CELEX: 62003TJ0419
Конкуренция
Картели
Система за събиране и рециклиране на използвани опаковки в Австрия
Споразумения за събиране и сортиране, съдържащи клаузи за изключителност
Решение за индивидуално освобождаване
Наложени задължения
Принцип на пропорционалност

Обстоятелства, предхождащи спора
Altstoff Recycling Austria AG (наричано по-нататък „ARA“) е акционерно дружество с частен капитал, учредено през 1993 г.,
чийто собственик и единствен акционер е Altstoff Recycling Austria Verein (наричано по-нататък „обединението ARA“). Обединението
ARA обхваща предприятия от сектора на опаковките, разфасоването, бутилирането, както и търговията.
ARA управлява в национален мащаб в Австрия система за събиране и оползотворяване на опаковки. Към момента на настъпване на
фактите в рамките на тази система то сключва с икономически независими предприятия за секторно рециклиране (наричани по-нататък
„ERS“) договори за управление на отпадъци, с които им се прехвърля организирането на събирането, сортирането, транспортирането
и оползотворяването на опаковките. Всяко ERS отговаря за определени категории материали от опаковки. На свой ред ERS сключват
договори за услуги с регионални партньори, тоест предприятия или териториални общности, които конкретно осигуряват събирането,
сортирането, транспортирането и оползотворяването на опаковките (наричани по-нататък „споразумения за партньорство“). Заедно
ARA и ERS образуват „системата ARA“.
Към момента на настъпване на фактите системата ARA включва осем ERS, а именно ARGEV Verpackungsverwertungs-Gesellschaft mbH
(наричано по-нататък „ARGEV“), което отговаря за събирането, сортирането и рециклирането на метални опаковки (черни метали,
алуминий) и леки опаковки (дърво, керамика, пластмаси, композити, текстил); Österreichischer Kunststoff Kreislauf AG (наричано
по-нататък „ÖKK“), което отговаря за оползотворяването на пластмасови и текстилни опаковки; Aluminium-Recycling GmbH (наричано
по-нататък „Alurec“), което отговаря за оползотворяването на алуминиевите опаковки, събирани от ARGEV; Arbeitsgemeinschaft
Verbundmaterialien GmbH, което отговаря за оползотворяването на опаковки от композитни материали, с изключение на композитните
кутии за напитки; Verein für Holzpackmittel (наричано по-нататък „VHP“), което отговаря за оползотворяването на опаковки от
дървесина, а отчасти и за събирането им; Ferropack Recycling GmbH (наричано по-нататък „Ferropack“), което отговаря за оползотворяването
на опаковките от черни метали, събирани от ARGEV; Altpapier-Recycling-Organisationsgesellschaft mbH (наричано по-нататък „ARO“),
което отговаря за събирането и оползотворяването на опаковките от хартия, картон и от гофриран картон1 и накрая Austria Glas
Recycling GmbH (наричано по-нататък „AGR“), което отговаря за събирането и оползотворяването на опаковките от стъкло. На 14 септември
2009 г. ARA поглъща ARGEV, както и другите ERS от системата ARA, с изключение на AGR.
Към момента на настъпване на фактите ARGEV управлява три системи за събиране — една за битовите леки опаковки, една за битовите
метални опаковки и една за леките и метални опаковки от промишлеността. Съдружниците на ARGEV към момента на настъпване на
фактите са ARA с дял 11 % и обединението ARGEV, което има около сто членове, сред които производители и вносители, дружества
от търговския сектор, дружества от сектора на опаковките и предприятия за събиране и оползотворяване на отпадъците.
ARA предлага услугите си на всички австрийски и чуждестранни предприятия, които са пряко засегнати от Verordnung über die
Vermeidung und Verwertung von Verpackungsabfällen und bestimmten Warenresten und die Einrichtung von Sammel- und Verwertungssystemen
(Декрет на австрийския министър на околната среда, младежта и семейството относно предотвратяване на производството и оползотворяването
на отпадъците от опаковки и някои остатъци от продукти и за въвеждането на системи за събиране и оползотворяване) (BGBl.,
648/1996), в сила от 1 декември 1996 г. (наричан по-нататък „Декретът“). Декретът се основава на Abfallwirtschaftsgesetz (австрийския
Закон за управление на отпадъците) (BGBl., 434/1996), съответно изменен (BGBl., 102/2002) (наричан по-нататък „Законът“),
и осигурява транспонирането на Директива 94/62/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 20 декември 1994 година относно
опаковките и отпадъците от опаковки (ОВ L 365, стр. 10; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 14, стр. 238).
В качеството на довереник ARA упражнява и правата на всички получили лицензия спрямо ERS.
На 24 март 1994 г. Bundeskammer für Arbeiter und Angestellte (Федерална камара на работниците и служителите, наричана по-нататък
„BAA“) подава жалба срещу системата ARA до Надзорния орган на Европейската асоциация за свободна търговия (наричан по-нататък
„Надзорния орган на ЕАСТ“). Тази жалба впоследствие е препратена на Европейската комисия.
На 30 юни 1994 г. ARA и ARGEV уведомяват Надзорния орган на ЕАСТ за някои споразумения с оглед получаване на удостоверение,
че липсват основания за предприемане на действия, или евентуално на решение за групово освобождаване. С писмо от 21 март 1995 г.
компетентността за преглед на споразуменията, за които са подадени уведомления, е прехвърлена на Комисията.
На 8 май 1996 г. FRS Folien-Rücknahme-Service GmbH & Co. KG и Raiffeisen Umweltgesellschaft mbH сезират Комисията с жалба
по повод проект за учредяване на съвместно предприятие с оглед въвеждането на система за събиране и оползотворяване на опаковки.
Жалбоподателите обаче не са потвърдили тази жалба.
С писмо от 28 август 2001 г. ARA уведомява Комисията за нови споразумения и освен това заедно с ARGEV иска съединяване на
техните производства по уведомяване за получаване на удостоверение, че липсват основания за предприемане на действия, или
евентуално на решение за групово освобождаване съгласно член 81, параграф 3 ЕО. Едновременно с това ARO иска да бъде привлечено
в производството като подала уведомление страна. Това производство засяга всички споразумения, на които се основава системата
ARA, тоест:
–        споразуменията за депониране и лицензиране, сключени между ARA и предприятията, за които се прилага декретът (без тарифа),
–        договора за управление, сключен между ARA и ARGEV като образец за договорите за управление, сключени между ARA и другите ERS
(Arbeitsgemeinschaft Verbundmaterialien GmbH, ARO, AGR, Alurec, VHP, Ferropack и ÖKK),
–        договорите за управление и сътрудничество, сключени между ARGEV и ÖKK и между ARGEV и Alurec като образци за договорите, сключени
между ARGEV и ÖKK, Alurec, Ferropack и VHP,
–        договорите, сключени между ARGEV и ARO със съответните им регионални партньори.
С писма от 19 февруари 1996 г. и от 22 март 2002 г. BAA представя на Комисията становище за системата ARA, като се позовава
на жалбата, която е подала в това отношение на 24 март 1994 г. през Надзорния орган на ЕАСТ. Освен това с писмо от 27 април
2000 г. EVA Erfassen und Verwerten von Altstoffen GmbH (наричано по-нататък „EVA“) подава жалба срещу дружествата от системата
ARA, която възпроизвежда и допълва първоначалната жалба, подадена на 8 май 1996 г. от FRS Folien-Rücknahme-Service и Raiffeisen
Umweltgesellschaft.
На 24 юли 2002 г. Комисията приема решение за откриване на производството по настоящото дело.
Със съобщение на Комисията от 19 октомври 2002 г. (ОВ C 252, стр. 2) същата дава на третите заинтересовани лица възможност
да бъдат изслушани в съответствие с член 19, параграф 3 от изменения Регламент № 17 на Съвета от 6 февруари 1962 г., Първи
регламент за прилагане на членове [81 ЕО] и [82 ЕО] (ОВ 13, 1962 г., стр. 204; Специално издание на български език, 2007 г.,
глава 8, том 1, стр. 3).
Вследствие на коментарите, изложени от Комисията в посоченото съобщение, ARA и ARGEV съобщават за четири ангажимента, сред
които следва да се отбележат по-специално:
–        ангажимент № 1: считано от 29 ноември 2000 г., ARGEV и ARO се отказват от прилагането на клаузите за преференциално третиране,
договорени с предприятията за събиране,
–        ангажимент № 3: ARGEV не изисква регионалните партньори да не работят с конкуренти на системата ARA, нито да сключват с тях
и да изпълняват договори за споделено използване на контейнери и други съоръжения за събиране и/или сортиране на използвани
битови опаковки; този ангажимент обаче не ограничава правото на ARGEV да налага своите възможности по договора за организирането
на съвместно използваната система за събиране и оползотворяване и да взема всички наложителни мерки, за да бъде в състояние
да изпълнява задълженията си, произтичащи от закона и от решението за одобрение,
–        ангажимент № 4: ARGEV и ARO развалят сключените от тях договори с регионалните партньори при изтичането на договорен срок
от три години, ако страните по общо съгласие не са решили да удължат срока на договора с най-много две години; най-късно след
изтичането на договорен срок от пет години ARGEV и ARO възлагат сключването на нови договори за услуги посредством прозрачна
и обективна тръжна процедура (тръжни процедури от всякакъв вид, предложения за представяне на оферти и т.н.).
На 16 октомври 2003 г. Комисията приема Решение 2004/208/ЕО относно производство по член 81 ЕО и член 53 от Споразумението
за ЕИП (дела COMP D3/35470 – ARA, и COMP D3/35473 – ARGEV, ARO) (ОВ L 75, 2004 г., стр. 59, наричано по-нататък „обжалваното
решение“).
В рамките на прилагането на член 81, параграф 1 ЕО в обжалваното решение са обозначени различните съответни пазари. На първо
място, пазарът, на който оперират колективните системи и индивидуалните системи за връщане и оползотворяване, се обозначава
като „пазар на системите“. Колективните системи се отнасят до предприятия, за които се прилагат наложените от декрета задължения,
с оглед да ги освободят от посочените задължения, въвеждайки обща услуга за връщане и оползотворяване. Индивидуалните системи
организират особени услуги за връщане и оползотворяване за всяко от предприятията, които не искат да се присъединят към съществуващите
колективни системи. С оглед на наложените от декрета задължения въпросният пазар се ограничава до отпадъците от опаковки.
В обжалваното решение се уточнява, че когато услугите функционално не са взаимозаменяеми, в рамките на пазара на системите
следва да се извършва разграничаване между пазара на системите за обезвреждане на битови опаковки и този на опаковките от
големи предприятия и от промишлеността.
По-нататък, доколкото ERS не се обвързват сами да обезвреждат използваните опаковки, в обжалваното решение се посочва второ
равнище на пазари — пазарите на събирането и сортирането на използваните опаковки, на които ERS действат като търсещи услуги
за събиране и сортиране, а предприятията, както и териториалните общности — като доставчици на посочените услуги. Когато въпросните
услуги функционално не се взаимозаменяеми, се извършва разграничение в зависимост от мястото на генериране на отпадъците между,
от една страна, пазара на събирането и сортирането на използваните битови опаковки, и от друга страна — този на използваните
промишлени опаковки. Също така в сектора на битовите опаковки, като се вземат предвид особеностите на някои материали, е възможно
да се разграничат три пазара, а именно — този на събирането на стара хартия, този на събирането на използвано стъкло и този
на събирането и сортирането на леки опаковки.
На последно място, в обжалваното решение се извършва разграничение между пазарите на събирането и сортирането и пазарите на
услугите за оползотворяване на събраните материали и вторични суровини, при положение че организацията на оползотворяването
на събраните материали и предлагането на вторични суровини са различни равнища на един и същ продуктов пазар. Освен това в
обжалваното решение се приема, че са налице толкова пазари на услуги за оползотворяване и на вторични суровини, колкото категории
материали. Освен това се уточнява, че за една и съща категория материали между битовите и промишлени опаковки не може да се
направи никакво разграничение.
От географска гледна точка според обжалваното решение, що се отнася до пазара на системите и тези на събирането и сортирането,
взетата предвид територия е територията на Австрия. За сметка на това, що се отнася до пазарите на услугите за оползотворяване
и на вторичните суровини, взетата предвид територия е територията на Европейското икономическо пространство (ЕИП).
След като определя съответните пазари, Комисията разглежда споразуменията за партньорство и приема, че те водят до чувствително
ограничаване на конкуренцията по смисъла на член 81, параграф 1 ЕО, от една страна, на пазарите на събирането и сортирането
на битови отпадъци, с изключение на договора между ARO и териториалните общности, и от друга — на пазарите на събирането и
сортирането на промишлени отпадъци. Това ограничаване произтича от съществуването на клауза за териториална изключителност
в полза на всеки регионален партньор на ARGEV или на ARO. Всъщност, предвид господстващото положение на ARGEV и на ARO на
пазара на търсенето, докато договорите са в сила достъпът до важни пазари се отказва на всеки друг доставчик на услуги за
събиране и сортиране на битови и промишлени опаковки или пък му се отнемат немаловажни възможности за реализация.
Що се отнася до битовите опаковки, според обжалваното решение установеното ограничаване е чувствително по смисъла на член 81,
параграф 1 ЕО. Като се има предвид, че към момента на настъпване на фактите ARGEV е основаният търсещ услуги за събиране и
сортиране, мрежата от договори за услуги, които включват клауза за изключителност, води в целия географски пазар до кумулативния
ефект на затваряне на пазара за изключените предприятия за събиране и сортиране. От страна на предлагането, съображения, свързани
с устройството на територията и с необходимата логистика за управлението на отпадъците, са в разрез с въвеждането на втора
инфраструктура за събиране. Така според обжалваното решение е реалистично да се приеме, че всяка колективна система, която
може да се конкурира със системата ARA, трябва да работи с регионалните партньори на системата ARA, което прави невероятна
всяка възможност изключените предприятия за събиране и сортиране да навлязат на пазара. Ето защо жизнено важни възможности
за реализация са недостъпни за период, стигащ евентуално до пет години — максималният срок на договорите.
Що се отнася до промишлените опаковки, в обжалваното решение се установява, че към момента на настъпване на фактите ARGEV
и ARO вече не са основните търсещи услуги по събиране и сортиране. В тази област са налице други системи на пазара на търсенето
на услуги за управление на отпадъците, а и предприятията за обезвреждане на отпадъците могат да предлагат своите услуги на
предприятията, генериращи много отпадъци. Според обжалваното решение обаче конкурентните системи и предприятията, генериращи
много отпадъци, не могат да се сравняват по отношение на икономическата значимост със системата ARA и в този контекст, докато
споразуменията са в сила, установеното ограничение лишава изключените предприятия от немаловажни възможности за реализация
и следователно има чувствителни последици върху конкуренцията.
Според обжалваното решение включената в договорите за услуги клауза за изключителност все пак е необходима за функционирането
и въвеждането на инфраструктурите за събиране и сортиране, които изискват значителни инвестиции от страна на регионалните
партньори и позволяват разпоредбите за околната среда да се приведат пряко в изпълнение. Също така възлагането на цялото събиране
на едно предприятие в рамките на една зона на събиране през максимален период от пет години позволява на страните едновременно
да планират и организират в дългосрочен план услугите, които предоставят, и да реализират икономии от мащаба и от гамата,
което води до подобряване на ефективността. При това положение изключителността в полза на регионалните партньори допринася
до подобряване на производството и за насърчаване на техническия или икономически прогрес и е благоприятна за потребителите,
които получават справедлив дял от получените ползи по смисъла на член 81, параграф 3 ЕО. Освен това клауза за изключителност
от най-малко три години се оказва необходима поради икономически причини, за да се гарантира устойчиво и надеждно предоставяне
на услуги за събиране и сортиране и да се осигурят инвестициите, които трябва да бъдат реализирани от регионалните партньори
за изпълнение на споразуменията за събиране и сортиране.
Според обжалваното решение установеното ограничение не е можело да отстрани конкуренцията на съответните пазари. Що се отнася
до услугите за събиране и сортиране на битовите отпадъци обаче, Комисията внася изложените по-горе разяснения.
Що се отнася на първо място до събирането на битовите отпадъци, в обжалваното решение се признава, че възлагането най-много
след пет години на нови договори за услуги посредством тръжна процедура ще гарантира условия на свободна конкуренция при разпределянето
на зоните за събиране. На практика обаче се установява, че няма да е възможно да се въведе втора инфраструктура за събиране
на битови отпадъци поради проблеми относно мястото, правни проблеми, свързани със закрилата на околната среда и ландшафта,
и поради навиците на потребителите в областта на събирането на отпадъци. Предвид тази особеност на предлагането на съответния
пазар Комисията преценява, че контейнерите за използвани опаковки, разположени в близост до домакинствата, представляват елемент,
за който всякаква конкуренция е невъзможна.
Предвид гореизложеното Комисията приема, че напълно свободен достъп до вече въведените инфраструктури за събиране представлява
необходимо условие за засилване на конкуренцията не само по отношение на търсенето в сектора на услугите за събиране на битовите
отпадъци, но и на вертикалния пазар, предхождащ организацията на връщането и на оползотворяването на използваните опаковки,
изхвърлени от потребителите. При това положение според обжалваното решение по отношение на търсенето конкуренция в областта
на услугите за събиране може да съществува само ако ARGEV не пречи на регионалните партньори да сключват договори за споделено
използване на контейнерите с конкуренти на системата ARA.
В обжалваното решение обаче се установява, че в ангажимент № 3 ARGEV желае да добави към това споделено използване съществени
ограничения. Следователно Комисията преценява за необходимо да наложи някои задължения, за да гарантира, че условията за предоставяне
на освобождаване по член 81, параграф 3 ЕО ще бъдат изпълнени. На първо място, ARGEV не може да пречи на предприятията за
събиране да сключват и изпълняват с конкуренти на ARA и на ARGEV договори за споделено използване на контейнери и други съоръжения
за събиране и сортиране на използвани продажбени опаковки. На второ място, за да се избегне положението, при което ARGEV ще
поеме всички събрани опаковки и ще попречи на конкурентите да се съобразят с предписаните процентни стойности, то може да
иска доказателства от регионалните партньори само за количествата опаковки, които съответстват на дела, който се пада на системата
ARA, от всички опаковки, събирани по предоставена лицензия от различните системи за събиране. Това второ задължение засяга
всички предприятия, сключили споразумение за партньорство за събиране с ARGEV, и се прилага доколкото конкурентна система
е поискала да се ползва от споделено използване в съответната зона на събиране, считано от датата, на която е издадено разрешението
за съответната система.
Що се отнася на второ място до услугите по сортиране на битовите отпадъци, в обжалваното решение се установява, че разделянето
на опаковките в зависимост от използваните материали изисква сложни технически процеси, както и инвестиции, които могат да
се използват единствено в ограничена степен за други операции по сортиране. Необходимите значителни инвестиции за изграждане
на нови съоръжения представлявали за конкурентите на системата ARA немаловажна пречка за навлизане на пазара.
Макар ARGEV да декларира, че предприятията за управление на отпадъците могат свободно да предоставят съоръжения за сортиране
на разположение на конкурентни системи, в рамките на ангажимент № 3 Комисията приема, че посоченото предприятие желае да наложи
значителни ограничения върху споделеното използване. Следователно предвид значението на свободния достъп до съоръженията за
сортиране за наличието на конкуренция, Комисията преценява за необходимо да постави освобождаването по силата на член 81,
параграф 3 ЕО в зависимост от задължение, по силата на което ARGEV не трябва да пречи на предприятията за управление на отпадъците
да сключват и изпълняват договори за споделено използване на съоръженията за сортиране.
Обжалваното решение съдържа по-конкретно следните разпоредби:
„
Член 2
Разпоредбите на член 81, параграф 1 […] ЕО и на член 53, параграф 1 от Споразумението за ЕИП се обявяват за неприложими в
съответствие с член 81, параграф 3 […] ЕО и с член 53, параграф 3 от Споразумението за ЕИП към различните договори за събиране
и сортиране, сключени от ARGEV и ARO със съответните им регионални партньори, които съдържат клауза за изключителност, и чийто
срок изтича най-късно на 31 декември 2006 г.
Освобождаването е в сила от 30 юни 1994 г. до 31 декември 2006 г.
Член 3
„Освобождаването, предвидено в член 2, се предоставя заедно със следните задължения:
а)      ARGEV не пречи на предприятията за събиране да сключват с конкуренти на системата ARA договори за споделено използване на
контейнери или други съоръжения за събиране и сортиране на използваните продажбени опаковки, изхвърлени от домакинствата,
нито да изпълняват тези договори,
б)      ARGEV може да иска от предприятията за събиране да му представят удостоверение само за количествата опаковки, които съответстват
на дела на системата ARA в съвкупността от битови опаковки, прехвърлени на системи за някои категории материали. В този случай
ARGEV може да намали възнаграждението, посочено в параграф 3.1.1 от споразумението за събиране, в съотношенията, посочени
в първото изречение на настоящата точка. За възнагражденията, посочени в параграфи 3.1.2 и 3.1.3 от споразумението за събиране,
определящи са количествата, за които е представено доказателство на ARGEV. Това задължение се прилага към всички предприятия
за събиране, с които ARGEV е подписало споразумение за партньорство“.

Производство и искания на страните
ARA и ARGEV подават настоящата жалба в секретариата на Общия съд на 22 декември 2003 г.
Същия ден ARA и ARGEV внасят в секретариата на Общия съд отделна молба за спиране на изпълнението на член 3, буква б) от обжалваното
решение (дело T‑419/03 R). С писмо от 11 март 2004 г. те оттеглят тази молба. С определение на председателя на Общия съд от
26 март 2004 г. дело T‑419/03 R е заличено от регистъра на Общия съд, който не се произнася по съответните съдебни разноски.
С молби, подадени в секретариата на Общия съд съответно на 19 февруари и 23 април 2004 г., EVA и BAA искат да встъпят в настоящото
производство в подкрепа на Комисията. С определение от 20 януари 2005 г. председателят на първи състав на Общия съд допуска
встъпването на EVA и на BAA. Встъпилите страни представят писмените си становища на 17 май 2005 г.
На 16 септември 2007 г. вследствие на частичното обновяване на втори състав на Общия съд делото му е преразпределено и е определен
нов съдия докладчик.
На 8 юли 2009 г. въз основа на доклад на съдията докладчик Общият съд (втори състав) решава да открие устната фаза на производството.
На 12 август 2009 г. страните са уведомени за доклада за съдебното заседание и съдебното заседанието е насрочено за 29 септември
2009 г.
На 14 септември 2009 г. ARA (наричано по-нататък „жалбоподателят“) уведомява Общия съд, че ARGEV, както и другите ERS от системата
ARA, с изключение на AGR, са се влели в него.
На 21 септември 2009 г. Общият съд е сезиран с молба за спиране на производството, подадена от жалбоподателя съгласно член 77
от Процедурния правилник на Общия съд. С определение от 22 септември 2009 г. Общият съд спира производството за период от
шест месеца.
Производството е възобновено на 23 март 2010 г. и съдебното заседание е проведено на 15 юни 2010 г.
Жалбоподателят моли Общия съд:
–        да отмени членове 2 и 3 от обжалваното решение,
–        при условията на евентуалност да отмени член 3 от обжалваното решение,
–        да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
Комисията, EVA и BAA молят Общия съд:
–        да отхвърли жалбата,
–        да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.

От правна страна
В съдебното заседание Комисията обявява, че се отказва от искането за недопустимост на жалбата, доколкото е била подадена
от ARA, което е отбелязано в протокола от съдебното заседание.
Жалбоподателят изтъква шест правни основания в подкрепа на жалбата си. Първото правно основание е изведено от нарушение на
член 81 ЕО, параграф 2 от Регламент № 17. Второто правно основание е изведено от съответствието на договорите за услуги с
условията, предвидени от Регламент (EО) № 2790/1999 на Комисията от 22 декември 1999 година за прилагането на член 81, параграф 3
[ЕО] за категориите вертикални споразумения и съгласувани практики (ОВ L 336, стр. 21; Специално издание на български език,
2007 г. глава 8, том 1, стр. 66). Третото правно основание е изведено от обстоятелството, че членове 2 и 3 от обжалваното
решение не се съобразяват с изискванията на доктрината за „съществените улеснения“. Четвъртото правно основание се извежда
от обстоятелството, че предвидените в обжалваното решение задължения не са изпълними. Петото правно основание е изведено от
непропорционалността на предвидените в обжалваното решение задължения, а шестото правно основание е изведено от противоречията
между разпоредителната част и мотивите на обжалваното решение.
В самото начало Комисията счита, че доводите за липса на връзка между ограничаването на конкуренцията и наложеното задължение,
правото на жалбоподателя да организира своята система и липсата на точност на обжалваното решение са нови правни основания,
въведени на фазата на репликата, които следователно са недопустими. Освен това тя счита, че повдигнатият от жалбоподателя
довод за разпределението на разходите е ново правно основание, въведено на съдебното заседание, и следователно е недопустим.
В това отношение Общият съд припомня, че според член 48, параграф 2, първа алинея от Процедурния правилник в хода на производството
не могат да се въвеждат нови правни основания, освен ако те не почиват върху правни или фактически обстоятелства, установени
в хода на производството. Във връзка с това правно основание, което представлява допълнение на правно основание, посочено
пряко или имплицитно преди това, и което е в тясна връзка с него, трябва да се обяви за допустимо (вж. Решение на Общия съд
от 10 април 2003 г. по дело Travelex Global and Financial Services и Interpayment Services/Комисия, T‑195/00, Recueil, стр. II‑1677,
точки 33 и 34 и Решение на Общия съд от 24 май 2007 г. по дело Duales System Deutschland/Комисия, T‑151/01, Сборник, стр. II‑1607,
точка 71).
В конкретния случай следва да се констатира, че приетите за нови правни основания представляват допълване на доводите, развити
от жалбоподателя в отговор на доводите на Комисията в писмената ѝ защита във връзка с четвъртото правно основание относно
изпълнимостта на задълженията, петото правно основание относно пропорционалността на задълженията и шестото правно основание
относно противоречията между разпоредителната част и мотивите на обжалваното решение.
При това положение твърдението на Комисията за недопустимост на нови правни основания трябва да се отхвърли.

По първото правно основание, изведено от нарушение на член 81 ЕО и на член 2 от Регламент № 17
Доводи на страните
Жалбоподателят счита, че споразуменията за партньорство не включват разпоредба, от която да се заключи, че изрично или имплицитно
му е възложено задължение за изключителност. Според него, макар той да се е ограничил и да е решил да сътрудничи с един регионален
партньор в рамките на една зона на събиране, нямало пречка да възложи на други предприятия събирането и/или сортирането на
опаковките във всяка договорна зона. По този начин евентуалните ограничаващи конкуренцията последици били резултат от комутативен
договор, с който частен или професионален потребител удовлетворява свои нужди, и следователно не попадали в приложното поле
на член 81, параграф 1 ЕО.
Жалбоподателят счита също, че в резултат от решението му да се ограничи, в рамките на една зона на събиране ще остане един-единствен
партньор, който ще може да упражнява дейността си в рамките на алтернативна колективна система. В подкрепа на това съображение
той поддържа, че на практика изборът на потенциални партньори се укрепва от обстоятелство, че при обезвреждането на промишлените
опаковки предприятията, които генерират отпадъци, могат свободно да изберат предприятието за събиране, което ще транспортира
опаковките към центровете за приемане на системата ARA. Това означава, че в различните райони за събиране, освен регионалния
партньор на жалбоподателя за събиране на битови отпадъци, са активни някои други предприятия за събиране. Жалбоподателят добавя,
че при обезвреждането на битовите отпадъци AGR и ARO организират във всяка зона на събиране системи за събиране, които често
прибягват до други регионални партньори. Ето защо не били налице „местни монополи на предприятията за събиране“ и Комисията
е трябвало да предостави удостоверение, че липсват основания да предприеме действия по отношение на тези договори на основание
член 2 от Регламент № 17.
Комисията и встъпилите страни оспорват всички изтъкнати от жалбоподателя доводи.
Съображения на Общия съд
Според жалбоподателя споразуменията за партньорство не включват разпоредба, от която да се заключи, че изрично или имплицитно
му е възложено задължение за изключителност. Този довод следва да се разгледа в самото начало.
От прегледа на споразуменията за партньорство следва, че те не съдържат формална клауза за териториална изключителност в полза
на партньорите за събиране и/или за сортиране. Всъщност няма разпоредба, която да задължава жалбоподателя да се обвързва само
с един партньор за събиране и/или сортиране в рамките на един район. Следователно Общият съд трябва да провери дали Комисията
е привела достатъчно доказателства, че в особените обстоятелства на съответния пазар тези договори, сключени за определен
срок с един-единствен партньор за събиране и/или сортиране, имат на практика изключително действие, съставляващо ограничаване
на конкуренцията. По-нататък следва да се провери евентуално дали установеното ограничаване на конкуренцията е дотолкова съществено,
че да представлява нарушение на член 81, параграф 1 ЕО. В това отношение следва да се припомни, че според съдебната практика
съдебният контрол върху актове на Комисията, предполагащи сложни икономически преценки, трябва да се свежда до проверка дали
са спазени процесуалните правила и изискването за мотивиране, както и дали фактите са установени точно, дали не е налице явна
грешка в преценката или злоупотреба с власт (вж. Решение на Общия съд от 23 октомври 2003 г. по дело Van den Bergh Foods/Комисия,
T‑65/98, Recueil, стр. II‑4653, точка 80 и цитираната съдебна практика).
Според извършената от Комисията проверка на тези договори за период от три до пет години жалбоподателят възнамерява да се
обвърже само с един партньор за събиране и/или сортиране в рамките на един район на събиране (вж. съображения 95, 111 и 220
от обжалваното решение), което според жалбоподателят се дължи на факта, че нуждите му от разглежданите услуги се удовлетворяват
в достатъчна степен от един-единствен партньор.
Всъщност от споразуменията за партньорство е видна волята на жалбоподателя за период от три до пет години да възложи предоставянето
на услугите за събиране и сортиране на битовите опаковки на един-единствен партньор в рамките на един район. В посочените
споразумения няма елемент, от който да се заключи, че жалбоподателят може да се отклони през този период от ограничението,
което си е наложил, и едновременно с това да поиска от други предприятия за събиране и сортиране да му предоставят посочените
услуги в разглеждания район на събиране, например за да се справи с нарастването на количествата опаковки под лицензия.
Освен това от други елементи относно споразуменията за партньорство може да се установи, че участието на допълнителен партньор
на съответната територия е изключено. По този начин изменение в разпределението на регионалните партньори се предвижда, когато
се изменя системата за събиране или количествената таблица, но случаят на навлизане на нов партньор за събиране не се предвижда.
Освен това стандартните оферти за от предприятията, които желаят да им бъде възложен договорът, при всички положения трябва
да се отнасят до целия съответен район на събиране.
От гореизложеното следва, че през срока на действие на споразуменията за партньорство изключените предприятия не могат да
отправят оферти до жалбоподателя (вж. съображения 221—223, 228 и 236 от обжалваното решение). Следователно дори без да съдържат
формална клауза в този смисъл, споразуменията за партньорство имат същите последици както ако в тях беше включена клауза за
териториална изключителност в полза на всеки партньор за събиране и/или сортиране. При това положение повдигнатият от жалбоподателя
довод, че не съществува задължение за изключителност, няма основание.
Що се отнася до анализа на ограничителните последици по отношение на конкуренцията, породени от споразуменията за партньорство,
следва да се уточни, че съгласно съдебната практика при проверката на обосноваността на преценката на Комисията за наличие
на чувствително ограничение на конкуренцията по смисъла на член 81, параграф 1 ЕО Общият съд не следва да се ограничава до
последиците на изключителността, взети сами по себе си, като се позовава единствено на ограниченията, наложени със споразуменията
за партньорство в различните райони на събиране (вж. в този смисъл Решение по дело Van den Bergh Foods/Комисия, посочено по-горе,
точка 82). Всъщност, що се отнася до въпроса дали споразуменията за партньорство на жалбоподателя попадат в обхвата на забраната
по член 81, параграф 1 ЕО, съгласно съдебната практика следва да се провери дали от всички сходни споразумения, сключени на
съответния пазар, и от другите елементи от икономическия и правен контекст, в който се вписват разглежданите споразумения,
е видно, че те кумулативно водят до затваряне на достъпа до този пазар за нови конкуренти. Ако от този преглед следва, че
това не е така, като се има предвид, че индивидуалните споразумения образуват съвкупност от споразумения, те не биха могли
да засегнат свободната конкуренция по смисъла на член 81, параграф 1 ЕО. За сметка на това, ако от прегледа стане ясно, че
достъпът до пазара е труден, следва допълнително да се анализира до каква степен спорните споразумения допринасят за породения
кумулативен ефект, като се има предвид, че са забранени единствено договорите, които допринасят в значителна степен за евентуално
разделяне на пазара (Решение на Съда от 28 февруари 1991 г. по дело Delimitis, C‑234/89, Recueil, стр. I‑935, точки 23 и 24,
и Решение по дело Van den Bergh Foods/Комисия, посочено по-горе, точка 83).
В съображение 176 от обжалваното решение Комисията установява, че в областта на битовите отпадъци системата ARA е единствената
система за събиране и оползотворяване, която обхваща цялата австрийска национална територия и всички видове материали с изключение
на композитните картони за напитки. Както е видно от съображение 182 от обжалваното решение, жалбоподателят не оспорва, че
е най-значителният търсещ услуги за обезвреждане на отпадъци.
Доколкото споразуменията за партньорство са сключени от най-значителния търсещ услуги за обезвреждане на опаковки, тоест жалбоподателя,
създаването на тази мрежа от споразумения има за практическа последица затварянето на достъпа до пазара на изключените предприятия
за събиране и сортиране и ограничаването на конкуренцията от страна на предлагането на пазара на събирането и сортирането
на битови опаковки през срока на действие на споразумението, тоест между три и пет години.
Като се има предвид, че мрежата от споразумения за партньорство, създадена от жалбоподателя, обхваща цялата австрийска територия,
това ограничаване на конкуренцията не може да се сведе до един район на събиране. Това ограничаване ще има последици на цялата
територия и следователно на целия географски релевантен пазар на събиране и сортиране (вж. съображение 226 от обжалваното
решение). Ето защо изключените предприятия имат затруднения както да заобиколят мрежата от споразумения и да навлязат на австрийския
пазар на събирането и сортирането на битови опаковки, така и да останат на него.
Това положение се утежнява от наличието на допълнителни пречки пред достъпа до пазара на събирането и сортирането на битови
опаковки. Всъщност мотиви, свързани с устройството на територията и с необходимата за управлението на отпадъците логистика,
не допускат внедряването на други инфраструктури за събиране на битови отпадъци (вж. съображение 227 от обжалваното решение),
което се потвърждава от коментарите на австрийските власти в това отношение (вж. съображение 285 от обжалваното решение).
Така, за да си осигурят предоставянето на услуги за събиране и сортиране още в началото на своята дейност, евентуалните конкуренти
на системата ARA няма да могат да сключват с други предприятия за събиране споразумения за внедряването на допълнителни инфраструктури
за събиране спрямо вече разположените контейнери и следователно ще са принудени да се сдружат с партньорите за събиране на
жалбоподателя. Например системата конкурент Öko-Box трябва да използва отчасти инфраструктурите за събиране на жалбоподателя,
за да развива своята дейност за събиране и оползотворяване на композитните картони за напитки (вж. съображения 177 и 227 от
обжалваното решение), което той не оспорва.
Що се отнася до инфраструктурите за сортиране, жалбоподателят не оспорва констатацията на Комисията, че достъпът до пазара
се възпрепятства от обстоятелството, че въвеждането на нови съоръжения за сортиране изисква значителни инвестиции, което е
немаловажна пречка за навлизане на пазара на събирането и сортирането на битовите опаковки (вж. съображение 318 от обжалваното
решение).
Въз основа на всички тези обстоятелства в съображение 227 от обжалваното решение Комисията заключава, че „е невероятно по
време на срока на действие на споразуменията за регионално партньорство изключените предприятия за събиране и сортиране да
получат на съответния пазар в различните договорни територии нови възможности за реализация с чувствително значение, тоест
нови съществени възможности за реализация“. Съгласно съображение 236 от обжалваното решение това заключение се отнася и до
предприятията за сортиране.
От гореизложеното следва, че ограничението, което си налага жалбоподателят, не води единствено до ограничаване на неговата
свобода на действие. Всъщност то ограничава от страна на предлагането достъпа до пазара на събирането и сортирането на битовите
опаковки за изключените предприятия за събиране и сортиране, тъй като ограничава възможностите им за действие на този пазар.
Ето защо, противно на поддържаното от жалбоподателя, тези последици надхвърлят последиците на комутативен договор, с който
частен или професионален потребител удовлетворява свои потребности. Следователно Комисията счита, без да допуска явна грешка
в преценката, че мрежата от споразумения за партньорство затваря съответния пазар за посочените предприятия, като установява
по този начин чувствително ограничаване на конкуренцията по смисъла на член 81, параграф 1 ЕО. При това положение за мрежата
от споразумения за партньорство, за които е уведомена Комисията, не може да се издаде удостоверение, че липсват основания
за предприемане на действия от страна на Комисията по силата на член 2 от Регламент № 17.
След като наличието на чувствително ограничаване на конкуренцията е установено, в съображения 275, 276 и 316 от обжалваното
решение Комисията приема, че споразуменията за партньорство се обосновават от гледна точка на организацията на дейностите
по събиране и сортиране от причини, свързани с управлението и ефикасността, от нуждата да се осигури надеждно предоставяне
на услугите по събиране, както и от необходимостта да се гарантира сигурността на организацията и на инвестициите, които трябва
да се осъществят в изпълнение на споразумението за събиране и сортиране. Следователно според Комисията това задължение за
изключителност е ограничение, необходимо за изпълнението на целта да се създаде рационална организация на дейностите по събиране
и сортиране на австрийския пазар по смисъла на член 81, параграф 3 ЕО (вж. съображения 268—287 и 316 от обжалваното решение).
Комисията обаче приема, че това ограничаване на конкуренцията на пазара на събирането и сортирането на битовите опаковки може
да доведе до ограничаване на конкуренцията на пазара нагоре по веригата, тоест пазара на системите за обезвреждане на битовите
опаковки, ако жалбоподателят успее да наложи на своите партньори фактическа изключителност при предоставянето на услуги за
събиране и сортиране (вж. съображения 230, 234 и 286 от обжалваното решение). Всъщност тази изключителност му позволявала
да блокира достъпа на своите потенциални конкуренти до съществуващите инфраструктури за събиране и сортиране. В подобно положение
посочените конкуренти нямали реална и конкретна възможност да заобиколят мрежата от договори, създадена от жалбоподателя,
тъй като на пазара на събирането и сортирането на битови опаковки не съществувало друго предприятие за събиране и сортиране,
което да може да им предложи тези услуги при конкурентни условия при започване на дейността им. Ето защо задължението на жалбоподателя
да се обвърже само с един партньор за събиране и/или сортиране в рамките на един район на събиране можело да доведе до ограничаване
на конкуренцията на пазара на системите за обезвреждане на битовите отпадъци от опаковки, което от своя страна незабавно би
довело до ограничаване на търсенето на услуги за събиране и сортиране на пазара на събирането и сортирането на битови отпадъци
от опаковки (вж. съображение 287 от обжалваното решение).
При това положение, противно на твърденията на жалбоподателя, проблемът не се състои в обстоятелството, че споразуменията
за партньорство водят до „местни монополи на предприятията за събиране“, в противоречие с член 81, параграф 1 ЕО, а в обстоятелството,
че ограничаването на конкуренцията на пазара за събиране и сортиране на битовите опаковки би дало възможност при посочените
в точка 65 по-горе обстоятелства да се премахне конкуренцията на пазара на системите за обезвреждане на битови отпадъци от
опаковки, като по този начин се ограничи търсенето на услуги за събиране и сортиране на пазара на събирането и сортирането
на битови опаковки.
В конкретния случай в съображения 231, 234 и 236 от обжалваното решение Комисията признава, че жалбоподателят не забранява
споделеното използване на инфраструктурите за събиране и сортиране. Комисията обаче преценява, че някои възможности, които
жалбоподателят си е предоставил по силата на ангажимент № 3, могат да се използват за усложняване на достъпа на потенциалните
му конкуренти до пазара. За да премахне тази опасност, Комисията решава да наложи на жалбоподателя двете задължения, предвидени
в член 3 от обжалваното решение, посочени в точка 27 по-горе, по силата на член 8, параграф 1 от Регламент № 17 (вж. съображения
287, 288 и 318 от обжалваното решение).
Всъщност според Комисията възможността жалбоподателят да се възползва от съществуването на един-единствен партньор в рамките
на един район за събиране и от възможностите, които си е предоставил с ангажимент № 3 за премахване на конкуренцията на пазара
на системите за обезвреждане на битовите опаковки, обосновава налагането на задълженията, посочени в член 3 от обжалваното
решение. Тези задължения, които по същество имат за цел да попречат на жалбоподателя да забрани споделеното използване на
инфраструктурите за събиране и сортиране, както и да си присвои в случаите на споделено използване частта от събраните опаковки,
които не му се полагат, позволяват да се избегне жалбоподателят да попречи на достъпа на конкурентните системи до съществуващите
инфраструктури за събиране и сортиране и по този начин да ограничи конкуренцията на пазара на системите за обезвреждане на
битовите опаковки, като ограничи търсенето на услуги по събиране и сортиране на пазара на събирането и сортирането на битовите
опаковки.
Жалбоподателят оспорва това заключение, като твърди, че изборът на потенциални партньори е широк, като се има предвид, че
по отношение но обезвреждането на промишлени отпадъци от опаковки предприятията, генериращи отпадъци, избират свободно своите
регионални партньори и че по отношение на обезвреждането на битови отпадъци AGR и ARO организират във всеки от районите на
събиране системи за събиране, като често прибягват до други регионални партньори.
На първо място, що се отнася до пазара на събиране на промишлените опаковки, от една страна, следва да се подчертае, че както
е видно от доказателствата по делото и противно на твърденията на жалбоподателя, налице е едно споразумение за партньорство
за събиране на промишлените и битови опаковки, с което един-единствен партньор на жалбоподателя осигурява услугите за събиране
на двата вида опаковки. Според посоченото споразумение двата вида опаковки могат да се събират дори едновременно. По този
начин обстоятелството, че един-единствен партньор трябва да осигури събирането на двата вида опаковки, изключва всякаква възможност
за предприятията, които са специализирани единствено в събирането на един вид от посочените опаковки, да станат партньор в
събирането. Според жалбоподателя обаче това обстоятелство не им пречи да навлязат на пазара, тъй като те могат да предлагат
услуги за транспортиране или събиране на промишлените отпадъци от опаковки от предприятията, генериращи посочените отпадъци,
при условията, указани в точка 75 по-долу.
От друга страна, следва да се уточни, че между пазарите на събиране и сортиране на битовите и промишлени опаковки има достатъчно
съществени разлики, поради което услугите на предприятията за събиране и сортиране, специализирани на един от двата пазара,
не са взаимозаменяеми и посочените предприятия на могат да предоставят услугите си на другия пазар. Както констатира Комисията,
без жалбоподателят да е представил доказателства за противното, услугите за събиране и сортиране трябва да се уреждат различно
при отчитане на различните нужди, специфични за събирането и за сортирането (вж. съображение 161 от обжалваното решение).
Всъщност, що се отнася до сортирането, големите предприятия генерират по-големи количества опаковки, които се депонират на
местата на генериране, след като се сортират по вид материал. Поради тази причина не е необходимо създаването на инфраструктура
за сортиране на промишлените опаковки, както това е предвидено за битовите опаковки, и впрочем споразумението за партньорство
дава възможност на партньора в събирането да санкционира доставчиците на опаковки, които смесват опаковките.
Също така, що се отнася до събирането, както е видно от споразумението за партньорство, събирането на промишлени опаковки
има някои особености спрямо това на битовите опаковки. Така в случая на промишлените опаковки партньорът за събиране действа
в качеството на управител на регионален център за приемане. Неговата основна дейност е получаването на материалите, доставени
от генериращите много промишлени отпадъци, които действат като доставчици на отпадъци, и да регистрира всички бележки от кантара
за доставените материали съгласно австрийското законодателство, за да провери дали са достигнати минималните количества (вж.
и съображение 166 от обжалваното решение). Следователно генериращите отпадъци имат задължението да доставят сортираните материали
до центъра за приемане. Евентуално в случая на силно развити промишлени райони партньорът в събирането предлага и услуга по
събиране на отпадъците, за които е предоставена лицензия, от местата на генериране, която, както указва жалбоподателят, генериращите
отпадъци могат да откажат. За сметка на това при битовите опаковки от споразумението за партньорство е видно, че услугата
по събиране включва системното изпразване на контейнерите за събиране и събирането на чувалите, доставени от партньора в събирането,
в съответствие с точен план на дните за събиране, изготвен от него, както и транспортирането на събраните битови отпадъци
до инсталацията за сортиране, като се има предвид, че партньорът в събирането е отговорен спрямо ARA за качеството на събраните
опаковки.
Следователно между услугите за събиране и сортиране на битовите и промишлени опаковки съществуват съществени различия. При
това положение, както се установява в обжалваното решение, между услугите за събиране и сортиране на битовите опаковки и тези
за събиране и сортиране на промишлените опаковки няма функционална заменяемост (вж. съображение 162 от обжалваното решение).
Несъмнено жалбоподателят счита, че изключените предприятия за събиране са можели да предложат услугите си на пазара за събиране
и сортиране на промишлените опаковки на генериращите отпадъци, които трябва да транспортират отпадъците си до центъра за приемане,
или дори да им предложат услуги за събиране в конкуренция с услугите, предлагани от партньора в събирането в силно развитите
промишлени райони. Като се има предвид обаче липсата на функционална взаимозаменяемост между събирането на битови и промишлени
опаковки, следва да се приеме, че предприятията, специализирани в битовия сектор, по принцип няма да са в състояние да предоставят
услуги за събиране на промишлени опаковки. При това положение обстоятелството, че генериращите промишлени отпадъци могат свободно
да избират своя партньор, в случая не играе никаква роля.
На второ място, що се отнася до обезвреждането на стари битови хартиени материали, в съображение 157 от обжалваното решение
Комисията установява, без възражения от страна на жалбоподателя, че „ARO изкупува единствено определени количества от общинските
системи за събиране на стари хартиени материали“, които съществуват преди създаването на системата ARA. Според съображение
158 от обжалваното решение положението е същото по отношение на обезвреждането на използвано стъкло.
От изложеното следва, че е немислимо изключените предприятия за събиране и сортиране на битовите опаковки, от една страна,
да имат лесен достъп до пазара на събиране и сортиране на промишлените опаковки, а от друга страна, да могат да предоставят
услугите си или на пазара на събиране на стари хартиени материали, или на пазара на събиране на използвано стъкло, тъй като
тези пазари функционират благодарение на наличието на общински системи за събиране и следователно са затворени за навлизане
на евентуални конкуренти. Ето защо, противно на изтъкнатите от жалбоподателя доводи, съществуването на тези пазари не е релевантно
за разширяване на търсенето на услуги за събиране и сортиране на битови опаковки и за осигуряване на оцеляването на предприятията
конкуренти на регионалните партньори на жалбоподателя.
Тези заключения не се опровергават от посочения в съдебното заседание довод на жалбоподателя, че ограничаване на конкуренцията
може да се окаже съмнително, ако дадено споразумение е евентуално необходимо за навлизането на предприятие в зона, в която
то не е извършвало дейност (Решение на Общия съд от 2 май 2006 г. по дело O2 (Германия)/Комисия, T‑328/03, Recueil, стр. II‑1231,
точка 68).
В това отношение следва да се подчертае, че в случая, за разлика от делото, по което е постановено Решение по дело O2 (Германия)/Комисия,
посочено по-горе, не е установено, че създадената от жалбоподателя мрежа от споразумения за партньорство позволява навлизането
на пазара на конкурентно предприятие. Обратно, както се посочва в точка 65 по-горе, кумулативният ефект на посочената мрежа
може да затвори за конкурентите на системата ARA достъпа до пазара на системите за обезвреждане на битовите опаковки. Ето
защо този довод следва да се отхвърли.
По този начин, без да допуска явна грешка в преценката, Комисията извежда заключението, че от една страна, съществува ограничаване
на конкуренцията на пазара на събиране и сортиране на леките битови опаковки и че за това ограничаване може да се предостави
индивидуално освобождаване с оглед на положителните му последици за организирането на събирането и сортирането на битовите
опаковки, и от друга страна, че това ограничаване може да има последици върху пазара на системите за обезвреждане на битовите
опаковки, и следователно върху търсенето на услуги за събиране и сортиране на пазара на битовите опаковки. Освен това Комисията
не допуска явна грешка в преценката, като приема, че за да се избегне възможността жалбоподателят да отстрани конкуренцията
на пазара на системите за обезвреждане на битовите опаковки, към освобождаването следва да се добавят двете задължения, посочени
в точка 27 по-горе. При това положение настоящото правно основание следва да се отхвърли.

По второто правно основание, изведено от съответствието на споразуменията за партньорство с условията, предвидени от Регламент
№º2790/1999
Доводи на страните
Жалбоподателят преценява, че дори споразуменията за партньорство да съдържат задължение за изключителност в негова тежест,
той е освободен от прилагането на член 81, параграф 1 ЕО член 2, параграф 1 и член 3, параграф 1 от Регламент № 2790/1999,
който освен това не допуска налагането на задължения на ползващите се от освобождаването. Всъщност според определението за
съответния пазар, дадено от Комисията в съображение 155 и сл. от обжалваното решение, пазарният дял на никой от регионалните
партньори на жалбоподателя в Австрия не надхвърля 30 % от пазара на събирането и/или сортирането на леките опаковки. Освен
това жалбоподателят подчертава, че Регламент № 2790/1999 предоставя освобождаване на системите за разпространение, които запазват
изключителни територии за някои разпространители, и следователно счита, че положението не може да е различно в рамките на
мрежа от споразумения за партньорство, в която възложителят запазва за партньорите си изключителни територии.
Жалбоподателят оспорва и определението на Комисията за съответния географски пазар, като изтъква, че районите на събиране
не съответстват на никаква зона за икономическа дейност, тъй като той ги е определил в хода на организираните от него процедури
за възлагане. Той счита също така, че решаващият критерий за определяне на пазарния дял на доставчик е съществуващото положение
преди сключването на споразуменията за партньорство, а не положението след тяхното сключване.
На последно място жалбоподателят поддържа, че не се е позовал на Регламент № 2790/1999 преди подаването на жалбата, тъй като
Комисията не е публикувала изложение на възраженията.
Комисията и встъпилите страни оспорват всички изтъкнати от жалбоподателя доводи.
Съображения на Общия съд
В самото начало следва да се разгледат твърденията на жалбоподателя, че не е имал възможност да изтъкне по-рано доводите,
изведени от Регламент № 2790/1999.
В това отношение, на първо място, следва да се припомни, че с писмо от 28 август 2001 г. ARA и ARGEV са поискали да удостоверение,
че липсват основания да се предприемат действия по отношение на съобщените споразумения или евентуално решение за освобождаване
съгласно член 81, параграф 3 ЕО. Това искане е подадено в съответствие с изискванията на член 2 от Регламент (ЕО) № 3385/94
на Комисията от 21 декември 1994 година относно формата, съдържанието и другите изисквания във връзка със заявленията и нотификациите,
предвидени в Регламент № 17 (ОВ L 377, стр. 28), както и на формуляр A/Б, приложен към него, без Комисията да е изтъкнала
каквато и да било забележка в това отношение.
На второ място, според параграф 139 от съобщението от 19 октомври 2002 г. (вж. точка 12 по-горе) Комисията предвижда да не
отправя възражения срещу споразуменията, съобщени на основание член 81 ЕО и член 53 от Споразумението за ЕИП, или да предостави
на страните индивидуално освобождаване на основание член 81, параграф 3 ЕО и член 53, параграф 3 от Споразумението за ЕИП,
към което евентуално да добави някои задължения.
На трето място, на 1 април 2003 г. Комисията изпраща на жалбоподателя писмо, в което указва, че предвижда възможността да
приеме положително решение на основание член 81 ЕО и съобразно член 8, параграф 1 от Регламент № 17 да добави към това решение
някои задължения относно споделеното използване на съоръженията за събиране. В частта, озаглавена „Мотиви“, Комисията подробно
излага причините, поради които е възможно да предостави индивидуално освобождаване в полза на споразумението за партньорство,
както и причините, поради които счита, че някои споразумения от системата ARA могат да имат ефект на премахване на конкуренцията,
който обосновава налагането на посочените задължения. На последно място, с това писмо жалбоподателят се уведомява за възможността
да представи становище в едномесечен срок, считано от получаването на посоченото писмо. С второ писмо от 6 юни 2003 г., в
отговор на запитванията на жалбоподателя и на австрийските власти, Комисията уведомява последния за изменението на предвидените
задължения.
При тези обстоятелства не може да се оспорва, че в хода на административното производство жалбоподателят е могъл да се запознае
с възможните ефекти на премахване на конкуренцията, предизвикани от съобщените споразумения, както и със задълженията, които
Комисията възнамерява да му възложи в рамките на индивидуалното освобождаване. Както обаче е видно от писмата от 16 май и
от 25 юни 2003 г., изпратени от жалбоподателя на Комисията в отговор на писмата от 1 април и от 6 юни 2003 г., той не е поискал
изрично да се приложи Регламент № 2790/1999, нито е възразил, че в случая не е приложен член 3, параграф 1 от посочения регламент
или определението за съответен пазар в това отношение. Това обстоятелство, както отбелязва Комисията, обяснява защо доводите,
изведени от Регламент № 2790/1999, не намират отговор в обжалваното решение. При това положение липсата на каквото и да било
позоваване на тези доводи в обжалваното решение не може да постави под съмнение неговата законосъобразност.
При всички положения, дори да се предположи, че като е поискал да се ползва от освобождаване на основание член 81, параграф 3
ЕО, жалбоподателят имплицитно е поискал да се приложи Регламент № 2790/1999, правното основание, изведено по същество от неприлагането
на посочения регламент, не може да доведе до незаконосъобразност на обжалваното решение.
Всъщност споразуменията за партньорство са договори за предоставяне на услуги, които обвързват жалбоподателя изключително
за всеки район на събиране с партньор за събиране и/или сортиране, като всеки от тях извършва дейността си на различно равнище
по веригата за обезвреждане на битовите опаковки. С тези договори страните уреждат условията, при които трябва да се извършват
събирането и сортирането на битовите опаковки, които попадат при жалбоподателя във всеки район на събиране. Следователно става
въпрос за споразумения за подизпълнение между предприятия, които не са конкуренти, които споразумения попадат в приложното
поле на член 2, параграф 1 от Регламент № 2790/1999.
Както е видно от съображение 173 от обжалваното решение, без жалбоподателят да го оспорва, съответният географски пазар с
оглед на преценката дали е налице чувствително ограничаване на конкуренцията по смисъла на член 81, параграф 1 ЕО е — в случая
на пазара на системите и на пазарите на събиране и сортиране — цялата австрийска територия, тъй като обективните условия на
търсенето и предлагането на този пазар са чувствително различни от тези в други райони на вътрешния пазар. Всъщност австрийското
законодателство в областта на обезвреждането на опаковки, посочено в точка 5 по-горе, определя условията, в които трябва да
се развива посочената дейност на цялата австрийска територия и те следователно са особени условия спрямо условията на други
територии на вътрешния пазар. Освен това жалбоподателят развива своята мрежа от споразумения за партньорство на цялата тази
територия, която поради кумулативния ефект на договорите за всеки район на събиране може да засегне конкуренцията както на
пазара на системите за обезвреждане на битовите опаковки, така и на пазара на събирането и сортирането на посочените опаковки.
За сметка на това с оглед да се прецени дали в случая прагът от 30 %, предвиден в член 3, параграф 1 от Регламент № 2790/1999,
е надхвърлен, съответната територия е районът на събиране в качеството на територия, на която партньорите за събиране и/или
сортиране се ангажират с жалбоподателя и в качеството на място, в което те предоставят своите услуги. Всъщност жалбоподателят
отправя покани за представяне на оферти за всеки от тези райони и партньорите предлагат своите услуги, като организират инфраструктури
за събиране и сортиране във всеки от тези райони. Освен това точка 7 от стандартната покана за представяне на оферти разкрива,
че са налице особености за всеки район на събиране, които се описват в документ с наименование „Select Regional, Teil L“.
Също така в доклада за дейността на жалбоподателя за 2002 г. се указва по-точно, че районите и общините се разпределят по
райони на събиране, за всеки от които жалбоподателят е развил схващане за подходящо и изцяло специфично събиране.
От изложеното следва, че във всеки район на събиране се наблюдават еднородни условия на предоставяне на услуги и той може
да се отличи от съседните райони поради особеностите си и поради условията за предоставяне на услуги в съответствие с критериите,
установени в параграф 90 от Съобщение 2000/C 291/01 на Комисията — Насоки за вертикалните ограничения (ОВ C 291, 2000 г.,
стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 3, стр. 178), за да се определи съответният географски
пазар за целите на изчисляване на прага, предвиден от Регламент № 2790/1999.
Обстоятелството, че Комисията е приела, че съответният географски пазар с оглед да се разгледат антиконкурентните ефекти на
съобщените споразумения е цялата австрийска територия, не опровергава това заключение. Всъщност това обстоятелство не пречи
в нея да се открият по-ограничени географски пазари от гледна точка на доставчици на услуги за събиране и сортиране, в които
условията за предоставяне на услуги са еднородни и различни от тези в съседните райони. При това положение, както се указва
в точка 93 по-горе, районите за събиране представляват съответните пазари с оглед да се определи дали жалбоподателят може
да се ползва от груповото освобождаване, предвидено в Регламент № 2790/1999.
Що се отнася до твърдението на жалбоподателя, че решаващият елемент за определяне на пазарния дял на доставчик е съществуващото
положение преди сключването на споразуменията за партньорство, а не положението след тяхното сключване, следва да се припомни,
че в съответствие с член 9, параграф 2, буква а) от Регламент № 2790/1999, за целите на прилагане на член 3, „пазарният дял
се изчислява на базата на данни, отнасящи се до предходната календарна година“. Освен това следва да се подчертае, както отбелязва
Комисията, че в случая на нови пазари трябва да се има предвид моментът, в който е създаден пазарът. Едва от този момент може
да се установи доколко доставчикът разполага с пазарна мощ, като се изчисли съответният му пазарен дял съобразно член 9, параграф 2,
буква а) от Регламент № 2790/1999.
В случая това означава, че за да се изчисли пазарният дял на всеки от партньорите за събиране и/или сортиране, следва да се
вземе предвид положението след сключването на споразуменията за събиране и сортиране на битови опаковки, а не — както поддържа
жалбоподателят — положението преди това.
В качеството си на доставчици на услуги за събиране и сортиране, с които жалбоподателят се обвързва изключително, партньорите
за събиране и сортиране чувствително надвишават прага за пазарен дял от 30 %, установен от член 3, параграф 1 от Регламент
№ 2790/1999. От една страна, според съображение 225 от обжалваното решение, което не се оспорва от жалбоподателя, в областта
на леките битови опаковки единствено Öko-Box е създало конкурентна система за определен вид битови отпадъци от опаковки, а
именно композитните картони за напитки. От друга страна, както признава жалбоподателят в писмените си изявления, Öko-Box е
развило система, която използва инфраструктури за събиране единствено за част от опаковките, като в този случай прибягва до
партньорите за събиране на жалбоподателя. При това положение пазарният дял на регионалните партньори за събиране и/или сортиране
лесно може да достигне 100 % и следователно член 2, параграф 1 от Регламент № 2790/1999 не позволява за съобщените споразумения
да се предостави групово освобождаване без никакво задължение.
Предвид изложеното дотук това правно основание следва да се отхвърли.

По третото правно основание, изведено от обстоятелството, че членове 2 и 3 от обжалваното решение не се съобразяват с изискванията
на доктрината за „съществените улеснения“
Доводи на страните
Жалбоподателят счита, че Комисията е отдала решаващо значение на свободния и безпрепятствен достъп на другите колективни системи
до неговите инфраструктури за събиране с оглед засилване на конкуренцията и поддържа, че член 2, и особено член 3 от обжалваното
решение представляват опит да се наложи задължение на системата ARA, без да се спазят изискванията на доктрината за „съществените
улеснения“.
В подкрепа на това правно основание, от една страна, жалбоподателят твърди, че по принцип споразуменията за партньорство,
които е сключил, допускат споделено използване на контейнерите и поради това от посочените договори не произтича изключителност
в негова полза по отношение на контейнерите. При тези обстоятелства не са налице съществени ограничения на конкуренцията и
наложените от Комисията задължения не могат да се основат на член 81, параграф 3 ЕО и на член 8, параграф 1 от Регламент № 17.
От друга страна, жалбоподателят поддържа, че обжалваното решение всъщност му налага задължение да „прехвърли“ на конкурентите
капацитет, което попада в приложното поле на член 82 ЕО. Подобно задължение може да е правомерно с оглед на практиката на
Съда единствено ако организираните за жалбоподателя съоръжения за събиране са съществени съоръжения (Решение на Съда от 26 ноември
1998 г. по дело Bronner, C‑7/97, Recueil, стр. I‑7791). В случая обаче това не е така, тъй като от техническа гледна точка
е възможно съществуващите структури на системата за събиране на жалбоподателя да се разделят на две, позволявайки на конкурентни
системи за събиране да създадат система за събиране на местата, в които той управлява система за депониране, и обратно.
Комисията оспорва всички изложени от жалбоподателя доводи.
Съображения на Общия съд
В съответствие с добре установена съдебна практика отказът на предприятие с господстващо положение на даден пазар да предостави
на предприятие, което е конкурентно на съседен пазар, или суровините, или услугите, необходими за дейността на последното,
се приема за злоупотреба, доколкото разглежданото поведение е от естество да премахне каквато и да било конкуренция от страна
на това предприятие (Решение на Съда по дело Bronner, посочено по-горе, точка 38 и Решение на Съда от 29 април 2004 г. по
дело IMS Health, C‑418/01, Recueil, стр. I‑5039, точки 40—45). При тези обстоятелства, след като е установила, че е налице
нарушение, и по-специално злоупотреба с господстващо положение, Комисията може по силата на член 3 от Регламент № 17 да гарантира
полезното действие на решението, като наложи някои задължения (Решение на Съда от 6 април 1995 г. по дело RTE и ITP/Комисия,
C‑241/91 P и C‑242/91 P, Recueil, стр. I‑743, точки 90 и 91).
Съгласно споразуменията за партньорство на партньорите за събиране и сортиране е възложено да създадат необходимите инфраструктури
за изпълнение на техните договорни задължения (вж. съображение 98 от обжалваното решение). Посочените инфраструктури принадлежат
на партньорите за събиране и сортиране, а не на жалбоподателя, който се ограничава да договори местоположението им с териториалните
общности. По този начин жалбоподателят изтъква, че няма право на собственост или на контрол върху тези съоръжения, което да
му позволи да откаже, извършвайки злоупотреба, предоставянето на услуги за събиране на конкурентите си, за да ги изключи от
пазара на обезвреждане на опаковките.
По силата на споразуменията за партньорство и на организационните възможности, които жалбоподателят си е предоставил в ангажимент
№ 3, заедно с партньорите си той е в състояние да контролира достъпа до създадените във всеки район на събиране инфраструктури.
По този начин жалбоподателят е в състояние да блокира достъпа на конкурентите си до инфраструктурите за събиране и сортиране,
които принадлежат на партньорите му.
Всъщност, както подчертава Комисията в съображение 234 от обжалваното решение, проблемът, който се поставя в случая, е, че
по силата на организационните възможности, които жалбоподателят си е предоставил в ангажимент № 3, той може да попречи на
споделеното използване на инфраструктурите за събиране и сортиране. Възползвайки се от тези организационни възможности, жалбоподателят
може по-специално да попречи на партньорите за събиране, които желаят да открият своите инфраструктури за конкурентите на
системата ARA, да го направят, и по този начин да затрудни навлизането им на пазара на системите за обезвреждане на битовите
отпадъци от опаковки. Това поведение създава опасност от ограничаване на конкуренцията на този пазар и съответно от ограничаване
на търсенето на услуги за събиране и сортиране на пазара на събирането и сортирането на битови опаковки.
Както се указва в точка 67 по-горе, за да отстрани посочената опасност, Комисията преценява за необходимо в съответствие с
член 8, параграф 1 от Регламент № 17 да добави към индивидуалното освобождаване задължения, които са предвидени в член 3 от
обжалваното решение.
При това положение в случая не става въпрос за едностранен отказ от страна на жалбоподателя да предостави на конкурентните
предприятия необходими услуги за развитието на съседен пазар, което е в противоречие с член 82 ЕО и следователно обосновава
прилагането на доктрината на „съществените улеснения“. Става въпрос за случай, в който положението, което жалбоподателят си
запазва по силата на споразуменията за партньорство с предприятията за събиране и сортиране, може да доведе до ограничаване
на конкуренцията на пазара на системите за обезвреждане на битовите отпадъци от опаковки, ограничавайки по този начин търсенето
на услуги за събиране и сортиране на пазара на събирането и сортирането на битови отпадъци от опаковки. Вследствие на това
в случая Комисията правилно не е приложила доктрината на „съществените улеснения“ и практиката на Съда във връзка с нея.
От изложеното по-горе следва, от една страна, че в случая Комисията не се е опитала да приложи доктрината на „съществените
улеснения“, а от друга страна, че доктрината на „съществените улеснения“, както и практиката на Съда във връзка с нея, в настоящия
случай не са приложими при разглеждането на законосъобразността на задълженията, съпътстващи индивидуалното освобождаване,
предоставено на жалбоподателя от Комисията. Ето защо настоящото правно основание следва да се отхвърли.

По четвъртото правно основание, изведено от обстоятелството, че предвидените в обжалваното решение задължения не са изпълними
Доводи на страните
Жалбоподателят твърди, че наложените с обжалваното решение задължения са в противоречие с практиката на Съда относно принципа
на пропорционалност, тъй като не са подходящи за постигането на желаната цел и не са възможно най-леки.
Освен това жалбоподателят счита, че Комисията не е отчела в достатъчна степен особеностите на системата ARA, тъй като за разлика
от съществуващата в Германия система за обезвреждане на отпадъци, голяма част от събирането, сортирането и оползотворяването
се извършват от различни предприятия и тези партньори не могат a posteriori да представят доказателства за обема събрани,
сортирани и оползотворени опаковки, а са длъжни без прекъсване да доставят физически събраните опаковки в центровете за приемане
на жалбоподателя. Вследствие на това единствената цел на наложеното с член 3, буква б) от обжалваното решение задължение била
да попречи на жалбоподателя да поиска по-голям от припадащия му се дял от събраните продукти. Следователно това задължение
налага жалбоподателят да бъде информиран за пазарния дял на системата ARA към момента на доставянето на събраните опаковки,
което не е възможно по две причини. Първата причина е, че колективните външни системи, тоест тези, които нямат интерес от
споделено използване на инфраструктурите за събиране, не са длъжни да уведомят жалбоподателя за обемите, за които са получили
лицензия, което прави невъзможно изчисляването на дела на жалбоподателя с оглед на целия обем битови опаковки. Втората причина
е, че сведенията за пазарните дялове са достъпни едва a posteriori след периодичните декларации за реализираните от производителите
и вносителите обеми, за които е предоставена лицензия. Така жалбоподателят счита, че за да може да разпредели събраните продукти
между различните оператори от системата, трябва да се използват методи за разпределение, предварително известни още в момента
на доставката на определен обем опаковки.
На последно място, жалбоподателят добавя, че не съществува връзка между ограничаването на конкуренцията и наложеното в член 3,
буква б) от обжалваното решение задължение, и подчертава, че на 28 август 2003 г. е изпратил на Комисията предложение за определяне
на друг метод за разпределение, който предвижда различните системи за събиране ежегодно да запазват предварително определен
капацитет за връщане в предприятието за събиране в зависимост от очакваните обеми, за които е предоставена лицензия. Комисията
обаче не взема предвид този модел.
Комисията и встъпилите страни оспорват всички изтъкнати от жалбоподателя доводи.
Съображения на Общия съд
Следва най-напред да се отбележи, че жалбоподателят изтъква принципа на пропорционалност както в подкрепа на четвъртото си
правно основание, свързано с обстоятелството, че предвидените в обжалваното решение задължения са изпълними, така и като самостоятелно
(пето) правно основание. При това положение в рамките на петото правно основание следва да се разгледа пропорционалността
на задълженията, и по-специално пропорционалността на задължението, предвидено в член 3, буква б) от обжалваното решение,
а в рамките на настоящото правно основание следва да се разгледа дали въпросното задължение е изпълнимо.
За да се отговори на изтъкнатите от жалбоподателя доводи, на първо място и както е видно от доказателствата по делото, следва
да се отбележи, че обемите, за които е предоставена лицензия на външните системи, в случая не играят никаква роля при изчисляването
на дела на жалбоподателя от целия обем битови опаковки. Всъщност следва да се подчертае, че проблемът за разпределението на
събраните опаковки се поставя единствено в случай на споделено използване на инфраструктурите за събиране. В този случай,
тъй като жалбоподателят не може да си присвои всички събрани отпадъци от опаковки, следва да се изчисли делът опаковки, съответстващ
на всяка от колективните системи, които споделят посочените инфраструктури, за да може събраните опаковки да се разпределят
между тях. Следователно изтъкнатият от жалбоподателя довод относно достъпността на данните за обемите на външните системи,
за които е предоставена лицензия, няма никакво основание.
На второ място, въпреки твърденията си жалбоподателят не успява да докаже поради какви причини не е възможно да се изчисли
делът му от целия обем битови опаковки към момента на доставянето на събраните отпадъци от опаковки в центровете за приемане,
тъй като разпределението на събраните опаковки изисква определен предварително и валиден в продължение на една година метод
за разпределение. Обратно, от споразумението за депониране и лицензиране, което обвързва жалбоподателя с генериращите отпадъци,
е видно, че за да се изчисли размерът на годишната такса, дължима на жалбоподателя, генериращите отпадъци трябва да декларират
точните количества опаковки, които се пускат на пазара ежемесечно или на тримесечие, най-късно до десетия ден на втория месец,
следващ края на периода, който е предмет на разчета, в зависимост от това дали става въпрос за лице, генериращо много или
малко отпадъци. Това означава, че обемите опаковки, които се обхващат от договорите за лицензиране и за депониране, могат
да се изчислят от жалбоподателя въз основа на тези договори и на данните, които той периодично получава.
Несъмнено окончателните данни за изтеклата календарна година ще бъдат на разположение едва през първите десет дни на втория
месец след края на последния месец или на последното тримесечие на посочената година. Това обаче не означава, както претендира
жалбоподателят, че разпределението на опаковките може да се извърши едва петнадесет месеца след началото на финансовата година,
което да не допуска „непрекъснатото разпределение“ на събраните опаковки. Разпределението на събраните опаковки ще може да
се извършва едновременно със събирането въз основа на действителните обеми опаковки, за които е предоставена лицензия и са
пуснати на пазара през предходните месеци. Резултатът от това разпределение ще се коригира в края на годината чрез прихващане
въз основа на окончателните действителни обеми, съобщени от генериращите отпадъци лица. Както указва Комисията, разпределението
може системно да се основава и на очакваните количества, които ще могат да се адаптират единствено в точно определени моменти.
Както е видно от доказателствата по делото, в хода на обезпечителното производство пред Общия съд жалбоподателят предлага
последната възможност, а Комисията я приема.
На трето място, следва да се отбележи, както е видно от съдебното заседание, че за страните обжалваното решение е временно
изпълнено по задоволителен начин.
От изложеното по-горе е видно, че непрекъснатото разпределение на събраните опаковки не е пречка задължението, предвидено
в член 3, буква б) от обжалваното решение, да може да се изпълни и следователно, противно на твърденията на жалбоподателя,
не налага използването на метод за разпределение, който е определен предварително и е валиден в продължение на една година.
Другите представени от жалбоподателя доводи не могат да опровергаят това заключение.
Що се отнася на първо място до довода, че изобщо не е налице връзка между ограничаването на конкуренцията и наложеното задължение,
следва да се приеме, че той няма каквото и да било основание. От съображения 290 и 293 от обжалваното решение следва, че съществува
ясна връзка, от една страна, между наложеното задължение, и от друга — опасността от затваряне на вертикалния пазар нагоре
по веригата за конкурентите на жалбоподателя, както и от спад на търсенето на услуги за събиране и сортиране на пазара на
събирането и сортирането на битови опаковки. Посочената опасност произтича от предоставянето на индивидуално освобождаване
на споразуменията, с които жалбоподателят се обвързва с един-единствен партньор в рамките на един район на събиране и си предоставя
възможности, които могат да попречат на споделеното използване на инфраструктурите за събиране и сортиране. Следователно целта
на това задължение е да се избегне жалбоподателят да получи удостоверения или доказателства за количествата опаковки, съответстващи
на конкурентните системи, които споделят с него инфраструктурите за събиране, и да си присвои количествата, съответстващи
на тези системи, особено по отношение на австрийския надзорен орган. Подобно поведение от страна на жалбоподателя възпрепятства
конкурентните системи да спазват своята процентна стойност на връщане и затруднява оцеляването им на пазара. Изчезването им
от пазара би довело до спад в търсенето на услуги за събиране и сортиране на пазара на събирането и сортирането на битови
опаковки. По този начин, противно на изтъкнатите от жалбоподателя доводи и с оглед на член 8, параграф 1 от Регламент № 17,
Комисията правилно налага разглежданото задължение, за да се избегне предоставеното на жалбоподателя индивидуално освобождаване
да доведе до ограничаване на конкуренцията на пазара на системите за обезвреждане на битовите опаковки и следователно до спад
в търсенето на услуги за събиране и сортиране на битови опаковки.
Що се отнася на второ място до твърдението на жалбоподателя, че Комисията копирала голяма част от текста на задължението,
посочено в член 3, буква б) от решението относно германската система за обезвреждане на отпадъци, без да отчита особеностите
на системата ARA, следва да се приеме, че то също няма каквото и да било основание. Всъщност прегледът на въпросните две решения
разкрива, че параграфите им не съвпадат помежду си. Освен това, противно на твърденията на жалбоподателя, от прегледа на обжалваното
решение е видно, че удостоверенията и доказателствата, на които се позовава задължението, наложено в член 3, буква б) от посоченото
решение, не заместват физическото доставяне на събраните опаковки, а удостоверяват каква част от събраните опаковки се пада
на жалбоподателя. Според член 11, параграф 8 от декрета и задължение № 2 от разрешението за създаване и стопанисване на система
за събиране и оползотворяване с тези удостоверения пред австрийския надзорен орган жалбоподателят доказва, че изпълнява процентните
си стойности на събиране. Според съображение 291 от обжалваното решение те могат да се използват и за намаляване на възнаграждението
на партньорите в случаите на споделено използване на инфраструктурите за събиране.
От всички изложено дотук следва, че предложените от Комисията методи за разпределение се основават на данни, които са леснодостъпни
за жалбоподателя към момента на разпределение на събраните опаковки, например предвижданите количества или обеми, за които
е предоставена лицензия, относно предходните месеци, и следователно, че тези методи отчитат особеностите на системата ARA
по същия начин като предложения от жалбоподателя метод. Единствената разлика се състои в обстоятелството, че в предложените
от Комисията методи предвижданите количества или обеми, за които е предоставена лицензия, относно предходните месеци, могат
да се коригират a posteriori, например въз основа на действителните и окончателни количества опаковки, за които е предоставена
лицензия, пуснати на пазара и съобщени от генериращите отпадъци. Както бе отбелязано в точка 118 по-горе, тази корекция a
posteriori не е несъвместима с непрекъснатото разпределяне на събраните опаковки между колективните системи, които споделят
инфраструктурите за събиране. При това положение, противно на твърденията на жалбоподателя, задължението не е неизпълнимо.
Поради това правното основание следва да се отхвърли.

По петото правно основание, изведено от нарушение на принципа на пропорционалност
Доводи на страните
Жалбоподателят твърди, че задължението, предвидено в член 3, буква б) от обжалваното решение, е непропорционално, тъй като
му налага задължения, които могат да му попречат да изпълни предписаните процентни стойности и следователно са заплаха за
съществуването му. Всъщност посоченото задължение намалявало достъпа на жалбоподателя до капацитета за събиране, с който разполага.
Поради това жалбоподателят си предоставил правото да уреди своя система, като забрани по договорен път на предприятията за
събиране да действат по собствена воля. Непропорционалността била особено видна в два случая, а именно в случая на придобиване
на допълнителни обеми, за които е предоставена лицензия, от друга колективна система, и в случая на създаване от другите колективни
системи на изцяло или отчасти собствени съоръжения за събиране.
В първия случай жалбоподателят счита, че появата на пазара на друга колективна система ще намали дела на системата ARA в целия
обем битови опаковки и следователно пазарния му дял. Всъщност конкурентите нямало да се ограничат да отклонят клиентите от
системата ARA, а щели освен това да въведат на пазара допълнителни обеми опаковки, за които е предоставена лицензия, които
понастоящем не се връщат нито на производителите, нито на разпространителите и които той нарича „обеми опаковки на предприятията
паразити“. В това положение делът на събраните от регионалните партньори продукти, за които може да претендира жалбоподателят,
щял да е ограничен, което нямало да му позволи да изпълни предписаните процентни стойности, така че Bundesministerium für
Umwelt, Jugend und Familie (австрийското Министерство на околната среда, младежта и семейството) можело да му отнеме предоставеното
разрешение. Ето защо наложеното от Комисията задължение намалявало достъпа на жалбоподателя до възможностите за събиране.
Освен това той счита, че предложеното от Комисията разрешение да се адаптират обемите на контейнерите с оглед справяне с по-значителни
обеми на събиране, не е задоволително. По този начин жалбоподателят щял да узнае едва a posteriori, че капацитетът за събиране
не е достатъчен и реално могат да се предприемат поправителни мерки едва след две години. Поради това жалбоподателят преценява,
че за да могат да споделят контейнерите, конкурентните колективни системи трябва предварително да определят ежегодно необходимите
обеми на контейнерите, както и съответните обеми на събиране.
Жалбоподателят уточнява, че наличието на капацитет за събиране и достъпът до събраните количества представляват една и съща
проблематика и че ако разглежданото задължение му налага да прехвърли обеми на събиране на конкуренти, всички прогнози за
неговия капацитет ще останат само на хартия.
Що се отнася до втория случай, жалбоподателят отбелязва, че конкурентните системи са преди всичко доставчици, специализирани
в определени видове опаковки, които могат да създадат други съоръжения за събиране, прибягвайки като допълнение към стопанисваните
от него съображения. Такъв е по-специално случаят на системите Öko-Box и Bonus. Според жалбоподателя това поведение на конкурентните
системи е напълно предвидимо, тъй като споделеното използване на съоръженията за събиране не създава действителна ценова конкуренция,
която може да възникне единствено при създаването на собствени съоръжения за събиране. При това положение той счита, че дори
в случай само на частично споделено използване на съоръженията за събиране той ще е задължен, поради наложеното задължение,
да се откаже от приемането на събраните обеми в по-висока степен от съответстващата на нуждите на конкурентната система, което
би било явно неразумно.
Освен това жалбоподателят се оплаква от обстоятелството, че Комисията не е предложила разрешение на проблема с частичното
споделено използване на инфраструктурите за събиране и че дори не е разгледала представеното предложение за спогодба.
На последно място жалбоподателят твърди, че задължението по член 3, буква б) от обжалваното решение го принуждавало да реорганизира
събирането на опаковки, което водело до увеличаване на разходите за събиране и следователно до загуба на ефикасност на системата
ARA. При това положение той счита, че тези разходи трябва да се прехвърлят на ползващите се от споделеното използване на инфраструктурите
за събиране, а именно конкурентните системи и партньорите за събиране. Освен това той счита, че разходите за функциониране
на системата (или системни разходи) също трябва да се прехвърлят на конкурентните системи.
Комисията и встъпилите страни оспорват всички изтъкнати от жалбоподателя доводи.
Съображения на Общия съд
Следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика принципът на пропорционалност, който е част от общите принципи
на общностното право, изисква актовете на институциите да не надхвърлят границите на подходящото и необходимото за постигането
на преследваната цел, като се има предвид, че когато съществува избор между няколко подходящи мерки, трябва да се прибегне
до мярката, която създава най-малко ограничения (Решение на Съда от 11 юли 2002 г. по дело Käserei Champignon Hofmeister,
C‑210/00, Recueil, стр. I‑6453, точка 59, Решение на Съда от 9 септември 2004 г. по дело Испания и Финландия/Парламент и Съвет,
C‑184/02 и C‑223/02, Recueil, стр. I‑7789, точка 57 и Решение на Съда от 7 юли 2009 г. по дело S P C M и др., C‑558/07, Сборник,
стр. I‑5783, точка 41).
В конкретния случай преследваната от Комисията цел посредством налагането на задължението, предвидено в член 3, буква б) от
обжалваното решение, е да се избегне премахването на конкуренцията на пазара на системите за обезвреждане на битовите опаковки,
което би могло да настъпи, ако се предостави индивидуално освобождаване на съобщените от жалбоподателя споразумения за събиране
и сортиране, и което би довело до спад в търсенето на услуги за събиране и сортиране на пазара на събирането и сортирането
на битови опаковки. Всъщност от съображения 290 и 292 от обжалваното решение следва, че в случаите на споделено използване
на инфраструктурите за събиране жалбоподателят може да се опита да си присвои всички събрани опаковки и по този начин да попречи
на конкурентните системи да изпълнят своите процентните стойности на връщане. Както бе отбелязано в точка 122 по-горе, да
се забрани на жалбоподателя да поиска удостоверения или доказателства за количествата опаковки, съответстващи на дела на неговите
конкуренти от всички битови опаковки би позволило да се избегне той да си присвои всички събрани опаковки, особено по отношение
на австрийския надзорен орган, пред когото той трябва да представи доказателства, че е достигнал своята процентна стойност
на връщане. Освен това, както е видно от точка 123 по-горе, тази забрана е съвместима с особеностите на системата ARA.
Зa да се избегне жалбоподателят да се опита да си присвои съвкупността събрани опаковки, трябва да се установи разпределение
на посочените опаковки. В това отношение Комисията предлага методи за разпределение, основаващи се на точните дялове на всяка
система, съответстващи на количествата, за които е предоставена лицензия, което премахва опасността жалбоподателят да монополизира
събраните опаковки. Всъщност тези методи за разпределение пречат на жалбоподателя да се опита да размие положението на конкурентните
системи, като увеличи изкуствено количествата, за които се съобщава на партньорите за събиране. Следователно тези методи изглеждат
задоволителни с оглед на преследваната цел, а именно да се избегне всяко премахване на конкуренцията на пазара на системите
за обезвреждане на битовите опаковки, и съответно да се избегне спад в търсенето на услуги за събиране и сортиране на пазара
на събирането и сортирането на битовите опаковки.
При това положение задължението, предвидено в член 3, буква б) от обжалваното решение, не е неподходящо в светлината на преследваната
от Комисията цел (вж. в този смисъл Решение по дело Käserei Champignon Hofmeister, посочено по-горе, точки 60—64).
Представените от жалбоподателя доводи относно обстоятелството, че друга колективна система е придобила допълнителни обеми,
за които е предоставена лицензия, и е използвала частично създадените от него съоръжения за събиране, не могат да опровергаят
това заключение.
На първо място, що се отнася до довода, че друга колективна система е придобила допълнителни обеми, за които е предоставена
лицензия, от една страна, следва да се подчертае, че член 11, параграф 7 от декрета, в редакцията му, приложима към делото,
установява, че процентните стойности трябва да се определят така, че да бъдат събрани поне 50 % от количеството от всеки опаковъчен
материал, за който е предвидено участие в система. От друга страна, по силата на задължение № 1 от разрешението за създаване
и стопанисване на система за събиране и оползотворяване, минималните проценти на събиране и оползотворяване за жалбоподателя
се изчисляват „спрямо количествата опаковки, които са предмет на договор съгласно член 11, параграф 7 от [декрета] в хода
на една календарна година“. При това положение навлизането на „паразитни опаковки“, тоест на опаковки, които до този момент
не са били третирани от никаква система за обезвреждане, няма да повлияе върху процентните стойности на събиране на жалбоподателя,
които ще продължат да се изчисляват по указания по-горе начин. Освен това несъмнено е вярно, че в резултат на обстоятелството,
че паразитните опаковки могат да станат опаковки, за които е предоставена лицензия на конкурентните на жалбоподателя системи,
тези опаковки няма да са на негово разположение за достигане на неговата процентна стойност на събиране. С оглед на общата
структура на приложимото национално законодателство обаче в случай на споделено използване на инфраструктурите за събиране,
за да събират необходимото количество опаковки за достигане на своята процентна стойност на събиране, системите не трябва
да разчитат на паразитните опаковки, а трябва да увеличат своя капацитет за събиране, като например увеличат честотата на
изпразване на контейнерите.
Твърдението, че жалбоподателят може да узнае едва a posteriori, че предвидените възможности за събиране не са достатъчни,
не може да опровергае това заключение. Всъщност, както се указва в точка 118 по-горе, жалбоподателят може предварително да
разчете обема опаковки, за който е предоставена лицензия, и въз основа на тази цифра да установи какви са нуждите му за събиране
и да реши дали следва да увеличи капацитета си за събиране. Той може също да коригира предвидения капацитет за събиране в
зависимост от действително пуснатите на пазара обеми опаковки, за които получилите лицензия лица съобщават без прекъсване.
На последно място, противно на твърденията на жалбоподателя, споделеното използване на инфраструктурите за събиране не представлява
действително прехвърляне на капацитет за събиране в полза на нови конкуренти, което да го уврежда. Всъщност споделеното използване
не намалява капацитета му за събиране, тъй като последните зависят от обема опаковки, за които е предоставена лицензия, който
всяка система за събиране съобщава на партньорите за събиране, и следователно вземат предвид увеличаването на обема опаковки,
за които е предоставена лицензия на всяка територия на събиране. При това положение, както вече бе указано в точка 139 по-горе,
за да осигури спазването на процентните стойности на събиране, жалбоподателят ще трябва да адаптира събирането към новите
нужди, като например поиска от партньорите да увеличат капацитета на контейнерите или като увеличи честотата на изпразване.
Следователно доводът за придобиване на допълнителни обеми, за които е предоставена лицензия, от конкурентна колективна система
трябва да се отхвърли.
На второ място, доводът за частичното използване на създадените от жалбоподателя инфраструктури за събиране от системи, които
имат собствени инфраструктури за събиране, не може да постави под съмнение пропорционалността на въпросното задължение. Както
е видно от доказателствата по делото, задължението, наложено на жалбоподателя в член 3, буква  ) от обжалваното решение, не
дава на конкурентните системи, които искат частично използване на инфраструктурите за събиране, право да си присвоят количество
опаковки, което е равностойно на пълния обем пуснати на пазара опаковки, на което са титуляри. Напротив, конкурентните системи
трябва предварително да съобщят за каква част от обема опаковки, за който им е предоставена лицензия, искат да прибягнат до
споделено използване и за разпределянето на събраните опаковки се взема предвид единствено тази част. Следва впрочем да се
подчертае, че в хода на обезпечителното производство пред Общия съд жалбоподателят предлага тази възможност, а Комисията я
приема.
Що се отнася до твърдението на жалбоподателя, че пълното или частично споделено използване на инфраструктурите за събиране
не създава действителна ценова конкуренция, следва да се припомни, че обжалваното решение позволява на жалбоподателя да намали
предвиденото в споразуменията за партньорство възнаграждение. По този начин неговите конкуренти понасят както разходите за
разполагането на контейнери и чували за събиране, така и разходите за събиране от домакинствата и потребителите със сходен
обем опаковки и транспортирането на опаковките, за които е предоставена лицензия, за които те отговарят. Несъмнено от гледна
точка на някои разходи това обстоятелство ги поставя в същото положение като жалбоподателя. Все пак с оглед на възможните
разлики по отношение на организацията и управлението на системата рентабилното оползотворяване и търгуване на материалите,
както и търговската политика на различните предприятия, не може да се изключи конкуренция по отношение на цените.
Що се отнася до това дали въпросното задължение е необходимо, от съображения 290 и 293 от обжалваното решение е видно, че
без това задължение жалбоподателят би имал възможност да се опита да контролира разпределението на събраните опаковки, присвоявайки
си част от опаковките, за която на практика не отговаря. Макар жалбоподателят да е предложил друг метод за разпределение,
основаващ се на определен капацитет за връщане, ежегодно определян предварително в зависимост от очакваните обеми, за които
е предоставена лицензия, той не успява да докаже, че съществуват други мерки, които правят това задължение ненужно. Всъщност,
като се имат предвид силните позиции на жалбоподателя на пазара, предложеният от него метод на разпределение няма да му попречи
да изменя ежегодно исканите количества, като изкуствено увеличава очакваните количества, за които е предоставена лицензия,
за да размие положението на конкурентните системи и по този начин да намали частта на контейнерите, с които конкурентите могат
да разполагат. Както посочва Комисията в писмените си изявления, без жалбоподателят успешно да оспори този довод, конкурентните
системи ще се опитат на свой ред да отговорят, увеличавайки исканите количества, което би довело до надпревара за дялове между
конкурентните системи, преди всичко в икономически по-привлекателните райони, в които жалбоподателят има много добри позиции
с оглед на силните му позиции на пазара. За сметка на това предвиденото в член 3, буква б) от обжалваното решение разпределение
се основава на подходящи, обективни и проверими методи, които едновременно защитават интересите на новите конкуренти и се
съобразяват с положението на жалбоподателя на пазара.
Следователно не съществуват други толкова ефикасни мерки за избягване на премахването на конкуренцията на вертикалния пазар
нагоре по веригата. При това положение задължението, предвидено в член 3, буква б) от обжалваното решение, е необходимо за
постигане на преследваната цел (вж. в този смисъл Решение на Съда по дело Käserei Champignon Hofmeister, посочено по-горе,
точка 66 и Решение на Съда от 10 декември 2002 г. по дело British American Tobacco (Investments) и Imperial Tobacco, C‑491/01,
Recueil, стр. I‑11453, точка 139).
От всичко изложено дотук следва, че въпросното задължение не нарушава принципа на пропорционалност, тъй като представлява
мярка, с която преследваната от обжалваното решение цел може да се изпълни, а именно да се избегнат ограничаването на конкуренцията
на пазара на системите за обезвреждане на битовите опаковки и свързаният с това спад в търсенето на услуги за събиране и сортиране
на битови опаковки, и че то не надхвърля необходимото за постигането на тази цел.
Доводът, изведен от загубата на ефикасност на системата ARA, която произтича от обстоятелството, че в случаите на споделено
използване на инфраструктурите за събиране на жалбоподателя не се разрешава да прехвърли някои разходи върху конкурентните
системи и върху партньорите за събиране, не може да опровергае това заключение. От една страна, що се отнася до системните
разходи, според съображения 139 и 304 от обжалваното решение те са резултат от създаването на системата ARA и отговарят на
особеностите ѝ. В случай на споделено използване жалбоподателят не доказва, че конкурентите, които прибягват до споделено
използване на инфраструктурите за събиране, се ползват и от цялата система ARA, за да развиват своята дейност по обезвреждане
на отпадъците. За сметка на това може да се предвиди, че въз основа на споделено използване само на инфраструктурите за събиране
конкурентите създават собствена технология за обезвреждане на отпадъци. При това положение обстоятелството, че жалбоподателят
трябва да понася тези разходи, не води до никаква загуба на ефикасност за системата ARA и следователно не е обосновано те
да се прехвърлят върху трети лица. От друга страна, що се отнася до разходите, резултат от споделеното използване на инфраструктурите
за събиране, следва да се подчертае, че жалбоподателят не е успял да установи до каква степен споделеното използване на инфраструктурите
за събиране изменя разходите на килограм събрани опаковки. Следователно съотношението, в което то може да намали ефикасността
на системата ARA, при условие че на жалбоподателя не бъде разрешено да ги прехвърли върху трети лица, не може да се установи.
Предвид изложеното правното основание трябва да се отхвърли.

По шестото правно основание, изведено от противоречия между разпоредителната част и мотивите на обжалваното решение
Доводи на страните
Жалбоподателят твърди, че между съображения 301 и 313 от обжалваното решение и разпоредителната му част, и по-специално член 3,
буква б), съществуват противоречия. Този член не предвиждал възможността задължението да не се прилага в случаите, в които
конкурентните системи не търсят споделено използване на инфраструктурите за събиране, и не давал никакво указание по отношение
на момента, към който трябва да се приложи задължението. Според жалбоподателя разпоредителната част на решението трябвало
да се коригира така, че текстът ѝ да разкрива връзката между налагането на задължението, споделеното използване на съоръженията
за събиране и момента, от който задължението се прилага. В заключение жалбоподателят твърди, че обжалваното решение не е нито
достатъчно ясно, нито пък е релевантно.
Комисията оспорва всички изложени от жалбоподателя доводи.
Съображения на Общия съд
Следва да се констатира, че макар да е вярно, че член 3, буква б) от обжалваното решение предвижда, че жалбоподателят „може
да иска от предприятията за събиране да му представят удостоверение само за количествата опаковки, които съответстват на дела
на системата ARA в съвкупността от битови опаковки, прехвърлени на системи за някои категории материали“, според съдебната
практика разпоредителната част на дадено решение трябва да се разглежда в светлината на мотивите, които ѝ служат за опора,
а именно в случая съображения 301 и 313 от обжалваното решение (вж. в този смисъл Решение на Общия съд от 15 септември 1998 г.
по дело European Night Services и др./Комисия, T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 и T‑388/94, Recueil, стр. II‑3141, точка 211).
От съображение 301 от обжалваното решение обаче е видно, че „[а]ко конкурентна система не поиска споделено използване, а внедри
собствена инфраструктура за събиране, задълженията не са приложими“, а от съображение 313 — че „[щ]е се прави намаление на
възнаграждението единствено ако конкурентна система поиска споделено използване в даден район на събиране и единствено от
датата на разрешението за системата“.
Освен това, макар да е вярно, че в член 3, буква б) от обжалваното решение се указва, че „[т]ова задължение се прилага към
всички предприятия за събиране, с които ARGEV е подписало споразумение за партньорство“, според съдебната практика, посочена
в точка 152 по-горе, тази част от посочения член също трябва да се разглежда в светлината на съображение 292 от обжалваното
решение. В това съображение се уточнява, от една страна, че задължението се отнася до всички предприятия, сключили споразумение
за партньорство с жалбоподателя, независимо от обстоятелството, че те разрешават споделено използване на инфраструктурите,
за да ги насърчи да сключват споразумения с конкурентни системи, а от друга страна, че задължението, предвидено в член 3,
буква б) от обжалваното решение, важи единствено в случаите, в които конкурентна система поиска споделено използване на инфраструктурите
за събиране в съответствие със задължението, предвидено в член 3, буква а) от посоченото решение.
Следователно, противно на твърденията на жалбоподателя, разпоредителната част на обжалваното решение, разгледана в светлината
на мотивите към него, указва ясно и точно, че от една страна, въпросното задължение се налага единствено в случай, че конкурентна
система поиска споделено използване на инфраструктурите за събиране, а от друга страна, че съответната дата за прилагане на
задължението е датата на разрешението за системата. Ето защо това правно основание и жалбата в нейната цялост следва да се
отхвърлят.

По съдебните разноски
Съгласно член 87, параграф 2 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако
е направено такова искане. След като исканията на жалбоподателя не са уважени и Комисията, EVA и BAA са поискали жалбоподателят
да бъде осъден да заплати съдебните разноски, последният трябва да бъде осъден да понесе направените от него съдебни разноски,
както и съдебните разноски, направени от Комисията, EVA и BAA, включително съдебните разноски, свързани с обезпечителното
производство.
По изложените съображения
ОБЩИЯ СЪД (втори състав)
реши:
1)
Отхвърля жалбата.
2)
Altstoff Recycling Austria AG понася направените от него съдебни разноски, както и съдебните разноски, направени от Европейската
комисия, EVA Erfassen und Verwerten von Altstoffen GmbH и Bundeskammer für Arbeiter und Angestellte, включително съдебните
разноски, свързани с обезпечителното производство.
Pelikánová
Jürimäe
Soldevila Fragoso
Постановено в открито съдебно заседание в Люксембург на 22 март 2011 година.
Подписи
Съдържание
Обстоятелства, предхождащи спора
Производство и искания на страните
От правна страна
По първото правно основание, изведено от нарушение на член 81 ЕО и на член 2 от Регламент № 17
Доводи на страните
Съображения на Общия съд
По второто правно основание, изведено от съответствието на споразуменията за партньорство с условията, предвидени от Регламент
№є2790/1999
Доводи на страните
Съображения на Общия съд
По третото правно основание, изведено от обстоятелството, че членове 2 и 3 от обжалваното решение не се съобразяват с изискванията
на доктрината за „съществените улеснения“
Доводи на страните
Съображения на Общия съд
По четвъртото правно основание, изведено от обстоятелството, че предвидените в обжалваното решение задължения не са изпълними
Доводи на страните
Съображения на Общия съд
По петото правно основание, изведено от нарушение на принципа на пропорционалност
Доводи на страните
Съображения на Общия съд
По шестото правно основание, изведено от противоречия между разпоредителната част и мотивите на обжалваното решение
Доводи на страните
Съображения на Общия съд
По съдебните разноски
*
Език на производството: немски.