CELEX: 62008TJ0037
Изпълнение на бюджета
Събиране
Прихващане на вземания
Обратно действие
Решение на Общия съд, с което Комисията се осъжда да плати обезщетение заедно с лихвите
Безспорно, ликвидно и изискуемо вземане

Обстоятелства, предхождащи спора
Настоящото дело е свързано с решение на Комисията от 16 ноември 2007 г. на основание член 73 от Регламент (ЕО) № 1605/2002
на Съвета от 25 юни 2002 година относно Финансовия регламент, приложим за общия бюджет на Европейските общности (ОВ L 248,
стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 3, стр. 198, наричан по-нататък „Финансовият регламент“)
да събере чрез прихващане дължимата ѝ от жалбоподателя г‑н Robert Walton сума от 36 551,58 EUR (наричано по-нататък „обжалваното
решение“).
1.
Относно вземането на Общността спрямо жалбоподателя
Жалбоподателят започва работа в Комисията на Европейските общности като срочно нает служител през октомври 1999 г. за срок
от пет години с изпитателен срок от шест месеца.
С писмо от 3 октомври 2000 г. Комисията уведомява жалбоподателя, че неговият договор ще бъде прекратен, считано от 16 октомври
2000 г. С писмо от 22 ноември 2000 г. Комисията посочва, че жалбоподателят дължи на Европейската общност сумата от 13 104,14 EUR
поради обстоятелството, че погрешно е получил заплата за месеците, през които е отсъствал. На 24 януари 2001 г. му е изпратено
съответното дебитно известие.
Жалбоподателят оспорва уволнението си, като подава иск до Общия съд. С Решение от 9 април 2003 г. по дело Walton/Комисия (T‑155/01,
Recueil FP, стр. I‑A‑121 и II‑595) Общият съд отхвърля иска, тъй като приема, че с поведението си между края на юни 2000 г.
и 9 август същата година жалбоподателят сам е прекратил трудовия си договор.
Поради тази причина Комисията счита, че не е длъжна да обезщети жалбоподателя за уволнението му. Ето защо с писмо от 23 октомври
2003 г. тя иска от него да възстанови обезщетението за уволнение, а именно сумата от 13 815,16 EUR заедно с лихвите от 11 януари
2004 г., което тя му е платила при прекратяването на трудовия му договор. Дебитно известие, в което се иска възстановяване
на тази сума от жалбоподателя, е издадено на 27 ноември 2003 г.
На 27 май 2005 г. на основание член 72 от Финансовия регламент Комисията приема решение, което съгласно член 256 ЕО представлява
изпълнително основание, за сумата от 26 919,30 EUR (съответстваща на сумата от 13 104,14 EUR и сумата от 13 815,16 EUR), към
която се прибавя сумата от 4 813,26 EUR от лихви до 31 март 2005 г. (след тази дата към нея следва да се прибави сумата от
5,06 EUR на ден) (наричано по-нататък „решението за принудително събиране“).
Жалбоподателят не е подал жалба срещу решението за принудително събиране.
2.
Относно вземането на жалбоподателя спрямо Общността
Жалбоподателят е част от група лица, които са работили за трети предприятия — съдоговорители на съвместното предприятие Joint
European Torus (JET), чиято задача е реализацията на програмата „Fusion“, предвиждаща изграждането, функционирането и експлоатацията
на голяма машина за термоядрен синтез от типа токамак и свързаните с нея инсталации (наричан по-нататък „проектът JET“), преди
да бъдат назначени като срочно наети служители от Комисията през октомври 1999 г. По иск за обезщетение, подаден от тази група
лица, Общият съд е постановил, че като не е предложила на тези лица договори като срочно наети служители, за да изпълняват
функциите си в рамките на JET, в нарушение на статута му, Комисията е допуснала нарушение, което може да ангажира отговорността
на Европейската общност (Решение на Общия съд от 5 октомври 2004 г. по дело Eagle и др./Комисия, T‑144/02, Recueil, стр. II‑3381,
наричано по-нататък „междинното решение по дело Eagle“).
В междинното решение по дело Eagle, точка 8 по-горе, Общият съд е приел също така, че поради нарушението на Комисията посочените
лица са загубили сериозна възможност да бъдат назначени като срочно наети служители и признава наличието на имуществена вреда
в размер на разликата между възнагражденията и предимствата, които заинтересуваните лица биха получили, ако бяха работили
по проекта JET като срочно наети служители, от една страна, и възнагражденията и предимствата, които са получили на практика
в качеството си на служители на трети предприятия.
В точка 171 от междинното решение по дело Eagle, точка 8 по-горе, Общият съд уточнява, че периодът на обезщетяване започва
да тече от датата на влизане в действие на най-стария договор, сключен или продължен в петгодишния период, предшестващ датата
на представяне на искането за обезщетение, и изтича или на датата, на която заинтересованото лице е престанало да работи за
проекта JET, ако тази дата е по-ранна от датата на приключване на проекта — 31 декември 1999 г., или на тази последна дата,
ако заинтересованото лице е работило по проекта JET до приключването му.
В междинното решение по дело Eagle, точка 8 по-горе, Общият съд осъжда Комисията да поправи имуществената вреда, претърпяна
от всеки от ищците по делото, довело до постановяване на това решение, в това число на жалбоподателя по настоящото дело, поради
това че не са били назначени като срочно наети служители от Комисията за осъществяване на своята дейност в рамките на проекта
JET. Освен това Общият съд постановява, че страните трябва да му посочат установената по взаимно съгласие сума на обезщетенията,
дължими за поправяне на тази вреда. При липса на съгласие те трябва да му посочат размера на претендираните суми.
Тъй като не е постигнато взаимно съгласие, страните посочват на Общия съд размера на претендираните суми на 28 октомври 2005 г.
С Решение от 12 юли 2007 г. по дело Eagle и др./Комисия (T‑144/02, Сборник, стр. II‑2721) Общият съд осъжда Комисията да заплати
на всеки от ищците обезщетение, съответстващо на сумата, посочена за всеки от тях в приложение 3 към посоченото решение. Той
постановява също така,че върху тази сума следва да се начисли лихва в размер на 5,25 %, считано от 31 декември 1999 г. до
момента на действителното плащане.
Приложение 3 към Решение по дело Eagle и др./Комисия, точка 12 по-горе, предвижда, че дължимото на жалбоподателя към 31 декември
1999 г. обезщетение възлиза на 208 021 GBP (лири стерлинги).
3.
Относно прихващането на вземанията
В приложение към документа от 28 октомври 2005 г., в който се уточнява размерът на претендираните суми и който е представен
в производството по изчисляване на вредите в рамките на Решение по дело Eagle и др./Комисия, точка 12 по-горе, Комисията повдига
за първи път въпроса за евентуалното прихващане на обезщетението, което Общността би могла да дължи на жалбоподателя по силата
на предстоящото решение, с вземането, което Общността има спрямо заинтересования. На 21 декември 2005 г. жалбоподателят иска
с писмо от Комисията да му представи обяснения относно евентуалното прихващане. Комисията отговаря на това искане с писмо
от 22 декември 2005 г.
В документа от 19 февруари 2007 г., съдържащ размера на претендираните суми, ищците по дело Eagle и др./Комисия, точка 12
по-горе, оспорват възможността на Комисията да предприеме прихващане между вземанията на Комисията спрямо жалбоподателя и
дължимите му суми.
След това ново уточняване на претендираните суми Комисията обявява, че не поддържа искането си Общият съд да се произнесе
по въпроса за евентуалното прихващане в рамките на Решение по дело Eagle и др./Комисия, точка 12 по-горе. Общият съд взема
предвид тази декларация в точка 19 от Решение по дело Eagle и др./Комисия, точка 12 по-горе.
Вследствие на Решение по дело Eagle и др./Комисия, точка 12 по-горе, на 19 юли 2007 г. жалбоподателят се обръща към Комисията
с искане да потвърди точността на неговите изчисления относно дължимите на ищците суми. Комисията отговаря с писмо от 31 юли
2007 г., че приема тези цифри, като обаче изразява резерви по отношение на изчисляването на дневните лихви.
С писмо от 24 септември 2007 г. Комисията посочва, че има намерение да предприеме прихващане по отношение на дължимата на
ищеца сума. В отговора си от 25 октомври 2007 г. ищецът по това дело твърди, че Комисията няма право да направи такова прихващане.
С писмо от 25 октомври 2007 г. Комисията отговаря, че не споделя неговото мнение.
С писмо от 9 ноември 2007 г., получено от ищеца по това дело на 13 ноември 2007, Комисията обявява, че ще извърши прихващане
на вземанията и че ще приспадне сумата от 36 551,58 EUR, които ищецът по това дело дължи на Общността, от дължимата му от
Общността сума от 421 749,73 EUR. Сумата от 36 551,58 EUR се състои от сумата от 13 104,14 EUR, посочена в дебитното известие
на Комисията от 24 януари 2001 г., и сумата от 13 815,16 EUR, посочена в дебитното ѝ известие от 27 ноември 2003 г., както
и лихви върху тези суми в размер на 9 632,28 EUR. От приложението към писмото от 9 ноември 2007 г. следва, че тези лихви покриват
периода от момента на изтичане на определения в тези дебитни известия срок до 8 ноември 2007 г. Сумата от 421 749,73 EUR се
състои от обезщетението от 208 021 GBP и лихвите върху него.
На 16 ноември 2007 г. Комисията приема обжалваното решение и плаща на жалбоподателя по настоящото дело общата сума от 385 198,15
EUR (или сумата от 421 749,73 EUR минус сумата от 36 551,58 EUR).

Производство и искания на страните
Жалбоподателят подава настоящата жалба в секретариата на Общия съд на 23 януари 2008 г.
Жалбоподателят моли по същество Общия съд:
–        да отмени обжалваното решение,
–        да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
Комисията моли Общия съд:
–        да отхвърли жалбата като недопустима или при условията на евентуалност като неоснователна,
–        да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.

От правна страна
1.
По допустимостта
Комисията твърди, че в настоящия случая няма обжалваем акт. Прихващането било само последица от предшестващи съдебно решение
и решение, които са станали окончателни. Следователно прихващането не било обжалваем акт и поради това жалбата била недопустима.
Следва да се напомни, че актът, посредством който Комисията извършва извънсъдебно прихващане между дългове и вземания, произтичащи
от различни правни отношения с едно и също лице, представлява акт, който може да бъде обжалван по смисъла на член 230 ЕО (вж.
в този смисъл Решение на Съда от 10 юли 2003 г. по дело Комисия/CCRE, C‑87/01 P, Recueil, стр. I‑7617, точка 45) и именно
в рамките на такава жалба Общият съд следва да разгледа законосъобразността на решението за прихващане с оглед на неговите
правни последици, свързани с липсата на ефективно плащане на спорните суми на жалбоподателя (вж. в този смисъл Решение на
Общия съд от 8 октомври 2008 г. по дело Helkon Media/Комисия, T‑122/06, непубликувано в Сборника, точка 46 и Решение на Общия
съд от 8 юли 2009 г. по дело Комисия/Atlantic Energy, T‑182/08, непубликувано в Сборника, точка 70).
След като в настоящия случай Комисията е извършила извънсъдебно прихващане, жалбата срещу обжалването решение е допустима.
Ето защо повдигнатото от Комисията възражение за недопустимост на жалбата следва да се отхвърли.
2.
По съществото на спора
В подкрепа на исканията си жалбоподателят се позовава на четири правни основания. Първото е изведено от злоупотреба с процесуални
права. Второто е изведено от нарушение на принципа на оправданите правни очаквания. Третото е изведено от грешки, които засягат
основанието на прихващането. Четвъртото е изведено от грешки при изчисляване на прихващането, свързани с отчитането на лихви
за забава.

По първото правно основание, изведено от злоупотреба с процесуални права
Жалбоподателят посочва, че е неуместно и несправедливо Комисията да извършва извънсъдебно прихващане, макар да е могла да
повдигне въпроса за прихващането пред общностните юрисдикции. Прихващането било въпрос, който е трябвало да бъде повдигнат
и разгледан на по-ранен стадий от производството. Не би могло да се допусне Комисията да избегне състезателното производство
и съдебния контрол, като действа със закъснение и едностранно след произнасянето на Решение по дело Eagle и др./Комисия, точка 12
по-горе.
Жалбоподателят счита, че в свързаните с искове за обезщетение производства въпросът за прихващането представлява, най-малкото
в английското право, средство за защита, на което трябва да има надлежно позоваване пред сезираната юрисдикция. В противен
случай претендираните и евентуално присъдени от дадена юрисдикция суми биха могли да бъдат намалени и дори изключени.
Най-напред следва да се напомни, че обжалваното решение представлява решение за събиране чрез прихващане, прието въз основа
на член 73 от Финансовия регламент и член 83 от Регламент (ЕО, Евратом) № 2342/2002 на Комисията от 23 декември 2002 година
относно определянето на подробни правила за прилагането на Финансовия регламент, изменен с Регламент (EО, Евратом) № 1248/2006
на Комисията от 7 август 2006 година (ОВ L 227, стр. 3; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 6, стр. 172,
наричани по-нататък „правилата за прилагане“).
На следващо място трябва да се посочи, че предвидената във Финансовия регламент процедура за приемане на решение за събиране
на вземане чрез прихващане не предвижда, че Комисията е длъжна преди това да заяви пред дадена юрисдикция намерението си да
извърши прихващане на вземания.
Всъщност член 73, параграф 1 от Финансовия регламент предвижда, че счетоводителят пристъпва към събиране чрез прихващане с
насрещно вземане, което е надлежно установено от отговорния разпоредител с бюджетни кредити и което Общностите имат към всеки
длъжник, който от своя страна има безспорно, ликвидно и изискуемо вземане към Общностите.
Освен това член 71 от Финансовия регламент предвижда, че компетентният разпоредител с бюджетни кредити трябва най-напред да
установи вземането, а именно да провери наличието на задължението, да определи или провери действителността и размера на задължението
и да провери условията, при които задължението е изискуемо. Член 79 от правилата за прилагане изисква отговорният разпоредител
с бюджетни кредити да се увери по-специално, че вземането е „сигурно“ и безусловно. Той трябва да се увери и че вземането
е „с установен размер“ в точно парично изражение, както и че вземането е „изискуемо“ и не е обвързано със срок за плащане.
Освен това член 80 от правилата за прилагане предвижда, че установяването на вземания се основава на оправдателни документи,
които доказват правото на Общностите.
Съгласно член 71, параграф 2 от Финансовия регламент всички вземания, които са определени като „безспорни, ликвидни и изискуеми“,
се установяват чрез нареждане за събиране на вземания до счетоводителя и се съставят от отговорен разпоредител с бюджетни
кредити. Освен това според член 78, параграф 2 от правилата за прилагане нареждането за събиране е операцията, чрез която
отговорният разпоредител с бюджетни кредити нарежда на счетоводителя да събере установената сума.
Поради това Комисията правилно твърди, че не е била длъжна да спомене прихващането като средство за защита в рамките на производството,
завършило с Решение по дело Eagle и др./Комисия, точка 12 по-горе.
В допълнение следва да се отбележи, че като е решила да направи прихващане въз основа на член 73 от Финансовия регламент,
Комисията по никакъв начин не е посегнала на процесуалните права на жалбоподателя. Всъщност последният е могъл да упражни
своите процесуални права по три начина. На първо място, той е имал възможност да подаде жалба срещу Решение по дело Walton/Комисия,
точка 4 по-горе, за да оспори констатацията, че неговото поведение е било равносилно на прекратяване на трудовия му договор.
На второ място, той е имал възможността да обжалва решението за принудително събиране. На трето място, той е могъл да подаде
жалба за отмяна на решението на Комисията от 16 ноември 2007 г. за събиране чрез прихващане на дължимата ѝ от жалбоподателя
сума от 36 551,58 EUR (вж. точка 25 по-горе), което той всъщност прави в настоящия случай.
Следователно жалбоподателят не може основателно да упрекне Комисията, че е избегнала съдебния контрол за законосъобразност
на прихващането на вземания.
С оглед на изложеното по-горе Комисията на е допуснала „злоупотреба с процесуални права“. При това положение първото правно
основание трябва да се отхвърли като неоснователно.

По второто правно основание, изведено от нарушение на принципа на оправданите правни очаквания
Жалбоподателят твърди, че Комисията е породила у него оправданото правно очакване, че ще му плати целия размер на сумите,
посочени в изпратената му с писмото от 31 юли 2007 г. таблица (вж. точка 17 по-горе).
Следва да се напомни, че съгласно постоянната съдебна практика право да се позове на принципа на защита на оправданите правни
очаквания има всеки правен субект, който се намира в положение, от което следва, че общностна институция е породила у него
основателни надежди. По принцип никой не може да се позовава на нарушение на този принцип при липсата на конкретни уверения,
предоставени му от администрацията (Решение на Съда от 24 ноември 2005 г. по дело Германия/Комисия, C‑506/03, непубликувано
в Recueil, точка 58 и Решение на Съда от 22 юни 2006 г. по дело Белгия и Forum 187/Комисия, C‑182/03 и C‑217/03, Recueil,
стр. I‑5479, точка 147, Решение на Общия съд от 23 октомври 2002 г. по дело Diputación Foral de Álava и др./Комисия, T‑346/99—T‑348/99,
Recueil, стр. II‑4259, точка 93).
В настоящия случай Комисията никога не е давала конкретни уверения, че няма да направи прихващане на вземанията. Всъщност
писмото ѝ от 31 юли 2007 г., на което се позовава жалбоподателят, не съдържа никакво обещание или уверение в този смисъл.
Посоченото писмо се отнася само до точността на изчисленията, приложими за всички ищци в производството, по което е постановено
Решение по дело Eagle и др./Комисия, точка 12 по-горе. Това писмо не посочва специалния случай, свързан със спора между Комисията
и жалбоподателя по настоящото дело, и изобщо не загатва начина на събиране на вземанията на Общността. Следователно разглежданото
писмо не може да породи у жалбоподателя основателно правно очакване, че Комисията няма да направи прихващане.
Същото се отнася и за декларацията на Комисията вследствие на направеното от нея ново посочване на претендираните суми в производството,
довело до постановяване на Решение по дело Eagle и др./Комисия, точка 12 по-горе. С тази декларация, която е взета предвид
от Общия съд в точка 19 от посоченото решение, Комисията уточнява, че не поддържа въпроса за прихващането, който е повдигнала
в рамките на посоченото производство и че Общият съд не следва да се произнася по него. Подобна декларация обаче не означава,
че Комисията се е отказала да упражни правото си да събере чрез прихващане вземането на Общността спрямо жалбоподателя извън
рамките на това производство.
Следователно жалбоподателят не е посочил никакво конкретно уверение или обещание, което би могло да породи у него основателни
правни очаквания, че Комисията няма да направи събиране чрез прихващане. Поради това второто правно основание следва да се
отхвърли като неоснователно.

По третото правно основание, изведено от грешки, свързани с основанието на прихващането
Жалбоподателят оспорва законосъобразността на направеното от Комисията прихващане на вземания. По отношение на дебитното известие
на Комисията от 24 януари 2001 г., той посочва, че то предшества Решение по дело Walton/Комисия, точка 4 по-горе, и се основава
на хипотезата за уволнение. Освен това следва да се посочи, че доколкото Общият съд е приел, че решението за уволнение не
поражда действие, то не би могло да послужи като основание за издаването на дебитно известие. Оттук той прави заключението,
че дебитното известие на Комисията от 24 януари 2001 г. е нищожно и не поражда действие.
Жалбоподателят отбелязва при условията на евентуалност, че дебитното известие на Комисията от 24 януари 2001 г. не е предшествано
от решение за установяване на вземанията по смисъла на член 71 от Финансовия регламент, така че условията за прихващане по
смисъла на член 73 от същия регламент не са били налице.
Що се отнася до дебитното известие на Комисията от 27 ноември 2003 г., жалбоподателят посочва, че то не може да послужи като
основание за прихващане, тъй като той не е имал достъп до двете докладни записки, към които препраща известието. Отказът на
Комисията да му изпрати тези докладни записки представлявал също така нарушение на разпоредбите на член 60, параграф 4 от
Финансовия регламент и на членове 48, 49 и 80 от правилата за прилагане, взети заедно. Тази грешка при прилагане на правото
водела в крайна сметка до анулиране на вземането в съответствие с член 88 от правилата за прилагане.
По този начин жалбоподателят оспорва по същество наличието на вземанията, които Комисията удържа при прихващането.
В това отношение следва да се посочи, че спорните суми се съдържат както в дебитните известия на Комисията от 24 януари 2001 г.
и 27 ноември 2003 г., така и в решението за принудително събиране.
Ето защо, без да е необходимо да се определя дали дебитните известия на Комисията от 24 януари 2001 г. и 27 ноември 2003 г.,
или решението за принудително събиране са актове, които могат да бъдат обжалвани по смисъла на член 230 ЕО, във всеки случай
следва да се посочи, че жалбоподателят не е подал никаква жалба за отмяна на тези актове в предвидения от този член двумесечен
срок.
При тези условия следва да се приеме, че в рамките на настоящата жалба жалбоподателят не може да оспорва вземанията, на които
се основават дебитните известия на Комисията от 24 януари 2001 г. и 27 ноември 2003 г. и решението за принудително събиране.
Ето защо третото правно основание трябва да бъде отхвърлено като недопустимо.

По четвъртото правно основание, изведено от наличието на грешки при изчислението на прихващането, свързани с лихвите
Жалбоподателят оспорва условията на направеното от Комисията прихващане, що се отнася до отчитането на лихвите за забава.
Според него подобно прихващане е трябвало да бъде направено на датите, на които сумите, за които се твърди, че дължи на Комисията,
са станали изискуеми, без да се държи сметка за лихвите за забава.
Жалбоподателят отбелязва, че съгласно Решение по дело Eagle и др./Комисия, точка 12 по-горе, основната сума, която Комисията
му дължи, е трябвало да му бъде изплатена най-късно до 31 декември 1999 г. След тази дата му се дължали лихви за забава в
размер на 5,25 %. Вземанията на Общността спрямо него били възникнали по-късно, на датите на изтичане на определения в двете
дебитни известия срок, а именно на 31 март 2001 г. и на 11 януари 2004 г. Следователно Комисията трябвало да направи прихващане
на два пъти. Той счита, че Комисията е трябвало да направи първо прихващане на дължимата от него на Общността сума от 13 104,14 EUR
от сумата, която Общността му дължи към 31 март 2001 г., и второ прихващане на дължимата от него на Общността сума от 13 815,16
EUR от сумите, които последната му дължи все още към 11 януари 2004 г.
В това отношение жалбоподателят посочва, че Комисията не е действала по този начин, като е направила прихващане на целите
суми, които включват лихвите за забава. Той твърди, че по този начин Комисията е увеличила вземанията на Общността към него,
прилагайки по-висок лихвен процент, отколкото този спрямо неговото вземане към Общността, доколкото претендираните от последната
лихви са по-високи от предвидените в Решение по дело Eagle и др./Комисия, точка 12 по-горе. По този начин Комисията е имала
икономически интерес да продължи по-дълго производството за cъбиране на вземанията.
С това правно основание жалбоподателят твърди по същество, че неговото вземане към Общността предшества вземането на последната
към него и че прихващането трябва да има обратно действие. Според него прихващането погасява вземанията от момента, в който
условията за извършването му са изпълнени.
Комисията счита, че вземанията на Общността към жалбоподателя са били безспорни и ликвидни преди тези на жалбоподателя. Дължимите
от него на Общността суми са били известни през 2000 г. Комисията счита, че вземанията на Общността към жалбоподателя са станали
безспорни и ликвидни най-късно към август 2005 г., когато е изтекъл срокът за обжалване на решението за принудително събиране.
За сметка на това, дължимата на жалбоподателя от Общността сума е известна едва през юли 2007 г. Обстоятелството, че присъдената
на жалбоподателя сума съдържа лихви, считано от 31 декември 1999 г., било лишено от значение, тъй като общата сума на лихвите
не може да бъде изчислена, преди да бъде известна основната сума.
Следва да се напомни, на първо място, че условията за събиране на вземане чрез прихващане и свързаната с него процедура са
уредени от Финансовия регламент и правилата за прилагане (вж. точки 30—34 по-горе).
От член 73, параграф 1, втора алинея от Финансовия регламент и членове 79 и 83 от правилата за прилагане следва, че за да
могат да бъдат прихванати, насрещните вземания на Европейския съюз и на другата страна трябва да бъдат, на първо място, безспорни,
което означава, че не трябва да бъдат поставени под условие, на второ място — да са ликвидни, което означава, че техният размер
трябва да бъде установен в точно парично изражение, на трето място — изискуеми, което означава, че не трябва да бъдат обвързани
със срок за плащане.
Ето защо следва да се определи моментът, в който тези условия са били изпълнени за всяко от разглежданите в настоящия случай
вземания.
Що се отнася до вземането на Общността към жалбоподателя, безспорно е, че Комисията е изпратила първото дебитно известие на
24 януари 2001 г., а второто — на 27 ноември 2003 г., и че жалбоподателят не е платил поисканите суми в определените в тези
известия срокове, които са изтекли съответно на 31 март 2001 г. и 11 януари 2004 г. Следователно вземането на Общността във
всеки случай е било безспорно, ликвидно и изискуемо към момента на изтичане на тези срокове.
Що се отнася до вземането на жалбоподателя към Общността, следва най-напред да се отбележи, че това вземане се състои от обезщетението,
което Комисията е била осъдена да му плати с междинното решение по дело Eagle, точка 8 по-горе, в което Общият съд е установил,
че по отношение на жалбоподателя са изпълнени условията за ангажиране на отговорността на Общността. На следващо място трябва
да се напомни, че при постановяването на това междинно решение Общият съд не е бил в състояние да определи размера на дължимото
на жалбоподателя обезщетение и че производството е трябвало да бъде продължено с цел да се определи точната сума. На последно
място, тази сума е станала известна едва към момента на постановяване на Решение по дело Eagle и др./Комисия, точка 12 по-горе,
т.е. на 12 юли 2007 г. Следователно вземането на жалбоподателя към Общността е станало ликвидно на тази дата.
При тези условия, макар наистина диспозитивът на това решение да не фиксира дължимата от Общността към тази дата сума, доколкото
според него до ефективното плащане на обезщетението продължават да се начисляват лихви, вземането на жалбоподателя към Общността
е станало безспорно, ликвидно и изискуемо на 12 юли 2007 г.
Следователно твърдението на жалбоподателя, че вземането му е предшествало вземанията на Общността към него, следва да се отхвърли.
На следващо място, независимо от липсата на изрична разпоредба в този смисъл, следва да се приеме, че предвиденото от Финансовия
регламент прихващане има обратно действие, както твърди жалбоподателят, така че то погасява всички съответни вземания от момента,
в който условията за извършването му са били изпълнени.
Всъщност в съответствие с режима, установен в член 73 от Финансовия регламент и член 83 от правилата за прилагане, счетоводителят
трябва да направи прихващане, след като е уведомил за това длъжника, ако последният не е изпълнил задължението си доброволно.
Така обратното действие на прихващането към датата, на която се конкретизира задължението на счетоводителя, позволява в съответствие
с режимите на прихващане, признати в правния ред на повечето държави членки, да се избегне положение, при което длъжникът
понася евентуалните негативни последици, по-специално що се отнася до лихвите за забава, дължими при изтичането на срок между
момента, в който са изпълнени условията за извършване на прихващането, и момента, в който последното е действително извършено.
В настоящия случай Комисията не е направила прихващане с действие към 12 юли 2007 г. — датата, на която предвидените в член 73
от Финансовия регламент условия са били изпълнени, а прихващане с действие към 8 ноември 2007 г. — датата, предшестваща изпращането
на писмото от 9 ноември 2007 г. Всъщност от приложението към последното писмо следва, че прихванатите суми включват натрупаните
след 12 юли 2007 г. лихви.
Следователно Комисията е нарушила член 73 от Финансовия регламент така, както е изтълкуван в точки 64 и 65 по-горе. Ето защо
четвъртото правно основание следва да бъде уважено отчасти и поради това обжалваното решение — да се отмени в частта му, в
която в прихванатите суми се включват и лихвите, натрупани след 12 юли 2007 г.

По съдебните разноски
Съгласно член 87, параграф 3 от Процедурния правилник Общият съд може да разпредели съдебните разноски или да реши всяка страна
да понесе направените от нея разноски, ако всяка от страните е загубила по едно или няколко от предявените основания.
Тъй като жалбата е частично уважена, с оглед на обстоятелствата по делото е справедливо всяка страна да понесе направените
от нея съдебни разноски.
По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (четвърти състав)
реши:
1)
Отменя решение на Комисията от 16 ноември 2007 г. в частта му, в която в удържаните за прихващането суми се включват и лихвите,
натрупани след 12 юли 2007 г.
2)
Всяка страна понася направените от нея разноски.
Pelikánová
Jürimäe
Van der Woude
Постановено в публично съдебно заседание в Люксембург на 8 ноември 2011 година.
Подписи
*
Език на производството: английски.