CELEX: 62010CJ0095
Pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumi
Direktīva 2004/18/EK
47. panta 2. punkts
Tieša iedarbība
Piemērojamība direktīvas II B pielikumā ietilpstošajiem pakalpojumiem

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt atbilstošās Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta
Direktīvas 2004/18/EK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts [būvdarbu,
piegādes un pakalpojumu publiskā iepirkuma] līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru (OV L 134, 114. lpp.), tiesību
normas.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp
Strong Segurança SA
(turpmāk tekstā – “
Strong Segurança
”) un
Município de Sintra
(Sintras pašvaldība, Portugāle) par novērošanas un drošības pakalpojumu līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu attiecībā uz
šīs pašvaldības iekārtām.

Atbilstošās tiesību normas

Atbilstošās Direktīvas 2004/18 tiesību normas
Preambulas 18. un 19. apsvērumā ir noteikts:
“(18) Šīs direktīvas procedūras noteikumu piemērošanas un uzraudzības veikšanas nolūkā pakalpojumu jomu vislabāk var raksturot,
sadalot to kategorijās atbilstīgi īpašām kopējās klasifikācijas pozīcijām un šīs kategorijas atkarībā no sistēmas, ko uz tām
attiecina, apkopojot divos pielikumos, II A un II B. Šīs direktīvas noteikumi, kas attiecas uz II B pielikumā minētajiem pakalpojumiem,
neierobežo īpašo Kopienas noteikumu piemērošanu attiecīgajiem pakalpojumiem.
(19)      Pārejas laikā šī direktīva pilnībā jāpiemēro tikai tiem pakalpojumu valsts [publiskā iepirkuma] līgumiem, kuros tās noteikumi
ļauj izmantot visas starpvalstu tirdzniecības apjoma palielināšanas iespējas. Pārējie pakalpojumu līgumi minētajā pārejas
laikā jāuzrauga, pirms attiecībā uz tiem pieņemt lēmumu par pilnīgu šīs direktīvas piemērošanu. Tādēļ jānosaka šādas uzraudzības
mehānisms. Šim mehānismam vienlaikus jāļauj interesentiem piekļūt atbilstošajai informācijai.”
Saskaņā ar 1. panta 2. punkta d) apakšpunkta pirmo daļu:
“Pakalpojumu valsts līgumi” [pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumi] ir valsts līgumi [publiskā iepirkuma līgumi], kuri nav
būvdarbu vai piegādes līgumi un kuru mērķis ir II pielikumā minēto pakalpojumu sniegšana.”
2. pantā ar nosaukumu “Līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas principi” ir noteikts:
“Līgumslēdzējas iestādes pret visiem komersantiem izturas vienādi un nediskriminējoši un rīkojas pārredzami.”
4. panta ar nosaukumu “Komersanti” 2. punktā ir paredzēts:
“Piedāvājumu iesniedzēji vai kandidāti var būt komersantu grupas. Līgumslēdzējas iestādes nedrīkst prasīt, ka piedāvājuma
vai dalības pieteikuma iesniegšanas nolūkā šīm grupām jābūt īpašai juridiskajai formai; tomēr no atlasītās grupas, ja tai
ir piešķirtas līguma slēgšanas tiesības, to var prasīt tiktāl, cik šāda maiņa vajadzīga, lai apmierinoši strādātu pēc līguma.”
III sadaļas II nodaļā ar nosaukumu “Pakalpojumu valsts [publiskā iepirkuma] līgumiem piemērojamā kārtība” ir 20.–22. pants.
20. pantā ar nosaukumu “Pakalpojumu līgumi, kas uzskaitīti II A pielikumā” ir paredzēts:
“Tādu līgumu slēgšanas tiesības, kuru priekšmets ir II A pielikumā uzskaitītie pakalpojumi, piešķir saskaņā ar 23. līdz 55. pantu.”
Saskaņā ar 21. pantu ar nosaukumu “Pakalpojumu līgumi, kas uzskaitīti II B pielikumā”:
“Uz līgumiem, kuru priekšmets ir II B pielikumā uzskaitītie pakalpojumi, attiecina vienīgi 23. pantu un 35. panta 4. punktu.”
23. pants, kas ir ietverts IV nodaļā ar virsrakstu “Īpaši noteikumi attiecībā uz reglamentējošām specifikācijām un līguma
dokumentiem”, attiecas uz tehniskajām specifikācijām, kurām ir jābūt iekļautām līguma dokumentos, lai pretendentiem sniegtu
vienādas piekļuves iespēju un neradītu nepamatotus šķēršļus publiskā iepirkuma konkursa atklātībai, un šīs pašas direktīvas
35. panta 4. punkts, kas ir ietverts tās VI nodaļā ar virsrakstu “Izsludināšanas un pārredzamības noteikumi”, attiecas uz
līgumslēdzēju iestāžu informēšanas pienākumu saistībā ar līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras rezultātiem.
II B pielikuma 23. kategorijā ietilpst “izmeklēšanas un drošības pakalpojumi [..]”.
47. panta ar nosaukumu “Ekonomiskais un finanšu stāvoklis [Ekonomiskās un finanšu iespējas]” 2. punktā ir paredzēts:
“Komersants attiecīgā gadījumā un konkrēta līguma vajadzībām var izmantot citu juridisko personu kompetenci [iespējas] neatkarīgi
no tā, kāds ir to starpā pastāvošo saistību tiesiskais raksturs. Šādā gadījumā komersantam jāpierāda līgumslēdzējai iestādei
tas, ka viņa rīcībā būs vajadzīgie resursi, šai nolūkā, piemēram, uzrādot minēto juridisko personu apņemšanās rakstu.”
48. pantā ar nosaukumu “Tehniskās un/vai profesionālās iespējas” ir 3. punkts, kura saturs būtībā ir identisks iepriekšējās
tiesību normas saturam.
Saskaņā ar 80. panta 1. punktu normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai izpildītu Direktīvas 2004/18 prasības,
dalībvalstīs stājas spēkā ne vēlāk kā 2006. gada 31. janvārī un tās par to tūlīt informē Eiropas Komisiju.

Valsts tiesiskais regulējums
Direktīvas 2004/18 transponēšana Portugāles tiesībās tika veikta ar 2008. gada 29. janvāra dekrētlikumu Nr. 18/2008 par publiskā
iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību kodeksa pieņemšanu (
Código dos Contratos Públicos
); tas tika publicēts tajā pašā datumā un stājās spēkā sešus mēnešus pēc tā publicēšanas.

Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
Ar paziņojumu, kas publicēts 2008. gada 15. jūlija
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
,
Município de Sintra
izziņoja starptautisku atklātu konkursu par pašvaldības novērošanas iekārtu un drošības pakalpojumu līguma slēgšanas tiesību
iegūšanu 2009. un 2010. gadam. Šis konkurss tika reglamentēts ar konkursa paziņojuma dokumentiem un ar tiem saistītajām specifikācijām,
un līguma slēgšanas tiesības bija piešķiramas saskaņā ar vispārīgi ekonomiski izdevīgākā piedāvājuma kritēriju.

Strong Segurança
izvirzīja savu kandidatūru šim konkursam un iesniedza tam vajadzīgos dokumentus. Turklāt tā pievienoja savam piedāvājumam
sabiedrības
Trivalor
(
SGPS
)
SA
(turpmāk tekstā – “
Trivalor
”) garantijas vēstuli, kurā šī sabiedrība sniedza šādu paziņojumu:
“Ņemot vērā pilnīgi tiešu (100 %) kontroles saikni starp
Trivalor
un
Strong Segurança
[..], saskaņā ar Komercsabiedrību kodeksu (
Código das Sociedades Comerciais
)
Trivalor
ir atbildīga par
Strong Segurança
pienākumu izpildi.
Šajā ziņā paziņojam, ka mēs apņemamies:
–        nodrošināt, ka
Strong Segurança
[..] rīcībā būs tehniskie un finansiālie resursi, kas ir vajadzīgi labai no līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas izrietošo
pienākumu izpildei;
–        atlīdzināt
Município de Sintra
jebkurus zaudējumus, kas, ja līguma slēgšanas tiesības tiks piešķirtas, varētu rasties gadījumā, ja līgums netiktu labi izpildīts.”
Konkursa komisija sākotnēji nolēma līguma slēgšanas tiesības piešķirt
Strong Segurança
, jo tās piedāvājums saņēma augstāko novērtējumu. Tomēr pēc tam, kad konkurējoša sabiedrība iesniedza sūdzību, konkursa komisija,
apgalvojot, ka
Strong Segurança
nebija atļauts izmantot tādas trešās personas ekonomiskās un finansiālās iespējas kā
Trivalor
, pārskatīja savu vērtējumu un piedāvāja piešķirt līguma slēgšanas tiesības konkurējošai sabiedrībai, kas bija iesniegusi
sūdzību. 2009. gada 11. februāra apspriedes laikā
Município de Sintra
apstiprināja šo piedāvājumu un nolēma piešķirt minētajai konkurējošai sabiedrībai līguma slēgšanas tiesības par pakalpojumiem,
uz kuriem attiecās 2009. un 2010. gada konkurss.

Tribunal Administrativo e Fiscal de Sintra
[Sintras Administratīvā un nodokļu tiesa] noraidīja
Strong Segurança
prasību, kas bija celta par šo lēmumu, un
Tribunal Central Administrativo Sul
[Dienvidu Centrālā administratīvā tiesa] ar 2009. gada 10. septembra spriedumu šo spriedumu apstiprināja. Tādēļ
Strong Segurança
cēla apelāciju par šo pirmo spriedumu
Supremo Tribunal Administrativo
[Augstākajā administratīvajā tiesā].
Iesniedzējtiesa uzsver, ka centrālais jautājums, kas šajā gadījumā rodas, ir par to, vai Direktīvas 2004/18 47. panta 2. punkts
tāpat ir piemērojams pakalpojumiem, kas ietilpst šīs direktīvas II B pielikumā, piemēram, tiem, uz kuriem attiecas procedūra
pamata lietā. Tomēr iesniedzējtiesa norāda, pirmkārt, ka šī procedūra bija sākusies pirms dekrētlikuma Nr. 18/2008 stāšanās
spēkā un, otrkārt, ka, uzsākot šo procedūru, direktīvas transponēšanas termiņš jau bija beidzies.
Līdz ar to pirmais jautājums, kas šajā ziņā rodas, ir par to, vai Direktīvas 2004/18 47. panta 2. punktam ir tieša iedarbība.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka šīs tiesību normas pirmā daļa saskaņā ar Tiesas judikatūru ir pietiekami skaidra, precīza un beznosacījumu,
tādēļ tā dalībvalstij neatstāj nekādu rīcības brīvību. Tomēr attiecībā uz šīs tiesību normas otro daļu iesniedzējtiesa izsaka
šaubas, jo šī daļa, šķiet, atstāj dalībvalstīm zināmu rīcības brīvību attiecībā uz to, kas ir jāpierāda un kādus pierādīšanas
līdzekļus var izvēlēties, lai komersants, atsaucoties uz citu uzņēmumu iespējām, pierādītu līgumslēdzējai iestādei savas ekonomiskās
un finansiālās iespējas.
Otrais šajā gadījumā uzdotais jautājums ir par Direktīvas 2004/18 47. panta 2. punkta interpretāciju, uz kuru Tiesas judikatūrā
neesot sniegta atbilde. Iesniedzējtiesa norāda, ka, piemērojot šai tiesību normai stingri literāru interpretāciju, būtu jānonāk
pie secinājuma, ka tā ir piemērojama tikai tiem pakalpojumu līgumiem, kas ietilpst II A pielikumā. Tomēr tā uzsver, ka attiecībā
uz pakalpojumu līgumiem, kas ietilpst II B pielikumā, šī interpretācija izslēgtu iespēju piemērot tādus nozīmīgus Direktīvas 2004/18
noteikumus kā, piemēram, tie, kuros ir paredzēti kandidātu kvalitatīvās atlases kritēriji (45.–52. pants), kā arī līguma slēgšanas
tiesību piešķiršanas kritēriji (53.–55. pants).
Tā kā pastāvēja šaubas par šādas interpretācijas pareizību un apzinoties, ka tā ir pēdējās instances tiesa,
Supremo Tribunal Administrativo
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai [..] Direktīvas 2004/18/EK [..] 47. pants kopš 2006. gada 31. janvāra ir tieši piemērojams valsts tiesību sistēmā tādā
nozīmē, ka tas personām piešķir tiesības, uz kurām tās var atsaukties tiesvedībā pret Portugāles valsts pārvaldes iestādēm?
2)      Vai apstiprinošas atbildes gadījumā – neatkarīgi no minētās direktīvas 21. panta noteikumiem – minētā tiesību norma ir piemērojama
[Direktīvas 2004/18] II B pielikumā minēto pakalpojumu līgumiem?”

Par prejudiciālajiem jautājumiem

Par otro jautājumu
Ar šo jautājumu, kas ir jāizvērtē vispirms, iesniedzējtiesa jautā, vai Direktīvas 2004/18 47. panta 2. punkts ir piemērojams
arī līgumiem par pakalpojumiem, kas ietilpst šīs direktīvas II B pielikumā, neraugoties uz to, ka šāda piemērojamība neizriet
no citu minētās direktīvas atbilstošo tiesību normu, it īpaši 21. panta, teksta.
Lai atbildētu uz šo jautājumu, vispirms ir jānorāda, ka Direktīvā 2004/18 netika no jauna ieviests pakalpojumu līgumu iedalījums
atkarībā no to klasifikācijas divās atsevišķās kategorijās. Tas pastāvēja jau laikā, kad bija spēkā Padomes 1992. gada 18. jūnija
Direktīva 92/50/EEK par procedūru koordinēšanu valsts pakalpojumu līgumu piešķiršanai (OV L 209, 1. lpp.), kas tika kodificēta
un pārveidota ar Direktīvu 2004/18.
Vēl ir jānorāda, ka Direktīvas 2004/18 preambulas apsvērumos jau nepārprotami ir norādīts, ka pakalpojumu līgumi būtu jānošķir
atkarībā no tā, vai tie ietilpst II A vai II B pielikumā.
Tā Direktīvas 2004/18 preambulas 18. apsvērumā ir noteikts, ka šīs direktīvas noteikumu piemērošanai pakalpojumi ir jāsadala
kategorijās, apkopojot tos divos pielikumos, II A un II B, atkarībā no tā, kāda sistēma uz tiem ir attiecināma.
Savukārt Direktīvas 2004/18 preambulas 19. apsvērumā ir atspoguļota likumdevēja griba pārejas laikā ierobežot šīs direktīvas
pilnīgu piemērošanu, to piemērojot tikai tiem pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumiem, kuros tās noteikumi ļauj izmantot visas
starpvalstu tirdzniecības apjoma palielināšanas iespējas, kas ir pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumi, kas ietilpst II A pielikumā,
un pārējos pakalpojumu līgumus, proti, tos, kas ietilpst II B pielikumā, šajā pārejas laikā pakļaut uzraudzības mehānismam,
pirms attiecībā uz tiem tiek pieņemts lēmums par pilnīgu Direktīvas 2004/18 piemērošanu.
Šis pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumu iedalījums, kas norādīts minētajos apsvērumos, ir izskaidrots Direktīvas 2004/18
tiesību normās.
Proti, 20. pantā tādu līgumu slēgšanas tiesībām, kuru priekšmets ir II A pielikumā uzskaitītie pakalpojumi, praktiski ir paredzēts
pilnībā piemērot šīs direktīvas tiesību normas, bet 21. pantā ir atsauces tikai uz 23. pantu un 35. panta 4. punktu un tātad
pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumiem, kas ietilpst II B pielikumā, ir paredzēts piemērot “tikai” līgumslēdzēju iestāžu
pienākumu par tehniskajām specifikācijām attiecībā uz šādiem pakalpojumu līgumiem, kā arī to pienākumu informēt Komisiju par
līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras rezultātiem.
Pretēji
Strong Segurança
apgalvotajam nav nekādu norāžu, kas izrietētu no Direktīvas 2004/18 tiesību normu teksta vai tās būtības, vai sistēmas, –
par to, ka pakalpojumu iedalījums divās kategorijās būtu pamatots ar atšķirību starp šīs direktīvas “materiālajiem noteikumiem”
un “procesuālajiem noteikumiem”. Turklāt, kā pamatoti norāda Komisija, šāda iedalījuma dēļ varētu rasties tiesiska neskaidrība
attiecībā uz minētās direktīvas atšķirīgo noteikumu piemērošanas jomu.
Iedalījums starp sistēmām, kas pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumiem atkarībā no pakalpojumu klasifikācijas atbilstošajās
Savienības tiesību normās ir piemērojamas divās atšķirīgās kategorijās, ir paskaidrots Tiesas judikatūrā.
Proti, Tiesa ir nospriedusi, ka Direktīvas 92/50 I A un I B pielikumā (kas atbilst attiecīgi Direktīvas 2004/18 II A un II B pielikumam)
norādīto pakalpojumu klasifikācija atbilst sistēmai, kas izveidota pēdējā minētajā direktīvā un kas paredz šīs direktīvas
tiesību normu piemērošanu divos līmeņos (šajā ziņā skat. 2002. gada 14. novembra spriedumu lietā C‑411/00
Felix Swoboda
,
Recueil
, I‑10567. lpp., 55. punkts).
Turklāt Tiesa Direktīvas 92/50 kontekstā ir nospriedusi, ka, ja līgumi attiecas uz I B pielikumā minētajiem pakalpojumiem,
līgumslēdzējām iestādēm ir pienākums tikai definēt tehniskās specifikācijas, atsaucoties uz valsts standartiem, ar kuriem
tiek transponēti Eiropas standarti, kam ir jābūt ietvertiem vispārējos dokumentos vai līguma dokumentos, kas attiecas uz katru
konkrēto līgumu, un ir jānosūta EKOPB (Eiropas Kopienu Oficiālo publikāciju birojs) paziņojums par līguma slēgšanas tiesību
piešķiršanas procedūras rezultātiem (skat. 2007. gada 13. novembra spriedumu lietā C‑507/03 Komisija/Īrija, Krājums, I‑9777. lpp.,
24. punkts).
Tāpat Tiesa ir norādījusi, ka Savienības likumdevējs ir pieņēmis, ka līgumi, kas attiecas uz pakalpojumiem, kas minēti Direktīvas 92/50
I B pielikumā, ņemot vērā to specifisko raksturu, nav
a priori
saistīti ar pietiekamām pārrobežu interesēm, kas var attaisnot, ka to slēgšanas tiesību piešķiršana tiek veikta atbilstoši
konkursa procedūrai, kas paredzēta, lai ļautu citu dalībvalstu uzņēmumiem iepazīties ar paziņojumu par paredzamo publisko
iepirkumu un pieteikties tam (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Īrija, 25. punkts). Tomēr Tiesa ir
uzskatījusi, ka pat šādiem līgumiem, ja tie ir saistīti ar zināmām pārrobežu interesēm, ir piemērojams vispārējais pārskatāmības
un vienlīdzīgas attieksmes princips, kas izriet no LESD 49. un 56. panta (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Komisija/Īrija, 26. un 29.–31. punkts).
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ir jāsecina, ka ar Direktīvu 2004/18 izveidotā sistēma dalībvalstīm tieši nerada pienākumu
piemērot šīs direktīvas 47. panta 2. punktu arī tiem publiskā iepirkuma līgumiem, kas attiecas uz pakalpojumiem, kuri ietilpst
šīs direktīvas II B pielikumā.
Attiecībā uz Komisijas argumentiem, ka vispārējā Direktīvai 2004/18 raksturīgā “efektīva konkurences” principa dēļ varētu
rasties šāds pienākums, ir jānorāda, ka, lai arī efektīva konkurence ir minētās direktīvas galvenais mērķis, šī mērķa dēļ,
lai arī cik tas būtu svarīgs, nevar tikt veikta interpretācija, kas būtu pretrunā skaidrajiem šīs direktīvas noteikumiem,
kuros tās 47. panta 2. punkts nav minēts kā viena no tiesību normām, kas līgumslēdzējām iestādēm ir jāpiemēro, piešķirot līguma
slēgšanas tiesības attiecībā uz pakalpojumiem, kuri minēti šīs direktīvas II B pielikumā.
Tomēr saskaņā ar iepriekš minēto judikatūru tāpat ir jāizvērtē, vai gadījumā, ja šāds līgums būtu saistīts ar zināmām pārrobežu
interesēm, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai, tostarp ņemot vērā, ka pamata lietā konkursa paziņojums tika publicēts
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
, tāds pienākums kā Direktīvas 2004/18 47. panta 2. punktā minētais var izrietēt no vispārējo pārskatāmības un vienlīdzīgas
attieksmes principu piemērošanas.
Attiecībā, pirmkārt, uz pārskatāmības principu ir jāatzīst, ka šis princips nav pārkāpts, ja tāds pienākums kā Direktīvas 2004/18
47. panta 2. punktā minētais nav paredzēts līgumslēdzējām iestādēm attiecībā uz līgumiem par pakalpojumiem, kas minēti šīs
direktīvas II B pielikumā. Proti, tas, ka komersants nevar atsaukties uz citu uzņēmumu ekonomiskajām un finansiālajām iespējām,
nav saistīts ar līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras pārskatāmību. Turklāt ir jānorāda, ka Direktīvas 2004/18
23. panta un 35. panta 4. punkta piemērošana tādu līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru laikā, kas attiecas uz šādiem,
tā saucamajiem “neprioritārajiem” pakalpojumiem, tāpat ir paredzēta, lai nodrošinātu šo līgumu īpašajai būtībai atbilstošu
pārskatāmības pakāpi.
Otrkārt, ir jānorāda, ka, neraugoties uz šajā direktīvā paredzēto iedalījumu, arī vienlīdzīgas attieksmes principa dēļ, piešķirot
līguma slēgšanas tiesības pakalpojumiem, kas minēti II B pielikumā, nevar tikt paredzēts tāds pienākums kā Direktīvas 2004/18
47. panta 2. punktā minētais.
Proti, šāda pienākuma neesamība nevar radīt nekādu tiešu vai netiešu diskrimināciju pilsonības vai uzņēmējdarbības vietas
dēļ.
Ir jāuzsver, ka tik plašas pieejas vienlīdzīgas attieksmes piemērošanā dēļ līgumiem par pakalpojumiem, kas minēti Direktīvas 2004/18
II B pielikumā, varētu kļūt piemērojamas citas būtiskas šīs direktīvas tiesību normas, piemēram, – kā norādījusi iesniedzējtiesa
– tiesību normas, kurās ir paredzēti kandidātu kvalitatīvās atlases kritēriji (45.–52. pants), kā arī līguma slēgšanas tiesību
piešķiršanas kritēriji (53.–55. pants). Tas ietvertu risku, ka Direktīvā 2004/18 paredzētajai atšķirībai starp II A un II B pielikumā
iekļautajiem pakalpojumiem, kā arī tās piemērošanai divos līmeņos – saskaņā ar Tiesas judikatūrā lietotajiem terminiem – tiks
atņemta jebkāda lietderīgā iedarbība.
Ir jāpiebilst, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru līgumiem par pakalpojumiem, kas minēti Direktīvas 2004/18 II B pielikumā, ir
īpašs raksturs (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Īrija, 25. punkts). Tā vismaz dažiem no šiem pakalpojumiem ir īpašas
iezīmes, kas varētu attaisnot, ka līgumslēdzēja iestāde personiski un konkrēti ņem vērā katra kandidāta individuāli iesniegto
piedāvājumu. Tā tas ir, piemēram, “juridisko pakalpojumu”, “personāla izvietošanas un piegādes pakalpojumu”, “izglītības un
profesionālās apmācības pakalpojumu” vai arī “izmeklēšanas un drošības pakalpojumu” gadījumā.
Līdz ar to vispārējie pārskatāmības un vienlīdzīgas attieksmes principi attiecībā uz līgumiem par pakalpojumiem, kuri ir minēti
šīs direktīvas II B pielikumā, neparedz līgumslēdzējām iestādēm tādu pienākumu kā Direktīvas 2004/18 47. panta 2. punktā minētais.
Tomēr Direktīvas 2004/18 piemērošanas jomas norobežošana – kā izriet no minētās direktīvas preambulas 19. apsvēruma – atbilst
Savienības likumdevēja progresīvajai pieejai, kas, lai arī, protams, šajā apsvērumā minētajā pārejas laikā neparedz pienākumu,
piešķirot tādas līgumu slēgšanas tiesības kā pamata lietā, piemērot 47. panta 2. punktu, tomēr neliedz dalībvalstīm un, iespējams,
līgumslēdzējai iestādei iespēju attiecīgi savos tiesību aktos vai līguma dokumentos paredzēt, ka iepriekš minētās tiesību
normas ir piemērojamas šādiem līgumiem.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Direktīva 2004/18 dalībvalstīm nerada pienākumu piemērot
šīs direktīvas 47. panta 2. punktu arī līgumiem par pakalpojumiem, kas minēti šīs direktīvas II B pielikumā. Tomēr šī direktīva
neliedz dalībvalstīm un, iespējams, līgumslēdzējām iestādēm iespēju attiecīgi savos tiesību aktos vai līguma dokumentos paredzēt
šādu piemērošanu.

Par pirmo jautājumu
Ņemot vērā atbildi, kas sniegta uz otro jautājumu, uz pirmo jautājumu nav jāatbild.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīva 2004/18/EK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes
valsts līgumu un pakalpojumu valsts [būvdarbu, piegādes un pakalpojumu publiskā iepirkuma] līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas
procedūru, dalībvalstīm nerada pienākumu piemērot šīs direktīvas 47. panta 2. punktu arī līgumiem par pakalpojumiem, kas minēti
šīs direktīvas II B pielikumā. Tomēr šī direktīva neliedz dalībvalstīm un, iespējams, līgumslēdzējām iestādēm iespēju attiecīgi
savos tiesību aktos vai līguma dokumentos paredzēt šādu piemērošanu.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – portugāļu.