CELEX: 62007TJ0398
Конкуренция
Злоупотреба с господстващо положение
Испански пазари за широколентов интернет достъп
Решение, с което се установява нарушение на член 82 ЕО
Определяне на цените
Ценова преса
Лоялно сътрудничество
Прилагане ultra vires на член 82 ЕО
Правна сигурност
Защита на оправданите правни очаквания

Фактическа обстановка
Telefónica SA е дружеството майка на групата Telefónica, бивш държавен монополист в сектора на далекосъобщенията в Испания. През периода, до който се отнася Решение C (2007) 3196 окончателен на Комисията от 4 юли 2007 година относно производство съгласно член 82 [ЕО] (дело COMP/38.784 — Wanadoo España срещу Telefónica) (наричано по-нататък „обжалваното решение“), тоест от септември 2001 г. до декември 2006 г., Telefónica предоставя широколентови услуги чрез дъщерното си дружество Telefónica de España SAU (наричано по-нататък „TESAU“), както и чрез други две дъщерни дружества, Telefónica Data de España SAU и Terra Networks España SA, които се вливат в TESAU съответно на 30 юни и на 7 юли 2006 г. (съображения 11, 13 и 19—21 от обжалваното решение). Telefónica и дъщерните му дружества (наричани по-нататък заедно „Telefónica“) представляват един и същ стопански субект през целия период, до който се отнася разследването (съображение 12 от обжалваното решение).
Преди пълната либерализация на далекосъобщителните пазари през 1998 г. Telefónica се притежава от испанската държава и се ползва от законен монопол за доставка на дребно на далекосъобщителни услуги по фиксирани линии. Понастоящем то експлоатира единствената фиксирана телефонна мрежа с национален обхват (съображение 13 от обжалваното решение).
На 11 юли 2003 г. Wanadoo España SL (понастоящем France Telecom España SA) подава жалба до Комисията на Европейските общности, като твърди, че маржът между цените на едро, които дъщерните дружества на Telefónica прилагат за конкурентите си за доставката на едро на широколентов достъп в Испания, и прилаганите от тях за крайните потребители цени на дребно не е достатъчен, за да могат конкурентите на Telefónica да го конкурират (съображение 26 от обжалваното решение).
На 18 ноември 2004 г. Комисията отправя искане за предоставяне на информация до Comisión del Mercado de las Telecomunicaciones (CMT, Комисия за пазара на далекосъобщителни услуги в Испания).
На 17 декември 2004 г. Комисията изпраща електронно писмо до CMT, с което иска допълнителна информация спрямо поисканата на 18 ноември 2004 г. Тя отправя искане за допълнителна информация до CMT и на 17 януари 2005 г.
На 20 декември 2004 г., 26 януари 2005 г. и 2 февруари 2005 г. CMT отговаря на исканията на Комисията за предоставяне на информация от 18 ноември 2004 г., 17 декември 2004 г. и 17 януари 2005 г.
На 20 февруари 2006 г. Комисията изпраща изложение на възраженията на Telefónica, което отговаря на 19 май 2006 г. (съображение 27 от обжалваното решение).
На 15 май 2006 г. Комисията уведомява CMT, че ако желае да участва в изслушването, трябва да подаде молба за това до служителя по изслушването. На 24 май 2006 г. Комисията изпраща до CMT неповерителен вариант на изложението на възраженията и я приканва да представи становището си писмено.
На 12 и 13 юни 2006 г. е проведено изслушване по искане на Telefónica. Последното, подалото жалба лице и третите заинтересовани лица получават възможност да бъдат изслушани и да представят становищата си по проблемите, изтъкнати от Комисията в изложението на възраженията (съображение 30 от обжалваното решение). CMT представя устно становище. На 26 юни 2006 г. тя отговаря на няколко въпроса, поставени от подалото жалба лице по време на изслушването.
На 11 януари 2007 г. Комисията изпраща на Telefónica писмо, с което го приканва да представи становището си по изводите, които тя възнамерява да направи въз основа на новите обстоятелства, непосочени в изложението на възраженията. Telefónica отговаря на това писмо на 12 февруари 2007 г. (съображение 31 от обжалваното решение).
На 12 юни 2007 г. председателят на CMT изпраща писмо до Комисията, с което я уведомява за последиците от обжалваното решение в нормативен план и изразява съжаление за липсата на ефективно сътрудничество между Комисията и CMT по време на производството. Комисията отговаря с писмо от 21 август 2007 г.
На 14 юни 2007 г. е проведена среща между Комисията и CMT.
На 15 юни 2007 г. CMT участва в качеството на експерт в заседание на Консултативния комитет по ограничителни практики и господстващо положение, предвиден в член 14 от Регламент (ЕО) № 1/2003 на Съвета от 16 декември 2002 година относно изпълнението на правилата за конкуренция, предвидени в членове 81 [ЕО] и 82 [ЕО] (
ОВ L 1, 2003 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 167).
Обжалваното решение
На 4 юли 2007 г. Комисията приема решението, срещу което е подадена настоящата жалба.
На първо място в обжалваното решение Комисията определя три съответни продуктови пазара — един пазар на дребно на широколентови услуги и два пазара на едро на широколентови услуги (съображения 145—208 от обжалваното решение).
Съгласно обжалваното решение съответният пазар на дребно включва всички недиференцирани широколентови продукти, независимо дали се предоставят чрез ADSL (Asymmetric Digital Subscriber Line, асиметрична цифрова абонатна линия) или чрез която и да е друга технология, разпространена на „масовия пазар“ за домашни и други потребители. За сметка на това този пазар не включва услугите за широколентов достъп по поръчка, които са насочени главно към „големи клиенти“ (съображение 153 от обжалваното решение).
По отношение на пазарите на едро Комисията посочва, че се предлагат три оферти на едро, а именно референтна оферта за необвързан достъп до абонатна линия, която се предлага на пазара само от Telefónica, оферта на едро на регионално равнище (GigADSL, наричана по-нататък „продуктът за регионалния пазар на едро“), също предлагана единствено от Telefónica, и няколко оферти на едро на национално равнище, предлагани както от Telefónica (ADSL-IP и ADSL-IP Total, наричани по-нататък „продуктът за националния пазар на едро“), така и от други оператори въз основа на необвързан достъп до абонатна линия и/или на продукта за регионалния пазар на едро (съображение 75 от обжалваното решение).
За да определи съответните в настоящия случай пазари на едро, Комисията анализира дали посочените в предходната точка продукти за достъп на едро принадлежат към един и същ продуктов пазар или към различни продуктови пазари (съображение 162 от обжалваното решение). В това отношение Комисията приема, че продуктът за регионалния пазар на едро и необвързаният достъп до абонатна линия не са заменими (съображения 163—182 от обжалваното решение). Комисията приема също, че не е налице достатъчна заменимост между продуктите за регионалния и за националния пазар на едро (съображения 183—195 от обжалваното решение), като същевременно пояснява, че точните граници между регионалния и националния пазар на едро не са определящи предвид господстващото положение на Telefónica на всеки един от тези пазари (съображение 195 от обжалваното решение). Накрая Комисията приема, че технологиите за широколентов достъп, различни от ADSL, и по-специално достъпът чрез кабел, не могат да се считат за заменими с офертите за ADSL (съображения 196—207 от обжалваното решение). Комисията заключава, че съответните за целите на обжалваното решение пазари на едро включват продукта за регионалния пазар на едро и продукта за националния пазар на едро, с изключение на услугите на едро за достъп чрез кабел и на различните от ADSL технологии (съображения 6 и 208 от обжалваното решение).
Съгласно обжалваното решение съответните географски пазари на едро и на дребно са с национален обхват (територията на Кралство Испания) (съображение 209 от обжалваното решение).
На второ място Комисията установява, че Telefónica заема господстващо положение на двата съответни пазара на едро (съображения 223—242 от обжалваното решение). Така през разглеждания период Telefónica притежавало монопол върху доставката на продукта за регионалния пазар на едро и дял от повече от 84 % за продукта за националния пазар на едро (съображения 223 и 235 от обжалваното решение). Съгласно обжалваното решение (съображения 243—277) Telefónica заемало господстващо положение и на пазара на дребно.
На трето място Комисията проверява дали Telefónica е злоупотребило с господстващото си положение на съответните пазари (съображения 278—694 от обжалваното решение). В това отношение Комисията приема, че Telefónica е нарушило член 82 ЕО, като е наложило на конкурентите си несправедливи цени под формата на ценова преса между цените за широколентов достъп на дребно на испанския „масов“ пазар и цените за широколентов достъп на едро на регионално и национално равнище през периода от септември 2001 г. до декември 2006 г. (съображение 694 от обжалваното решение).
За да установи наличието на ценова преса в настоящия случай, Комисията, първо, припомня правната уредба, в контекста на която Telefónica предоставя продуктите за регионалния и националния пазар на едро, по-специално наложеното от испанското право задължение за Telefónica да предоставя при справедливи условия достъп на едро на регионално и национално равнище. Комисията припомня също задължението, наложено на Telefónica от CMT от март 1999 г., да предоставя продукта за регионалния пазар на едро и посочва, че Telefónica е започнало да предлага продукта ADSL-IP Total по собствена инициатива от септември 1999 г., а CMT е наложила на Telefónica задължение да предоставя достъп до ADSL-IP от април 2002 г. (съображения 288 и 289 от обжалваното решение).
Второ, по отношение на метода за изчисляване на ценовата преса Комисията приема, че 1) равнището на ефективност на конкурентите на Telefónica трябва да се преценява в зависимост от разходите на последното надолу по веригата (метод на „конкурента със същата ефективност“) (съображения 311—315 от обжалваното решение), 2) в настоящия случай релевантният метод за определяне на стойността на разходите е този на дългосрочните средни пределни разходи (наричани по-нататък „ДСПР“) (съображения 316—324 от обжалваното решение), 3) оценката на рентабилността във времето може да се извърши по два метода, а именно методът, наречен „период по период“, и методът на дисконтираните парични потоци (съображения 325—385 от обжалваното решение), 4) ценовата преса трябва да се изчисли въз основа на портфейла от предлаганите от Telefónica услуги на съответния пазар на дребно (съображения 386—388 от обжалваното решение) и 5) що се отнася до избора на входящите доставки нагоре по веригата за изчисляването на възможността за поддържане на цените надолу по веригата, тарифите на Telefónica трябва да могат да се поддържат от конкурент със същата ефективност, който използва поне един от продуктите на едро на Telefónica на всеки един от съответните пазари на едро (съображения 389—396 от обжалваното решение).
Трето, Комисията изчислява дали разликата между цените на Telefónica надолу и нагоре по веригата покрива поне ДСПР на Telefónica надолу по веригата (съображения 397—511 от обжалваното решение). Като прилага посочената в предходната точка методология, Комисията изчислява, че цените на дребно на Telefónica не са могли да бъдат поддържани въз основа на продуктите ѝ на националния или регионалния пазар на едро в периода от септември 2001 г. до декември 2006 г. (съображения 512—542 от обжалваното решение).
Четвърто, по отношение на последиците от злоупотребата Комисията смята, че поведението на Telefónica вероятно е ограничило възможностите на ADSL операторите за устойчив растеж на пазара на дребно и вероятно е причинило вреда на крайните потребители. Тя приема също, че поведението на Telefónica е довело до конкретен изключващ ефект и е причинило вреди на потребителите (съображения 544—618 от обжалваното решение).
Пето, Комисията отбелязва, че поведението на Telefónica не е обективно обосновано и не води до повишаване на ефективността (съображения 619—664 от обжалваното решение).
Шесто, Комисията изтъква, че Telefónica е имало свобода на действие, за да избегне ценовата преса. Така то можело да увеличи цените си на дребно или да намали цените си на едро. Комисията добавя, че решенията на CMT във връзка с ценовата преса, чийто адресат е Telefónica, не могат да освободят последното от отговорност (съображения 665—694 от обжалваното решение).
На четвърто място Комисията установява, че в случая е засегната търговията между държавите членки, тъй като ценовата политика на Telefónica се отнася до услугите за достъп на оператор с господстващо положение, покриващи цялата територия на Кралство Испания, която представлява значителна част от вътрешния пазар (съображения 695—697 от обжалваното решение).
За определяне на размера на глобата в обжалваното решение Комисията е приложила метода, изложен в Насоките относно метода за определяне на размера на глобите, налагани съгласно член 15, параграф 2 от Регламент № 17 и член 65, параграф 5 [ВС] (
ОВ C 9, 1998 г., стр. 3
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 3, стр. 69). Предвид естеството на злоупотребата и последиците от нея, както и предвид размера на съответния географски пазар Комисията приема, че нарушението трябва да се квалифицира като „много тежко“, макар тежестта му да не е непременно еднаква през целия разглеждан период. Съгласно обжалваното решение началният размер на глобата от 90000000 EUR отчита факта, че тежестта на злоупотребата на Telefónica се е конкретизирала през съответния период, и по-специално след приемането на Решение 2003/707/ЕО на Комисията от 21 май 2003 година относно производство по прилагане на член 82 ЕО (дело COMP/C-1/37.451, 37.578, 37.579 — Deutsche Telekom AG) (
ОВ L 263, стр. 9
) (съображения 738—757 от обжалваното решение).
Към началния размер на глобата е приложен мултипликационен коефициент от 1,25, за да се вземе предвид значителният икономически капацитет на Telefónica и да се осигури достатъчно възпиращо действие на глобата, като по този начин началният ѝ размер е определен на 112500000 EUR (съображение 758 от обжалваното решение).
Тъй като нарушението е продължило от септември 2001 г. до декември 2006 г., тоест пет години и четири месеца, Комисията е увеличила началния размер на глобата с 50 %. Така основният размер на глобата е определен на 168750000 EUR (съображения 759—761 от обжалваното решение).
С оглед на наличните доказателства Комисията смята, че в настоящия случай може да се признае наличието на известни смекчаващи обстоятелства, тъй като през част от разглеждания период за някои цени на Telefónica се е прилагала секторна правна уредба. Поради това размерът на глобата на Telefónica е намален с 10 %, макар според Комисията то да е имало много по-голяма свобода за действие при определяне на цените, като вследствие на намалението размерът на глобата е определен на 151875000 EUR (съображения 765 и 766 от обжалваното решение).
Разпоредителната част на обжалваното решение гласи следното:
„
Член 1
[Telefónica] и [TESAU] са нарушили член 82 ЕО, като са приложили несправедливи цени под формата на несъразмерност между цените на едро и цените на дребно за широколентов достъп през периода от септември 2001 г. до декември 2006 г.
Член 2
За установеното в член 1 нарушение на [Telefónica] и на [TESAU] се налага глоба в размер на 151875000 EUR, при условията на солидарност“.
Производство и искания на страните
На 31 октомври 2007 г. Кралство Испания подава настоящата жалба в секретариата на Общия съд.
Кралство Испания моли Общия съд:
—
да отмени обжалваното решение,
—
да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
Комисията моли Общия съд:
—
да отхвърли жалбата,
—
да осъди Кралство Испания да заплати съдебните разноски.
Въз основа на доклад на съдията докладчик Общият съд (осми състав) реши да започне устната фаза на производството. Устните състезания и отговорите на страните на поставените от Общия съд устни въпроси са изслушани в съдебното заседание от 8 юни 2011 г.
От правна страна
В подкрепа на жалбата си Кралство Испания излага пет правни основания. Първото правно основание е изведено от неизпълнение на задължението за лоялно сътрудничество, предвидено в член 10 ЕО и в член 7, параграф 2 oт Директива 2002/21/EО на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 година относно общата регулаторна рамка за електронните съобщителни мрежи и услуги (Рамкова директива) (
ОВ L 108, стр. 33
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 35, стр. 195). Второто правно основание е изведено от нарушение на член 82 ЕО поради явни грешки в преценката на Комисията. Третото правно основание е изведено от прилагане ultra vires на член 82 ЕО. Четвъртото правно основание е изведено от нарушение на принципа на правната сигурност. На последно място, петото правно основание е изведено от нарушение на принципа на защита на оправданите правни очаквания.
По първото правно основание, изведено от неизпълнение на задължението за лоялно сътрудничество, предвидено в член 10 ЕО и в член 7, параграф 2 от Рамковата директива
С първото си правно основание Кралство Испания поддържа, че по време на разглежданото административно производство Комисията не е изпълнила задължението си за лоялно сътрудничество със CMT, предвидено в член 10 ЕО и в член 7, параграф 2 oт Рамковата директива.
Трябва да се припомни, че установеното в член 10 ЕО задължение за лоялно сътрудничество се прилага за всички органи на държавите членки, действащи в рамките на своите правомощия, както и за институциите на Съюза, които са обвързани от взаимни задължения за лоялно сътрудничество с държавите членки (Определение на Съда от 13 юли 1990 г. по дело Zwartveld и др., C-2/88 IMM, Recueil, стр. I-3365, точка 17; вж. Решение на Съда от 22 октомври 2002 г. по дело Roquette Frères,
C-94/00, Recueil, стр. I-9011
, точка 31 и цитираната съдебна практика). Това сътрудничество придобива особено голямо значение, когато — както в настоящия случай — националните органи и органите на Съюза трябва да си сътрудничат за постигането на целите на Договора, чрез координирано упражняване на съответните им правомощия (Решение по дело Roquette Frères, посочено по-горе, точка 32).
Що се отнася до оспорената от Комисията допустимост на частта от настоящото правно основание, свързана с нарушение на член 7, параграф 2 от Рамковата директива, трябва да се отбележи — както прави Комисията — че в рамките на това правно основание Кралство Испания твърди единствено че обхватът на задължението за сътрудничество не може да се ограничи до механизъм за нотифициране на проектомерките от националните регулаторни органи (наричани по-нататък „НРО“) и до последващо становище на Комисията, а не изтъква доводи, за да докаже нарушението на тази разпоредба.
В отговор на поставен в хода на съдебното заседание въпрос относно релевантността на тази разпоредба в настоящия случай Кралство Испания заявява, че в рамките на правната уредба относно електронните съобщения с нея се прилага предвиденото в член 10 ЕО задължение за лоялно сътрудничество.
От член 21 от Статута на Съда и от член 44, параграф 1, буква в) от Процедурния правилник на Общия съд следва, че в жалбата трябва да се съдържат предметът на спора и кратко изложение на изложените правни основания. Те трябва да са посочени достатъчно ясно и точно, за да се позволи на ответника да подготви защитата си, а на Общия съд — да се произнесе по жалбата, ако е необходимо, без да разполага с други данни. С оглед на гарантиране на правната сигурност и на доброто правораздаване, за да са допустими жалбите, е необходимо съществените правни и фактически обстоятелства, на които те се основават, да следват поне обобщено, но по логичен и разбираем начин, от самия им текст (вж. Решение на Общия съд от 17 септември 2007 г. по дело Microsoft/Комисия,
T-201/04, Сборник, стр. II-3601
, точка 94 и цитираната съдебна практика).
Освен това единствено абстрактното излагане на правните основания в жалбата не отговаря на изискванията на Процедурния правилник и в жалбата трябва изрично да се посочва в какво се състоят правните основания, на които тя се основава (Решение на Съда от 15 декември 1961 г. по дело Fives Lille Cail и др./Върховен орган,
19/60, 21/60, 2/61 и 3/61, Recueil, стр. 559 и 588
и Решение на Общия съд от 18 декември 2008 г. по дело Componenta/Комисия, T-455/05, непубликувано в Сборника, точка 45).
Трябва да се констатира, че Кралство Испания не излага достатъчно ясни доводи в подкрепа на частта от настоящото правно основание, свързана с нарушение на член 7, параграф 2 от Рамковата директива в контекста на административното производство, приключило с приемането на обжалваното решение. Поради това тази част трябва да се обяви за недопустима, тъй като не отговаря на изискванията, установени в посочената в точки 43 и 44 по-горе съдебна практика.
По отношение на основателността на настоящото правно основание в частта относно нарушението на член 10 ЕО, следва най-напред да се отхвърли твърдението на Кралство Испания, че Комисията не изпълнила задължението си за лоялно сътрудничество, като не дала достатъчна възможност на CMT да участва в административното производство.
От една страна, трябва да се подчертае, във връзка с отношенията, които се установяват в рамките на образуваните от Комисията в приложение на членове 81 ЕО и 82 ЕО производства, че условията за изпълнение на произтичащото от член 10 ЕО задължение за лоялно сътрудничество, с което Комисията е обвързана в отношенията си с държавите членки, са уточнени по-специално в членове 11—16 от Регламент № 1/2003, в глава IV от него, озаглавена „Сътрудничество“. Тези разпоредби обаче не предвиждат нито задължение на Комисията да се консултира с НРО, нито изтъкнатата от Кралство Испания възможност тя да предприема „съвместни действия“ с тях в рамките на образуваните в приложение на членове 81 ЕО и 82 ЕО производства.
От друга страна, трябва да се констатира, че на CMT действително е предоставена възможност да участва в административното производство по настоящото дело. Всъщност, първо, както е видно от точки 4—6 по-горе, Комисията е изпратила на CMT три искания за предоставяне на информация, на които последната е отговорила. Второ, на 24 май 2006 г. Комисията е изпратила на CMT неповерителен вариант на изложението на възраженията. Комисията също така я е уведомила, че ако намира за необходимо, може да ѝ изпрати писменото си становище по изложението на възраженията, да изрази устно становище или да постави устно въпроси по време на изслушването. CMT обаче не представя писмено становище. Трето, Кралство Испания не оспорва, че няколко представители на CMT са присъствали на изслушването от 12 и 13 юни 2006 г. и че CMT е взела устно участие по време на последното. Четвърто, на 26 юни 2006 г. CMT също така е отговорила писмено на поредица от въпроси, поставени от подалото жалба лице по време на изслушването. Пето, Кралство Испания не оспорва твърдението на Комисията, че членовете на екипа, на който е възложена преписката, са провели няколко срещи със CMT, за да обсъдят разследването. Шесто, Кралство Испания не оспорва твърденията на Комисията, че на 14 юни 2007 г. е проведена среща между няколко представители на CMT и Комисията, на която представителите са изложили становището си по текста на някои съображения от обжалваното решение, които са взети предвид с оглед на второто заседание на Консултативния комитет по член 14 от Регламент № 1/2003. CMT не представя допълнително становище в това отношение. Освен това експерт от CMT е участвал в заседание на посочения комитет, проведено на 15 юни 2007 г. Трябва обаче да се констатира, че в жалбата си Кралство Испания не уточнява причините, поради които така описаното участие на CMT не е било достатъчно в настоящия случай.
В това отношение не могат да бъдат приети и доводите, които Кралство Испания изтъква, за да докаже, че неизпълнението от страна на Комисията на задължението ѝ за лоялно сътрудничество е съществено.
Първо, не е релевантно обстоятелството, че обжалваното решение се отнасяло до продукти и услуги, регламентирани от CMT в съответствие с приложимите европейски директиви. Както основателно посочва Комисията, при липса на изрично изключение в този смисъл конкурентното право се прилага за регламентираните сектори (вж. в този смисъл Решение на Съда от 16 декември 1975 г. по дело Suiker Unie и др./Комисия,
40/73-48/73, 50/73, 54/73-56/73, 111/73, 113/73 и 114/73, Recueil, стр. 1663
, точки 65—72 и Решение от 11 април 1989 г. по дело Saeed Flugreisen и Silver Line Reisebüro,
66/86, Recueil, стр. 803
). Освен това приложимостта на правилата относно конкуренцията не е изключена, доколкото съответните секторни разпоредби оставят възможност за конкуренция, която може да бъде възпрепятствана, ограничена или нарушена от самостоятелното поведение на предприятията (вж. Решение на Съда от 11 ноември 1997 г. по дело Комисия и Франция/Ladbroke Racing,
C-359/95 P и C-379/95 P, Recueil, стр. I-6265
, точки 33 и 34 и цитираната съдебна практика). Както обаче установява Комисията в съображения 665—694 от обжалваното решение, без това да се оспорва от Кралство Испания, в конкретния случай Telefónica е разполагало със свобода на действие, за да избегне ценовата преса (вж. също точка 27 по-горе). Следователно санкционираното с обжалваното решение поведение на Telefónica попада в приложното поле на член 82 ЕО (в този смисъл вж. също заключението на генералния адвокат Mazák към Решение на Съда от 14 октомври 2010 г. по дело Deutsche Telekom/Комисия,
C-280/08 P, Сборник, стр. I-9555
, точки 15 и 19).
Второ, не е релевантно и твърдението на Кралство Испания, че в обжалваното решение Комисията е разгледала „задълбочено“ регулаторната намеса на CMT. Макар от обжалваното решение наистина да произтича, че Комисията се е позовала на регулаторния контекст, в който Telefónica е предоставяло продуктите за националния и регионалния пазар на едро, това се дължи на необходимостта при определянето дали дадена ценова практика евентуално представлява злоупотреба да се преценят обстоятелствата в тяхната съвкупност и да се прецени дали тази практика има тенденция да отнеме или да ограничи възможността за избор на купувача, що се отнася до източниците му за снабдяване, да препречва достъпа на конкурентите до пазара, да прилага различни условия по отношение на еквивалентни сделки с други търговски партньори или да укрепва господстващото си положение, нарушавайки конкуренцията (Решение по дело Deutsche Telekom/Комисия, точка 50 по-горе, точка 175; вж. Решение на Съда от 17 февруари 2011 г. по дело TeliaSonera,
C-52/09, Сборник, стр. I-527
, точка 28 и цитираната съдебна практика). Впрочем в обжалваното решение Комисията изрично посочва, че националната регулаторна рамка, която задължава Telefónica да предоставя продуктите за регионалния и националния пазар на едро, е съвместима с приетата през 2002 г. регулаторна рамка на Съюза (съображение 294 от обжалваното решение) и че установяването на нарушение на член 82 ЕО под формата на ценова преса не е в противоречие с политиката на CMT (съображение 684 от обжалваното решение). Комисията също така подчертава, че използваната в обжалваното решение методология не противоречи на методите, използвани от CMT през 2001 г. (съображение 733 от обжалваното решение). Накрая Комисията отбелязва, че именно приемането от CMT на временни мерки, довели до значително намаление на цените на продуктите за регионалния и националния пазар на едро, слага край на ценовата преса (съображение 759 от обжалваното решение).
Трето, не може да се поддържа, че Комисията е санкционирала Telefónica поради антиконкурентна практика, която вече била анализирана от CMT. Всъщност в писмените си изявления и в отговора на поставения му по време на съдебното заседание въпрос в това отношение Кралство Испания не оспорва обстоятелството, че CMT никога не е анализирала наличието на ценова преса през периода на нарушението между продукта на Telefónica за националния пазар на едро и неговите продукти за пазара на дребно и че анализът на ценова преса между продукта на Telefónica за регионалния пазар на едро и продуктите на същото за пазара на дребно никога не е бил извършван въз основа на действителните исторически разходи на заинтересованото лице, а въз основа на оценки ex ante (съображения 726 и 727 от обжалваното решение).
На второ място, обратно на твърденията на Кралство Испания, не може да се приеме, че обжалваното решение възпрепятства регулаторната дейност на CMT, че от него произтичат последици за бъдещите ѝ действия и че то засяга регулаторната ѝ политика.
Първо, трябва да се отхвърли доводът на Кралство Испания, че при намесата си Комисията не взела предвид секторната правна уредба.
Без да е необходимо произнасяне по релевантността на Решение на Supreme Court of the United States (Върховен съд на Съединените щати) от 13 януари 2004 г. (дело Verizon Communications Inc. v. Law Offices of Curtis V. Trinko, LLP, 540 U.S. 398 (2004), на което се позовава Кралство Испания, за да анализира в настоящия случай условията за намеса на Комисията на основание член 82 ЕО на съответния регулиран пазар, следва да се приеме, че в съображения 287—309 от обжалваното решение Комисията действително разглежда регулаторния контекст, в който Telefónica предоставя достъп на едро на регионално и национално равнище, и взема предвид този контекст именно поради посочената в точка 51 по-горе необходимост от преценка на обстоятелствата в тяхната съвкупност, сред които е наложеното от испанската регулаторна рамка задължение на Telefónica да предоставя достъп на едро на регионално равнище, считано от март 1999 г., и достъп на едро на национално равнище, считано от април 2002 г. (съображение 287 от обжалваното решение). Освен това за тази цел в обжалваното решение Комисията се позовава многократно на действията на CMT на испанския пазар. Във всеки случай, дори да се допусне, че изтъкнатата от Кралство Испания секторна правна уредба е резултат от актове на вторичното право на Съюза, трябва да се подчертае, че с оглед на уреждащите йерархията на правните норми принципи такива актове не могат да дерогират разпоредба на Договора — в случая член 82 ЕО — освен ако разпоредба на Договора не го позволява (вж. в този смисъл Решение на Общия съд от 10 юли 1990 г. по дело Tetra Pak/Комисия,
T-51/89, Recueil, стр. II-309
, точка 25).
Трябва да се отхвърли и доводът на Кралство Испания, че приемането на обжалваното решение от Комисията имало последици за бъдещите действия на CMT и засягало регулаторната ѝ политика. Всъщност, освен че в писмените си изявления Кралство Испания не уточнява посочените последици, нито причините, поради които би била засегната регулаторната му политика, трябва да се подчертае, че контролът ex ante на НРО и контролът ex post на Комисията имат различни предмет и цел, като предвидените в Договора за ЕО норми относно конкуренцията допълват — посредством упражняването на контрол ex post — нормативната уредба, приета от законодателя на Съюза с оглед на регулирането ex ante на далекосъобщителните пазари (Решение по дело Deutsche Telekom/Комисия, точка 50 по-горе, точка 92).
Второ, трябва да се отхвърли доводът на Кралство Испания, основан на Решение на Комисията от 30 април 2003 година относно производство по прилагане на член 81 [ЕО] и на член 53 от Споразумението за ЕИП (дело COMP/38.370 — O2 UK Limited/T-Mobile UK Limited) (
ОВ L 200, стр. 59
) и на няколко прессъобщения на Комисията, съгласно които по други, свързани със сектора на далекосъобщенията дела Комисията приела, че конкуренцията е запазена в достатъчна степен поради намесата на НРО. Всъщност преценката на Комисията се извършва при отчитане на конкретните за всяко дело обстоятелства и решенията по други дела могат да имат само насочващ характер, тъй като фактическите обстоятелства по делата не са идентични (вж. в този смисъл Решение на Съда от 21 септември 2006 г. по дело JCB Service/Комисия,
С-167/04 P, Recueil, стp. I-8935
, точки 201 и 205 и Решение на Съда от 7 юни 2007 г. по дело Britannia Alloys & Chemicals/Комисия,
С-76/06 P, Сборник, стp. I-4405
, точка 60). Следователно преценката на Комисията на фактическите обстоятелства по предходни дела не може да се съотнася към настоящия случай, още повече че в конкретния случай тя е подкрепена само с позоваване на прессъобщения на Комисията (вж. в този смисъл Решение на Общия съд от 9 юли 2007 г. по дело Sun Chemical Group и др./Комисия,
T-282/06, Сборник, стр. II-2149
, точка 88).
Предвид всички изложени по-горе съображения настоящото правно основание трябва да бъде отхвърлено.
По второто правно основание, изведено от нарушение на член 82 ЕО поради явни грешки в преценката на Комисията
С правното си основание Кралство Испания твърди, че Комисията е допуснала няколко явни грешки в преценката при прилагането на член 82 ЕО. В това отношение Кралство Испания поддържа, че разглежданите продукти на едро не били абсолютно необходими за операторите, които са сключили договор за ползването им, че специфичните разходи за дейността на дребно на евентуалните конкуренти, които са също толкова ефективни като Telefónica, не били изчислени правилно и че последиците от антиконкурентните действия на Telefónica на испанския пазар били анализирани погрешно.
В самото начало трябва да се напомни, че съгласно постоянната съдебна практика, макар съдилищата на Съюза да упражняват по общ начин пълен контрол за наличието на всички условия за прилагане на разпоредбите относно конкуренцията, упражняваният от тях контрол върху направените от Комисията сложни икономически преценки по необходимост се свежда до проверка дали са спазени процесуалните правила и изискването за мотивиране, както и дали фактите са установени точно и дали не е налице явна грешка в преценката или злоупотреба с власт (Решение на Съда от 11 юли 1985 г. по дело Remia и др./Комисия,
42/84, Recueil, стр. 2545
, точка 34, Решение на Съда от 17 ноември 1987 г. по дело British American Tobacco и Reynolds Industries/Комисия,
142/84 и 156/84, Recueil, стр. 4487
, точка 62 и Решение на Съда от 7 януари 2004 г. по дело Aalborg Portland и др./Комисия,
C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P и C-219/00 P, Recueil, стр. I-123
, точка 279, Решение на Общия съд от 10 април 2008 г. по дело Deutsche Telekom/Комисия,
T-271/03, Сборник, стр. II-477
, точка 185).
Също така, доколкото решението на Комисията е резултат от сложни технически преценки, те по правило също подлежат на ограничен съдебен контрол, което означава, че преценката на съдилищата на Съюза на фактическите обстоятелства не може да замести тази на Комисията (Решение на Общия съд по дело Microsoft/Комисия, точка 43 по-горе, точка 88 и Решение на Общия съд от 9 септември 2009 г. по дело Clearstream/Комисия,
T-301/04, Сборник, стр. II-3155
, точка 94).
При все това, макар съдилищата на Съюза да признават свобода на преценка на Комисията в икономическата област, това не означава, че те трябва да се въздържат от упражняване на контрол върху тълкуването от Комисията на данни с такъв характер. Всъщност съдилищата на Съюза трябва по-конкретно да проверяват не само дали представените доказателства установяват действителното положение и дали същите са достоверни и съгласувани, но и дали тези доказателства включват всички релевантни данни, които трябва да бъдат взети предвид, за да се направи преценка на дадена сложна ситуация, както и дали те са от такъв характер, че да подкрепят изведените от тях заключения (Решение на Съда от 15 февруари 2005 г. по дело Комисия/Tetra Laval,
C-12/03 P, Recueil, стр. I-987
, точка 39, Решение по дело Microsoft/Комисия, точка 43 по-горе, точка 89 и Решение по дело Clearstream/Комисия, точка 61 по-горе, точка 95).
Именно с оглед на посочените по-горе принципи следва да се провери дали Комисията е допуснала изтъкнатите от Кралство Испания явни грешки в преценката.
На първо място, Кралство Испания поддържа, че за да е налице противоречащо на член 82 ЕО свиване на маржовете между продукт на пазара на едро и продукт на пазара на дребно, като установеното с обжалваното решение, съдебната практика изисква продуктът на пазара на едро да е абсолютно необходим за доставката на услугата на дребно, а настоящият случай не бил такъв.
В отговор на поставен в хода на съдебното заседание въпрос относно смисъла и обхвата на неговите доводи, по-специално във връзка с Решение по дело TeliaSonera, точка 51 по-горе, Кралство Испания отбелязва повторно, че според него, когато е налице регулаторно задължение за предоставяне на продукт на пазара на едро, както в настоящия случай, за да установи наличието на противоречащо на член 82 ЕО свиване на маржовете, Комисията била длъжна да докаже, че посоченият продукт е абсолютно необходим за доставката на продукта на пазара на дребно. Кралство Испания отбелязва също, че съображенията на посоченото съдебно решение се прилагат само когато съответният продукт на пазара на едро се предлага доброволно, без каквото и да било регулаторно задължение.
Съгласно припомнената в точка 51 по-горе съдебна практика, за да се определи дали предприятието с господстващо положение злоупотребява с него, като прилага своите ценови практики, е необходимо да се разгледат обстоятелствата в тяхната съвкупност и да се прецени дали тази практика има за цел да отнеме или да ограничи възможността за избор на купувача, що се отнася до източниците му за снабдяване, да препречва достъпа на конкурентите до пазара, да прилага различни условия по отношение на еквивалентни сделки с други търговски партньори или да укрепва господстващото си положение, нарушавайки конкуренцията.
По-специално ценовата практика на вертикално интегрирано предприятие с господстващо положение, която има несправедлив характер, тъй като действително свива маржовете на конкурентите му на пазара на дребно поради разликата в цените на продуктите му за пазара на едро и тези за пазара на дребно, може да представлява злоупотреба с господстващо положение, която е в противоречие с член 82 ЕО (вж. в този смисъл Решение по дело TeliaSonera, точка 51 по-горе, точка 30).
Всъщност предвид възможния отстраняващ ефект за конкурентите с поне същата ефективност като тази на господстващото предприятие и при липса на обективна обосновка свиването на маржовете може само по себе си да съставлява злоупотреба по смисъла на член 82 ЕО (Решение по дело TeliaSonera, точка 51 по-горе, точка 31).
В това отношение трябва да се отхвърли и изложеният в хода на съдебното заседание довод на Кралство Испания, че съображенията на Решение по дело TeliaSonera, точка 51 по-горе, се прилагали само когато съответните продукти на пазара на едро се предлагат доброволно, без каквото и да било регулаторно задължение.
В посоченото съдебно решение Съдът всъщност припомня, че член 82 ЕО се отнася само до антиконкурентното поведение, което предприятията са възприели по собствена инициатива. Ако антиконкурентното поведение е наложено на предприятията от национално законодателство или ако последното създава правна рамка, която премахва всяка възможност за конкурентно поведение от тяхна страна, член 82 ЕО е неприложим. В подобно положение ограничението на конкуренцията не се дължи, както предполага тази разпоредба, на самостоятелно поведение на предприятията (вж. Решение по дело TeliaSonera, точка 51 по-горе, точка 49 и цитираната съдебна практика).
Обратно, член 82 ЕО може да се приложи, ако се окаже, както в настоящия случай (съображения 665—685 от обжалваното решение) (вж. също точка 27 по-горе), че националното законодателство оставя възможност за конкуренция, която може да бъде възпрепятствана, ограничена или нарушена от самостоятелното поведение на предприятията (вж. в този смисъл Решение по дело TeliaSonera, точка 51 по-горе, точка 50 и цитираната съдебна практика).
Съдът е уточнил, че въпреки наличието на такова законодателство, ако вертикално интегрирано предприятие с господстващо положение разполага със свобода на действие, за да промени дори само цените си на дребно, може поради това единствено основание да се окаже отговорно за свиване на маржовете (вж. в този смисъл Решение от 14 октомври 2010 г. по дело Deutsche Telekom/Комисия, точка 50 по-горе, точка 85 и Решение по дело TeliaSonera, точка 51 по-горе, точка 51).
Освен това не може да се приеме и доводът на Кралство Испания, че ако маржът между продуктите за националния и за регионалния пазар на едро, от една страна, и продукта за пазара на дребно, от друга страна, е толкова малък, че стига дори до отрицателни стойности, така че нито един алтернативен оператор не може да използва посочените продукти на пазара на едро, то разглежданото поведение следвало да се анализира като отказ на достъп, който трябвало да се приеме за злоупотреба само ако са изпълнени критериите, изведени в Решение на Съда от 26 ноември 1998 г. по дело Bronner (
C-7/97, Recueil, стр. I-7791
).
Всъщност Съдът е пояснил, че от посоченото съдебно решение не би могъл да се направи изводът, че необходимите условия, за да се установи наличието на злоупотреба поради отказ за предоставяне, трябва непременно да се прилагат и при преценката за наличие на злоупотреба поради поведение, състоящо се в доставка на услуги или продажба на стоки при неизгодни условия или при условия, които може да не представляват интерес за купувача. Действително подобно поведение би могло само по себе си да бъде самостоятелна форма на злоупотреба, различна от отказа за предоставяне (Решение по дело TeliaSonera, точка 51 по-горе, точки 55 и 56).
Обратното тълкуване на Решение по дело Bronner, точка 73 по-горе, би означавало, че за да се счита за злоупотреба поведението на господстващо предприятие във връзка с неговите търговски условия, трябва винаги да се изисква да са спазени условията за установяване на наличието на отказ да се договаря, което би намалило неоснователно полезното действие на член 82 ЕО (вж. в този смисъл Решение по дело TeliaSonera, точка 51 по-горе, точка 58).
От това следва, че Кралство Испания не може да претендира, че за да установи самото наличие на свиване на маржовете, Комисията е била длъжна да докаже в обжалваното решение, че разглежданите продукти за пазара на едро са били абсолютно необходими на операторите, които са сключили договор за ползването им. Ето защо не могат да бъдат приети и доводите му, с които то цели да докаже, че в обжалваното решение Комисията се основала на погрешно тълкуване на теорията за стълбата на инвестициите, за да приеме, че продуктите за регионалния и националния пазар на едро са необходими.
На последно място, от посочената в точка 51 по-горе практика на Съда следва, че за да се определи дали предприятието с господстващо положение злоупотребява с него, като прилага своите ценови практики, е необходимо да се разгледат обстоятелствата в тяхната съвкупност и да се прецени дали тази практика има за цел да отнеме или да ограничи възможността за избор на купувача, що се отнася до източниците му за снабдяване, да препречва достъпа на конкурентите до пазара, да прилага различни условия по отношение на еквивалентни сделки с други търговски партньори или да укрепва господстващото си положение, нарушавайки конкуренцията.
Както обаче пояснява Комисията в съображения 287—309 от обжалваното решение, предлагането от Telefónica на продуктите му за пазара на едро и предвиденото в испанската регулаторна рамка негово задължение да предостави достъп до инфраструктурите си представляват предварително съществуваща даденост на испанския пазар. От една страна, по отношение на продукта за националния пазар на едро, от съображения 110 и 287—289 от обжалваното решение следва, че Telefónica е започнало да доставя услугата ADSL-IP Total по собствена инициатива от септември 1999 г., а CMT му е наложила задължение за доставка на ADSL-IP от април 2002 г. В това отношение трябва да се отхвърли и изложеното в хода на съдебното заседание и неподкрепеното с доказателства твърдение на Кралство Испания, че ползването на услугата ADSL-IP Total било незначително, тъй като посочената услуга е била поне най-използваният продукт на едро до последното тримесечие на 2002 г. (съображение 98 от обжалваното решение). От друга страна, по отношение на продукта за регионалния пазар на едро, на Telefónica е наложено задължение за доставка от март 1999 г. Следователно Комисията не е нарушила член 82 ЕО, нито е допуснала явна грешка в преценката, като е разгледала в този контекст ценовите практики на Telefónica през съответния период.
От гореизложените съображения следва, че първата част от второто правно основание на Кралство Испания, изложена в точка 64 по-горе, трябва да бъде отхвърлена.
На второ място Кралство Испания твърди, че извършеният от Комисията анализ на разходите съдържа значителни грешки, тъй като оценката ѝ на приложимите за алтернативните оператори цени на едро и на специфичните разходи на Telefónica била завишена. В подкрепа на този довод Кралство Испания изтъква само, от една страна, че алтернативните оператори използват оптимална комбинация от съществуващите продукти на пазара на едро, която им позволява да намалят до минимум разходите си, и от друга страна, че използваните в обжалваното решение специфични разходи се различават от използваните от CMT и не съответстват на действителното положение на испанския пазар. Освен това Кралство Испания твърди, че Комисията не обосновава защо използваните от CMT „стойности“ на специфичните разходи не трябва да се считат за точни.
Първо, трябва да се отхвърли доводът на Кралство Испания, че Комисията не обосновава защо „стойностите“ на използваните от CMT специфични разходи, които се различавали от използваните в обжалваното решение, не трябва да се считат за точни, тъй като Комисията ги разглежда в съображения 492—511 от обжалваното решение. В това отношение, както установява Комисията в посочените съображения, без те да се оспорват от Кралство Испания, използваните от CMT разходи не позволявали да се прецени съвместимостта на цените на Telefónica за широколентов достъп с член 82 ЕО, доколкото моделът на CMT не се основава на актуална информация относно действителните разходи на Telefónica. Освен това според Комисията моделът за разходите на външните консултанти подценявал в значителна степен маргиналните мрежови разходи на Telefónica и не отчитал разходите му за промоционални оферти. Обратно, моделът на Комисията се основавал на най-новите исторически данни, представени от дружеството, както и на бизнес плана на Telefónica (съображение 511 от обжалваното решение).
Второ, трябва да се отхвърли доводът на Кралство Испания, изведен от използването от също толкова ефективен конкурент на оптимална комбинация от продукти на пазара на едро с оглед намаляване до минимум на разходите му. Всъщност трябва най-напред да се отбележи, че не е доказано използването от алтернативните оператори през периода на нарушението, във всяка централа, на оптимална комбинация от продукти за пазара на едро, която да включва необвързан достъп до абонатна линия. Така, видно от съображения 102 и 103 от обжалваното решение, чието съдържание не се оспорва от Кралство Испания, до 2002 г. France Telecom купува почти изключително продукта на Telefónica за националния пазар на едро, който е заменен в края на 2002 г. с алтернативна оферта за националния пазар на едро, основана на продукта на Telefónica за регионалния пазар на едро. Необвързаният достъп до абонатна линия на France Telecom нараства значително едва от февруари 2005 г., като същевременно намалява броят на алтернативните национални линии на пазара на едро, основани на продукта на Telefónica за регионалния пазар на едро. Освен това до последното тримесечие на 2004 г. Ya.com купува изключително продукта на Telefónica за националния пазар на едро и започва постепенно да използва необвързан достъп до абонатна линия едва от юли 2005 г., след като е придобило Albura.
На следващо място, както отбелязва Комисията, такава оптимална комбинация могат да използват само конкурентите на Telefónica, притежаващи мрежа, която им позволява необвързан достъп до абонатна линия, като се изключват потенциалните конкуренти на Telefónica.
Накрая, доводът на Кралство Испания, че евентуална оптимална комбинация от продукти за пазара на едро не позволявала установяване на ценова преса, противоречи на регулаторните задължения, които са наложени на Telefónica от CMT и с които се цели именно да се гарантира, че всички оферти на пазара на дребно могат да бъдат възпроизведени въз основа на продукта му за регионалния пазар на едро (съображение 114 от обжалваното решение). Впрочем в това отношение Кралство Испания не оспорва в писмената си реплика или в хода на съдебното заседание препратките, направени от Комисията като пример, към решенията на CMT от 8, 22 и 28 юли, 21 октомври, 11 ноември и 20 декември 2004 г., с които последната забранява нови търговски оферти на Telefónica, които не оставят достатъчен марж между цените му на дребно и цените на продукта за регионалния пазар на едро (вж. също съображение 115 от обжалваното решение).
Трето, както основателно отбелязва Комисията, Кралство Испания не оборва изводите ѝ относно изчислените в обжалваното решение разходи, нито относно равнището на цените на дребно в Испания. То поддържа само че доказателството за наличието на грешки при изчислението в обжалваното решение произтичало от факта, че разходите за достъп до услугите ADSL-IP Total (между 2001 г. и 2004 г.) и ADSL-IP (между 2002 г. и 2004 г.) били по-ниски от тези за GigADSL, което обаче представлявало най-често избираната оферта от алтернативните оператори, считано от последното тримесечие на 2002 г. (съображение 99 от обжалваното решение), а това било „явно ирационално“. Кралство Испания обаче не посочва по какъв начин това твърдение може да докаже незаконосъобразността на направените от Комисията изчисления или липсата на ценова преса.
Четвърто, макар Кралство Испания да се позовава на сравнение на цените на едро и на дребно във Франция, то не уточнява доколко това сравнение може да докаже незаконосъобразността на направените от Комисията изчисления на разходите в рамките на установяването на ценова преса на испанския пазар. Поради това този довод следва да бъде отхвърлен.
Предвид гореизложените съображения втората част от второто правно основание на Кралство Испания, изложена в точка 80 по-горе, също трябва да бъде отхвърлена.
На трето място Кралство Испания твърди, че анализът на последиците от антиконкурентните действия на Telefónica е погрешен.
Следва да се напомни, че съгласно съдебната практика, като забранява злоупотребата с господстващо положение, доколкото тя може да повлияе върху търговията между държавите членки, член 82 ЕО се отнася до действията на предприятие с господстващо положение на пазар, където равнището на конкуренция вече е отслабено именно поради присъствието на съответното предприятие, които действия — посредством методи, различни от прилаганите при нормална конкуренция между стоките или услугите въз основа на престациите на икономическите оператори — имат за последица създаването на пречка за запазването на все още съществуващото равнище на конкуренция на пазара или за развитието на тази конкуренция (вж. Решение от 14 октомври 2010 г. по дело Deutsche Telekom/Комисия, точка 50 по-горе, точка 174 и цитираната съдебна практика).
Последиците, описани в посочената в предходната точка съдебна практика, не са свързани непременно с конкретните последици от твърдяната злоупотреба. За да се установи нарушение на член 82 ЕО, е достатъчно да се докаже, че представляващото злоупотреба поведение на предприятието с господстващо положение е насочено към ограничаване на конкуренцията, или с други думи, че поведението е или може да има подобни последици (Решение на Общия съд от 30 септември 2003 г. по дело Michelin/Комисия,
T-203/01, Recueil, стр. II-4071
, точка 239, Решение на Общия съд от 17 декември 2003 г. по дело British Airways/Комисия,
T-219/99, Recueil, стр. II-5917
, точка 293 и Решение на Общия съд по дело Microsoft/Комисия, точка 43 по-горе, точка 867). Следователно на пазара трябва да са налице антиконкурентни последици от съответната ценова практика, но не е необходимо те да бъдат конкретни, а е достатъчно доказването на потенциални антиконкурентни последици от естество да отстранят конкурентите, които са поне толкова ефективни, колкото предприятието с господстващо положение (Решение по дело TeliaSonera, точка 51 по-горе, точка 64).
От посочената в точка 51 по-горе практика на Съда е видно също че за да се определи дали предприятието с господстващо положение злоупотребява с него, като прилага своите ценови практики, е необходимо да се разгледат обстоятелствата в тяхната съвкупност и да се прецени дали тази практика има тенденция да отнеме или да ограничи възможността за избор на купувача, що се отнася до източниците му за снабдяване, да препречва достъпа на конкурентите до пазара, да прилага различни условия по отношение на еквивалентни сделки с други търговски партньори, като така ги поставя в неблагоприятно конкурентно положение, или да укрепва господстващото си положение, нарушавайки конкуренцията.
Тъй като член 82 ЕО се отнася не само до практиките, които могат да причинят непосредствена вреда на потребителите, но и до тези, които причиняват вреда на потребителите чрез нарушаване на структурата на конкуренцията, предприятието с господстващо положение носи особена отговорност да не засяга със своето поведение ефективната и ненарушена конкуренция в рамките на общия пазар (вж. Решение от 14 октомври 2010 г. по дело Deutsche Telekom/Комисия, точка 50 по-горе, точка 176 и цитираната съдебна практика).
От това следва, че член 82 ЕО забранява по-специално на предприятие с господстващо положение да осъществява ценови практики с отстраняващ ефект за неговите действителни или потенциални конкуренти, които са ефективни поне колкото него, т.е. практики, които могат да затруднят, дори да лишат последните от достъп до пазара, както и да затруднят или лишат неговите контрагенти от избор между различни източници на снабдяване или различни търговски партньори, засилвайки така господстващото си положение, като прибягва до средства, различни от свързаните с основана на заслуги конкуренция. От тази гледна точка не всяка ценова конкуренция може да се счита за законосъобразна (вж. Решение от 14 октомври 2010 г. по дело Deutsche Telekom/Комисия, точка 50 по-горе, точка 177 и цитираната съдебна практика).
В това отношение, макар Съдът наистина да посочва в Решение по дело TeliaSonera, точка 51 по-горе (точка 69), че абсолютно необходимият характер на продукта за пазара на едро може да бъде релевантен при преценката на последиците от свиването на маржовете, трябва да се констатира — както основателно отбелязва Комисията и както Кралство Испания изрично потвърждава в хода на съдебното заседание — от една страна, че последното се позовава на абсолютно необходимия характер на продуктите за пазара на едро само с цел да опровергае самото наличие на противоречащо на член 82 ЕО свиване на маржовете (вж. точка 65 по-горе), и от друга страна, че Кралство Испания не оспорва законосъобразността на съображения 543—563 от обжалваното решение, в които Комисията е приела, че поведението на Telefónica може да ограничи конкуренцията на съответните пазари.
След като съгласно утвърдената съдебна практика, ако определени мотиви на решението могат сами по себе си да го обосноват в достатъчна степен, пороците, от които биха могли да бъдат засегнати други мотиви на акта, във всеки случай не оказват влияние върху неговата разпоредителна част (Решение на Общия съд от 21 септември 2005 г. по дело EDP/Комисия,
T-87/05, Recueil, стр. II-3745
, точка 144; в този смисъл вж. също Решение на Съда от 12 юли 2001 г. по дело Комисия и Франция/TF1,
C-302/99 P и C-308/99 P, Recueil, стр. I-5603
, точки 26—29), твърденията на Кралство Испания относно липсата на доказателства за конкретните последици от поведението на Telefónica на пазара трябва да се отхвърлят като неотносими за установяването на посоченото в настоящата жалба нарушение.
От това следва, че третата част от второто правно основание на Кралство Испания, изложена в точка 88 по-горе, трябва да се отхвърли, както и посоченото правно основание в неговата цялост.
По третото правно основание, изведено от прилагане ultra vires на член 82 ЕО
Кралство Испания поддържа, че Комисията е действала ultra vires при прилагане на член 82 ЕО.
В писмената си защита Комисията твърди, че като посочва, че тя е упражнила правомощията си ultra vires, Кралство Испания не уточнява в достатъчна степен дали правното му основание се отнася до липса на компетентност или до злоупотреба с власт. Ето защо настоящото правно основание можело да се обяви за недопустимо поради липса на яснота в жалбата. Тя засягала правото на защита, тъй като липсата на компетентност и злоупотребата с власт се преценявали въз основа на различни критерии.
В това отношение трябва да се подчертае, че в писмените си изявления Кралство Испания изтъква пет довода в подкрепа на правното си основание, изведено от прилагане ultra vires на член 82 ЕО. Първо, Кралство Испания поддържа, че испанската правна уредба съответства на целите на европейските директиви. Поради това Комисията не трябвало да приема решение на основание член 82 ЕО, а решение на основание член 226 ЕО или да използва някой от механизмите, предвидени в член 7 от Рамковата директива. Второ, Кралство Испания твърди, че Комисията е заменила съществуващата в Испания регулаторна рамка с нов регулаторен модел. Трето, обжалваното решение водело до положение, което не съответства на целите на регулаторната политика, които НРО трябва да следват, и резултатите от обжалваното решение не съответствали на „международния регулаторен опит“. Четвърто, Комисията на практика възпрепятствала испанския НРО да постигне целите, установени от регулаторната рамка за електронните съобщения, и обжалваното решение „оставяло впечатление, че с регулаторната дейност не се зачита член 82 ЕО“. Пето, бил нарушен принципът на специалност, тъй като правната уредба относно електроните съобщения имала предимство пред правната уредба относно конкуренцията.
Трябва да се констатира, че посочените в рамките на настоящото правно основание доводи изглежда по същество се отнасят или до липса на компетентност, или до злоупотреба с власт, а някои от тях — дори до нарушение на член 82 ЕО.
В това отношение Кралство Испания изрично посочва в писмената си реплика и потвърждава по време на съдебното заседание, че в рамките на настоящото правно основание не твърди нито липса на компетентност на Комисията, нито злоупотреба с власт, а прилагане на член 82 ЕО, „което надхвърля предвиденото в текста на тази разпоредба“. В хода на съдебното заседание Кралство Испания твърди по същество, че съгласно правното му основание Комисията е действала ultra vires, като се е намесила прекалено късно на достатъчно регулиран пазар.
Кралство Испания обаче не представя никакви указания относно причините, поради които в настоящия случай Комисията „приложила член 82 ЕО, като надхвърлила предвиденото в текста на тази разпоредба“. То също така не посочва по какъв начин доводите, изтъкнати в рамките на настоящото правно основание, се различават от посочените в рамките на другите правни основания на настоящата жалба.
Съгласно член 21, първа алинея от Статута на Съда и член 44, параграф 1, буква в) от Процедурния правилник жалбата трябва да съдържа предмета на спора и кратко изложение на изложените правни основания. С оглед на гарантиране на правната сигурност и на доброто правораздаване, за да бъде допустима жалбата с оглед на настоящата разпоредба, е необходимо съществените правни и фактически обстоятелства, на които тя се основава, да следват поне обобщено, но по логичен и разбираем начин, от самата жалба (вж. Решение на Общия съд от 17 декември 2010 г. по дело EWRIA и др./Комисия,
T-369/08, Сборник, стр. II-6283
, точка 48 и цитираната съдебна практика).
Освен това от съдебната практика следва, че краткото изложение на правните основания на жалбоподателя трябва да е достатъчно ясно и точно, за да се позволи на ответника да подготви защитата си, а на Общия съд — да се произнесе по жалбата, ако е необходимо, без да разполага с други данни. Съществуват аналогични изисквания по отношение на довод, изтъкнат в подкрепа на правно основание (вж. Решение на Общия съд от 14 декември 2005 г. по дело Honeywell/Комисия,
T-209/01, Recueil, стр. II-5527
, точка 55 и цитираната съдебна практика).
Предвид гореизложеното и доколкото Кралство Испания изрично потвърждава, че не твърди липса на компетентност на Комисията или злоупотреба с власт, трябва да се приеме, че в рамките на настоящото правно основание не са изложени последователни правни доводи, с които специално да се оспорват констатациите в обжалваното решение. Следователно това правно основание е твърде неясно, за да получи отговор, поради което то трябва да бъде обявено за недопустимо (вж. в този смисъл Решение на Съда от 2 октомври 2003 г. по дело Thyssen Stahl/Комисия,
C-194/99 P, Recueil, стр. I-10821
, точки 105 и 106).
По четвъртото правно основание, изведено от нарушение на принципа на правната сигурност
Кралство Испания поддържа по същество, че като е приела обжалваното решение, Комисията е нарушила принципа на правната сигурност, тъй като това решение предполага концептуална промяна ex post на регулаторната рамка, определена ex ante. С обжалваното решение се нарушавала регулаторната рамка, с оглед на която операторите от сектора на електронните съобщения са предвидили значителни дългосрочни инвестиции, което създавало голяма несигурност за икономическите оператори. Чрез обжалваното решение Комисията се превърнала в орган, който може да преразглежда административната дейност на НРО, което водело до налагане на двойно регулиране на цените. Освен това през разглеждания период в Испания съществувала подробна правна уредба ex ante и съгласно член 7 от Рамковата директива Комисията била длъжна да контролира приетите от CMT регулаторни мерки. Комисията не се противопоставила чрез годишните доклади за изпълнение или чрез предявен срещу Кралство Испания иск за неизпълнение на задължения на установените от последното регулаторни инструменти, нито на действията му на пазара. Засягането на правната сигурност имало и „бъдещи последици“ предвид посочените в обжалваното решение разлики по отношение на определянето на пазарите или на методологията за анализ, която НРО имат право да използват в рамките на регулирането ex ante.
Трябва да се припомни, че принципът на правната сигурност изисква правните норми да бъдат ясни и точни и има за цел да гарантира предвидимостта на правните положения и отношения, регулирани от правото на Съюза (вж. в този смисъл Решение на Съда от 18 ноември 2008 г. по дело Förster,
C-158/07, Сборник, стр. I-8507
, точка 67, Решение на Общия съд от 12 декември 2007 г. по дело Италия/Комисия,
T-308/05, Сборник, стр. II-5089
, точка 158 и Решение на Общия съд от 13 ноември 2008 г. по дело SPM/Съвет и Комисия, T-128/05, непубликувано в Сборника, точка 147).
В конкретния случай не е бил нарушен такъв принцип. Всъщност, както посочва Комисията, правното основание на Кралство Испания почива на погрешната предпоставка, че Комисията изменила ex post регулаторната рамка, което не е установено.
Първо, трябва да се констатира, че секторната правна уредба, на която се позовава Кралство Испания, по никакъв начин не засяга правомощието на Комисията да установява нарушения на членове 81 ЕО и 82 ЕО, което тя черпи пряко от член 3, параграф 1 от Регламент № 17 на Съвета от 6 февруари 1962 година — Първи регламент за прилагане на членове [81 ЕО] и [82 ЕО] (
ОВ 13, 1962 г., стр. 204
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 3), а след 1 май 2004 г. — от член 7, параграф 1 от Регламент № 1/2003 (вж. в този смисъл Решение от 10 април 2008 г. по дело Deutsche Telekom/Комисия, точка 60 по-горе, точка 263).
Всъщност, както вече бе отбелязано в точка 56 по-горе, предвидените в Договора за ЕО норми относно конкуренцията допълват — посредством упражняването на контрол ex post — нормативната уредба, приета от законодателя на Съюза с оглед на регулирането ex ante на далекосъобщителните пазари (Решение от 14 октомври 2010 г. по дело Deutsche Telekom/Комисия, точка 50 по-горе, точка 92).
Доколкото Telefónica е разполагало със свобода на действие, за да избегне ценовата преса (вж. също точки 27 и 50 по-горе), санкционираното му с обжалваното решение поведение попада в приложното поле на член 82 ЕО (в този смисъл вж. също заключението на генералния адвокат J. Mazák по Решение от 14 октомври 2010 г. по дело Deutsche Telekom/Комисия, точка 50 по-горе, точки 15 и 19).
Освен това посочената регулаторна рамка не може да поставя под въпрос, що се отнася до прилагането на член 82 ЕО, разпределението на правомощията, установено в първичното право с членове 83 ЕО и 85 ЕО (вж. също заключението на генералния адвокат J. Mazák по Решение от 14 октомври 2010 г. по дело Deutsche Telekom/Комисия, точка 50 по-горе, точка 19).
Второ, Кралство Испания не може да претендира, че съгласно член 7 от Рамковата директива Комисията била длъжна да контролира регулаторните мерки, приети от CMT. Всъщност, както отбелязва Комисията в писмените си изявления, единствено мерките, приети през юни 2006 г. след прилагането от CMT на новата регулаторна рамка за електронните съобщителни мрежи и услуги, са били нотифицирани на Комисията в съответствие с предвидената в посочения член процедура.
Трето, не може да се приеме, че засягането на правната сигурност имало и „бъдещи последици“ предвид посочените в обжалваното решение разлики по отношение на определянето на пазарите или на методологията за анализ, която НРО имат право да използват в рамките на регулирането ex ante. Всъщност, както произтича по-специално от член 15 от Рамковата директива, определянето на пазарите на стоки и услуги в сектора на електронните съобщения, чиито характеристики могат да оправдаят налагането на определените в специалните директиви регулаторни задължения, не засяга пазарите, които могат да бъдат определени в специфични случаи съгласно правото на конкуренция. Също така в точка 28 от Насоките на Комисията относно анализа на пазара и оценяването на значителната пазарна сила в съответствие с общностната регулаторна рамка за електронните съобщителни мрежи и услуги (
OВ C 165, 2002 г., стр. 6
) се уточнява, че пазарите, определени в новата регулаторна рамка за електронните съобщителни мрежи и услуги, могат в определени случаи, дори в сходни области, да се различават от определените от органите по конкуренция пазари.
Четвърто, доколкото Кралство Испания поддържа, че Комисията е трябвало да предяви срещу него иск за неизпълнение на задължения на основание член 226 ЕО, в случай че бе стигнала до извода, че решенията на CMT като орган на държава членка не позволяват да се избегне ценовата преса и следователно не зачитат посочената по-горе регулаторна рамка, трябва да се отбележи, от една страна, че Комисията не е направила такава констатация в обжалваното решение. От друга страна и във всички случаи, дори да се предположи, че CMT е нарушила норма на правото на Съюза и че на това основание Комисията е могла да предяви иск за неизпълнение на задължения срещу Кралство Испания, подобни възможности не могат да засегнат по никакъв начин законосъобразността на обжалваното решение. Всъщност в това решение Комисията само установява, че Telefónica е нарушило член 82 ЕО — разпоредба, която не се отнася до държавите членки, а само до икономическите оператори (вж. в този смисъл Решение от 10 април 2008 г. по дело Deutsche Telekom/Комисия, точка 60 по-горе, точка 271). Освен това съгласно практиката на Съда в рамките на установената с член 226 ЕО система Комисията разполага с право на преценка, за да предяви иск за установяване на неизпълнение на задължения, и съдилищата на Съюза не следва да преценяват дали е уместно да се упражни това право (Решение от 14 октомври 2010 г. по дело Deutsche Telekom/Комисия, точка 50 по-горе, точка 47).
От това следва, че настоящото правно основание трябва да бъде отхвърлено.
По петото правно основание, изведено от нарушение на принципа на защита на оправданите правни очаквания
Кралство Испания поддържа, че като не се е съобразила с регулаторната рамка, приемайки решение във вече регламентирана от CMT област, Комисията е нарушила принципа на защита на оправданите правни очаквания не само по отношение на санкционирания оператор, но и на другите оператори на този пазар, които са извършвали дейност с убеждението, че са защитени от установената от CMT секторна рамка за достъп на едро. Нарушението на принципа на защита на оправданите правни очаквания било особено ясно, доколкото CMT предприела конкретни действия по отношение на предлаганите от Telefónica оферти. Поради това с обжалваното решение се нарушавал принципът на защита на оправданите правни очаквания, като се посочвало, че зачитането от операторите на установената от НРО рамка не е достатъчно, за да се приеме поведението им за правомерно.
Следва да се припомни, че всеки икономически оператор, у когото дадена институция е породила основателни надежди, може да се позове на принципа на защита на оправданите правни очаквания. Освен това няма пречка за това в рамките на жалба за отмяна държавите членки да изтъкнат, че определен акт на институциите засяга оправданите правни очаквания на някои икономически оператори (вж. в този смисъл Решение на Съда от 19 ноември 1998 г. по дело Испания/Съвет,
C-284/94, Recueil, стр. I-7309
, точка 42 и Решение на Съда от 10 март 2005 г. по дело Испания/Съвет,
C-342/03, Recueil, стр. I-1975
, точка 47 и цитираната съдебна практика).
Когато обаче тези икономически оператори могат да предвидят приемането на засягащата интересите им мярка на Съюза, те не могат да се позоват на принципа на защита на оправданите правни очаквания (вж. Решение от 10 март 2005 г. по дело Испания/Съвет, точка 118 по-горе, точка 48 и цитираната съдебна практика).
В настоящия случай вече бе посочено в точки 109—111 по-горе, че секторната правна уредба, на която се позовава Кралство Испания, по никакъв начин не засяга правомощието на Комисията да установява нарушения на членове 81 ЕО и 82 ЕО и че санкционираното с обжалваното решение поведение на Telefónica попада в приложното поле на член 82 ЕО. Ето защо действията на Комисията на основание член 82 ЕО не могат да се приемат за непредвидими.
Освен това, макар, както подчертава Кралство Испания, CMT наистина да е предприела конкретни действия по отношение на предлаганите от Telefónica оферти, по-специално с цел да избегне ценовата преса, трябва да се припомни, че CMT не е орган по конкуренцията, а регулаторен орган, и че тя никога не се е намесвала, за да осигури спазването на член 82 ЕО, нито е приела решения относно практиките, санкционирани с обжалваното решение (съображения 678 и 683 от обжалваното решение). Впрочем, както бе посочено в точка 52 по-горе, Кралство Испания не оспорва обстоятелството, че CMT никога не е анализирала наличието на ценова преса през периода на нарушението между продукта на Telefónica за националния пазар на едро и неговите продукти за пазара на дребно и че анализът на ценова преса между продукта на Telefónica за регионалния пазар на едро и продуктите на същото за пазара на дребно никога не е бил извършван въз основа на действителните исторически разходи на заинтересованото лице, а въз основа на оценки ex ante (съображения 726 и 727 от обжалваното решение).
При тези условия нито решенията на CMT, нито установената от нея регулаторна рамка могат да породят у Telefónica или у другите оператори оправдани правни очаквания, че всяко поведение, което зачита посочените решения или посочената рамка, съответства на член 82 ЕО.
Следователно настоящото правно основание, както и жалбата в нейната цялост трябва да бъдат отхвърлени.
По съдебните разноски
Съгласно член 87, параграф 2 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
Тъй като Кралство Испания е загубило делото, то трябва да бъде осъдено да заплати съдебните разноски в съответствие с искането на Комисията в този смисъл.

По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (осми състав)
реши:

1)
Отхвърля жалбата.

2)
Осъжда Кралство Испания да заплати съдебните разноски.

Truchot
Martins Ribeiro
Kanninen
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 29 март 2012 година.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: испански.