CELEX: 62012CJ0497
Eelotsusetaotlus
ELTL artiklid 49, 102 ja 106
Asutamisvabadus
Diskrimineerimiskeelu põhimõte
Turgu valitseva seisundi kuritarvitamine
Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikkel 15
Vastuvõetamatus

Eelotsusetaotlus puudutab ELTL artiklite 49, 102 ja 106 ning Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta”) artikli 15 tõlgendamist.
Taotlus on esitatud vaidluses, mille pooled on D. Gullotta ja Farmacia di Gullotta Davide & C. Sas ning Ministero della Salute ja Azienda Sanitaria Provinciale di Catania ning mille ese on keeldumine väljastada D. Gulottale luba müüa ühes tema para‑apteekidest ravimeid, mida väljastatakse arstiretsepti alusel ja mida riiklik tervishoiuteenistus ei hüvita.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. septembri 2005. aasta direktiiv 2005/36/EÜ kutsekvalifikatsioonide tunnustamise kohta (
ELT L 255, lk 22
) põhjenduses 26 on märgitud:
„Käesolev direktiiv ei kooskõlasta kõiki farmaatsia valdkonna tegevusaladel tegutsema hakkamise ja töötamise nõudeid. Eelkõige peaks jääma liikmesriikide endi otsustada apteekide geograafilise jaotuse ja ravimite müügimonopoli küsimus. Käesolev direktiiv ei muuda liikmesriikide õigus- ja haldusnorme, mis keelavad ettevõtjatel tegutseda teatud proviisori tegevusaladel või kehtestavad nendel tegutsemiseks teatud tingimused.”
Itaalia õigus
Itaalias määratleb 22. mai 1913. aasta seadus nr 468 farmaatsiateenuste osutamise kui „prioriteetse riikliku tegevuse”, mis on lubatud üksnes munitsipaalapteekidele ja eraapteekidele, kellel on riigilt saadud tegevusluba.
Selleks et tagada apteekide ühtlane jaotumine kogu riigi territooriumil ja vältida ohtu, et apteegid koonduvad üksnes äriliselt atraktiivsematesse piirkondadesse, kehtestati pakkumist piirav halduslik meede „pianta organica”, mis näeb ette, et apteegid on jaotunud Itaalia territooriumil vastavalt piirarvudele, mis leitakse sobival viisil vastavalt puudutatud isikute nõudlusele, et tagada igale apteegile turuosa olemasolu ja katta ravimite vajadus kogu riigi territooriumil.
27. juuli 1934. aasta kuningliku dekreedi nr 1265 artikliga 122 anti ravimite müümise õigus üksnes apteekidele.
Hiljem liigitati ravimid 24. detsembri 1993. aasta seadusega nr 537 ümber järgmistesse klassidesse: A‑klass hädavajalike ravimite ja krooniliste haiguste ravimite jaoks, B‑klass ravimite jaoks, mis ei kuulu A‑klassi ja mis pakuvad ravi seisukohast olulist huvi ja C‑klass nende ravimite jaoks, mis ei kuulu A‑ ega B‑klassi. 24. detsembri 1993. aasta seaduse nr 537 artikli 8 lõike 14 kohaselt kannab A‑ ja B‑klassidesse kuuluvate ravimite kulu täielikult riiklik tervishoiuteenistus, C‑klassi ravimite kulu aga kannab täielikult ostja.
Järgmisena kaotati 23. detsembri 2000. aasta seaduse nr 388 artikli 85 lõikega 1 B‑kategooria, samas kui 30. detsembri 2004. aasta seaduse nr 311 artikliga 1 kehtestati uus ravimite kategooria C‑
bis
käsimüügiravimitele, mille osas erinevalt teiste kategooriate ravimitest on lubatud üldsusele suunatud reklaam. Sarnaselt C‑kategooria ravimitega jäävad C‑
bis
kategooria ravimite kulud nende ostjate kanda.
4. juuli 2006. aasta seadusandliku dekreediga nr 223, mis kinnitati seadusena 4. augusti 2006. aasta seadusega nr 248, lubati avada para-apteeke, mille kaudu nende omanikel oli lubatud müüa C‑
bis
kategooriasse kuuluvaid ravimeid. Hiljuti laiendati 6. detsembri 2011. aasta dekreetseadusega nr 201, mis kinnitati seadusena 22. detsembri 2011. aasta seadusega nr 214, veelgi nende ravimite kategooriaid, mida saab müüa para-apteekides, nii et need võivad nüüd üldsusele pakkuda mõningaid C‑klassi ravimeid, mille jaoks ei ole vaja retsepti.
Põhikohtuasja aluseks olevad asjaolud ja eelotsuse küsimused
Kaebuse esitajale põhikohtuasjas, kellel on proviisori kutsealal tegutsemise luba ja kes kuulub Catania (Itaalia) proviisorite kutseühendusse, kuulub mitu para‑apteeki. Ta taotles Ministero della Salute’lt luba müüa ühes nendest para‑apteekidest ravimeid, mida väljastatakse arstiretsepti alusel, kuid mille kulu kannavad täielikult kliendid.
Ministero della Salute jättis selle taotluse rahuldamata põhjusel, et kehtivate õigusnormide kohaselt saab neid ravimeid müüa ainult apteekides.
Kaebuse esitaja põhikohtuasjas esitas tema taotluse rahuldamata jätmise peale kaebuse eelotsusetaotluse esitanud kohtule, väites, et asjassepuutuvad õigusnormid on liidu õigusega vastuolus.
Neil asjaoludel otsustas Tribunale amministrativo regionale per la Sicilia menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas ELTL artiklis 49 ja järgmised osutatud asutamisvabaduse, diskrimineerimiskeelu ja konkurentsi kaitse põhimõtetega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis ei võimalda kvalifitseeritud ja kutseühendusse kuuluval proviisoril, kelle ettevõte ei kuulu „pianta organica’sse”, tegeleda talle kuuluvas para-apteegis muu hulgas niisuguste ravimite jaemüügiga, mida müüakse arsti väljakirjutatud niinimetatud valge retsepti alusel, see tähendab mida riiklik tervishoiuteenistus ei hüvita ja mille kulu kannab seega täies ulatuses neid ostev isik, ning mis sätestavad kõnealuses sektoris keelu müüa teatavatesse kategooriatesse kuuluvaid ravimeid ning riigi territooriumil luua võidavate müügikohtade piirarvu?
2.
Kas harta artiklit 15 tuleb tõlgendada nii, et selles sisalduv põhimõte on piiranguteta kohaldatav ka proviisori kutseala suhtes, nii et apteegiomanike ja para-apteegi omanike suhtes esimeses küsimuses nimetatud ravimite müügiks erineva regulatsiooni kehtestamine ei ole kutseala avalik-õiguslikust mõõtmest tulenevalt põhjendatud?
3.
Kas ELTL artiklit 102 ja artikli 106 [lõiget 1] tuleb tõlgendada nii, et turgu valitseva seisundi kuritarvitamise keeldu tuleb proviisori kutseala suhtes kohaldada piiranguteta, sest traditsioonilise apteegi omanikust proviisor saab – riikliku tervishoiuteenistusega sõlmitud lepingu alusel ravimeid müües – kasu parafarmaatsiatoodete kaupluse omanikele kehtestatud keelust müüa C‑klassi ravimeid, ilma et keeld oleks arvestatavalt põhjendatud proviisori kutseala vaieldamatu eripäraga, mis tuleneb avalikust huvist kaitsta kodanike tervist?”
16. detsembri 2013. aasta kirjaga edastas Euroopa Kohtu kohtukantselei eelotsusetaotluse esitanud kohtule kohtuotsuse Venturini jt (C‑159/12‐C‑161/12,
EU:C:2013:791
), paludes eelotsusetaotluse esitanud kohtul teatada, kas ta jääb seda kohtuotsust arvestades oma eelotsusetaotluse juurde.
10. juuli 2014. aasta otsusega, mis saabus Euroopa Kohtusse 1. augustil 2014, teavitas eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohut, et ta jääb teise ja kolmanda eelotsuse küsimuse juurde.
Eelotsuse küsimuste analüüs
Teine küsimus
Teises küsimuses soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada seda, kas harta artiklit 15 tuleb tõlgendada nii, et selles sisalduv põhimõte on piiranguteta kohaldatav ka proviisori kutseala suhtes, nii et apteegiomanike ja para-apteegi omanike suhtes nn valge retsepti alusel väljastatavate ravimite – st mida riiklik tervishoiuteenistus ei hüvita ja mille kulu kannab seega täies ulatuses neid ostev isik ‐ müügiks erineva regulatsiooni kehtestamine ei ole kutseala avalik-õiguslikust mõõtmest tulenevalt põhjendatud.
Et Euroopa Kohus saaks esitada liidu õiguse tõlgenduse, millest oleks siseriiklikule kohtule kasu, näeb Euroopa Kohtu kodukorra artikli 94 punkt c ette, et eelotsusetaotlus peab sisaldama selgitust, millistel põhjustel siseriiklik kohus tõstatas liidu õigusnormide tõlgendamise või kehtivuse küsimuse ning millist seost ta nende õigusnormide ja põhikohtuasjas kohaldatavate siseriiklike õigusnormide vahel näeb.
Teise eelotsuse küsimuse osas eelotsusetaotlus nendele nõuetele ei vasta.
Nimelt, nagu märgib kohtujurist oma ettepaneku punktides 68‐74, ei võimalda see otsus mõista põhjuseid, miks eelotsusetaotluse esitanud kohus kahtleb põhikohtuasjas kohaldatavate õigusnormide kooskõlas harta artikliga 15, ega sisalda teavet, mis aitaks Euroopa Kohtul anda eelotsusetaotluse esitanud kohtule liidu õiguse tõlgenduse, mida see kohus vajab tema käsitletava õigusliku probleemi lahendamiseks.
Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et Euroopa Kohus võib keelduda liikmesriigi kohtu esitatud eelotsuse küsimusele vastamisest vaid juhul, kui on selge, et taotletud liidu õiguse tõlgendusel ei ole mingit seost põhikohtuasja asjaolude või esemega või kui kõnealune probleem on oletuslik või kui Euroopa Kohtule ei ole teada eelotsuse küsimustele tarviliku vastuse andmiseks vajalikud faktilised ja õiguslikud asjaolud (vt selle kohta kohtuotsus OTP Bank, C‑672/13,
EU:C:2015:185
, punkt 27 ja seal viidatud kohtupraktika).
Ent arvestades, et Euroopa Kohtul puudub vajalik teave eelotsuse küsimustele tarviliku vastuse andmiseks, on teine küsimus vastuvõetamatu.
Kolmas küsimus
Kolmandas küsimuses soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada seda, kas ELTL artiklit 102 ja artikli 106 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et turgu valitseva seisundi kuritarvitamise keeldu tuleb proviisori kutseala suhtes kohaldada piiranguteta, sest traditsioonilise apteegi omanikust proviisor saab – riikliku tervishoiuteenistusega sõlmitud lepingu alusel ravimeid müües – kasu para-apteekide omanikele kehtestatud keelust müüa C‑klassi ravimeid, ilma et keeld oleks arvestatavalt põhjendatud proviisori kutseala vaieldamatu eripäraga, mis tuleneb avalikust huvist kaitsta kodanike tervist.
Vastavalt väljakujunenud praktikale ei ole ainuüksi valitseva seisundi tekitamise asjaolu eri- või ainuõiguste andmise teel EÜ artikli 106 lõike 1 tähenduses iseenesest vastuolus EÜ artikliga 102. Liikmesriik rikub nimelt neis kahes sättes kehtestatud keelde ainult juhul, kui kõnealune ettevõtja viiakse temale antud eri- või ainuõiguste lihtsa kasutamisega oma valitseva seisundi kuritarvitamiseni, või juhul, kui need õigused võivad tekitada olukorra, kus ettevõtja peab sellise kuritarvituse toime panema (kohtuotsus Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, C‑451/03,
EU:C:2006:208
, punkt 23 ja seal viidatud kohtupraktika).
Seetõttu tuleb vastata mitte ainult küsimusele, kas põhikohtuasjas käsitletava liikmesriigi regulatsiooniga antakse apteekidele eri- või ainuõigusi ELTL artikli 106 lõike 1 tähenduses, vaid ka sellele, kas niisugune regulatsioon võis viia valitseva seisundi kuritarvitamiseni (vt selle kohta kohtuotsus Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, C‑451/03,
EU:C:2006:208
, punkt 24).
Kuid nagu märkis ka kohtujurist oma ettepaneku punktides 79 ja 82, puuduvad eelotsusetaotluses igasugused selgitused põhjuste kohta, miks arvab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et põhikohtuasjas käsitletavad õigusaktid ei ole kooskõlas ELTL artiklitega 102 ja 106. Ta ei selgita muu hulgas seda, miks võivad need aktid viia proviisorid oma seisundi kuritarvitamiseni.
Selle kohta tuleb meenutada, et vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 20 meenutatud kohtupraktikale on siseriikliku kohtu esitatud eelotsuse küsimus vastuvõetamatu, kui see kohus ei esita Euroopa Kohtule eelotsuse küsimustele tarviliku vastuse andmiseks vajalikke faktilisi ja õiguslikke asjaolusid.
Arvestades, et Euroopa Kohtul puudub vajalik teave eelotsuse küsimustele tarviliku vastuse andmiseks, on ka kolmas küsimus vastuvõetamatu.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:

Tribunale amministrativo regionale per la Sicilia (Itaalia) 9. oktoobri 2012. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotluse küsimused, mille juurde see kohus jäi, on vastuvõetamatud.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: itaalia.