CELEX: 62009TJ0033
Valstybės įsipareigojimų neįvykdymą konstatuojančio Teisingumo Teismo sprendimo neįvykdymas
Periodinė bauda
Nurodymas sumokėti
Ginčijamų teisės aktų panaikinimas

Teisinis pagrindas
EB 225 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje nustatyta:
„Pirmosios instancijos teismo jurisdikcijai priklauso kaip pirmajai instancijai nagrinėti ir spręsti 230, 232, 235, 236 ir
238 straipsniuose nurodytus ieškinius, išskyrus tuos, kurie yra skirti teisėjų kolegijai, ir tuos, kurie pagal Statutą yra
palikti Teisingumo Teismui. Statutas gali nustatyti Pirmosios instancijos teismo jurisdikciją kitoms ieškinių ar bylų kategorijoms.“
EB 226 straipsnyje nustatyta:
„Jei Komisija mano, kad kuri nors valstybė narė neįvykdė kokios nors pareigos pagal šią Sutartį, ji šiuo reikalu pareiškia
pagrįstą savo nuomonę, pirma suteikusi atitinkamai valstybei narei galimybę išdėstyti savo samprotavimus.
Jei atitinkama valstybė narė per Komisijos nustatytą laiką neatsižvelgia į tą nuomonę, Komisija gali perduoti šį reikalą svarstyti
Teisingumo Teismui.“
EB 228 straipsnyje nustatyta:
„1. Jei Teisingumo Teismas nustato, kad valstybė narė neįvykdė kokios nors pareigos pagal šią Sutartį, reikalaujama, kad ta
valstybė narė imtųsi būtinų priemonių Teisingumo Teismo sprendimui įvykdyti.
2. Jei Komisija mano, kad atitinkama valstybė narė tokių priemonių nesiėmė, tai ji, suteikusi tai valstybei galimybę pateikti
savo samprotavimus, pareiškia pagrįstą nuomonę, nurodydama, kurių Teisingumo Teismo sprendimo punktų ta valstybė narė neįvykdė.
Jei atitinkama valstybė narė per Komisijos nustatytą terminą nesiima būtinų priemonių Teisingumo Teismo sprendimui įvykdyti,
Komisija gali kreiptis į Teisingumo Teismą. Tai darydama, ji nurodo iš tos valstybės narės pagal aplinkybes atitinkamai reikalaujamo
sumokėti vienkartinio arba baudos mokesčio [periodinės baudos] dydį.
Jei Teisingumo Teismas nustato, kad atitinkama valstybė narė neįvykdė jo sprendimo, jis gali paskirti jai už tai sumokėti
vienkartinį arba baudos mokestį [periodinę baudą].
<…>“
EB 274 straipsnio pirmoje pastraipoje nustatyta:
„Biudžetą vykdo Komisija, laikydamasi pagal 279 straipsnį priimtų reglamentų nuostatų <…>.“

Faktinės bylos aplinkybės
2004 m. spalio 14 d. Sprendimu
Komisija prieš Portugaliją
(C‑275/03, Rink. p. I‑0000, toliau – 2004 m. sprendimas) Teisingumo Teismas nusprendė:
„Nepanaikinusi 1967 m. lapkričio 21 d. Dekreto įstatymo Nr. 48 051, kuriuo numatomas nuostolių atlyginimas dėl Bendrijos viešųjų
pirkimų teisės ar ją perkeliančių nacionalinės teisės nuostatų pažeidimo nukentėjusiems asmenims tik įrodžius kaltę ar apgaulę,
Portugalijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal 1989 m. gruodžio 21 d. Tarybos direktyvos 89/665/EEB dėl įstatymų ir
kitų teisės aktų, susijusių su peržiūros procedūrų taikymu sudarant viešojo prekių pirkimo ir viešojo darbų pirkimo sutartis,
derinimo (OL L 395, p. 33; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 246) 1 straipsnio 1 dalį ir 2 straipsnio
1 dalies c punktą.“
Nusprendusi, kad Portugalijos Respublika neįvykdė šio sprendimo, Europos Bendrijų Komisija nusprendė pareikšti naują ieškinį
dėl įsipareigojimų neįvykdymo pagal EB 228 straipsnio 2 dalį dėl Teisingumo Teismo sprendimu nustatytų įpareigojimų nesilaikymo.
2007 m. gruodžio 31 d. Įstatyme Nr. 67/2007, kuriuo patvirtinta valstybės ir kitų valstybės institucijų civilinės deliktinės
atsakomybės tvarka (
Lei n.° 67/2007, de 31 de Dezembro, que aprova o Regime da Responsabilidade Civil Extracontratual do Estado e Demais Entidades
Públicas
, 2007 m. gruodžio 31 d.
Diário da República
, 1 serija, Nr. 251), nustatyta valstybės ir kitų valstybės institucijų civilinės deliktinės atsakomybės tvarka, kai žala
padaroma vykdant teisės aktų leidybos, teisėsaugos ir administravimo funkcijas, kiek tai nenumatyta specialiajame įstatyme.
Nepažeidžiant specialiojo įstatymo nuostatų, jame taip pat reglamentuojama institucijų vadovų, pareigūnų ir valstybės tarnautojų
civilinė atsakomybė, kai žala padaryta dėl jų veikimo ar neveikimo vykdant administravimo bei teisėsaugos funkcijas ir kai
ji atsiranda dėl tokio vykdymo, taip pat kitų institucijose, kurioms taikomas tas įstatymas, dirbančių tarnautojų civilinė
atsakomybė. Įstatymo Nr. 67/2007 5 straipsniu panaikinamas Dekretas įstatymas Nr. 48 051. Įstatymas Nr. 67/2007 įsigaliojo
2008 m. sausio 30 d.
2008 m. sausio 10 d. Sprendimu
Komisija prieš Portugaliją
(C‑70/06, Rink. p. I‑1; toliau − 2008 m. sprendimas) Teisingumo Teismas nusprendė:
„16. (2004 m. sprendimo) <…> rezoliucinės dalies 1 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad, nepanaikinusi Dekreto įstatymo
Nr. 48 051, Portugalijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvos 89/665 1 straipsnio 1 dalį ir 2 straipsnio 1 dalies
c punktą.
17. Vykstant šiam procesui dėl įsipareigojimų neįvykdymo, siekiant išsiaiškinti, ar Portugalijos Respublika priėmė priemones,
leidžiančias įvykdyti minėtą sprendimą, reikia nustatyti, ar Dekretas įstatymas Nr. 48 051 buvo panaikintas.
18. Šiuo klausimu reikia priminti, kad, remiantis nusistovėjusia teismo praktika, data, kuria būtina remtis vertinant įsipareigojimų
neįvykdymą pagal EB 228 straipsnį, yra remiantis minėta nuostata pateiktoje pagrįstoje nuomonėje nurodyto termino pabaiga
(2005 m. liepos 12 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
, C‑304/02, Rink. p. I‑6263, 30 punktas; 2006 m. liepos 18 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑119/04, Rink. p. I‑6885, 27 punktas ir 2007 m. liepos 18 d. Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
, C‑503/04, Rink. p. I‑6153, 19 punktas).
19. Šiuo atveju akivaizdu, kad tuo metu, kai pasibaigė pagrįstoje nuomonėje, kuri jai buvo pateikta 2005 m. liepos 13 d.,
nustatytas terminas, Portugalijos Respublika dar nebuvo panaikinusi Dekreto įstatymo Nr. 48 051.
20. Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, reikia daryti išvadą, kad nepriėmusi priemonių, būtinų įvykdyti (2004 m.) sprendimą
<…>, Portugalijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 228 straipsnio 1 dalį.
<…>
23. <…> Negalima pritarti Portugalijos Respublikos argumentui, kad valstybės atsakomybė už žalą, sukeltą jos pareigūnų ar
tarnautojų veiksmais, jau yra numatyta kitose jos nacionalinės teisės nuostatose. Iš tiesų, kaip Teisingumo Teismas nusprendė
(2004 m. sprendimo) <…> 33 punkte, ši aplinkybė neturi jokios įtakos įsipareigojimų neįvykdymui, dėl kurio vidaus teisėje
paliktas galioti Dekretas įstatymas Nr. 48 051. Taigi tokių nuostatų egzistavimas neužtikrina minėto sprendimo įvykdymo.
24. Todėl reikia konstatuoti, kad nepanaikinusi Dekreto įstatymo Nr. 48 051, numatančio žalos atlyginimą dėl Bendrijos viešųjų
pirkimų teisės ar ją perkeliančių nacionalinės teisės nuostatų pažeidimo nukentėjusiems asmenims tik įrodžius kaltę arba apgaulę,
Portugalijos Respublika nepriėmė priemonių, būtinų siekiant įvykdyti (2004 m. sprendimą) <…>, ir dėl to neįvykdė įsipareigojimų
pagal EB 228 straipsnio 1 dalį.
<…>
30. Pripažinęs, kad Portugalijos Respublika neįvykdė (2004 m. sprendimo) <…>, Teisingumo Teismas, taikydamas EB 228 straipsnio
2 dalies trečiąją pastraipą, šiai valstybei narei gali paskirti vienkartinę arba periodinę baudą.
31. Šiuo atveju reikia priminti, kad Teisingumo Teismas kiekvienoje byloje turi įvertinti atsižvelgiant į bylos aplinkybes
skirtiną piniginę baudą (minėto 2005 m. liepos 12 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
, C‑177/04, Rink. p. I‑2461, 58 punktas).
32. Šiuo atveju <…> Komisija siūlo Teisingumo Teismui paskirti Portugalijos Respublikai periodinę baudą.
<…>
36. Šiuo atveju reikia konstatuoti, kad per 2007 m. liepos 5 d. Teisingumo Teismo posėdį Portugalijos Respublikos atstovas
patvirtino, jog Dekretas įstatymas Nr. 48 051 tuo metu vis dar galiojo.
<…>
54. Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, Portugalijos Respublika turi būti įpareigota sumokėti Komisijai į Europos bendrijos
nuosavų lėšų sąskaitą periodinę baudą, kurią sudaro 19 392 eurų už kiekvieną dieną, kurią vėluojama įvykdyti (2004 m.) Sprendimą
Komisija prieš Portugaliją
nuo (2004 m.) sprendimo paskelbimo iki įvykdymo.
<…>
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
1. Nepanaikinusi 1967 m. lapkričio 21 d. Dekreto įstatymo Nr. 48 051, numatančio žalos atlyginimą dėl Bendrijos viešųjų pirkimų
teisės ar ją perkeliančių nacionalinės teisės nuostatų pažeidimo nukentėjusiems asmenims tik įrodžius kaltę ar apgaulę, Portugalijos
Respublika nepriėmė priemonių, būtinų siekiant įvykdyti (2004 m. sprendimą), ir dėl to neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 228 straipsnio
1 dalį.
2. Įpareigoti Portugalijos Respubliką sumokėti Europos Bendrijų Komisijai į Europos bendrijos nuosavų lėšų sąskaitą periodinę
baudą, kurią sudaro 19 392 eurų už kiekvieną dieną, kurią vėluojama įvykdyti (2004 m. sprendimą) <…> nuo (minėto 2004 m. sprendimo)
paskelbimo iki įvykdymo.“
2008 m. sausio 28 d. įvyko Portugalijos Respublikos ir Komisijos atstovų posėdis, per kurį buvo diskutuojama apie Įstatymo
Nr. 67/2007 taikymo apimtį. Portugalijos valdžios institucijų atstovai teigė, kad priėmus ir paskelbus Įstatymą Nr. 67/2007,
kuriuo panaikinamas Dekretas įstatymas Nr. 48 051, Portugalijos Respublika ėmėsi visų reikiamų 2004 m. sprendime nustatytų
priemonių. Portugalijos Respublikos atstovai, be kita ko, nurodė, kad ši valstybė ketina Teisingumo Teisme ginčyti bet kokį
Komisijos sprendimą dėl Teisingumo Teismo nustatytos periodinės baudos išieškojimo. Jie taip pat pabrėžė, kad Portugalijos
Respublika turėtų sumokėti mokėtinas sumas nebent už laikotarpį nuo sprendimo priėmimo, t. y. 2008 m. sausio 10 d., iki Įstatymo
Nr. 67/2007 įsigaliojimo, t. y. iki 2008 m. sausio 30 d.
Komisija savo ruožtu teigė, kad Įstatymas Nr. 67/2007 iš esmės nėra tinkama ir išsami 2004 m. sprendimo įvykdymo priemonė.
Portugalijos Respublikos iniciatyva įvyko dar du šalių posėdžiai, per kuriuos buvo siekiama rasti jos ir Komisijos ginčą užbaigsiantį
sprendimą.
2008 m. balandžio 25 d. raštu Portugalijos Respublikos valdžios institucijos pateikė Komisijai Įstatymo Nr. 210/2008, kuriuo
keičiamas Įstatymas Nr. 67/2007, pasiūlymą.
Įstatymo pasiūlymo motyvuojamojoje dalyje Portugalijos Respublika Įstatymo Nr. 67/2007 pakeitimą grindžia būtinybe naująją
valstybės institucijų deliktinės atsakomybės tvarką suderinti su Komisijos pateiktu 2008 m. sprendimo išaiškinimu ir su 1989 m.
gruodžio 21 d. Tarybos direktyvoje 89/665/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su peržiūros procedūrų taikymu sudarant
viešojo prekių pirkimo ir viešojo darbų pirkimo sutartis, derinimo (OL L 395, p. 33; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k.,
6 sk., 1 t., p. 246) bei 1992 m. vasario 25 d. Tarybos direktyvoje Nr. 92/13/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, reglamentuojančių
Bendrijos taisyklių taikymą viešųjų pirkimų tvarkai vandens, energetikos, transporto ir telekomunikacijų sektoriuose, suderinimo
(OL L 76, p. 14; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 315) nustatyta tvarka.
2008 m. liepos 15 d. Vidaus rinkos ir paslaugų generalinio direktorato (GD) generalinis direktorius Portugalijos valdžios
institucijoms išsiuntė raštą, kuriame, pirma, nurodė, jog pritaria nuomonei, kad jos dar nesiėmė visų reikiamų priemonių 2004 m.
sprendimui įgyvendinti, ir, antra, vykdant 2008 m. sprendimą pareikalavo sumokėti 2 753 664 eurų periodinę baudą už laikotarpį
nuo 2008 m. sausio 10 d. iki gegužės 31 d.
2008 m. liepos 23 d. raštu Portugalijos valdžios institucijos Komisijai pateikė 2008 m. liepos 17 d. Įstatymo Nr. 31/2008,
kuriuo pirmą kartą keičiamas Įstatymas Nr. 67/2007 (
Procede à primeira alteração à Lei n° 67/2007
, 2008 m. liepos 17 d.
Diário da República
, 1 serija, Nr. 137), kopiją. Šis įstatymas įsigaliojo 2008 m. liepos 18 d.
2008 m. rugpjūčio 4 d. raštu Portugalijos valdžios institucijos pateikė atsakymą į Komisijos pateiktą prašymą sumokėti baudą.
Jos pakartojo savo požiūrį, kad paskelbus Įstatymą Nr. 67/2007 ir jam įsigaliojus jos priėmė visas priemones, kurių reikėjo
2004 m. sprendimui įvykdyti. Jos nurodė, kad vis dėlto sutiko pakeisti Įstatymą Nr. 67/2007 ir priimti Įstatymą Nr. 31/2008,
kad ginčas nebesitęstų ir būtų baigtos diskusijos su Komisija dėl klausimo, kaip aiškinti Įstatymą Nr. 67/2007. Jos, be kita
ko, nurodė, kad Įstatymo Nr. 31/2008 2 straipsnyje nustatytas įstatymo galiojimas atgaline data nuo 2008 m. sausio 30 d. Todėl
Portugalijos teisės sistema suderinta su 2004 m. sprendimu nuo 2008 m. sausio 30 d. Dėl šios priežasties Portugalijos valdžios
institucijos paprašė iš esmės iš naujo įvertinti periodinės baudos sumą ir atskaitos tašku laikyti 2008 m. sausio 30 d.
2008 m. rugpjūčio 22 d. raštu Portugalijos valdžios institucijos informavo Komisiją, kad ketina į „Komisijos nuosavų išteklių
sąskaitą Nr. 636003“ pervesti 2 753 664 eurus, ir pabrėžė, jog šis pervedimas atliktas su išlyga ir nereiškia, kad Portugalijos
Respublika sutinka su jai skirta periodine bauda arba kad atsisako teisės ginčyti reikalaujamą sumokėti baudą pasitelkiant
tinkamas teismines procedūras.
2008 m. rugsėjo 15 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijoje užregistruotu pareiškimu, kuriam suteiktas bylos numeris
T‑378/08, Portugalijos Respublika pareiškė ieškinį dėl 2008 m. liepos 15 d. rašto panaikinimo.
2008 m. gruodžio 3 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijoje užregistruotu raštu Komisija pareiškė prieštaravimą dėl
priimtinumo pagal Pirmosios instancijos teismo Procedūros reglamento 114 straipsnį. Ji iš esmės teigia, kad 2008 m. liepos
15 d. laiškas nėra ginčijamas teisės aktais, nes tai nėra galutinis Komisijos sprendimas.
2009 m. sausio 19 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu raštu Portugalijos Respublika, remdamasi Procedūros
reglamento 99 straipsniu, Pirmosios instancijos teismui pranešė, kad atsisako ieškinio.
2009 m. kovo 5 d. Pirmosios instancijos teismo trečiosios kolegijos pirmininko nutartimi byla T‑378/08 buvo išbraukta iš Pirmosios
instancijos teismo registro.
2008 m. lapkričio 25 d. Sprendimu C(2008) 7419 galutinis (toliau – ginčijamas sprendimas), apie kurį Portugalijos Respublikai
pranešta 2008 m. lapkričio 26 d. Generalinio sekretoriato raštu, Komisija iš esmės nurodė, kad, jos nuomone, Įstatymu Nr. 67/2007
tinkamai neįvykdytas 2004 m. sprendimas, kad galiausiai Įstatymu Nr. 31/2008 Portugalijos institucijos įvykdė minėtą sprendimą
ir kad dėl to, jog tas įstatymas įsigaliojo 2008 m. liepos 18 d., data, nuo kurios įsipareigojimų nevykdymas buvo nutrauktas,
laikoma 2008 m. liepos 18 d. Todėl ji patvirtino reikalavimą sumokėti 2008 m. liepos 15 d. Vidaus rinkos ir paslaugų GD rašte
nurodytą periodinę baudą. Be to, Komisija pareikalavo sumokėti papildomą 911 424 eurų sumą už laikotarpį nuo 2008 m. birželio
1 d. iki liepos 17 d.

Šalių reikalavimai
Portugalijos Respublika Bendrojo Teismo prašo:
–        visų pirma panaikinti ginčijamą sprendimą,
–        nepatenkinus pirmojo reikalavimo, panaikinti ginčijamą sprendimą tiek, kiek jis taikomas po 2008 m. sausio 29 d.,
–        priteisti iš Komisijos visas bylinėjimosi išlaidas arba, jei Bendrasis Teismas sumažintų periodinės baudos dydį, įpareigoti
kiekvieną šalį padengti savo bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Bendrojo Teismo prašo:
–        atmesti Portugalijos Respublikos prašymą,
–        priteisti iš Portugalijos Respublikos visas bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės

Šalių argumentai
Visų pirma Portugalijos Respublika iš esmės pabrėžia, jog Teisingumo Teismas aiškiai nusprendė, kad įsipareigojimai neįvykdyti
nepanaikinus Dekreto įstatymo Nr. 48 051 ir kad dėl to ji turėjo panaikinti minėtą dekretą įstatymą, kad įvykdytų 2004 m.
sprendimą.
Portugalijos Respublika įvykdė 2004 m. sprendimą priimdama Įstatymą Nr. 67/2007, kuriuo panaikinamas Dekretas įstatymas Nr. 48 051
ir nustatoma nauja valstybės civilinės deliktinės atsakomybės tvarka.
Be to, Portugalijos Respublika mano, kad Komisijos pateiktas šio įstatymo aiškinimas yra klaidingas.
Dėl šio aspekto ji iš esmės pažymi, kad 2004 m. sprendimo 31 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, jog nustatydama, kad valstybės
civilinė atsakomybė taikoma tik įrodžius kaltę ar apgaulę pagal Dekrete įstatyme Nr. 48 051 nustatytus reikalavimus, Portugalijos
Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal Bendrijos teisę. Tačiau atsakomybės taikymo tvarka, grindžiama Įstatyme Nr. 67/2007
ir, konkrečiai kalbant, jo 7 straipsnyje bei 10 straipsnio 2 ir 3 dalyse nustatyta kaltės prezumpcija, atitinka Bendrijos
direktyvas. 2004 m. sprendime nepateikta jokia aplinkybė, kuria remiantis būtų galima daryti išvadą, jog valstybės atsakomybė
viešųjų pirkimų srityje, reglamentuojamoje 1971 m. liepos 26 d. Tarybos direktyva 71/305/EEB dėl viešojo darbų pirkimo sutarčių
sudarymo tvarkos derinimo (OL L 185, p. 5) ir 1976 m. gruodžio 21 d. Tarybos direktyva 77/62/EEB dėl viešojo prekių pirkimo
sutarčių sudarymo tvarkos derinimo (OL L 13, 1977, p. 1) yra visiškai objektyvi, t. y. be kaltės.
Todėl Portugalijos Respublika mano, kad vykdydama 2004 m. sprendimą ji galėjo laisvai nustatyti Direktyvos 89/665 2 straipsnio
1 dalies c punkte nustatyto mechanizmo taikymo sąlygas, juo labiau kad pagal šį mechanizmą žalą patyręs asmuo atleidžiamas
nuo pareigos pateikti perkančiosios organizacijos kaltės įrodymus.
Jos nuomone, kaltės egzistavimas ir būtinybė pateikti jos įrodymus neturi būti painiojami.
Portugalijos Respublika mano, jog faktas, kad naujoje tvarkoje numatyta nuginčijama prezumpcija, neprieštarauja jos suderinamumui
su Direktyva 89/665, nes asmeniui pakanka pareikšti ir įrodyti veiksmų neteisėtumą, bet nereikia įrodyti kaltės, nes valstybė,
jei reikia, turės įrodinėti savo nekaltumą.
Be to, Portugalijos Respublika mano, kad nuoroda į Įstatymo Nr. 67/2007 10 straipsnio 2 dalyje numatytą nesunkų nusižengimą
neturi reikšmės, nes nukentėjusysis bet kuriuo atveju atleidžiamas nuo tos kaltės įrodinėjimo, o tos nuorodos vienintelis
tikslas yra neleisti kelti klausimo dėl pareigūno ar tarnautojo, atsakingo už neteisėtą ir žalą keliantį aktą, solidariosios
atsakomybės. Kitaip tariant, tarnautojui nekeliamas atgręžtinis reikalavimas, jeigu jo kaltė nesunki, tačiau jis keliamas
tuo atveju, kai jo kaltė sunki arba nustatyta apgaulė. Toks atskyrimas, kuris susijęs tik su institucijos ir jos tarnautojų
santykiais, bet kuriuo atveju neturi jokios reikšmės nukentėjusiam asmeniui.
Be to, Įstatymo Nr. 67/2007 7 straipsnio 3 ir 4 dalių nuostatomis dėl tarnybos kaltės iš esmės siekiama, Portugalijos Respublikos
nuomone, apsaugoti asmenį tais atvejais, kai jis negali tiksliai įvardyti tarnautojo ar pareigūno, atsakingo už neteisėtą
ir žalą keliantį veiksmą. Tokiais atvejais preziumuojamas veiksmų neteisėtumas. Taigi asmuo taip pat neprivalo pateikti veiksmų
neteisėtumo įrodymų, o tai yra atsakomybės be kaltės forma.
Galiausiai Portugalijos Respublika iš esmės teigia, kad ji ne tik panaikino Dekretą įstatymą Nr. 48 051, bet ir patvirtino
naują valstybės civilinės deliktinės atsakomybės tvarką, todėl nebeliko tęstinumo tarp ankstesnės ir Įstatymu Nr. 67/2007
nustatytos tvarkos ir dėl šios priežasties – Bendrijos teisės pažeidimo tęstinumo.
Be to, Portugalijos Respublika teigia, kad Įstatymu Nr. 31/2008 padarytu Įstatymo Nr. 67/2007 pakeitimu buvo siekta tik išvengti
ir nebetęsti ginčo su Komisija dėl jo aiškinimo.
Pasak Portugalijos Respublikos, kadangi Teisingumo Teismas nepriėmė sprendimo dėl Įstatymo Nr. 67/2007 suderinamumo su Bendrijos
teise, Komisija privalo pareikšti naują ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo ir Teisingumo Teismui pateikti klausimą dėl
šiuo įstatymu nustatytos naujosios tvarkos suderinamumo su Sąjungos teise.
Kaip papildomą argumentą Portugalijos Respublika pateikia faktą, kad Įstatymo Nr. 31/2008 galiojimas atgaline data (jei būtent
juo, o ne Įstatymu Nr. 67/2007 Portugalijos teisė suderinama su Bendrijos teise) lemia tai, kad įsipareigojimų nevykdymo pabaigos
data turi būti laikoma 2008 m. sausio 30 d., o ne įstatymo paskelbimo data, į kurią Komisija atsižvelgė klaidingai.
Dėl šių priežasčių ji prašo panaikinti ginčijamą sprendimą, nes Komisija padarė teisės klaidų.
Dėl pagrindinio Portugalijos Respublikos pateikto kaltinimo Komisija visų pirma iš esmės teigia, kad ginčo dalyką Komisija
nustatė konkrečiai valstybei narei skirtame oficialiame pranešime.
Taigi, pasak Komisijos, ginčo objektas Portugalijos Respublikai pareikštame ieškinyje dėl įsipareigojimų neįvykdymo yra ne
teigiami šios valstybės veiksmai, o jos neveikimas. Šį neveikimą lėmė tai, kad Direktyva 89/665 buvo siekiama rezultato, t. y.
atlyginti nuostolius visiems asmenims, patyrusiems žalą dėl viešojo pirkimo sutarčių sudarymą reglamentuojančios Bendrijos
teisės aktų ar juos perkeliančių nacionalinės teisės normų pažeidimo, ir kad šiam tikslui pasiekti, Komisijos nuomone, nepakako
panaikinti Dekretą įstatymą Nr. 48 051.
Komisija mano, kad dėl šios priežasties reikėjo ne paprasčiausiai panaikinti Dekretą įstatymą Nr. 48 051, bet pakeisti visą
teisinę tvarką, kuri lėmė įsipareigojimų neįvykdymą pagal Bendrijos direktyvą. Ji teigia, kad šiuo klausimu Teisingumo Teismas
aiškiai išdėstė savo požiūrį, kai 2004 m. ir 2008 m. sprendimuose įtvirtino, kad taikydama Dekretą įstatymą Nr. 48 051, pagal
kurį nukentėjusiems asmenims žala buvo atlyginama tik įrodžius kaltę pagal tame teisės akte nustatytą tvarką, Portugalijos
Respublika pažeidė Bendrijos teisę. Be to, ji pabrėžia, kad 2008 m. sprendime Teisingumo Teismas pripažino, jog nepanaikinusi
tvarkos, lėmusios įsipareigojimų neįvykdymą, Portugalijos Respublika neįvykdė 2004 m. sprendimo.
Komisijos nuomone, akivaizdu, jog 2004 m. sprendime nepasakyta, kad paprasčiausiai panaikinusi Dekretą įstatymą Nr. 48 051
Portugalija bus suderinusi savo teisės sistemą su Direktyvos 89/665 1 straipsnio 1 dalyje ir 2 straipsnio 1 dalies c punkte
jai nustatytais įpareigojimais.
Komisija, remdamasi pateiktu savo Portugalijos teisės aiškinimu, taip pat teigia, kad Įstatymu Nr. 67/2007 Portugalijos teisė
nebuvo suderinta su Bendrijos teise, nors pripažįsta, kad jame nustatyta teisinė tvarka skiriasi nuo anksčiau galiojusios
tvarkos. Komisijos teigimu, iš tikrųjų tik priėmusi Įstatymą Nr. 31/2008 Portugalijos Respublika įvykdė 2004 m. sprendimą.
Dėl šio klausimo Komisija iš esmės pažymi, kad Direktyvoje 89/665 numatytas žalos atlyginimas asmenims, nukentėjusiems dėl
perkančiųjų organizacijų neteisėtų sprendimų arba dėl įstatymo pažeidimo. Taigi kalbama ne apie atsakomybę be kaltės, o apie
civilinę administracinę deliktinę atsakomybę. Dėl to ji mano, kad 2004 m. sprendime Teisingumo Teismas šio klausimo nenagrinėjo
ir kad remiantis tuo sprendimu negalima daryti jokios išvados šiuo klausimu.
Pasak Komisijos, Teisingumo Teismas nusprendė, kad Portugalijos Respublikos nustatyta teisminės apsaugos sistema yra netinkama,
nes pagal ją reikalaujama pateikti administracinės valdžios institucijos tarnautojų padaryto nusižengimo įrodymų.
Taigi, pasak Komisijos, Direktyva 89/665 į Portugalijos teisę Įstatymu Nr. 67/2007 taip pat buvo perkelta netinkamai.
Komisija teigia, kad šiuo atveju reikia išskirti tris situacijas.
Pirma, jei veiksmus atliko pareigūnas arba tarnautojas, veikęs apgaulingai ar padarydamas sunkų nusižengimą, dėl neteisėto
veiksmo tiesiogiai apkaltinamas tas pareigūnas arba tarnautojas, o valstybė yra netiesiogiai solidariai atsakinga, jei, be
dviejų pirmų sąlygų, taip apibūdintas tarnautojas ar pareigūnas veikė vykdydamas savo pareigas. Priešingu atveju valstybė
neatsakinga.
Be to, Komisija mano, kad jei pareigūnas kaltas dėl apgavystės ar sunkaus nusižengimo, nukentėjęs asmuo turi įrodyti apgaulę
arba sunkų nusižengimą pagal Įstatymo Nr. 67/2007 10 straipsnio 2 dalį, nes šiuo atveju vėl taikomi bendrieji kriterijai dėl
įrodinėjimo naštos.
Antra, jei neteisėtus veiksmus atliko nesunkų nusižengimą padaręs pareigūnas, dėl neteisėto veiksmo tas pareigūnas ar tarnautojas
kaltas tiesiogiai, o valstybės atsakomybė šiuo atveju kyla netiesiogiai, nes ji negali būti apkaltina dėl jokio teisės akto,
kurį išleido. Ji tik atsako už trečiojo asmens veiksmus. Šiuo atveju, pasak Komisijos, atsakomybė atsiranda dėl to, kad tarnautojas
arba pareigūnas veikė vykdydamas administracines funkcijas ir būtent dėl to vykdymo. Jei valstybė įrodo, kad tarnautojas nepadarė
nusižengimo, ji nėra atsakinga.
Dėl lengvo nusižengimo Komisija iš esmės teigia, kad nusižengimo prezumpcija gali būti lengvai paneigta bet kokiomis priemonėmis,
įskaitant liudijimus, nes nusižengimas vertinamas atsižvelgiant į paprasto pareigūno rūpestingumą, iš kurio nesitikima, kad
jis pašalins administracinės sistemos trūkumus.
Trečia, jei veiksmai arba neveikimas susiję su funkcijų vykdymu ir jei žalą padarė ne konkretus pareigūnas ar tarnautojas,
arba jei veiksmų arba neveikimo neįmanoma priskirti konkrečiam asmeniui, tai preziumuojama, kad žala atsirado dėl tarnybos
blogo veikimo, jeigu, atsižvelgiant į aplinkybes ir vidutinius standartus, iš institucijos buvo galima reikalauti kitokių
veiksmų. Jei šios sąlygos neįvykdytos, valstybė nėra atsakinga.
Komisija iš esmės teigia, kad blogo tarnybos veikimo sąvoka bent jau iš dalies reiškia nusižengimą, nes reikia patikrinti
tiesiogiai iš valstybės įstaigos, kurioje įvyko žalą keliantis įvykis, reikalaujamą rūpestingumą.
Taigi bet kuriuo atveju, pasak Komisijos, žala nukentėjusiam asmeniui pagal įstatymą atlyginama tik tokiu atveju, jei atlikdamas
neteisėtus veiksmus pareigūnas padarė nusižengimą arba jei institucija blogai veikė.
Todėl Komisija mano, kad valstybės civilinė atsakomybė pagal Įstatymą Nr. 67/2007 iki jo pakeitimo Įstatymu Nr. 31/2008 nėra
tiesioginė ir priklauso nuo valdžios institucijos pareigūnų ar tarnautojų kaltės. 2004 m. sprendime Teisingumo Teismas pripažino,
kad ši tvarka neatitinka Direktyvos 89/665 nuostatų. Iš tikrųjų tarnautojo ar pareigūno kaltės ir blogo tarnybos veikimo sąvokos
Direktyvoje 89/665 nevartojamos.
Galiausiai Komisija iš esmės teigia, kad pažeidimas yra tęstinis ir jis nutrauktas tik priėmus Įstatymą Nr. 31/2008, o tai,
kad po Dekreto įstatymo Nr. 48 051 buvo priimtas Įstatymas Nr. 67/2007, šiuo aspektu reikšmės neturi. Ji taip pat mano, kad
Įstatymo Nr. 31/2008 galiojimas atgaline data taip pat neturi reikšmės, nes tik 2008 m. liepos 17 d. priėmus šį įstatymą buvo
nutrauktas įsipareigojimų neįvykdymas, todėl tai vienintelė data į kurią reikia atsižvelgti.

Bendrojo Teismo vertinimas
Pirminės pastabos
Reikia priminti, kad, remiantis EB 226 straipsniu, jei Komisija mano, kad kuri nors valstybė narė neįvykdė kokios nors pareigos
pagal EB sutartį, ji pateikia pagrįstą nuomonę, pirma suteikusi atitinkamai valstybei narei galimybę išdėstyti pastabas. Jei
aptariama valstybė narė neatsižvelgia į tą nuomonę per Komisijos nustatytą terminą, Komisija gali kreiptis į Teisingumo Teismą.
Remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, Komisija iš tikrųjų neturi kompetencijos pagal EB 226 straipsnį pareikštomis
pagrįstomis nuomonėmis ar kitaip išreikšdama poziciją pagal šią procedūrą galutinai nustatyti valstybės narės teisių ir pareigų
ar suteikti jai garantijų dėl konkrečių veiksmų suderinamumo su Sutartimi, o pagal EB 226−228 straipsnius valstybių narių
teisės ir pareigos bei jų veiksmų vertinimas gali būti nustatytas tik Teisingumo Teismo sprendimu (1981 m. gegužės 27 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Essevi ir Salengo
, 142/80 ir 143/80, Rink. p. 1413, 16 punktas ir 2001 m. vasario 22 d. Sprendimo
Gomes Valente
, C‑393/98, Rink. p. I‑1327, 18 punktas).
Be to, pagal EB 228 straipsnio 2 dalį Teisingumo Teismas, gavęs Komisijos prašymą po to, kai ši pareiškė pagristą nuomonę,
į kurią atitinkama valstybė narė iš esmės nereagavo, gali skirti sumokėti vienkartinę arba periodinę badą, jei nustato, kad
valstybė narė neįvykdė jo sprendimo.
EB 228 straipsnio 2 dalyje numatyta procedūra turi būti laikoma specialia teismine sprendimų vykdymo procedūra, kitais žodžiais
– vykdymo priemone. (2005 m. liepos 12 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
, C‑304/02, Rink. p. I‑6263, 92 punktas).
Vis dėlto reikia konstatuoti, kad EB sutartyje nenustatytos po naujo proceso Teisingumo Teismo priimto sprendimo vykdymo priemonės,
ypač kai skirta periodinė bauda.
Tačiau kadangi pagal EB 228 straipsnio 2 dalį priimtu Teisingumo Teismo sprendimu iš valstybės narės priteista Komisijai sumokėti
periodinę baudą į „Europos Bendrijos nuosavų išteklių sąskaitą“, o pagal EB 274 straipsnį biudžetą vykdo Komisija, ji privalo
vykdydama sprendimą išieškoti į Sąjungos biudžetą mokėtinas sumas laikydamasi pagal EB 279 straipsnį priimtų reglamentų nuostatų.
Tačiau EB sutartyje nenumatyta konkreti nuostata dėl tokiu atveju galinčio kilti valstybės narės ir Komisijos ginčo sprendimo.
Darytina išvada, kad taikomos EB sutartyje nustatytos teisių gynimo priemonės ir kad dėl sprendimo, kuriuo Komisija nustato
valstybei narei privalomą sumokėti kaip periodinę baudą priteistą sumą, gali būti pareikštas ieškinys dėl panaikinimo pagal
EB 230 straipsnį.
Todėl Bendrasis Teismas turi jurisdikciją nagrinėti tokį ieškinį pagal EB 225 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą.
Tačiau įgyvendindamas šią kompetenciją Bendrasis Teismas negali kėsintis į EB 226 ir 228 straipsniais Teisingumo Teismui suteiktą
išimtinę kompetenciją.
Todėl Bendrasis Teismas, nagrinėdamas EB 230 straipsniu grindžiamą ieškinį dėl Komisijos sprendimo dėl Teisingumo Teismo sprendimo,
priimto pagal EB 228 straipsnio 2 dalį, vykdymo panaikinimo, negalės spręsti klausimo dėl valstybės narės įsipareigojimų nevykdymo
pagal EB sutartį, kurio anksčiau nesprendė Teisingumo Teismas.
Dėl šios bylos
Reikia priminti 2008 m. sprendimą:
„16. (2004 m. sprendimo) <…> rezoliucinės dalies 1 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad, nepanaikinusi Dekreto įstatymo
Nr. 48 051, Portugalijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvos 89/665 1 straipsnio 1 dalį ir 2 straipsnio 1 dalies
c punktą.
17. Vykstant šiam procesui dėl įsipareigojimų neįvykdymo, siekiant išsiaiškinti, ar Portugalijos Respublika priėmė priemones,
leidžiančias įvykdyti minėtą sprendimą, reikia nustatyti, ar Dekretas įstatymas Nr. 48 051 buvo panaikintas.
18. Šiuo klausimu reikia priminti, kad, remiantis nusistovėjusia teismo praktika, data, kuria būtina remtis vertinant įsipareigojimų
neįvykdymą pagal EB 228 straipsnį, yra remiantis minėta nuostata pateiktoje pagrįstoje nuomonėje nurodyto termino pabaiga
(2005 m. liepos 12 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
, C‑304/02, Rink. p. I‑6263, 30 punktas; 2006 m. liepos 18 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑119/04, Rink. p. I‑6885, 27 punktas ir 2007 m. liepos 18 d. Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
, C‑503/04, Rink. p. I‑6153, 19 punktas).
19. Šiuo atveju akivaizdu, kad tuo metu, kai pasibaigė pagrįstoje nuomonėje, kuri jai buvo pateikta 2005 m. liepos 13 d.,
nustatytas terminas, Portugalijos Respublika dar nebuvo panaikinusi Dekreto įstatymo Nr. 48 051.
20. Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, reikia daryti išvadą, kad nepriėmusi priemonių, būtinų įvykdyti (2004 m.) sprendimą
<…>, Portugalijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 228 straipsnio 1 dalį.
<…>
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
1. Nepanaikinusi 1967 m. lapkričio 21 d. Dekreto įstatymo Nr. 48 051, numatančio žalos atlyginimą dėl Bendrijos viešųjų pirkimų
teisės ar ją perkeliančių nacionalinės teisės nuostatų pažeidimo nukentėjusiems asmenims tik įrodžius kaltę ar apgaulę, Portugalijos
Respublika nepriėmė priemonių, būtinų siekiant įvykdyti (2004 m. sprendimą), ir dėl to neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 228 straipsnio
1 dalį.
2. Įpareigoti Portugalijos Respubliką sumokėti Europos Bendrijų Komisijai į „Europos bendrijos nuosavų lėšų sąskaitą“ periodinę
baudą, kurią sudaro 19 392 eurų už kiekvieną dieną, kurią vėluojama įvykdyti (2004 m. sprendimą) <…> nuo (minėto 2004 m. sprendimo)
paskelbimo iki įvykdymo.“
Remiantis 2008 m. sprendimo rezoliucine dalimi, skaitoma kartu su 16–19 punktuose Teisingumo Teismo išdėstytais motyvais,
galima daryti akivaizdžią išvadą, kad Portugalijos Respublikai pakako panaikinti Dekretą įstatymą Nr. 48 051, kad įvykdytų
2004 m. sprendimą ir kad periodinė bauda būtų mokėtina iki panaikinimo datos.
Nustatyta, kad Dekretas įstatymas Nr. 48 051 buvo panaikintas 2007 m. gruodžio 31 d. priimto ir tą pačią dieną
Diário da República
paskelbto bei 2008 m. sausio 30 d. įsigaliojusio Įstatymo Nr. 67/2007 5 straipsniu.
Tačiau ginčijamame sprendime Komisija iš esmės nusprendė, kad Įstatymu Nr. 67/2007 2004 m. sprendimas įvykdytas netinkamai,
kad šį sprendimą Portugalijos valdžios institucijos galiausiai įvykdė Įstatymu Nr. 31/2008 ir kad dėl to, jog pastarasis įstatymas
įsigaliojo 2008 m. liepos 18 d., įsipareigojimo nevykdymo pabaigos data laikoma 2008 m. liepos 18 d. Taigi Komisija nesutiko
Dekreto įstatymo Nr. 48 051 panaikinimo Įstatymu Nr. 67/2007 datos laikyti įsipareigojimo nevykdymo pabaigos data.
Taip Komisija nesilaikė 2008 m. sprendimo rezoliucinės dalies. Todėl ginčijamas sprendimas turi būti panaikintas.
Tokios išvados negalima paneigti Komisijos pateiktu 2004 m. sprendimo aiškinimu.
Iš tiesų Komisija teigia, kad Teisingumo Teismas, 2004 m. ir 2008 m. sprendimuose reikalaudamas panaikinti Dekretą įstatymą
Nr. 48 051, „kuriuo numatomas nuostolių atlyginimas dėl Bendrijos viešųjų pirkimų teisės ar ją perkeliančių nacionalinės teisės
nuostatų pažeidimo nukentėjusiems asmenims tik įrodžius kaltę ar apgaulę“, reikalavo ne tik panaikinti šį dekretą įstatymą,
nes dėl to, jos nuomone, būtų atsiradusi teisinė tuštuma ir nebūtų tinkamai perkelta Direktyva 89/665, bet ir šiuos sprendimus
aiškinti taip, jog Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, jog tai, kad nuostoliai dėl Bendrijos viešųjų pirkimų teisės ar
ją perkeliančių nacionalinės teisės nuostatų pažeidimo nukentėjusiems asmenims atlyginami tik įrodžius kaltę ar apgaulę, yra
nesuderinama su direktyva.
Todėl ji laikosi nuomonės, kad įsipareigojimai nebuvo vykdomi tol, kol pagal Portugalijos teisę nuostoliai dėl Bendrijos viešųjų
pirkimų teisės ar ją perkeliančių nacionalinės teisės nuostatų pažeidimo nukentėjusiems asmenims buvo atlyginami tik įrodžius
kaltę ar apgaulę.
Taigi Komisija mano, jog turi atsižvelgti ne į datą, kai buvo panaikintas dekretas įstatymas, bet į datą, kurią Portugalijos
įstatymų leidėjas panaikino nuostatą, kad nuostoliai dėl Bendrijos viešųjų pirkimų teisės ar ją perkeliančių nacionalinės
teisės nuostatų pažeidimo nukentėjusiems asmenims atlyginami tik įrodžius kaltę ar apgaulę.
Komisija teigia, kad panaikinus Dekretą įstatymą Nr. 48 051 tokios pasekmės nekilo, todėl įsipareigojimai ir toliau nebuvo
vykdomi.
Būtent tai ji ir konstatavo ginčijamame sprendime iš esmės nusprendusi, kad Įstatymas Nr. 67/2007 nėra tinkama 2004 m. sprendimo
įvykdymo priemonė, kad Portugalijos valdžios institucijos minėtą sprendimą įgyvendino Įstatymu Nr. 31/2008 ir kadangi šis
įstatymas įsigaliojo 2008 m. liepos 18 d., būtent ši data laikoma įsipareigojimų nevykdymo pabaigos data.
Komisija turėjo ne tik galimybę, bet ir pareigą patikrinti, ar priėmus Įstatymą Nr. 67/2007 nustatyta naujoji tvarka yra tinkamas
Direktyvos 89/665 perkėlimas.
Tačiau šiam teiginiui pritarti negalima.
Iš tikrųjų, vykdydama Teisingumo Teismo sprendimą, kuriuo valstybei narei skirta periodinė bauda, Komisija turi įvertinti
valstybės narės priimtas priemones Teisingumo Teismo sprendimui įvykdyti, kad, be kita ko, įsitikintų, jog įsipareigojimų
neįvykdžiusi valstybė narė iš naujo nepriėmė priemonių, kurių turinys toks pats kaip ir priemonių, dėl kurių Teisingumo Teismas
jau priėmė sprendimą.
Tačiau šios diskrecijos įgyvendinimas neturi pažeisti nei valstybių narių teisių, ypač procesinių teisių, kurios numatytos
pagal EB 226 straipsnyje nustatytą procedūrą, nei Teisingumo Teismo išimtinės jurisdikcijos priimti sprendimą dėl nacionalinės
teisės suderinamumo su Bendrijos teise.
Taigi reikia konstatuoti, kad nei 2004 m., nei 2008 m. sprendimuose Teisingumo Teismas nepriėmė sprendimo dėl Įstatymo Nr. 67/2007
suderinamumo su Direktyva 89/665.
Be to, akivaizdu, kad Įstatymu Nr. 67/2007 buvo panaikintas Dekretas įstatymas Nr. 48 051 ir patvirtinta nauja atsakomybės
tvarka su esminiais pakeitimais, palyginti su Dekrete įstatyme Nr. 48 051 nustatyta tvarka.
Ginčijamame sprendime Komisija pati pripažįsta, kad „priėmus Įstatymą Nr. 67/2007 nuo neteisėto perkančiosios organizacijos
akto nukentėję konkursų dalyviai gali potencialiai lengviau gauti žalos atlyginimą“, o darbo raštuose teigia, kad Portugalijos
įstatymų leidėjas ne tik panaikino Dekretą įstatymą Nr. 48 051, bet tuo įstatymu nustatė naują teisinę tvarką.
Be to, remiantis šalių diskusijomis prieš priimant ginčijamą sprendimą ir jų raštais šioje byloje, darytina išvada, kad jos
nesutaria dėl Įstatymo Nr. 67/2007 suderinamumo su Bendrijos teise.
Sprendžiant tokį klausimą reikėtų įvertinti Įstatymo Nr. 67/2007 suderinamumą su Bendrijos teise, o tam reikia atlikti sudėtingą
teisinę analizę, kuri siekia kur kas daugiau nei tik formos kontrolė, siekiant nustatyti, ar Dekretas įstatymas Nr. 48 051
buvo panaikintas.
Tačiau valstybių narių teisės ir pareigos gali būti nustatytos bei jų veiksmai įvertinti tik Teisingumo Teismo sprendimu pagal
EB 226−228 straipsnius (žr. šio sprendimo 58 punktą).
Todėl Komisija, vykdydama 2008 m. sprendimą, negalėjo nuspręsti, kad įstatymas Nr. 67/2007 neatitinka Bendrijos teisės, ir
tuo remdamasi apskaičiuoti Teisingumo Teismo paskirtą periodinę baudą. Jeigu ji manė, kad naujuoju įstatymu nustatyta tvarka
Direktyva 89/665 perkelta netinkamai, ji turėjo pradėti EB 226 straipsnyje numatytą procedūrą.
Papildomai Bendrasis Teismas nurodo, jog Komisijos teiginys, kad reikia jai suteikti didesnę diskreciją vykdant pagal EB 228 straipsnio
2 dalį priimtą Teisingumo Teismo sprendimą, reiškia, kad Bendrajame Teisme valstybei narei užginčijus Komisijos vertinimą,
kuris yra platesnis nei Teisingumo Teismo sprendimo rezoliucinė dalis, jis neišvengiamai turėtų priimti sprendimą dėl nacionalinės
teisės akto suderinamumo su Bendrijos teise. Tačiau toks vertinimas priklauso išimtinei Teisingumo Teismo, o ne Bendrojo Teismo
kompetencijai.
Remiantis išdėstytais argumentais darytina išvada, kad Komisija nepagrįstai priėmė ginčijamą sprendimą, kuris dėl to turi
būti panaikintas.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
šalis to prašė. Kadangi Komisija pralaimėjo bylą, ji turi padengti Portugalijos Respublikos išlaidas pagal šios pateiktus
reikalavimus.
Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (trečioji kolegija)
nusprendžia:
1.
Panaikinti 2008 m. lapkričio 25 d. Komisijos sprendimą C (2008) 7419 galutinis.
2.
Priteisti iš Europos Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
J. Azizi
E. Cremona
S. Frimodt Nielsen
Paskelbta 2011 m. kovo 29 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
*
Proceso kalba: portugalų.