CELEX: 62012CJ0322
Ceturtā direktīva 78/660/EEK
2. panta 3. punkts
Skaidra un patiesa priekšstata princips
2. panta 5. punkts
Pienākums piemērot atkāpi
32. pants
Uz sākotnējām izmaksām balstīta novērtēšanas metode
Par patieso vērtību acīmredzami mazāka iegādes cena

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretējams Padomes 1978. gada 25. jūlija Ceturtās direktīvas 78/660/EEK, kas pamatojas uz [EKL 44. panta 2. punkta] g) apakšpunktu un attiecas uz noteiktu veidu sabiedrību gada pārskatiem (
OV L 222, 11. lpp.
; OV Īpašais izdevums latviešu valodā: 17. nod., 1. sēj., 21. lpp.; turpmāk tekstā – “Ceturtā direktīva”), 2. panta 3.–5. punktā rodamais princips, ka jāsniedz skaidrs un patiess priekšstats par sabiedrību mantisko un finansiālo stāvokli, kā arī peļņu vai zaudējumiem.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp
État belge
un
GIMLE SA
(turpmāk tekstā – “
GIMLE
”) jautājumā par to, kā iegrāmatojama tādu sabiedrības kapitāla daļu iegāde, kuras mēnesi pēc to iegādes tikušas tālākpārdotas par cenu, kas 3400 reizes pārsniedz to iegādes cenu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Ceturtās direktīvas 2. panta 3.–5. punktā ir noteikts:
“3.   Gada pārskatiem ir jāsniedz skaidrs un patiess priekšstats par sabiedrības aktīviem, pasīviem, finansiālo stāvokli un peļņu vai zaudējumiem.
4.   Gadījumā, ja ar šīs direktīvas noteikumu piemērošanu nepietiek, lai sniegtu skaidru un patiesu priekšstatu 3. punkta nozīmē, jāsniedz papildu informācija.
5.   Izņēmuma gadījumā, ja kāda šīs direktīvas noteikuma piemērošana nav savienojama ar 3. punktā izklāstīto pienākumu, no šā noteikuma ir jāatkāpjas, lai sniegtu skaidru un patiesu priekšstatu 3. punkta nozīmē. Katra šāda atkāpšanās ir jāatklāj pielikumā, paskaidrojot iemeslus un norādot, kādu iespaidu šāda atkāpšanās atstāj uz aktīviem, pasīviem, finansiālo stāvokli un peļņu vai zaudējumiem. Dalībvalstis var noteikt attiecīgus izņēmuma gadījumus un piemērot tiem īpašus noteikumus.”
Šīs direktīvas 31. panta 1. punkta c) apakšpunktā ir paredzēts:
“Dalībvalstis nodrošina, lai gada pārskatos uzrādītos posteņus novērtētu atbilstoši turpmāk minētajiem vispārīgajiem principiem:
[..]
c)
novērtēšana jāveic, izmantojot pienācīgas piesardzības principu, jo īpaši ievērojot šādus nosacījumus:
aa)
pārskatā drīkst iekļaut tikai to peļņu, kas ir iegūta līdz bilances datumam;
[..].”
Minētās direktīvas 32. pantā ir teikts:
“Gada pārskatos uzrādītos posteņus novērtē saskaņā ar 34.–42. pantu, pamatojoties uz iegādes izmaksu vai ražošanas pašizmaksas principu.”
Beļģijas tiesības
Saskaņā ar iesniedzējtiesas teikto Ceturtās direktīvas 2. panta 3.–5. punkts valsts tiesībās ir transponēti ar Karaļa 1976. gada 8. oktobra dekrēta par uzņēmumu gada pārskatiem redakcijas, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “Karaļa dekrēts”), 3. panta pirmo daļu, 4. pantu un 16. panta pirmo daļu.
Saskaņā ar Karaļa dekrēta 3. panta pirmajā daļā noteikto gada pārskatiem jāsniedz skaidrs un patiess priekšstats par uzņēmuma mantisko un finansiālo stāvokli, kā arī peļņu vai zaudējumiem.
Karaļa dekrēta 4. pantā ir paredzēts, ka gada pārskati ir jāsagatavo atbilstoši šā dekrēta noteikumiem un ka, ja ar minētā dekrēta noteikumu izpildi nav pietiekami, lai ievērotu tā 3. pantu, gada pārskatu pielikumā ir jāsniedz papildinformācija.
Atbilstoši minētā dekrēta 16. panta pirmajai daļai izņēmuma gadījumā, ja, piemērojot šo pantu ietverošajā nodaļā izklāstītos novērtēšanas noteikumus, netiktu ievērots šā dekrēta 3. pants, no tiem ir jāatkāpjas, piemērojot minēto 3. pantu.
Karaļa dekrēta 20. pantā ir paredzēts, ka, izņemot šā dekrēta 16., 27., 27.a un 34. pantā noteikto, aktīvi tiek novērtēti atbilstoši to iegādes vērtībai un bilancē iekļauti ar šo pašu vērtību, atskaitot ar tiem saistīto nolietojumu un vērtības samazināšanos, un ka ar iegādes vērtību saprotama vai nu iegādes cena minētā dekrēta 21. panta izpratnē, vai ražošanas pašizmaksa tā 22. panta izpratnē, vai arī atsavināšanas vērtība tā 23. panta izpratnē.
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
No iesniedzējtiesas nolēmuma izrietošos faktus kopsavilkumā var izklāstīt šādi.
Saskaņā ar Beļģijas tiesībām dibināto akciju sabiedrību
GIMLE
1998. gada 26. novembrī nodibināja Apvienotajā Karalistē dzīvojošie Zviedrijas pilsoņi
A. Sjôwall
un
B. Larsson
.
GIMLE
ir izveidota ar mērķi tostarp iegūt un pārvaldīt līdzdalību visāda veida sabiedrībās.
1998. gada 27. novembrī
GIMLE
par 5000 Zviedrijas kronām (SEK), proti, par SEK 100 gabalā, iegādājās saskaņā ar Zviedrijas tiesībām dibinātās sabiedrības
TV‑Shop Europe AB
, kuru arī nodibinājis
A. Sjôwall
, 50 akcijas. 1999. gada 4. janvārī, proti, 38 dienas pēc to iegādes,
GIMLE
minētās akcijas pārdeva saskaņā ar Zviedrijas tiesībām dibinātajai sabiedrībai
Electronic Retailing AB
par cenu SEK 17 000 000 apmērā, proti, par SEK 340 000 gabalā. Šā pārdošanas darījuma rezultātā
GIMLE
iegrāmatoja aktīvu vērtības pieaugumu 74776696 Beļģijas franku (BEF) (EUR 1 853 668) apmērā, kas atbilst starpībai starp minēto akciju pārdošanas cenu un iegādes cenu.
Taču akciju pārdošanas rezultātā gūtais aktīvu vērtības pieaugums Beļģijā bija atbrīvots no nodokļa, un tādēļ savā 2000. taksācijas gada uzņēmumu ienākuma nodokļa deklarācijā (par ienākumiem 1999. gadā)
GIMLE
šo aktīvu vērtības pieaugumu nedeklarēja kā apliekamo ienākumu.
Tomēr 2002. gada 19. novembra paziņojumā par labojumu nodokļu administrācija uzskatīja, ka
GIMLE
ir saņēmusi ar nodokli apliekamus ienākumus saistībā ar aktīvu vērtības pieaugumu, kas gūts, nopērkot pamatlietā aplūkotās akcijas, proti, “izlietojot naudas līdzekļus un tos aizstājot ar akcijām, kuru patiesā vērtība ir augstāka par samaksāto cenu”. To izdarījusi, šī administrācija prezumēja, ka akciju patiesā vērtība to iegādes brīdī 1998. gada 27. novembrī atbilda nevis to iegādes cenai (SEK 100 gabalā), bet gan to tālākpārdošanas cenai 1999. gada 4. janvārī (SEK 340 000 gabalā). Tādēļ aktīvu vērtības pieaugumu BEF 74 776 696 (EUR 1 853 668) apmērā minētā administrācija aplika ar ienākumu nodokli.
Par 2003. gada 18. jūlija lēmumu, ar kuru nodokļu administrācija bija noraidījusi tās sūdzību,
GIMLE
cēla prasību
Tribunal de première instance de Bruxelles
[Briseles pirmās instances tiesa], kura šo prasību atzina par pieņemamu un pamatotu. Tā rezultātā minētā tiesa piesprieda samazināt strīdīgā nodokļa aprēķina apmēru un
État belge
pienākumu atmaksāt visas nepamatoti saņemtās summas kopā ar nokavējuma procentiem.
Apelācijas sūdzība, ko par pirmajā instancē taisīto spriedumu
Cour d’appel de Bruxelles
[Briseles Apelācijas tiesā] bija iesniegusi
État belge
, tika noraidīta. Minētā tiesa neapšaubīja
État belge
veikto faktu vērtējumu, ka pamatlietā aplūkoto akciju iegādes cena esot bijusi acīmredzami mazāka par to patieso vērtību, kas atbilda 38 dienas vēlāk saņemtajai pārdošanas cenai. Tomēr tā uzskatīja, ka šim vērtējumam šajā lietā nav nozīmes, jo saskaņā ar Karaļa dekrēta 3. panta pirmajā daļā, 4. pantā un 16. panta pirmajā daļā noteikto
GIMLE
bija pienākums šīs akcijas iegrāmatot nevis atbilstoši to patiesajai vērtībai, bet gan sākotnējām iegādes izmaksām. Konkrēti, šī tiesa konstatēja, ka šā dekrēta 16. pantā pienākums sākotnējās iegādes izmaksu vietā ņemt vērā patieso vērtību esot tikai par “izņēmuma” gadījumiem dēvētās situācijās un minētā dekrēta 4. panta otrajā daļā skaidru un patiesu priekšstatu par savu mantu uzņēmumam ir ļauts sniegt, gada pārskata pielikumā norādot “papildinformāciju”, tomēr neatkāpjoties no vispārējā noteikuma, ka novērtējums veicams, ņemot vērā sākotnējās izmaksas. Tādēļ pirmajā instancē taisīto spriedumu
Cour d’appel de Bruxelles
atstāja negrozītu, nospriezdama, ka
État belge
esot kļūdījusies,
GIMLE
maksājamā nodokļa aprēķinā ņemdama vērā aktīvu vērtības pieaugumu BEF 74 776 696 apmērā.
Par
Cour d’appel de Bruxelles
spriedumu
État belge
iesniedza kasācijas sūdzību, apgalvojot, ka Karaļa dekrēta 3. panta pirmajā daļā, 4. pantā un 16. panta pirmajā daļā ir nevis vienīgi paredzēts, ka gada pārskatu pielikumā jāsniedz papildinformācija, bet gan arī noteikts, ka no principa, ka aktīvi ir iegrāmatojami atbilstoši to iegādes cenai, ir jāatkāpjas, ja, kā tas ir noticis pamatlietā, iegādes cena acīmredzami neatbilst attiecīgās mantas vērtībai, tādējādi sniedzot nepatiesu priekšstatu par uzņēmuma mantisko un finansiālo stāvokli, kā arī peļņu vai zaudējumiem.
Uzskatīdama, ka saistībā ar
État belge
iesniegto kasācijas sūdzību ir jāinterpretē Ceturtās direktīvas 2. panta 3.–5. punkts,
Cour de cassation
[Kasācijas tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai [..] Ceturtās direktīvas [..] 2. panta [3.–5. punkts] ir jāinterpretē tādējādi, ka tajos ir nevis vienīgi paredzēts, ka gada pārskatu pielikumā jāsniedz papildinformācija, bet gan arī noteikts, ka gadījumā, kad iegādes cena acīmredzami neatbilst attiecīgās mantas vērtībai, tādējādi sniedzot nepatiesu priekšstatu par uzņēmuma mantisko un finansiālo stāvokli, kā arī peļņu vai zaudējumiem, no principa, ka aktīvi ir iegrāmatojami atbilstoši to iegādes cenai, ir jāatkāpjas un tie ir uzreiz jāiegrāmato atbilstoši to tālākpārdošanas vērtībai, ja tā izrādās esam to patiesā vērtība?”
Par prejudiciālo jautājumu
Tiesai iesniegtie apsvērumi
Rakstveida apsvērumus Tiesai iesniedza
GIMLE
, Beļģijas un Vācijas valdības, kā arī Eiropas Komisija.
GIMLE
, Vācijas valdība un Komisija uzskata, ka uz uzdoto jautājumu jāatbild noliedzoši. Pretēja nostāja ir tikai Beļģijas valdībai.
GIMLE
un Vācijas valdība uzsver, ka Ceturtās direktīvas 32. pantā noteiktā novērtēšanas metode ir balstīta uz aktīvu sākotnējām izmaksām to iegādes cenas vai ražošanas pašizmaksas formā. Tās piebilst, ka no šīs metodes atkāpties drīkstot tikai šīs direktīvas 33. pantā izsmeļoši uzskaitītajos gadījumos.
Komisija, atsaukdamās uz 1996. gada 27. jūnija spriedumu lietā
C-234/94
Tomberger
(
Recueil
, I-3133. lpp.
, 17. punkts) un 1999. gada 14. septembra spriedumu lietā
C-275/97
DE + ES Bauunternehmung
(
Recueil
, I-5331. lpp.
, 26. punkts), atgādina, ka Ceturtās direktīvas 2. panta 3. punktā rodamais skaidra un patiesa priekšstata princips ir šīs direktīvas pamatmērķis. Taču apsvērumus Tiesai iesniegušo ieinteresēto subjektu starpā valda domstarpības jautājumā par to, kāds tvērums ir šīs direktīvas 2. panta 5. punktam, kurā paredzēts pienākums no minētās direktīvas noteikuma atkāpties, ja izņēmuma gadījumos tā piemērošana izrādītos pretrunā skaidra un patiesa priekšstata principam.
GIMLE
, Vācijas valdība un Komisija apgalvo, ka aktīva iegāde par cenu, kas ir mazāka par tā patieso vērtību, neesot “izņēmuma gadījums” Ceturtās direktīvas 2. panta 5. punkta izpratnē, kas attaisnotu atkāpi no šīs direktīvas 32. pantā rodamā principa, ka novērtēšana veicama atbilstoši sākotnējām izmaksām. Šajā ziņā
GIMLE
uzsver, ka Savienības likumdevēja izvēle par labu uz sākotnējām izmaksām balstītai metodei liecina, ka uzņēmumu grāmatvedībā ir rodami vērtējumi, kas reti kad atbilst aktīvu patiesajai vērtībai. Vācijas valdība piebilst, ka šīs metodes rezultātā neizbēgami parādās dažkārt ievērojamas slēptās rezerves, ja aktīva iegādes cena ir mazāka par tā patieso vērtību, bet ka šīs slēptās rezerves atbilst minētās direktīvas 31. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzētajam pienācīgas piesardzības principam.
Turpretim Beļģijas valdība uzskata, ka Ceturtās direktīvas 2. panta 5. punktā paredzētais “izņēmuma gadījuma” jēdziens aptver situāciju, kad aktīva iegādes cena, kā tas noticis pamatlietā, ir acīmredzami mazāka par tā patieso vērtību, jo iegādes cenas izmantošana sniedzot nepatiesu priekšstatu par uzņēmuma finansiālo stāvokli. Šajā ziņā Beļģijas valdība pēc analoģijas atsaucas uz iepriekš minētā sprieduma lietā
DE + ES Bauunternehmung
32. punktu, kurā Tiesa esot nospriedusi, ka direktīvas 31. panta 2. punktā paredzētie “izņēmuma gadījumi” ir tad, kad atsevišķs novērtējums nesniegtu pēc iespējas skaidrāku un patiesāku priekšstatu par attiecīgās sabiedrības patieso finansiālo stāvokli.
Tiesas vērtējums
Savā prejudiciālajā jautājumā iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Ceturtās direktīvas 2. panta 3.–5. punktā noteiktais skaidra un patiesa priekšstata princips liek no minētās direktīvas 32. pantā rodamā principa, ka aktīvu novērtēšana veicama, balstoties uz to iegādes cenu vai ražošanas pašizmaksu, atkāpties par labu novērtēšanai to patiesajā vērtībā gadījumā, kad šo aktīvu iegādes cena vai ražošanas pašizmaksa ir acīmredzami mazāka par to patieso vērtību.
Iesniedzējtiesas nolēmumā ir redzams, ka pamatlieta ir par to, kā iegrāmatojama tādu sabiedrības kapitāla daļu iegāde, kuras mēnesi pēc to iegādes tikušas tālākpārdotas par cenu, kas 3400 reizes pārsniedz to iegādes cenu.
No šā nolēmuma vienlīdz izriet, ka pamatlietas aizsākumā ir fiskālas iedabas jautājums, jo akciju iegrāmatošana to patiesajā vērtībā iegādes brīdī Beļģijas iestādēm ļautu no attiecīgās sabiedrības saņemt nodokli par aktīvu vērtības pieaugumu, ko rada starpība starp šo akciju patieso vērtību un to iegādes cenu.
Šajā ziņā Tiesai jau ir bijusi iespēja paskaidrot, ka Ceturtās direktīvas mērķis nav noteikt nosacījumus, kādos dalībvalstu nodokļu iestādes var vai arī tām ir pienākums pamatoties uz sabiedrību gada pārskatiem, lai noteiktu tādu nodokļu kā pamatlietā aplūkotais uzņēmumu ienākuma nodoklis bāzi un summu. Tomēr nebūt nav izslēdzams, ka dalībvalstis gada pārskatus var izmantot kā atsauces avotu taksācijas vajadzībām (2003. gada 7. janvāra spriedums lietā
C-306/99
BIAO
,
Recueil
, I-1. lpp.
, 70. punkts), un neviena Ceturtās direktīvas norma neaizliedz dalībvalstīm taksācijas skatījumā pielāgot šajā direktīvā rodamo grāmatvedības noteikumu sekas, lai ar nodokli apliekamo pelņu noteiktu atbilstošāk saimnieciskajai īstenībai.
Jāatgādina, ka Ceturtās direktīvas mērķis ir nodrošināt, lai sabiedrības dalībnieku un trešo personu aizsardzības vajadzībām tiktu saskaņoti valstu noteikumi par gada pārskatu un ziņojumu sagatavošanu un saturu, kā arī tajos izmantotajām novērtēšanas metodēm. Tālab, kā izriet no tās preambulas trešā apsvēruma, ar šo direktīvu ir gribēts tikai noteikt nosacījumu minimumu attiecībā uz sabiedrībai sniedzamo finansiālās informācijas apjomu (iepriekš minētais spriedums lietā
BIAO
, 69. punkts).
Šī gada pārskatu satura saskaņošana Ceturtajā direktīvā tiek balstīta uz “skaidra un patiesa priekšstata” principu, kura ievērošana ir tās pamatmērķis (iepriekš minētie spriedumi lietā
Tomberger
, 17. punkts; lietā
DE + ES Bauunternehmung
, 26. punkts, un lietā
BIAO
, 72. punkts). Atbilstoši minētajam principam, kas rodams šīs direktīvas 2. panta 3.–5. punktā, gada pārskatiem ir jāsniedz skaidrs un patiess priekšstats par sabiedrības mantisko un finansiālo stāvokli, kā arī peļņu vai zaudējumiem.
Skaidra un patiesa priekšstata principu noteicošie Ceturtās direktīvas 2. panta 3.–5. punkts atrodas šīs direktīvas 1. daļā ar nosaukumu “Vispārīgie noteikumi”. Šīs direktīvas 7. daļa “Novērtēšanas noteikumi” ir noteikti gada pārskatos uzrādīto posteņu novērtēšanas noteikumi, kuru vidū ir arī tās pašas direktīvas 31. pantā noteiktie vispārīgie principi.
Tiesai jau ir bijusi izdevība paskaidrot, ka skaidra un patiesa priekšstata principa piemērošanā cik vien iespējams ir jāievēro Ceturtās direktīvas 31. pantā rodamie vispārīgie principi, kuru vidū īpaši svarīgs ir šīs direktīvas 31. panta 1. punkta c) apakšpunktā noteiktais pienācīgas piesardzības princips (iepriekš minētais spriedums lietā
Tomberger
, 18. punkts).
No Ceturtās direktīvas 31. panta 1. punkta c) apakšpunkta noteikumiem par pienācīgas piesardzības principu izriet, ka skaidra un patiesa priekšstata principa ievērošanu nodrošina visu ar attiecīgo taksācijas gadu saistīto aspektu, proti, gūtās peļņas, izmaksu, ieņēmumu, risku un zaudējumu, ņemšana vērā (iepriekš minētie spriedumi lietā
Tomberger
, 22. punkts, un lietā
BIAO
, 123. punkts). Konkrēti, šā panta 1. punkta c) apakšpunkta aa) daļā ir noteikts, ka pārskatā drīkst iekļaut tikai to peļņu, kas ir gūta līdz bilances noslēgšanas dienai.
Skaidra un patiesa priekšstata principa izpratnē ir jāņem vērā arī Ceturtās direktīvas 32. pantā noteiktais princips, ka gada pārskatos uzrādītos posteņus novērtē, pamatojoties uz aktīvu iegādes cenu vai ražošanas pašizmaksu.
Saskaņā ar šajā tiesību normā noteikto sabiedrības gada pārskatos sniedzamais skaidrais un patiesais priekšstats ir balstīts uz aktīvu novērtēšanu nevis to patiesajā vērtībā, bet gan atbilstoši to sākotnējām izmaksām.
Ceturtās direktīvas 2. panta 5. punktā patiešām ir paredzēts, ka, ja izņēmuma gadījumos kāda šīs direktīvas noteikuma piemērošana nav savienojama ar šā 2. panta 3. punktā izklāstīto pienākumu, no šā noteikuma ir jāatkāpjas, lai sniegtu skaidru un patiesu priekšstatu minētā 3. punkta izpratnē.
Tādēļ saskaņā ar minētās direktīvas 2. panta 5. punktu ir domājams, ka izņēmuma gadījumos no tās pašas direktīvas 32. panta, kurā ir noteikts, ka aktīvi novērtējami atbilstoši to iegādes cenai vai ražošanas pašizmaksai, ir jāatkāpjas, ja šīs metodes izmantošanas rezultātā tiktu sniegts nepatiess priekšstats par sabiedrības mantisko un finansiālo stāvokli, kā arī peļņu vai zaudējumiem.
Tomēr, kā norāda arī
GIMLE
, Vācijas valdība un Komisija, ir jāatzīst, ka nepietiekams aktīvu novērtējums sabiedrības pārskatos pats par sevi nav “izņēmuma gadījums” Ceturtās direktīvas 2. panta 5. punkta izpratnē.
Proti, iespējamība, ka kādi aktīvi sabiedrības pārskatos tiktu nepietiekami novērtēti gadījumā, kad to iegādes vērtība ir mazāka par to patieso vērtību, nav nekas cits kā loģiskas sekas Ceturtās direktīvas 32. pantā Savienības likumdevēja izdarītajai izvēlei par labu novērtēšanas metodei, kas balstīta nevis uz aktīvu patieso vērtību, bet gan uz to sākotnējām izmaksām.
Turklāt, kā norāda arī Vācijas valdība, no novērtēšanas, kas balstīta uz iegādes cenu vai ražošanas pašizmaksu, izrietošs kādu aktīvu, piemēram, sabiedrības kapitāla daļu, nepietiekams novērtējums sabiedrības pārskatos atbilst Ceturtās direktīvas 31. panta 1. punkta c) apakšpunktā noteiktajam pienācīgas piesardzības principam. Konkrēti, šos aktīvus novērtējot to patiesajā vērtībā, sabiedrības pārskatos uzrādītos starpībai starp šo aktīvu patieso vērtību un iegādes vērtību atbilstošs aktīvu vērtības pieaugums, kas būtu pretrunā minētās direktīvas 31. panta 1. punkta c) apakšpunkta aa) daļai, kurā ir noteikts, ka pārskatā drīkst iekļaut tikai to peļņu, kas ir iegūta līdz bilances noslēgšanas dienai.
Turklāt Komisija dibināti norāda, ka Ceturtās direktīvas 2. panta 5. punktā vai 33. pantā paredzētos fakultatīvos noteikumus pamatlietā aplūkojamo darījumu laikā
État belge
nebija pieņēmusi. Komisija vienlīdz dibināti uzsver, ka sabiedrībai, kas ir pārliecināta, ka gūs ievērojamu peļņu no saistībām attiecībā uz kāda aktīva tālākpārdošanu nākotnē, saskaņā ar šīs direktīvas 2. panta 4. punktu par to ir jāsniedz papildinformācija.
Ievērojot visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Ceturtās direktīvas 2. panta 3.–5. punktā noteiktais skaidra un patiesa priekšstata princips neļauj no minētās direktīvas 32. pantā rodamā principa, ka aktīvu novērtēšana veicama, balstoties uz to iegādes cenu vai ražošanas pašizmaksu, atkāpties par labu novērtēšanai to patiesajā vērtībā gadījumā, kad šo aktīvu iegādes cena vai ražošanas pašizmaksa ir acīmredzami mazāka par to patieso vērtību.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (desmitā palāta) nospriež:

Padomes 1978. gada 25. jūlija Ceturtās direktīvas 78/660/EEK, kas pamatojas uz [EKL 44. panta 2. punkta] g) apakšpunktu un attiecas uz noteiktu veidu sabiedrību gada pārskatiem, 2. panta 3.–5. punktā noteiktais skaidra un patiesa priekšstata princips neļauj no minētās direktīvas 32. pantā rodamā principa, ka aktīvu novērtēšana veicama, balstoties uz to iegādes cenu vai ražošanas pašizmaksu, atkāpties par labu novērtēšanai to patiesajā vērtībā gadījumā, kad šo aktīvu iegādes cena vai ražošanas pašizmaksa ir acīmredzami mazāka par to patieso vērtību.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.