CELEX: 62014CJ0018
Zahtjev za prethodnu odluku
Usklađivanje zakonodavstava
Izravno osiguranje osim životnog osiguranja
Direktiva 92/49/EEZ
Članci 15., 15.a i 15.c
Bonitetna procjena stjecanja i povećanja kvalificiranog udjela
Mogućnost postavljanja ograničenja ili zahtjeva uz odobrenje namjeravanog stjecanja

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 15., 15.a i 15.b Direktive Vijeća 92/49/EEZ od 18. lipnja 1992. o usklađivanju zakona i drugih propisa koji se odnose na izravno osiguranje osim životnog osiguranja te kojom se izmjenjuje Direktiva 73/239/EEZ i Direktiva 88/357/EEZ (Treća direktiva o neživotnom osiguranju) (
SL L 228, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 9., str. 30.), kako je izmijenjena Direktivom 2007/44/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 5. rujna 2007. (
SL L 247, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 9., str. 164.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 92/49).
Zahtjev je podnesen u okviru spora između CO Sociedad de Gestión y Participación SA, Depsa 96 SA, INOC SA, Corporación Catalana Occidente SA, La Previsión 96 SA, Grupo Catalana Occidente SA, Grupo Compañia Española de Crédito y Caución SL, Atradius NV, Atradius Insurance Holding NV, J. M. Serre Farréa, M. A. Serre Farré i J. Serre Farré (u daljnjem tekstu: CO Sociedad de Gestión y Participación i dr.) i De Nederlandsche Banka NV (nizozemska središnja banka, u daljnjem tekstu: DNB), povodom zahtjeva kojima je potonja uvjetovala odobrenje namjeravanog stjecanja kvalificiranih udjela u temeljnom kapitalu društva Atradius NV (u daljnjem tekstu: ATNV).
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 92/49
Uvodna izjava 1. Direktive 92/49 glasi kako slijedi:
„Budući da je potrebno zaokružiti unutarnje tržište izravnog osiguranja osim životnog osiguranja i sa stajališta prava poslovnog nastana i sa stajališta slobode pružanja usluga kako bi se društvima za osiguranje koja imaju sjedište u Zajednici omogućilo da lakše pokrivaju rizike koji se nalaze na području Zajednice.“
Članak 1. točka (g) Direktive 92/49 određuje pojam „kvalificiranog udjela“ kao izravni ili neizravni udjel u nekom društvu koji predstavlja 10% ili više kapitala ili prava glasa ili koji omogućava ostvarivanje značajnog utjecaja nad upravljanjem društvom u kojem se taj udjel drži.
Članak 15. stavak 1. Direktive 92/49, čiji tekst proizlazi iz Direktive 2007/44, određuje:
„Države članice zahtijevaju da svaka fizička ili pravna osoba ili osobe koje djeluju zajednički (dalje u tekstu ‚namjeravani [predloženi] stjecatelj’) i koje su donijele odluku da steknu, izravno ili neizravno, kvalificirani udjel u društvu za osiguranje ili da dodatno povećaju, izravno ili neizravno, takav kvalificirani udjel u društvu za osiguranje, čime bi njihov postotak prava glasa ili kapitala dosegao ili premašio 20%, 30% ili 50% ili bi bio takav da bi društvo za osiguranje postalo njihovo društvo kći (dalje u tekstu ‚namjeravano stjecanje’), najprije dostave u pisanom obliku obavijest nadležnim tijelima društva [tijelima koja su nadležna za društvo] za osiguranje u kojem žele steći ili povećati kvalificirani udjel, navodeći visinu udjela koji namjeravaju steći i relevantne informacije [...]“
Članak 15.a Direktive 92/49, čiji tekst proizlazi iz Direktive 2007/44, propisuje:
„1.   [...]
Nadležna tijela imaju na raspolaganju najviše 60 radnih dana od datuma pisane potvrde o primitku obavijesti i svih dokumenata za koje države članice traže da se prilože uz obavijest na temelju popisa iz članka 15.b stavka 4. (dalje u tekstu ‚razdoblje procjene’), za izvršenje procjene predviđene člankom 15.b stavkom 1. (dalje u tekstu ‚procjena’).
[...]
5.   Ako se nadležna tijela u razdoblju procjene u pisanom obliku ne suprotstave namjeravanom stjecanju, ono se smatra odobrenim.
[...]
7.   Države članice ne smiju uvoditi zahtjeve za obavješćivanje nadležnih tijela ili za odobrenje od strane nadležnih tijela vezano uz izravno ili neizravno stjecanje prava glasa ili kapitala koji su stroži od onih utvrđenih ovom Direktivom.“
Članak 15.b Direktive 92/49, čiji tekst proizlazi iz Direktive 2007/44, navodi:
„1.   Prilikom procjene obavijesti predviđene člankom 15. stavkom 1. i informacija iz članka 15.a stavka 2., nadležna tijela, kako bi osigurala upravljanje društvom za osiguranje pažnjom dobrog stručnjaka u kojem je stjecanje namjeravano te uzimajući u obzir mogući utjecaj namjeravanog [predloženog] stjecatelja na društvo za osiguranje, ocjenjuju prikladnost namjeravanog [predloženog] stjecatelja i financijsku stabilnost namjeravanog stjecanja prema svim sljedećim kriterijima:
a)
ugled namjeravanog [predloženog] stjecatelja;
b)
ugled i iskustvo svake osobe koja će kao rezultat namjeravanog stjecanja voditi poslovanje društva za osiguranje;
c)
financijsku stabilnost namjeravanog [predloženog] stjecatelja, posebno u vezi s vrstom poslova koje obavlja i koje planira u društvu za osiguranje u kojem je stjecanje namjeravano;
d)
hoće li društvo za osiguranje moći poštovati i nastaviti poštovati bonitetne zahtjeve na temelju ove Direktive i, prema potrebi, ostalih direktiva, [...] a posebno ima li grupa čijim će dijelom postati strukturu koja omogućava provedbu učinkovitog nadzora, učinkovitu razmjenu informacija između nadležnih tijela te raspodjelu odgovornosti između nadležnih tijela;
[...]
2.   Nadležna tijela se mogu suprotstaviti namjeravanom stjecanju samo ako za to postoje opravdani razlozi na temelju kriterija utvrđenih u stavku 1. ili ako su informacije koje je dostavio namjeravani [predloženi] stjecatelj nepotpune.
[…]“
Direktiva 2007/44
U uvodnim izjavama 2., 3., 6. i 7. Direktive 2007/44 navodi se:
“(2)
Pravni okvir do sada nije predviđao niti detaljne kriterije za bonitetnu procjenu namjeravanog stjecanja niti postupak za njihovu primjenu. Kako bi se osigurala nužna pravna sigurnost, jasnoća i predvidljivost postupka procjene, kao i njegovih rezultata, potrebno je pojasniti kriterije i postupak za bonitetne procjene.
(3)
Uloga nadležnih tijela u domaćim i prekograničnim predmetima trebala bi biti izvršavanje bonitetne procjene u okviru jasnog i transparentnog postupka i ograničenog niza jasnih kriterija procjene strogo bonitetne prirode. Stoga je potrebno navesti kriterije za nadzornu procjenu imatelja udjela i uprave u vezi s namjeravanim stjecanjem te jasni postupak za njihovu primjenu. [...] Ova Direktiva ne bi trebala spriječiti nadležna tijela da uzmu u obzir obveze na koje se obvezao [koje je preuzeo] namjeravani [predloženi] stjecatelj kako bi ispunio bonitetne zahtjeve na temelju kriterija procjene utvrđenih u ovoj Direktivi, pod uvjetom da to ne utječe na prava namjeravanog [predloženog] stjecatelja na temelju ove Direktive.
[...]
(6)
[...] neophodno [je] maksimalno usklađenje postupka i bonitetnih procjena diljem Zajednice, pri čemu države članice ne utvrđuju stroža pravila. Stoga bi u najvećoj mjeri trebalo uskladiti pragove za obavješćivanje o namjeravanom stjecanju ili otpuštanju kvalificiranog udjela, postupak procjene, popis kriterija procjene i ostale odredbe ove Direktive koje se primjenjuju na bonitetnu procjenu namjeravanih stjecanja. [...]
(7)
Kako bi se osigurala jasnoća i predvidljivost postupka procjene, potrebno je ograničiti najdulje razdoblje za dovršenje bonitetne procjene. Tijekom postupka procjene nadležna bi tijela trebala moći samo jednom prekinuti to razdoblje te isključivo u svrhu traženja dodatnih informacija, nakon čega bi tijela u svakom slučaju trebala dovršiti procjenu u roku najduljeg razdoblja procjene. [...] Navedeno [...] ne bi trebalo spriječiti nadležna tijela da se prema potrebi u bilo kojem trenutku tijekom najduljeg razdoblja procjene suprotstave namjeravanom stjecanju. Stoga bi [se] suradnja između namjeravanog [predloženog] stjecatelja i nadležnih tijela trebala biti bitna [nastaviti] za čitavo razdoblje procjene. Redoviti kontakti između namjeravanog [predloženog] stjecatelja i tijela nadležnog za subjekt uređen propisima u kojem je stjecanje namjeravano [za regulirani subjekt u kojem se namjerava ostvariti stjecanje], smiju započeti i prije službene obavijesti. Takva suradnja bi trebala podrazumijevati stvarne napore za međusobnu pomoć kako bi se, na primjer, izbjegli nepredviđeni zahtjevi za informacijama ili dostava informacija pri kraju razdoblja procjene.“
Nizozemsko pravo
DNB je tijelo nadležno za odobrenje stjecanja ili otpuštanje kvalificiranih udjela za društvo za osiguranje u Nizozemskoj.
U skladu s člankom 3:95. stavkom 1. Zakona o financijskom nadzoru (Wet op het financieel toezicht) od 28. rujna 2006., u verziji koja se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Wft), stjecanje „kvalificiranog udjela“ u društvu za osiguranje uvjetovano je prethodnom „potvrdom o neosporavanju“ koju izdaje DNB. Prema članku 1:1. Wft‑a, „kvalificirani udio“ je svaki izravni ili neizravni udio koji predstavlja najmanje 10% ili više udjela u temeljnom kapitalu društva ili omogućava izravno ili neizravno izvršavanje 10% ili više glasačkih prava ili omogućava sličan izravan ili neizravan utjecaj u društvu“.
Članak 3:100. Wft‑a propisuje:
„[DNB] izdaje potvrdu o neosporavanju za transakciju iz članka 3:95. stavka 1., osim ako:
a.
transakcija može dovesti ili dovodi do utjecaja na predmetno financijsko društvo na način da ugrožava upravljanje pažnjom dobrog stručnjaka;
b.
transakcija, ako je riječ o jednoj od onih nabrojenih u članku 3:95. stavku 1. točkama (a), (d) ili (e), može dovesti ili dovodi do toga da se predmetno financijsko društvo poveže s osobama u pravnu ili faktičnu nadzornu strukturu koja je u toj mjeri netransparentna da bi mogla spriječiti odgovarajući nadzor nad tim financijskim društvom; ili
c.
u slučaju transakcije iz članka 3:95. stavka 1. uvodne rečenice i točaka (a), (d) ili (e), ta transakcija može dovesti ili dovodi do neželjenog razvoja financijskog sektora.“
U skladu s člankom 3:104. stavkom 1. Wft‑a:
„[DNB] potvrdi o neosporavanju iz članka 3:95. stavka 1. [...] može postaviti ograničenja ili zahtjeve koji se odnose na interese zaštićene člancima 3:100. i 3:101. Wft‑a.“
Glavni postupak i prethodna pitanja
Atradius Credit Insurance NV (u daljnjem tekstu: ACINV), sa sjedištem u Amsterdamu (Nizozemska), društvo je za kreditno osiguranje čija je glavna djelatnost osiguranje društava od rizika neplaćanja. To društvo dio je koncerna Atradius, čiji je krovno holding društvo ATNV.
Godine 2007. koncern Grupo Catalana Occidente SA (u daljnjem tekstu: GCO), sa sjedištem u Barceloni (Španjolska), odlučio je steći 64,23% temeljnog kapitala društva ATNV.
Odlukom od 13. kolovoza 2007. DNB je društvu GCO izdao potvrdu o neosporavanju na temelju članaka 3:95. i 3:100. Wft‑a.
Društvo GCO i njegova društva kćeri odlučili su nakon toga povećati svoj udio u temeljnom kapitalu društva ATNV kako bi mogli izravno ili neizravno kontrolirati gotovo sav temeljni kapital tog društva.
Odlukom od 25. svibnja 2010. DNB je izdao potvrdu o neosporavanju za tu transakciju u smislu članaka 3:95. i 3:100. Wft‑a. Međutim, toj odluci postavio je tri zahtjeva, i to, kao prvo, da mu društvo ATNV i društva koncerna Atradius pruže potporu prilikom bonitetnog nadzora društava ACINV i ATNV, posebice pružanjem svih informacija koje bi mogao zatražiti, kao drugo, da raspodjela dividendi društava ATNV i ACINV ne dovede do umanjenja njihove stope solventnosti ispod određenih pragova i, kao treće, da je najmanje polovica članova nadzornog odbora društava ATNV i ACINV neovisna o dioničarima i da nadzornim odborom društva ACINV predsjeda neovisni član.
Odlukom od 20. srpnja 2010. DNB je odlučio izmijeniti svoju odluku od 13. kolovoza 2007. kako bi retroaktivno postavio iste zahtjeve kao one koji se nalaze u odluci od 25. svibnja 2010.
CO Sociedad de Gestión y Participación i dr. podnijeli su DNB‑u prigovore protiv odluka od 25. svibnja 2010. i 20. srpnja 2010. zato što je tim odlukama DNB izdanim potvrdama o neosporavanju postavio dodatne zahtjeve.
Budući da je odlukom od 8. prosinca 2010. DNB odbio te prigovore, društvo CO Sociedad de Gestión y Participación i dr. podnijeli su tužbu pred Rechtbankom Rotterdam (općinski sud u Rotterdamu).
Presudom od 4. kolovoza 2011. taj je sud tužbeni zahtjev za poništenje u odnosu na prvi zahtjev iz DNB‑ovih odluka od 25. svibnja 2010. i 20. srpnja 2010. utvrdio nedopuštenim, obrazlažući da je taj zahtjev trebalo smatrati jednostavnim zahtjevom DNB‑a društvu ATNV i društvima koncerna Atradius da mu dostave sve informacije koje bi mogao zatražiti. Nasuprot tomu, Rechtbank Rotterdam poništio je te odluke u dijelu u kojem su sadržavale drugi i treći zahtjev. Naime, navedeni je sud smatrao da, iako Direktiva 92/49 ne predstavlja zapreku tomu da DNB postavi određene zahtjeve radi izdavanja potvrde o neosporavanju, oni mogu biti upućeni samo osobama koje su podnijele zahtjev za potvrdu o neosporavanju u pitanju. Međutim, u ovom slučaju drugi i treći DNB‑ov zahtjev odnosili su se na društva ATNV i ACINV, a ne na društvo CO Sociedad de Gestión y Participación i dr.
U svakom slučaju, budući da su društvo CO Sociedad de Gestión y Participación i dr. smatrali da se Direktiva 92/49 protivi tomu da DNB može uz potvrdu o neosporavanju u predmetu u glavnom postupku postaviti posebne zahtjeve, podnijeli su žalbu protiv presude Rechtbanka Rotterdam pred College van Beroep voor het Bedrijfsleven (žalbeni sud za upravne sporove iz područja gospodarstva). Pred tim sudom CO Sociedad de Gestión y Participación i dr. navode da je predmet odredaba Direktive 92/49, kako proizlaze iz Direktive 2007/44, što se navodi i u uvodnoj izjavi 6. potonje direktive, „maksimalno usklađenje“ postupka i bonitetne procjene. Međutim, budući da te odredbe nacionalnom tijelu nadležnom za bonitetnu procjenu stjecanja i povećanja kvalificiranih udjela u društvu za osiguranje (u daljnjem tekstu: nadležno nacionalno tijelo) ne propisuju mogućnost da postavi ograničenja ili zahtjeve odlukama kojima odobrava namjeravano stjecanje ili povećanje kvalificiranog udjela u društvu za osiguranje (u daljnjem tekstu: odluke o odobrenju), Direktivu 92/49 treba tumačiti na način da se protivi tomu da to tijelo tim odlukama može postaviti takva ograničenja ili zahtjeve.
U tom je slučaju sud koji je uputio zahtjev naveo da odredbe članka 3:100. u vezi s člankom 3:104. Wft‑a namjerava tumačiti u skladu s odredbama Direktive 2007/44.
U tim je okolnostima College van Beroep voor het bedrijfsleven odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Ako nadležno tijelo izričito odobri namjeravano stjecanje u smislu članka 15.a Direktive 2007/44, je li mu dopušteno postaviti ograničenja ili zahtjeve tom odobrenju na temelju nacionalnih pravnih propisa? Postoji li s tim u vezi razlika vezana uz to jesu li ta ograničenja ili zahtjevi temeljeni na obvezama predloženog stjecatelja u smislu treće uvodne izjave Direktive?
2.
Ako je odgovor na prvo pitanje pozitivan, moraju li ograničenja ili zahtjevi koje je odredilo nadležno tijelo biti nužni u smislu da bi se navedeno tijelo bez tih ograničenja ili zahtjeva na temelju procjene koju je provelo prema kriterijima navedenima u članku 15.b stavku 1. Direktive 2007/44 smatralo primoranim uložiti prigovor na namjeravano stjecanje?
3.
Ako je dopušteno postavljati ograničenja ili zahtjeve, daje li članak 15.b stavak 1. Uredbe nadležnom tijelu temelj za te zahtjeve, u okviru stjecanja, u vezi s korporativnim upravljanjem subjekta čije je stjecanje namjeravano, kao što je to dualistički sastav nadzornog odbora?“
O prethodnim pitanjima
Prvo pitanje
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Direktivu 92/49 tumačiti na način da se protivi tomu da nadležno nacionalno tijelo postavi ograničenja ili zahtjeve uz odobrenje za namjeravano stjecanje, bilo na svoju vlastitu inicijativu bilo formalizirajući obveze koje je ponudio predloženi stjecatelj.
U tom smislu, kad je riječ o tekstu Direktive 92/49, valja istaknuti da nijedna njezina odredba ne propisuje izričito da nadležna nacionalna tijela mogu postaviti ograničenja ili zahtjeve uz odobrenje za namjeravano stjecanje.
Međutim, prema stalnoj sudskoj praksi, pri tumačenju odredbe prava Unije u obzir treba uzeti ne samo njezin tekst nego i kontekst u kojemu se nalazi te ciljeve tog propisa (vidjeti u tom smislu presudu SGAE, C‑306/05,
EU:C:2006:764
, t. 34.).
Kad je riječ o kontekstu, valja istaknuti da članak 15.a stavak 7. Direktive 92/49 propisuje da države članice ne smiju uvoditi zahtjeve za odobrenje nadležnih nacionalnih tijela u pogledu namjeravanog stjecanja koji su stroži od onih utvrđenih tom direktivom.
Iz toga proizlazi,
a contrario
, da ta odredba omogućava državama članicama da odobrenje nadležnih nacionalnih tijela za namjeravano stjecanje podvrgnu zahtjevima koji su manje stroži od onih iz Direktive 92/49, pod uvjetom da se poštuju kriteriji navedeni u članku 15.b stavku 1.
Međutim, odredba kojom država članica nadležnom tijelu daje mogućnost da uz odobrenje namjeravanog stjecanja postavi ograničenja ili zahtjeve u situaciji u kojoj bi mu se moglo valjano suprotstaviti na temelju članka 15.b stavka 2. te direktive takve je naravi da tom odobrenju postavlja manje strože zahtjeve od onih predviđenih Direktivom 92/49.
Iz toga proizlazi da se Direktiva 92/49 treba tumačiti na način da se ne protivi tomu da država članica ovlasti nadležno nacionalno tijelo da postavlja ograničenja ili zahtjeve uz odobrenje stjecanja u situaciji u kojoj bi se odluka o prigovoru mogla valjano donijeti na temelju članka 15.b stavka 2. te direktive, bilo na vlastitu inicijativu bilo formalizirajući obveze koje je ponudio predloženi stjecatelj, pod uvjetom da to ne utječe na prava predloženog stjecatelja iz potonje direktive, kako i proizlazi iz uvodne izjave 3. Direktive 2007/44 i, slijedom toga, Direktive 92/49.
Taj zaključak potvrđuje, s jedne strane, cilj Direktive 92/49, koji je, kako se navodi u uvodnoj izjavi 1., zaokružiti unutarnje tržište u sektoru izravnog osiguranja osim životnog osiguranja i sa stajališta slobode poslovnog nastana i sa stajališta slobode pružanja usluga kao i, s druge strane, cilj bonitetnog nadzora, koji je, kako proizlazi iz članka 15.b Direktive 92/49, osiguranje upravljanja predmetnog društva za osiguranje pažnjom dobrog stručnjaka u kojem se namjerava izvršiti stjecanje.
Naime, s jedne strane, mogućnost koja se priznaje nadležnom nacionalnom tijelu, u situaciji u kojoj bi se ono moglo valjano suprotstaviti namjeravanom stjecanju, da ga odobri uz postavljanje predmetnim stjecateljima ograničenja ili zahtjeva može pogodovati slobodi poslovnog nastana i slobodi pružanja usluga u sektoru izravnog osiguranja osim životnog osiguranja. S druge strane, mogućnost tog tijela da uz odobrenje namjeravanog stjecanja postavi ograničenja ili zahtjeve može doprinijeti smanjenju rizika od slabljenja solventnosti predmetnog društva za osiguranje uslijed promjene referentnih dioničara.
S obzirom na prethodno navedeno, na prvo pitanje valja odgovoriti da se Direktiva 92/49 treba tumačiti na način da se ne protivi tomu da država članica na temelju svojeg nacionalnog zakonodavstva omogući nadležnom nacionalnom tijelu, u situaciji u kojoj se ono valjano može protiviti namjeravanom stjecanju na temelju članka 15.b stavka 2. iste direktive, da postavi ograničenja ili zahtjeve uz odobrenje namjeravanog stjecanja, bilo na vlastitu inicijativu ili formalizirajući obveze koje je ponudio predloženi stjecatelj, pod uvjetom da to ne utječe na prava predloženog stjecatelja na temelju navedene direktive.
Drugo pitanje
Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Direktivu 92/49 tumačiti na način da je nadležno nacionalno tijelo dužno predloženom stjecatelju postaviti ograničenja ili zahtjeve prije nego što se može suprotstaviti namjeravanom stjecanju i, u slučaju potvrdnog odgovora, trebaju li takva ograničenja ili zahtjevi biti određeni upućivanjem na kriterije navedene u članku 15.b stavku 1. te direktive.
Valja istaknuti da članak 15.b stavak 2. Direktive 92/49 propisuje da se nadležno nacionalno tijelo može suprotstaviti namjeravanom stjecanju samo ako za to postoje opravdani razlozi na temelju kriterija utvrđenih u članku 15.b stavku 1. te direktive ili ako su informacije koje je dostavio predloženi stjecatelj nepotpune.
Budući da tekst članka 15.b stavka 2. navedene direktive izričito ne propisuje obvezu nadležnog nacionalnog tijela da odredi ograničenja ili zahtjeve prije nego što bi se moglo suprotstaviti namjeravanom stjecanju, na temelju te odredbe ne može se zaključiti o postojanju takve obveze.
Iz toga proizlazi da se nadležno nacionalno tijelo može suprotstaviti namjeravanom stjecanju a da pritom prethodno nije bilo dužno predloženom stjecatelju odrediti ograničenja ili zahtjeve.
Imajući na umu navedeno, s obzirom na to da iz uvodne izjave 7. Direktive 2007/44 proizlazi da nadležno nacionalno tijelo i predloženi stjecatelj moraju surađivati uz stvarne napore za međusobnu pomoć u okviru ocjene namjeravanog stjecanja s obzirom na kriterije iz članka 15.b stavka 1. Direktive 92/49, nacionalno je tijelo dužno, ako bi predloženi stjecatelj bio spreman preuzeti obveze prema navedenom tijelu, krajnje pažljivo ispitati ne odgovara li moguće određivanje ograničenja ili zahtjeva uzimajući u obzir te obveze u dovoljnoj mjeri opravdanim razlozima koje je ono utvrdilo, što bi onda omogućilo odobrenje namjeravanog stjecanja.
U svakom slučaju, nadležno nacionalno tijelo može samo u određenim granicama iskoristiti svoju mogućnost da predloženom stjecatelju postavi ograničenja ili zahtjeve.
Naime, kao prvo, iz teksta članka 15.b stavka 2. Direktive 92/49 kao i iz uvodnih izjava 2., 3. i 6. Direktive 2007/44 proizlazi da je popis kriterija iz članka 15.b stavka 1. Direktive 92/49 s obzirom na koje treba izvršiti bonitetnu procjenu taksativan.
Da je popis taksativan potvrđuje tekst članka 15.a stavka 7. Direktive 92/49, u skladu s kojim države članice ne smiju uvoditi zahtjeve za obavješćivanje nadležnih tijela ili za odobrenje od nadležnih tijela vezano uz izravno ili neizravno stjecanje prava glasa ili udjela u kapitalu koji su stroži od onih utvrđenih tom direktivom.
U tim uvjetima, ograničenja ili zahtjevi koje, ovisno o slučaju, nadležno nacionalno tijelo može postaviti uz odobrenje namjeravanog stjecanja ne smiju se temeljiti na kriteriju procjene koji se ne nalazi među onima navedenima u članku 15.b stavku 1. Direktive 92/49.
Nadalje, valja navesti da, kad nacionalno tijelo donosi mjere koje ulaze u područje primjene prava Unije, one moraju biti u skladu s općim načelima tog prava, kao što je to osobito načelo proporcionalnosti, koje zahtijeva da su navedene mjere prikladne za ostvarenje željenog cilja i ne prekoračuju ono što je nužno za njegovo ostvarenje (vidjeti u tom smislu osobito presudu ABNA i dr., C‑453/03, C‑11/04, C‑12/04 i C‑194/04,
EU:C:2005:741
, t. 68.).
Iz toga slijedi da, ako nadležno nacionalno tijelo odluči postaviti ograničenja ili zahtjeve radi odobrenja namjeravanog stjecanja, oni ne smiju prekoračiti ono što je nužno za to da to stjecanje zadovolji kriterije nabrojene u članku 15.b stavku 1. Direktive 92/49.
Prema tome, na drugo pitanje valja odgovoriti da Direktivu 92/49 treba tumačiti na način da nadležno nacionalno tijelo nije dužno predloženom stjecatelju postaviti ograničenja ili zahtjeve prije nego što se može suprotstaviti namjeravanom stjecanju. Kada to tijelo odluči postaviti ograničenja ili zahtjeve uz odobrenje namjeravanog stjecanja, oni se ne mogu temeljiti na kriteriju koji nije naveden među onima u članku 15.b stavku 1. navedene direktive niti prekoračiti ono što je nužno za to da stjecanje zadovolji te kriterije.
Treće pitanje
Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 15.b stavak 1. Direktive 92/49 tumačiti na način da nadležnom nacionalnom tijelu pruža osnovu za postavljanje predloženom stjecatelju zahtjeva koji se odnosi na korporativno upravljanje u vezi sa sastavom nadzornog odbora predmetnih društava za osiguranje, kao što je to u predmetu u glavnom postupku.
Najprije, iz članka 15.b stavka 1. točke (d) Direktive 92/49 proizlazi da se nadležna nacionalna tijela mogu suprotstaviti namjeravanom stjecanju zbog razloga koji se odnosi na sposobnost predmetnog društva za osiguranje da poštuje i nastavi poštovati, ako se dogodi to stjecanje, bonitetne zahtjeve koji posebice proizlaze iz te direktive, s obzirom na to da, prema toj odredbi, sposobnost društva za osiguranje da poštuje i nastavi poštovati bonitetne zahtjeve pretpostavlja da grupa čijim će dijelom postati ima strukturu koja nadležnim tijelima omogućava provedbu učinkovitog nadzora.
Iz toga proizlazi da članak 15.b stavak 1. Direktive 92/49 treba tumačiti na način da nadležno nacionalno tijelo načelno može za odobrenje namjeravanog stjecanja postaviti ograničenja ili zahtjeve koji se odnose na korporativno upravljanje na način da se osigura postojanje takve strukture.
Nadalje, kao što je to već utvrđeno u točki 45. ove presude, kako bi zahtjev bio u skladu s Direktivom 92/49, on ne smije prekoračiti ono što je nužno za to kako bi namjeravano stjecanje zadovoljilo kriterije nabrojene u članku 15.b stavku 1. te direktive.
U ovom slučaju treći zahtjev, u vezi s korporativnim upravljanjem društava ATNV i ACINV, koji je DNB postavio u svojim odlukama od 25. svibnja i 20. srpnja 2010. odnosi se na sastav nadzornih odbora tih dvaju društava, s obzirom na to da je DNB zahtijevao da najmanje polovica članova nadzornog odbora tih dvaju društava bude neovisna o dioničarima i da nadzornim odborom društva ACINV predsjeda neovisni član.
U tom pogledu, legitimno se može smatrati da zahtjev kojim se želi zajamčiti neovisnost nadzornog tijela društva može doprinijeti kvaliteti i vjerodostojnosti bonitetnih informacija koje ono mora pružiti i koje su nužne kako bi nadležno tijelo moglo provesti učinkovit nadzor nad tim društvom.
Slijedom toga, u načelu se može smatrati da je takav zahtjev povezan s kriterijem koji je među nabrojenima u članku 15.b stavku 1. Direktive 92/49.
Međutim, budući da, s jedne strane, nadzorni odbor predstavlja nadzorno tijelo, a ne upravljačko tijelo i da će, s druge strane, nakon dvaju stjecanja u pitanju u glavnom postupku društvo GCO i njegova društva kćeri kontrolirati gotovo sav temeljni kapital društava ATNV i ACINV, navedeni zahtjev na prvi pogled ne prekoračuje ono što je nužno kako bi se omogućilo DNB‑u da se uvjeri da ta stjecanja zadovoljavaju kriterij propisan u članku 15.b stavku 1. točki (d) Direktive 92/49.
Međutim, na sudu koji je uputio zahtjev jest da provjeri da je riječ upravo o takvom slučaju, uzimajući u obzir sve okolnosti predmeta u glavnom postupku, osobito narav i doseg ovlasti koje nacionalni propis dodjeljuje nadzornom odboru i njegovu predsjedniku.
S obzirom na prethodno navedeno, na treće pitanje valja odgovoriti tako da članak 15.b stavak 1. Direktive 92/49 treba tumačiti na način da se načelno ne protivi tomu da nadležno nacionalno tijelo predloženom stjecatelju postavi zahtjev koji se odnosi na korporativno upravljanje u vezi sa sastavom nadzornog odbora društava za osiguranje na koje se odnosi namjeravano stjecanje, kao što je to u predmetu u glavnom postupku. Sud koji je uputio zahtjev dužan je, uzimajući u obzir sve okolnosti predmeta u glavnom postupku, ocijeniti je li taj zahtjev nužan kako bi predmetna stjecanja u glavnom postupku mogla zadovoljiti kriterije navedene u toj odredbi.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

1.
Direktivu Vijeća 92/49/EEZ od 18. lipnja 1992. o usklađivanju zakona i drugih propisa koji se odnose na izravno osiguranje osim životnog osiguranja te kojom se izmjenjuje Direktiva 73/239/EEZ i Direktiva 88/357/EEZ (Treća direktiva o neživotnom osiguranju), kako je izmijenjena Direktivom 2007/44/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 5. rujna 2007., treba tumačiti na način da se ne protivi tomu da država članica na temelju svojeg nacionalnog zakonodavstva omogući nadležnom nacionalnom tijelu, u situaciji u kojoj se ono valjano može protiviti namjeravanom stjecanju na temelju članka 15.b stavka 2. iste direktive, da postavi ograničenja ili zahtjeve uz odobrenje namjeravanog stjecanja, bilo na vlastitu inicijativu ili formalizirajući obveze koje je ponudio predloženi stjecatelj, pod uvjetom da to ne utječe na prava predloženog stjecatelja na temelju navedene direktive.

2.
Direktivu 92/49, kako je izmijenjena, treba tumačiti na način da nadležno nacionalno tijelo nije dužno predloženom stjecatelju postaviti ograničenja ili zahtjeve prije nego što se može suprotstaviti namjeravanom stjecanju. Kada to tijelo odluči postaviti ograničenja ili zahtjeve uz odobrenje namjeravanog stjecanja, oni se ne mogu temeljiti na kriteriju koji nije naveden među onima u članku 15.b stavku 1. navedene direktive niti prekoračiti ono što je nužno za to da stjecanje zadovolji te kriterije.

3.
Članak 15.b stavak 1. Direktive 92/49 treba tumačiti na način da se načelno ne protivi tomu da nadležno nacionalno tijelo predloženom stjecatelju postavi zahtjev koji se odnosi na korporativno upravljanje u vezi sa sastavom nadzornog odbora društava za osiguranje na koje se odnosi namjeravano stjecanje, kao što je to u predmetu u glavnom postupku.
Na sudu koji je uputio zahtjev jest da, uzimajući u obzir sve okolnosti predmeta u glavnom postupku, ocijeni je li taj zahtjev nužan kako bi predmetna stjecanja u glavnom postupku mogla zadovoljiti kriterije navedene u toj odredbi.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: nizozemski