CELEX: 62014CJ0018
Predhodno odločanje
Približevanje zakonodaj
Neposredno zavarovanje razen življenjskega zavarovanja
Direktiva 92/49/EGS
Členi 15, 15a in 15b
Skrbna ocena pridobitev in zvišanj kvalificiranega deleža
Možnost, da se odobritvi predlagane pridobitve doda omejitev ali zahteva

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 15, 15a in 15b Direktive Sveta 92/49/EGS z dne 18. junija 1992 o spremembah Direktiv 73/239/EGS in 88/357/EGS in o uskladitvi zakonov in drugih predpisov o neposrednem zavarovanju razen življenjskega zavarovanja (tretja direktiva o premoženjskem zavarovanju) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 1, str. 346), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2007/44/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. septembra 2007 (
UL L 247, str. 1
, v nadaljevanju: Direktiva 92/49).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbami CO Sociedad de Gestión y Participación SA, Depsa 96 SA, INOC SA, Corporación Catalana Occidente SA, La Previsión 96 SA, Grupo Catalana Occidente SA, Grupo Compañia Española de Crédito y Caución SL, Atradius NV in Atradius Insurance Holding NV ter J. M. Serro Farréjem, M. A. Serra Farré in J. Serra Farré (v nadaljevanju: CO Sociedad de Gestión y Participación in drugi) na eni strani in De Nederlandsche Bank NV (nizozemska centralna banka, v nadaljevanju: DNB) na drugi glede zahtev, ki jih je ta dodala odobritvi predlaganih pridobitev kvalificiranih kapitalskih deležev družbe Atradius NV (v nadaljevanju: ATNV).
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 92/49
V uvodni izjavi 1 Direktive 92/49 je navedeno:
„ker je treba dokončno oblikovati notranji trg neposrednega zavarovanja razen življenjskega zavarovanja s stališča pravice do ustanavljanja in svobode opravljanja storitev, da bi zavarovalnicam s sedežem v Skupnosti olajšali kritje nevarnosti v Skupnosti“.
Člen 1(g) Direktive 92/49 opredeljuje pojem „kvalificirani delež“ kot neposredni ali posredni delež v podjetju, ki predstavlja 10 % ali več kapitala ali glasovalnih pravic ali omogoča izvajanje znatnega vpliva na upravljanje podjetja, v katerem je ta delež.
Člen 15(1) Direktive 92/49, katerega besedilo izvira iz Direktive 2007/44, določa:
„Države članice zahtevajo od vsake fizične ali pravne osebe ali takšnih oseb, ki delujejo usklajeno (v nadaljevanju: ‚bodoči pridobitelj‘) in ki so se odločile, da neposredno ali posredno pridobijo ali dodatno povečajo kvalificirani delež v zavarovalnici, in bi zaradi tega bil njihov delež glasovalnih pravic ali delež kapitala enak ali večji od 20 %, 30 % ali 50 % ali takšen, da bi zavarovalnica postala njihovo odvisno podjetje (v nadaljevanju: ‚predlagana pridobitev‘), da najprej pisno obvestijo pristojne organe zavarovalnice, v kateri skušajo pridobiti ali povečati kvalificirani delež, o velikosti predvidenega deleža in jim sporočijo ustrezne informacije […]“
Člen 15a Direktive 92/49, katerega besedilo izvira iz Direktive 2007/44, določa:
„1.   […]
Pristojni organi imajo na voljo največ šestdeset delovnih dni po datumu pisnega potrdila o prejemu uradnega obvestila in vseh dokumentov, za katere države članice zahtevajo, da se priložijo uradnemu obvestilu na podlagi seznama, omenjenega v členu 15b(4) (v nadaljevanju: ‚ocenjevalno obdobje‘), da opravijo oceno iz člena 15b(1) (v nadaljevanju: ‚ocena‘).
[…]
5.   Če pristojni organi predlagani pridobitvi v ocenjevalnem obdobju ne nasprotujejo pisno, se šteje, da je predlagana pridobitev odobrena.
[…]
7.   Države članice ne smejo predpisati zahtev glede obveščanja pristojnih organov o neposrednih ali posrednih pridobitvah glasovalnih pravic ali deležev v kapitalu ter zahtev glede odobritev takih pridobitev s strani pristojnih organov, ki bi bile strožje od zahtev iz te direktive.“
Člen 15b Direktive 92/49, katerega besedilo izvira iz Direktive 2007/44, določa:
„1.   Pri ocenjevanju uradnega obvestila iz člena 15(1) in informacij iz člena 15a(2) pristojni organi zaradi zagotavljanja varnega in skrbnega upravljanja zavarovalnice, v kateri naj bi prišlo do pridobitve, in ob upoštevanju verjetnega vpliva bodočega pridobitelja na zavarovalnico ocenijo ustreznost bodočega pridobitelja in finančno trdnost predlagane pridobitve po vseh naslednjih merilih:
(a)
ugled bodočega pridobitelja;
(b)
ugled in izkušnje vseh, ki bodo zaradi predlagane pridobitve vodili dejavnost zavarovalnice;
(c)
finančna trdnost bodočega pridobitelja, zlasti v zvezi z vrsto opravljanih in načrtovanih dejavnosti v zavarovalnici, v kateri si prizadeva za pridobitev;
(d)
ali bo zavarovalnica lahko izpolnila in naprej izpolnjevala zahteve v zvezi s skrbno oceno na podlagi te direktive in po potrebi drugih direktiv, […] pri tem je še posebej pomembno, ali ima skupina, katere del bo postala, strukture, ki zagotavljajo izvajanje učinkovitega nadzora, učinkovito izmenjavo informacij med pristojnimi organi in razdelitev odgovornosti med pristojnimi organi;
[…]
2.   Pristojni organi lahko nasprotujejo predlagani pridobitvi samo, če za to obstajajo utemeljeni razlogi na podlagi meril iz odstavka 1 ali če so informacije, ki jih predloži bodoči pridobitelj, nepopolne.
[…]“
Direktiva 2007/44
V uvodnih izjavah 2, 3, 6 in 7 Direktive 2007/44 je navedeno:
„(2)
Vendar pa pravni okvir do sedaj še ni zagotovil niti podrobnih meril za skrbno oceno v zvezi s predlagano pridobitvijo niti postopka za njihovo uporabo. Za zagotovitev nujne pravne varnosti, jasnosti in predvidljivosti ocenjevalnega postopka in njegovih ugotovitev je treba pojasniti merila in postopek ocene varnega ter skrbnega poslovanja.
(3)
Naloga pristojnih organov v nacionalnih in čezmejnih primerih bi morala biti, da podajo skrbno oceno v okviru jasnega in preglednega postopka ter omejene vrste jasnih ocenjevalnih meril dosledno varne [bonitetne] narave. Zato je treba določiti merila za nadzorno oceno delničarjev in upravljanja v zvezi s predlagano pridobitvijo ter jasnim postopkom za njihovo uporabo. […] Ta direktiva pristojnim organom ne bi smela preprečiti, da upoštevajo zaveze predlaganega pridobitelja, da bo izpolnil zahteve v zvezi s skrbno oceno na podlagi ocenjevalnih meril iz te direktive, če to ne vpliva na pravice predlaganega pridobitelja po tej direktivi.
[…]
(6)
[…] [N]ujna [je] največja skladnost postopka in skrbnih ocen v vsej Skupnosti, pri čemer države članice ne določijo strožjih pravil. V kar največji meri bi bilo torej treba uskladiti pragove za obveščanje o predlagani pridobitvi ali možnosti kvalificiranega deleža, ocenjevalni postopek, seznam ocenjevalnih meril in drugih določb iz te direktive, ki naj bi se uporabljale za skrbno [bonitetno] oceno predlaganih pridobitev. […]
(7)
Da se zagotovita jasnost in predvidljivost ocenjevalnega postopka, bi bilo treba omejiti čas za izvedbo skrbne ocene. Pristojnim organom naj bi bilo omogočeno, da lahko v ocenjevalnem postopku ta postopek prekinejo le enkrat in to le zaradi zahteve po dodatnih informacijah, potem pa bi morali organi v vsakem primeru dokončati oceno do skrajnega roka, določenega za ocenjevalno obdobje. […] Pristojni organi bi po potrebi lahko […] kadar koli v ocenjevalnem obdobju nasprotovali predlagani pridobitvi. Sodelovanje med bodočim pridobiteljem in pristojnimi organi bi bilo torej bistveno za celotno ocenjevalno obdobje. Redni stiki med bodočim pridobiteljem in organom, pristojnim za regulirani subjekt, v katerem naj bi prišlo do pridobitve, se lahko vzpostavijo že pred uradnim obvestilom. Takšno sodelovanje naj bi izhajalo iz pristnega prizadevanja za medsebojno pomoč, pri čemer pa naj bi se na primer izogibali nenapovedanim zahtevam po informacijah ali predložitvi informacij v času, ko se ocenjevalno obdobje že izteka.“
Nizozemsko pravo
DNB je organ, ki je pristojen za odobritev pridobitve ali prenosa kvalificiranega deleža v zavarovalnici na Nizozemskem.
V skladu s členom 3:95(1) zakona z dne 28. septembra 2006 o finančnem nadzoru (Wet op het financieel toezicht) v različici, ki se uporablja za dejansko stanje zadeve v glavni stvari (v nadaljevanju: Wft), je pridobitev „kvalificiranega deleža“ v zavarovalnici pogojena s predhodno izdajo „potrdila o ustreznosti“, ki ga pripravi DNB. V skladu s členom 1:1 Wft „kvalificirani delež“ pomeni „vsaj 10‑odstotni neposredni ali posredni kapitalski delež v podjetju, neposredno ali posredno možnost uveljavljanja vsaj 10 % glasovalnih pravic v podjetju oziroma neposredno ali posredno možnost primerljivega obvladovanja podjetja“.
Člen 3:100 Wft določa:
„[DNB] izda potrdilo o ustreznosti za transakcijo iz člena 3:95(1), razen če:
a.
bi ali bi lahko transakcija povzročila vpliv na zadevno finančno podjetje, ki ogroža varno in skrbno upravljanje tega podjetja;
b.
bi ali bi lahko transakcija, če je ona od tistih iz člena 3:95(1)(a), (d) ali (e), povzročila, da bi se zadevno finančno podjetje povezalo z osebami v formalni ali dejanski nadzorni strukturi, ki je tako nepregledna, da bi utegnila ovirati primerno izvajanje nadzora nad tem finančnim podjetjem; ali
c.
bi ali bi lahko v primeru transakcije iz člena 3:95(1)(a), (d) ali (e) ta povzročila nezaželen razvoj finančnega sektorja.“
Člen 3:104(1) Wft določa:
„[DNB] lahko za potrdilo o ustreznosti iz člena 3:95(1) […] naloži omejitve ali zahteve glede interesov, zaščitenih s členoma 3:100 oziroma 3:101 Wft.“
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
Atradius Credit Insurance N.V. (v nadaljevanju: ACINV) je kreditna zavarovalnica s sedežem v Amsterdamu (Nizozemska), katere glavna dejavnost je zavarovanje podjetij pred tveganjem neplačila. Ta družba je del skupine Atradius, katere krovni holding je družba ATNV.
Družba Grupo Catalana Occidente SA (v nadaljevanju: GCO) s sedežem v Barceloni (Španija) se je leta 2007 odločila, da bo neposredno ali posredno pridobila nadzor nad 64,23 % kapitala družbe ATNV.
DNB je z odločbo z dne 13. avgusta 2007 družbi GCO izdala potrdilo o ustreznosti v skladu s členoma 3:95 in 3:100 Wft.
Družba GCO in njene hčerinske družbe so se nato odločile, da bodo svoj delež kapitala družbe ATNV tako povečale, da bodo lahko neposredno ali posredno nadzorovale skoraj ves kapital te družbe.
DNB je z odločbo z dne 25. maja 2010 za to transakcijo izdala potrdilo o ustreznosti v smislu členov 3:95 in 3:100 Wft. Vendar je temu potrdilu dodala tri zahteve, in sicer prvič, naj ji družba ATNV in družbe skupine Atradius pomagajo pri bonitetnem nadzoru družb ACINV in ATNV zlasti z zagotavljanjem vsakršnih informacij, za katere bi jih zaprosila, drugič, naj razdelitev dividend družb ATNV in ACINV ne povzroči zmanjšanja njune stopnje solventnosti pod določena pragova in tretjič, naj bo vsaj polovica članov nadzornega sveta družb ATNV in ACINV neodvisna od delničarjev in naj nadzornemu svetu družbe ACINV predseduje neodvisni član.
DNB je z odločbo z dne 20. julija 2010 odločbo z dne 13. avgusta 2007 spremenila tako, da ji je retroaktivno dodala zahteve, kakršne so navedene v njeni odločbi z dne 25. maja 2010.
Družba CO Sociedad de Gestión y Participación in drugi so pri DNB vložili pritožbe zoper odločbi z dne 25. maja 2010 in z dne 20. julija 2010, ker je DNB z njima dodala zahteve potrdiloma o ustreznosti, ki ju je izdala.
Ker so bile te pritožbe v bistvenem delu zavrnjene z odločbo DNB z dne 8. decembra 2010, so družba CO Sociedad de Gestión y Participación in drugi vložili tožbo pri Rechtbank Rotterdam (sodišče v Rotterdamu).
To sodišče je s sodbo z dne 4. avgusta 2011 sicer ugotovilo, da predlogi za razglasitev ničnosti prve zahteve iz odločb DNB z dne 25. maja 2010 in z dne 20. julija 2010 niso dopustni, ker naj bi bilo treba to zahtevo analizirati kot zgolj prošnjo banke DNB, naslovljeno na družbo ATNV in družbe skupine Atradius, naj ji posredujejo informacije, za katere bi ta utegnila zaprositi. Vendar je Rechtbank Rotterdam ti odločbi razglasilo za nični, kar zadeva drugo in tretjo zahtevo. Navedeno sodišče je namreč menilo, da Direktiva 92/49 sicer ne preprečuje, da bi DNB izdaji potrdil o ustreznosti dodala nekatere zahteve, vendar so te lahko naslovljene samo na osebe, ki so vložile prošnjo za zadevno potrdilo o ustreznosti. V obravnavanem primeru pa sta se druga in tretja zahteva DNB nanašali na družbi ATNV in ACINV, ne pa na družbo CO Sociedad de Gestión y Participación in druge.
Ker so družba CO Sociedad de Gestión y Participación in drugi menili, da Direktiva 92/49 vsekakor nasprotuje temu, da bi se lahko DNB priznala možnost, da potrdilom o ustreznosti iz zadeve v glavni stvari doda posebne zahteve, so zoper sodbo Rechtbank Rotterdam vložili pritožbo pri College van Beroep voor het bedrijfsleven (višje sodišče za upravne spore na področju gospodarstva), hkrati pa se je zoper to sodbo pritožila tudi DNB. Pred tem sodiščem so družba CO Sociedad de Gestión y Participación in drugi opozorili, da so določbe Direktive 92/49, ki izvirajo iz Direktive 2007/44, kot je navedeno v uvodni izjavi 6 zadnjenavedene direktive, namenjene zagotavljanju „največje skladnosti“ postopka in bonitetnih ocen. Ker pa te določbe ne vključujejo možnosti, da nacionalni organ, pristojen za bonitetni nadzor pridobitev in povečanj kvalificiranih deležev v zavarovalnici (v nadaljevanju: pristojni nacionalni organ), doda omejitve ali zahteve odločbam, s katerimi odobri predlagano pridobitev ali povečanje kvalificiranega deleža v zavarovalnici (v nadaljevanju: odločbe o odobritvi), naj bi bilo treba Direktivo 92/49 razlagati tako, da nasprotuje temu, da bi lahko ta organ tem odločbam dodal omejitve ali zahteve.
Ob tem je predložitveno sodišče navedlo, da namerava povezane določbe členov 3:100 in 3:104 Wft razlagati v skladu z določbami Direktive 2007/44.
V teh okoliščinah je College van Beroep voor het bedrijfsleven prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali je dovoljeno, da pristojni organ, kadar izrecno dovoljuje predlagano pridobitev v smislu člena 15a Direktive 92/49, v tem dovoljenju na podlagi nacionalnih pravnih predpisov določi omejitve ali zahteve? Ali je v zvezi s tem razlika, ali imajo te omejitve ali zahteve za osnovo zavezo predlaganega pridobitelja v smislu uvodne izjave 3 Direktive 2007/44?
2.
Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen: ali morajo biti omejitve ali zahteve, ki jih določi pristojni organ, nujne v tem smislu, da bi navedeni organ brez teh omejitev ali zahtev na podlagi presoje, ki jo je izvedel na podlagi meril, navedenih v členu 15b(1) Direktive 92/49, menil, da je prisiljen nasprotovati predlagani pridobitvi?
3.
Če je dopustno določanje omejitev ali zahtev: ali daje člen 15b(1) Direktive 92/49 pristojnemu organu podlago za to, da v okviru pridobitve postavlja zahteve glede ‚corporate governance‘ podjetja, katerega pridobitev je predlagana, kakor je sestava nadzornega sveta kot ,two tier board’?“
Vprašanja za predhodno odločanje
Prvo vprašanje
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba Direktivo 92/49 razlagati tako, da nasprotuje temu, da pristojni nacionalni organ na podlagi nacionalne zakonodaje, ki se uporabi, odobritvi predlaganih pridobitev doda omejitve ali zahteve bodisi na svojo pobudo bodisi s formalizacijo zavez, ki jih je ponudil predlagani pridobitelj.
Glede tega je treba v zvezi z besedilom Direktive 92/49 poudariti, da nobena njena določba ne zajema izrecno možnosti pristojnih nacionalnih organov, da odobritvi predlaganih pridobitev dodajo omejitve ali zahteve.
Vendar je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso pri razlagi določb akta prava Unije poleg njihovega besedila upoštevati tudi sobesedilo in cilje, ki jih ta akt uresničuje (glej v tem smislu sodbo SGAE, C‑306/05,
EU:C:2006:764
, točka 34).
Glede sobesedila je treba poudariti, da člen 15a(7) Direktive 92/49 določa, da države članice ne smejo predpisati zahtev glede odobritev predlaganih pridobitev od pristojnih nacionalnih organov, ki bi bile strožje od zahtev iz te direktive.
Iz tega
a contrario
izhaja, da je treba šteti, da ta določba državam članicam dovoljuje, da odobritev predlaganih pridobitev od pristojnih nacionalnih organov pogojujejo z manj strogimi zahtevami od tistih iz Direktive 92/49, če se spoštujejo merila, našteta v členu 15b(1) te direktive.
Z določbo, s katero država članica daje pristojnemu organu možnost, da odobritvi predlaganih pridobitev v položaju, v katerem bi jim ta lahko na podlagi člena 15b(2) veljavno nasprotoval, doda omejitve in zahteve, pa se lahko ta odobritev pogoji z manj strogimi zahtevami od tistih iz Direktive 92/49.
Iz tega izhaja, da je treba Direktivo 92/49 razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da država članica v položaju, v katerem bi bilo mogoče odločbo o nasprotovanju veljavno sprejeti na podlagi člena 15b(2) te direktive, pristojnemu nacionalnemu organu dovoli, da bodisi na svojo pobudo bodisi s formalizacijo zavez, ki jih je ponudil predlagani pridobitelj, odobritvi predlaganih pridobitev doda omejitve ali zahteve, če – kot je navedeno v uvodni izjavi 3 Direktive 2007/44 – to ne vpliva na pravice tega pridobitelja po zadnjenavedeni direktivi in posledično po Direktivi 92/49.
To ugotovitev potrjuje tako cilj Direktive 92/49, ki je – kot je navedeno v njeni uvodni izjavi 1 – dokončno oblikovati notranji trg neposrednega zavarovanja razen življenjskega zavarovanja s stališča pravice do ustanavljanja in svobode opravljanja storitev, kot tudi cilj bonitetnega ocenjevanja, ki je – kot izhaja iz člena 15b Direktive 92/49 – zagotavljanje varnega in skrbnega upravljanja zavarovalnice, v kateri naj bi prišlo do pridobitve.
Po eni strani namreč lahko možnost, priznana pristojnemu nacionalnemu organu, da v položaju, v katerem bi lahko veljavno nasprotoval predlaganim pridobitvam, te odobri tako, da predlaganim pridobiteljem naloži omejitve ali zahteve, spodbuja uresničevanje svobode ustanavljanja in svobode opravljanja storitev v sektorju neposrednega zavarovanja razen življenjskega zavarovanja. Po drugi strani lahko to, da ta organ odobritvi predlaganih pridobitev doda omejitve ali zahteve, pripomore k zmanjšanju tveganja poslabšanja solventnosti zadevne zavarovalnice, ki bi ga povzročila sprememba referenčnih delničarjev.
Glede na zgoraj navedeno je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba Direktivo 92/49 razlagati tako, da navedena direktiva ne nasprotuje temu, da država članica v skladu z nacionalno zakonodajo v položaju, v katerem bi lahko pristojni nacionalni organ predlagani pridobitvi veljavno nasprotoval na podlagi člena 15b(2) te direktive, temu organu dovoli, da bodisi na svojo pobudo bodisi s formalizacijo zavez, ki jih je ponudil predlagani pridobitelj, odobritvi predlaganih pridobitev doda omejitve ali zahteve, če to ne vpliva na pravice tega predlaganega pridobitelja po navedeni direktivi.
Drugo vprašanje
Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba Direktivo 92/49 razlagati tako, da mora pristojni nacionalni organ predlaganemu pridobitelju naložiti omejitve ali zahteve, preden lahko nasprotuje predlagani pridobitvi, in če je tako, ali morajo biti take omejitve ali zahteve določene ob upoštevanju meril iz člena 15b(1) te direktive.
Opozoriti je treba, da člen 15b(2) Direktive 92/49 določa, da lahko pristojni nacionalni organ nasprotuje predlagani pridobitvi, samo če za to obstajajo utemeljeni razlogi na podlagi meril iz člena 15b(1) te direktive ali če so informacije, ki jih predloži predlagani pridobitelj, nepopolne.
Ker z besedilom člena 15b(2) navedene direktive ni izrecno določena obveznost pristojnega nacionalnega organa, da določi omejitve ali zahteve, preden lahko nasprotuje predlagani pridobitvi, na podlagi te določbe ni mogoče sklepati o obstoju take obveznosti.
Iz tega izhaja, da lahko pristojni nacionalni organ nasprotuje predlagani pridobitvi, ne da bi moral prej predlaganemu pridobitelju naložiti omejitve ali zahteve.
Ker pa iz uvodne izjave 7 Direktive 2007/44 izhaja, da morata pristojni nacionalni organ in predlagani pridobitelj s pristnim prizadevanjem za medsebojno pomoč sodelovati v okviru ocenjevanja predlagane pridobitve glede na merila iz člena 15b(1) Direktive 92/49, mora ta organ, če bi bil zadevni predlagani pridobitelj pripravljen sprejeti zaveze do navedenega organa, čimbolj skrbno preučiti, ali morebitna določitev omejitev ali zahtev, pri katerih bi se upoštevale te zaveze, ne odpravlja v zadostni meri utemeljenih razlogov, ki jih je ugotovil, in bi tako omogočala odobritev predlagane pridobitve.
Vsekakor lahko pristojni nacionalni organ možnost naložitve tovrstnih omejitev ali zahtev predlaganemu pridobitelju uporabi samo v okviru nekaterih meja.
Najprej je namreč iz besedila člena 15b(2) Direktive 92/49 ter uvodnih izjav 2, 3 in 6 Direktive 2007/44 razvidno, da je seznam meril iz člena 15b(1) Direktive 92/49, ob upoštevanju katerih je treba pripraviti bonitetno oceno predlagane pridobitve, izčrpen.
To izčrpnost potrjuje besedilo člena 15a(7) Direktive 92/49, v skladu s katerim države članice ne smejo predpisati zahtev glede obveščanja pristojnih organov o neposrednih ali posrednih pridobitvah glasovalnih pravic ali deležev v kapitalu ter zahtev glede odobritev takih pridobitev od pristojnih organov, ki bi bile strožje od zahtev iz te direktive.
V teh okoliščinah omejitve ali zahteve, ki jih pristojni nacionalni organ, če je primerno, lahko doda odobritvi predlagane pridobitve, ne bi smele temeljiti na ocenjevalnem merilu, ki ne bi bilo navedeno med tistimi, ki so našteta v členu 15b(1) Direktive 92/49.
Nato je treba opozoriti, da kadar nacionalni organ sprejme ukrepe, ki spadajo na področje uporabe prava Unije, morajo biti ti v skladu s splošnimi načeli tega prava, kot je med drugim načelo sorazmernosti, v skladu s katerim morajo biti navedeni ukrepi primerni za doseganje želenega cilja in ne smejo prekoračiti okvirov, ki so potrebni za njegovo doseganje (glej zlasti sodbi ABNA in drugi, C‑453/03, C‑11/04, C‑12/04 in C‑194/04,
EU:C:2005:741
, točka 68).
Iz tega izhaja, da če se pristojni nacionalni organ odloči odobritvi predlagane pridobitve dodati omejitve ali zahteve, te ne smejo prekoračiti tega, kar je potrebno za to, da bi ta pridobitev izpolnjevala merila, ki so našteta v členu 15b(1) Direktive 92/49.
Na drugo vprašanje je torej treba odgovoriti, da je treba Direktivo 92/49 razlagati tako, da pristojnemu nacionalnemu organu ni treba predlaganemu pridobitelju naložiti omejitev ali zahtev, preden lahko nasprotuje predlagani pridobitvi. Kadar se ta organ odloči odobritvi predlagane pridobitve dodati omejitve ali zahteve, te ne smejo temeljiti na merilu, ki ni navedeno med tistimi, ki so našteta v členu 15b(1) navedene direktive, niti ne smejo prekoračiti tega kar je potrebno za to, da bi predlagana pridobitev izpolnjevala ta merila.
Tretje vprašanje
Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 15b(1) Direktive 92/49 razlagati tako, da pristojnemu nacionalnemu organu daje podlago za to, da predlaganemu pridobitelju naloži zahtevo v zvezi z upravljanjem podjetja, ki se – kot v postopku v glavni stvari – nanaša na sestavo nadzornih svetov zadevnih zavarovalnic.
Najprej iz člena 15b(1)(d) Direktive 92/49 izhaja, da pristojni nacionalni organi lahko nasprotujejo predlagani pridobitvi iz razloga, povezanega z zmožnostjo zadevne zavarovalnice, da bo v primeru te pridobitve izpolnila in naprej izpolnjevala bonitetne obveznosti, ki izhajajo zlasti iz te direktive, pri čemer v skladu s to določbo zmožnost zavarovalnice, da bo izpolnila in naprej izpolnjevala bonitetne obveznosti, pomeni, da ima skupina, katere del naj bi postala, strukturo, ki pristojnim organom omogoča učinkovit nadzor.
Člen 15b(1) Direktive 92/49 je torej treba razlagati tako, da lahko pristojni nacionalni organ načeloma odobritvi predlaganih pridobitev doda omejitve ali zahteve v zvezi z upravljanjem podjetja, tako da se zagotovi obstoj take strukture.
Nato ta zahteva – kot je bilo ugotovljeno v točki 45 te sodbe – da bi bila v skladu z Direktivo 92/49, ne sme prekoračiti tega, kar je potrebno za to, da bi lahko predlagana pridobitev izpolnjevala merila, ki so našteta v členu 15b(1) te direktive.
V obravnavanem primeru se tretja zahteva o upravljanju podjetja, in sicer družb ATNV in ACINV, ki jo je DNB vključila v svoji odločbi z dne 25. maja 2010 in z dne 20. julija 2010, nanaša na sestavo nadzornih svetov teh družb, saj je DNB zahtevala, da vsaj polovico teh svetov sestavljajo člani, ki so neodvisni od delničarjev, in da nadzornemu svetu družbe ACINV predseduje neodvisni član.
Glede tega je mogoče upravičeno oceniti, da lahko zahteva po zagotovitvi neodvisnosti nadzornega organa družbe prispeva h kakovosti in zanesljivosti bonitetnih informacij, ki jih mora ta predložiti in ki so nujne za to, da lahko pristojni organ opravlja učinkovit nadzor nad to družbo.
Zato je načeloma mogoče šteti, da je taka zahteva povezana z enim od meril, ki so našteta v členu 15b(1) Direktive 92/49.
Ker pa je po eni strani nadzorni svet nadzorni organ in ne organ za odločanje in ker bodo po drugi družba GCO in njene hčerinske družbe obvladovale skoraj celoten kapital družb ATNV in ACINV, na prvi pogled ni razvidno, da bi navedena zahteva prekoračila to, kar je potrebno za to, da bi se DNB lahko prepričala, da ti pridobitvi izpolnjujeta merila iz člena 15b(1)(d) Direktive 92/49.
Vendar mora predložitveno sodišče preveriti, ali je dejansko tako, pri tem pa mora upoštevati vse okoliščine zadeve v glavni stvari, zlasti vrsto in obseg pristojnosti, ki so z nacionalno ureditvijo podeljene nadzornemu svetu in njegovemu predsedniku.
Glede na zgoraj navedeno je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 15b(1) Direktive 92/49 razlagati tako, da načeloma ne nasprotuje temu, da pristojni nacionalni organ naloži zahtevo glede upravljanja podjetja, ki se – kot v zadevi v glavni stvari – nanaša na sestavo nadzornih svetov zavarovalnic, na kateri se predlagana pridobitev nanaša. Predložitveno sodišče mora ob upoštevanju vseh okoliščin zadeve v glavni stvari presoditi, ali je ta zahteva potrebna za to, da bi lahko pridobitvi iz postopka v glavni stvari izpolnjevali merila iz te določbe.
Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

1.
Direktivo Sveta 92/49/EGS z dne 18. junija 1992 o spremembah Direktiv 73/239/EGS in 88/357/EGS in o uskladitvi zakonov in drugih predpisov o neposrednem zavarovanju razen življenjskega zavarovanja (tretja direktiva o premoženjskem zavarovanju), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2007/44/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. septembra 2007, je treba razlagati tako, da navedena direktiva ne nasprotuje temu, da država članica v skladu z nacionalno zakonodajo v položaju, v katerem bi lahko pristojni nacionalni organ predlagani pridobitvi veljavno nasprotoval na podlagi člena 15b(2) te direktive, temu organu dovoli, da bodisi na svojo pobudo bodisi s formalizacijo zavez, ki jih je ponudil predlagani pridobitelj, odobritvi predlaganih pridobitev doda omejitve ali zahteve, če to ne vpliva na pravice tega predlaganega pridobitelja po navedeni direktivi.

2.
Direktivo 92/49, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2007/44, je treba razlagati tako, da pristojnemu nacionalnemu organu ni treba predlaganemu pridobitelju naložiti omejitev ali zahtev, preden lahko nasprotuje predlagani pridobitvi. Kadar se ta organ odloči odobritvi predlagane pridobitve dodati omejitve ali zahteve, te ne smejo temeljiti na merilu, ki ni navedeno med tistimi, ki so našteta v členu 15b(1) navedene direktive, niti ne smejo prekoračiti tega, kar je potrebno za to, da bi predlagana pridobitev izpolnjevala ta merila.

3.
Člen 15b(1) Direktive 92/49, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2007/44, je treba razlagati tako, da načeloma ne nasprotuje temu, da pristojni nacionalni organ naloži zahtevo glede upravljanja podjetja, ki se – kot v zadevi v glavni stvari – nanaša na sestavo nadzornih svetov zavarovalnic, na kateri se predlagana pridobitev nanaša.
Predložitveno sodišče mora ob upoštevanju vseh okoliščin zadeve v glavni stvari presoditi, ali je ta zahteva potrebna za to, da bi lahko pridobitvi iz postopka v glavni stvari izpolnjevali merila iz te določbe.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: nizozemščina.