fac trimitere atât la datele referitoare la exporturi, cât și la vânzări către societățile afiliate.
Or, pe de o parte, contrar celor afirmate de reclamante, tabelele care rezumă datele producătorilor comunitari conțin date
referitoare la exportatori. Pe de altă parte, în ceea ce privește datele referitoare la vânzările către societățile afiliate,
Consiliul explică în înscrisuri că, deși aceste date nu figurau în tabelele care rezumă indicatorii de prejudiciu referitori
la producătorii comunitari, acestea figurau în schimb într‑o altă parte a dosarului neconfidențial care a fost consultat de
reclamante în mai multe rânduri. Aceste date au fost prezentate de Consiliu, astfel cum figurau în dosarul neconfidențial
al procedurii, ca răspuns la cererea privind prezentarea unor documente, adoptată de Tribunal în cadrul unei măsuri de organizare
a procedurii.
Având în vedere considerațiile de mai sus, argumentul referitor la lipsa unor date cu privire la anumiți indicatori ai prejudiciului
trebuie respins ca neîntemeiat.
În al doilea rând, în ceea ce privește momentul la care datele neconfidențiale referitoare la producătorii comunitari au fost
comunicate reclamantelor, se impune constatarea că acestea au fost depuse la dosarul neconfidențial al procedurii la 28 august
2007 și că regulamentul atacat a fost adoptat abia la 25 februarie 2008. Desigur, reclamantele nu au avut posibilitatea să
își exprime punctul de vedere cu privire la aceste date anterior adoptării regulamentului provizoriu. Cu toate acestea, potrivit
jurisprudenței, chiar dacă principiul respectării dreptului la apărare presupune ca producătorii‑exportatori să fie informați
cu privire la faptele și considerentele esențiale pe baza cărora se intenționează instituirea de taxe provizorii, nerespectarea
dreptului respectiv nu poate avea, în sine, efectul de viciere a regulamentului de instituire a unor taxe definitive, în măsura
în care, în cursul procedurii de adoptare a regulamentului menționat, a fost remediat viciul care a afectat procedura de adoptare
a regulamentului corespunzător de instituire a unor taxe provizorii (Hotărârea Curții din 3 mai 2001, Ajinomoto și NutraSweet/Consiliul
și Comisia, C‑76/98 P și C‑77/98 P, Rec., p. I‑3223, punctul 67).
Din moment ce reclamantele dispuneau de mai multe luni, anterior adoptării regulamentului atacat, pentru a‑și exprima punctul
de vedere cu privire la aceste date, nu se poate considera că dreptul lor la apărare a fost încălcat ca urmare a includerii
tardive a datelor respective în dosarul procedurii.
În al treilea rând, în ceea ce privește incoerențele și neconcordanțele care afectează aceste date, reclamantele nu ar trebui
să confunde nerespectarea dreptului lor la apărare cu existența unor erori materiale de natură să afecteze legalitatea regulamentului
atacat. Astfel, circumstanța că reclamantele apreciază că datele referitoare la producătorii comunitari sunt incoerente și
afectate de neconcordanțe nu demonstrează totuși că Comisia a încălcat dreptul la apărare al reclamantelor.
Rezultă că primul aspect al celui de al patrulea motiv trebuie respins ca neîntemeiat.
2.
Cu privire la al doilea aspect al celui de al patrulea motiv, întemeiat pe o încălcare a dreptului la apărare al reclamantelor,
întrucât instituțiile ar fi omis să reacționeze la neconcordanțele care figurează în dosarul neconfidențial
a)     Argumentele părților
Reclamantele afirmă că existența unor neconcordanțe în dosarul neconfidențial, la care instituțiile nu ar fi reacționat, în
pofida cererilor în acest sens, a redus considerabil valoarea informațiilor disponibile în dosarul respectiv, aducând în acest
fel atingere în mod serios posibilității lor de a‑și exercita dreptul la apărare. Astfel, în primul rând, nici dosarul neconfidențial,
nici documentul de informare finală nu ar indica motivul pentru care, între anii 2003 și 2004, OFZ a redus la jumătate masa
sa salarială. În al doilea rând, nici dosarul neconfidențial, nici documentul de informare finală nu ar explica modalitățile
de repartizare a costurilor ca urmare a achiziționării FerroPem de către FerroAtlántica, în 2005. Or, acest lucru ar fi avut
o incidență importantă asupra profitabilității acestor întreprinderi. În al treilea rând, nu ar fi fost furnizat niciun text
explicativ cu privire la datele referitoare la investiții. În al patrulea rând, reclamantele se întreabă cum a fost posibil
ca FerroAtlántica să își mărească vânzările în timp ce vânzările Huta Laziska s‑au redus cu două treimi. În al cincilea rând,
reclamantele subliniază disparitățile dintre informațiile furnizate inițial și cele depuse în dosar ulterior.
Consiliul, susținut de interveniente, contestă argumentele reclamantelor.
b)     Aprecierea Tribunalului
Argumentul dezvoltat în prezentul aspect al celui de al patrulea motiv este o variantă a celui pe care reclamantele îl invocă
prin intermediul primului aspect al acestui motiv, potrivit căruia anumite discordanțe ar fi afectat datele care figurează
în dosarul neconfidențial. Reclamantele subliniază prezența unor discordanțe în datele care figurează în dosarul neconfidențial
și susțin că au semnalat respectivele discordanțe instituțiilor în cursul procedurii, dar că acestea din urmă nu au reacționat.
În această privință, astfel cum s‑a explicat la punctul 321 de mai sus, reclamantele nu pot confunda nerespectarea dreptului
lor la apărare cu existența unor erori materiale de natură să afecteze legalitatea regulamentului atacat. În plus, circumstanța
că reclamantele consideră că datele referitoare la producătorii comunitari sunt incoerente și afectate de discordanțe nu demonstrează
totuși că dreptul lor la apărare a fost încălcat de Comisie.
În orice caz, în măsura în care reclamantele afirmă că au atras atenția instituțiilor în ceea ce privește prezența acestor
discordanțe, ele demonstrează prin aceasta tocmai că și‑au exprimat în mod util punctul de vedere cu privire la aceste discordanțe.
Prin urmare, acestea nu pot invoca o încălcare a dreptului lor la apărare. Trebuie amintit în această privință că, potrivit
jurisprudenței citate la punctul 110 de mai sus, respectarea dreptului la apărare nu impune în niciun mod instituțiilor să
răspundă la fiecare argument invocat de un producător‑exportator în cursul procedurii, ci numai ca persoanele interesate să
aibă posibilitatea să își apere în mod util interesele.
Rezultă că al doilea aspect al celui de al patrulea motiv trebuie respins ca neîntemeiat.
3.
Cu privire la al treilea aspect al celui de al patrulea motiv, întemeiat pe o încălcare a dreptului la apărare al reclamantelor,
întrucât instituțiile ar fi omis să reacționeze la observațiile acestora
a)     Argumentele părților
Reclamantele afirmă că instituțiile au încălcat dreptul lor la apărare ignorând mai multe argumente invocate de ele în cursul
procedurii și omițând să își motiveze respingerea. Astfel, reclamantele explică faptul că instituțiile nu au răspuns, de exemplu,
la argumentele potrivit cărora, în primul rând, acestea erau în imposibilitatea de a primi vizita de verificare și depuseseră
toate eforturile pentru a coopera, în al doilea rând, prețurile la ferosiliciu pe piața comunitară erau cele mai ridicate
din lume, în al treilea rând, reducerea personalului a precedat declinul producției industriei comunitare, în al patrulea
rând, Huta Laziska a declarat că producția sa, în perioada de anchetă, se stabilise la doar 29 % din producția sa din 2003,
în măsura în care, în esență, utilizase același număr de salariați ca în timpul acestui din urmă an, în al cincilea rând,
prețurile la ferosiliciu urmează aceeași evoluție pe toate principalele piețe din lume și, în al șaselea rând, dacă procedurile
antidumping anterioare din sectorul ferosiliciului ar fi luate în considerare, probabil că măsurile antidumping nu ar avantaja
în mod concret industria comunitară.
Consiliul, susținut de interveniente, contestă argumentele reclamantelor.
b)     Aprecierea Tribunalului
Din titlul prezentului aspect al celui de al patrulea motiv rezultă că reclamantele invocă o încălcare a dreptului lor la
apărare. Trebuie să se constate însă că, în esență, acestea invocă și o încălcare a obligației de motivare. Or, potrivit jurisprudenței,
trebuie să se interpreteze motivele invocate de un reclamant mai degrabă prin prisma conținutului decât din perspectiva calificării
acestora (Hotărârea Curții din 15 decembrie 1961, Fives Lille Cail și alții/Înalta Autoritate, 19/60, 21/60, 2/61 și 3/61,
Rec., p. 559). Prin urmare, este necesar să se examineze nu numai critica întemeiată pe încălcarea dreptului la apărare al
reclamantelor, dar și critica întemeiată pe încălcarea obligației de motivare.
În primul rând, în ceea ce privește critica întemeiată pe încălcarea dreptului la apărare al reclamantelor, trebuie amintit
că, potrivit jurisprudenței citate la punctul 110 de mai sus, respectarea dreptului la apărare nu impune în niciun mod instituțiilor
să răspundă la fiecare argument invocat de un producător‑exportator în cursul procedurii, ci numai ca persoanele interesate
să aibă posibilitatea de să își apere în mod util interesele. În plus, în măsura în care reclamantele afirmă că au invocat
anumite argumente în cursul procedurii antidumping, aceasta demonstrează tocmai că au avut ocazia de a‑și exprima în mod util
punctul de vedere. Prin urmare, nu pot invoca o încălcare a dreptului lor la apărare.
În al doilea rând, în ceea ce privește critica întemeiată pe încălcarea obligației de motivare, se impune constatarea că în
regulamentul atacat și în regulamentul provizoriu se menționează în mod clar și neechivoc raționamentul care a determinat
instituțiile să adopte taxe antidumping provizorii și ulterior definitive. În special, instituțiile au efectuat o analiză
de neatribuire în temeiul articolului 3 alineatul (7) din regulamentul de bază. Întrucât constatările acestei analize sunt
prezentate în considerentele (115)-(136) ale regulamentului provizoriu și în considerentele (96)-(101) ale regulamentului
atacat, având în vedere jurisprudența citată la punctul 256 de mai sus, instituțiile nu erau obligate să răspundă, în plus,
la argumentele invocate de reclamante cu privire la nivelul și la evoluția prețurilor la ferosiliciu în Comunitate și peste
tot în lume, la relația dintre scăderea ocupării forței de muncă în industria comunitară și reducerea producției sale, la
situația specială a Huta Laziska, precum și la procedurile antidumping anterioare. De asemenea, întrucât Comisia a explicat,
în considerentele (10) și (25) ale regulamentului provizoriu, că aprecia că faptul că reclamantele se opuseseră efectuării
vizitei de verificare justifica înlăturarea datelor pe care acestea le prezentaseră, în temeiul articolului 18 alineatul (1)
din regulamentul de bază, instituțiile nu erau obligate să răspundă la argumentele detaliate ale reclamantelor cu privire
la consecințele lipsei vizitei.
În orice caz, trebuie să se observe că instituțiile au răspuns la toate aceste argumente. În primul rând, în ceea ce privește
argumentele invocate de reclamante referitor la vizita de verificare, Comisia a răspuns în parte la aceste argumente în considerentul
(25) al regulamentului provizoriu. Astfel, aceasta a explicat motivele pentru care nu putea să aplice constatările anchetei
cu privire la silicomangan în cazul anchetei cu privire la ferosiliciu. În al doilea rând, argumentele referitoare la nivelul
și la evoluția prețurilor la ferosiliciu în Comunitate și peste tot în lume au fost avute în vedere în considerentele (87)-(90)
ale regulamentului atacat. În al treilea rând, instituțiile au analizat evoluția ocupării forței de muncă și a producției
comunitare în considerentele (91), (102) și (103) ale regulamentului provizoriu. În al patrulea rând, instituțiile au ținut
seama de situația specială a Huta Laziska, în special în considerentul (93) al regulamentului provizoriu, precum și în considerentele
(100) și (101) ale regulamentului atacat. În al cincilea rând, în considerentele (117) și (118) ale regulamentului atacat,
Consiliul a explicat motivele pentru care considera că nu era posibil să se întemeieze pe procedurile antidumping anterioare.
Rezultă că reclamantele nu demonstrează încălcarea obligației de motivare. În consecință, al treilea aspect al celui de al
patrulea motiv trebuie respins ca neîntemeiat și, așadar, al patrulea motiv în întregime.
Din ansamblul celor de mai sus rezultă că acțiunea trebuie respinsă în întregime.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât reclamantele au căzut în pretenții, se impune obligarea acestora la plata cheltuielilor
de judecată, conform concluziilor Consiliului și ale Euroalliages.
În plus, potrivit articolului 87 alineatul (4) primul paragraf din Regulamentul de procedură, statele membre și instituțiile
care intervin în litigiu suportă propriile cheltuieli de judecată. Prin urmare, Comisia suportă propriile cheltuieli de judecată.
Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a doua)
declară și hotărăște:
1)
Respinge acțiunea.
2)
Transnational Company „Kazchrome” AO și ENRC Marketing AG suportă fiecare propriile cheltuieli de judecată, precum și pe cele
efectuate de Consiliul Uniunii Europene și de Euroalliages.
3)
Comisia Europeană suportă propriile cheltuieli de judecată.
Pelikánová
Jürimäe
Soldevila Fragoso
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 25 octombrie 2011.
Semnături
Cuprins
Istoricul cauzei
Procedura și concluziile părților
În drept
A –  Cu privire la primul motiv, referitor la legătura de cauzalitate dintre importurile care fac obiectul unui dumping și
prejudiciu
1.  Cu privire la interpretarea principiilor de drept care se aplică analizei legăturii de cauzalitate (primul aspect al primului
motiv)
a)  Argumentele părților
b)  Aprecierea Tribunalului
2.  Cu privire la analiza individuală a altor factori ai prejudiciului, în afara importurilor care fac obiectul unui dumping
(aspectele al doilea-al optulea ale primului motiv)
a)  Cu privire la al doilea aspect al primului motiv, referitor la evoluția cererii de oțel și a prețurilor pe piețele comunitară
și mondială
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
b)  Cu privire la al treilea aspect al primului motiv, referitor la efectele prejudiciului pe care industria comunitară și
l‑ar fi cauzat singură
Cu privire la prima critică, referitoare la reorientarea producției de către anumiți producători comunitari
–  Argumentele părților
–  Aprecierea Tribunalului
Cu privire la a doua critică, referitoare la întreruperea producției de către anumiți producători comunitari
–  Argumentele părților
–  Aprecierea Tribunalului
Cu privire la a treia critică, referitoare la utilizarea capacității nominale teoretice de producție
–  Argumentele părților
–  Aprecierea Tribunalului
Cu privire la a patra critică, referitoare la investițiile realizate de industria comunitară în 2005 și în perioada de anchetă
–  Argumentele părților
–  Aprecierea Tribunalului
c)  Cu privire la al patrulea aspect al primului motiv, referitor la incidența creșterii costului materiilor prime
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
d)  Cu privire la al cincilea aspect al primului motiv, referitor la efectele reducerii cererii în 2005
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
e)  Cu privire la al șaselea aspect al primului motiv, referitor la efectele importurilor din alte țări terțe
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
f)  Cu privire la al șaptelea aspect al primului motiv, referitor la absența competitivității producătorilor comunitari înainte
ca orice dumping prejudiciabil să aibă loc
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
g)  Cu privire la al optulea aspect al primului motiv, în măsura în care acesta privește circumstanțele proprii producătorilor
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
3.  Cu privire la lipsa unei analize colective a factorilor prejudiciului (primul și al optulea aspect ale primului motiv)
a)  Argumentele părților
b)  Aprecierea Tribunalului
B –  Cu privire la al doilea motiv, referitor la existența unui interes comunitar
1.  Cu privire la primul aspect al celui de al doilea motiv, referitor la evoluția creșterii prețurilor la ferosiliciu ulterior
perioadei de anchetă
a)  Argumentele părților
b)  Aprecierea Tribunalului
2.  Cu privire la al doilea aspect al celui de al doilea motiv, referitor la experiența anterioară care demonstrează că măsurile
antidumping nu ajută industria comunitară
a)  Argumentele părților
b)  Aprecierea Tribunalului
3.  Cu privire la al treilea aspect al celui de al doilea motiv, referitor la analiza impactului măsurilor antidumping asupra
utilizatorilor
a)  Argumentele părților
b)  Aprecierea Tribunalului
C –  Cu privire la al treilea motiv, referitor la lipsa cooperării, la utilizarea datelor disponibile și la acordarea SEP
1.  Cu privire la primul aspect al celui de al treilea motiv, referitor la lipsa cooperării
a)  Argumentele părților
b)  Aprecierea Tribunalului
2.  Cu privire la al doilea aspect al celui de al treilea motiv, referitor la utilizarea datelor disponibile fără a ține seama
de datele verificabile
a)  Argumentele părților
b)  Aprecierea Tribunalului
3.  Cu privire la al treilea aspect al celui de al treilea motiv, referitor la respingerea cererii de acordare a SEP
a)  Argumentele părților
b)  Aprecierea Tribunalului
D –  Cu privire la al patrulea motiv, referitor la dreptul la apărare al reclamantelor
1.  Cu privire la primul aspect al celui de al patrulea motiv, întemeiat pe o încălcare a dreptului la apărare al reclamantelor,
întrucât instituțiile ar fi omis să le furnizeze un rezumat semnificativ, coerent și în timp util al dosarului confidențial
a)  Argumentele părților
b)  Aprecierea Tribunalului
2.  Cu privire la al doilea aspect al celui de al patrulea motiv, întemeiat pe o încălcare a dreptului la apărare al reclamantelor,
întrucât instituțiile ar fi omis să reacționeze la neconcordanțele care figurează în dosarul neconfidențial
a)  Argumentele părților
b)  Aprecierea Tribunalului
3.  Cu privire la al treilea aspect al celui de al patrulea motiv, întemeiat pe o încălcare a dreptului la apărare al reclamantelor,
întrucât instituțiile ar fi omis să reacționeze la observațiile acestora
a)  Argumentele părților
b)  Aprecierea Tribunalului
Cu privire la cheltuielile de judecată
*
Limba de procedură: engleza.