CELEX: 62005TJ0041
Concurență
Înțelegeri
Piața spaniolă a achiziției și a primei procesări a tutunului brut
Decizie prin care se constată o încălcare a articolului 81 CE
Stabilirea prețurilor și împărțirea pieței
Amenzi
Imputabilitatea comportamentului ilicit
Limita maximă de 10 % din cifra de afaceri
Efect descurajator
Circumstanțe atenuante

Istoricul cauzei
1.
Reclamanta și procedura administrativă
Reclamanta, Dimon Inc., devenită Alliance One International, Inc., este o societate americană stabilită în Virginia (Statele
Unite). Aceasta este societatea‑mamă a unui grup format din aproximativ o sută de societăți care își desfășurau activitatea
în sectorul tutunului (denumit în continuare „grupul Dimon”) și are ca activitate principală furnizarea de tutun procesat
unor fabricanți de țigarete. În acest scop, societatea menționată se aprovizionează cu tutun procesat, printre altele, de
la Agroexpansión, SA.
Agroexpansión este una dintre cele patru întreprinderi din domeniul primei procesări a tutunului brut din Spania (denumite
în continuare „procesatorii”).
Ceilalți trei procesatori spanioli sunt: Compañia española de tabaco en rama, SA (denumită în continuare „Cetarsa”), Tabacos
Españoles, SL (denumită în continuare „Taes”) și World Wide Tobacco España, SA (denumită în continuare „WWTE”).
Inițial, Agroexpansión era o întreprindere familială. Ea a fost creată în 1988 de domnul B., care a fost directorul general
al acesteia până la sfârșitul anului 2004. Din 1994 până în 1997, capitalul său a fost deținut în părți egale de soția domnului
B. și de o societate spaniolă, WW Marpetrol, SA.
La 18 noiembrie 1997, Intabex Netherlands BV (denumită în continuare „Intabex”) a achiziționat totalitatea acțiunilor deținute
de Agroexpansión. Intabex făcea, așadar, parte din grupul de societăți Intabex, care fusese achiziționat de reclamantă în
aprilie 1997.
Întrucât dispunea de informații potrivit cărora procesatorii și producătorii spanioli de tutun brut ar fi săvârșit încălcări
ale articolului 81 CE, la 3 și la 4 octombrie 2001, Comisia Comunităților Europene a efectuat verificări, în temeiul articolului
14 din Regulamentul nr. 17 al Consiliului din 6 februarie 1962, Primul regulament de punere în aplicare a articolelor [81
CE] și [82 CE] (JO 1962, 13, p. 204, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 3), în localurile a trei dintre procesatori, respectiv
Agroexpansión, Cetarsa și WWTE, precum și la Asociación Nacional de Empresas Transformadoras de Tabaco (denumită în continuare
„Anetab”).
La 3 octombrie 2001, Comisia a efectuat de asemenea verificări în localurile Maison des métiers du tabac și în cele ale Fédération
européenne des transformateurs de tabac, iar la 5 octombrie 2001, în localurile Federación nacional de cultivadores de tabaco
(denumită în continuare „FNCT”).
Prin scrisoarea din 16 ianuarie 2002, procesatorii și Anetab, invocând Comunicarea Comisiei privind neaplicarea unor amenzi
sau reducerea cuantumului acestora în cauzele având ca obiect înțelegeri (JO 1996, C 207, p. 4, denumită în continuare „Comunicarea
privind cooperarea”), și‑au manifestat față de aceasta din urmă intenția de a coopera.
Prin scrisoarea din 21 ianuarie 2002, acestea au furnizat Comisiei anumite informații.
Agroexpansión, Cetarsa și WWTE, prin scrisorile din 15 februarie 2002, și Taes, prin scrisoarea din 18 februarie 2002, au
furnizat Comisiei anumite informații suplimentare.
În continuare, Comisia a trimis mai multe cereri de informații procesatorilor, Anetab și FNCT, în temeiul articolului 11 din
Regulamentul nr. 17. Comisia a solicitat de asemenea informații la Ministerul Agriculturii, Pescuitului și Alimentației spaniol
cu privire la reglementarea spaniolă în materie de produse agricole.
La 11 decembrie 2003, Comisia a inițiat procedura care se află la originea prezentei cauze și a adoptat o comunicare privind
obiecțiunile pe care a adresat‑o unui număr de 20 de întreprinderi sau asociații, printre care procesatorii, reclamanta, Intabex,
Anetab, FNCT și Deltafina SpA. Deltafina este o societate italiană care are drept activități principale prima procesare a
tutunului brut în Italia și comercializarea de tutun procesat. Aceasta face parte din același grup de societăți precum Taes,
respectiv cel condus de o societate americană, Universal Corp.
Întreprinderile și asociațiile în cauză au avut acces la dosarul de investigare al Comisiei sub forma unei copii pe CD‑ROM,
care le‑a fost expediată, și au transmis observații scrise ca răspuns la obiecțiunile formulate de Comisie.
La 29 martie 2004 a avut loc o audiere.
După consultarea comitetului consultativ privind înțelegerile și pozițiile dominante și având în vedere raportul final al
consilierului‑auditor, la 20 octombrie 2004, Comisia a adoptat Decizia C(2004) 4030 final privind o procedură de aplicare
a articolului 81 alineatul (1) [CE] (cazul COMP/C.38.238/B.2 – Tutun brut – Spania) (denumită în continuare „decizia atacată”),
al cărei rezumat este publicat în
Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
din 19 aprilie 2007 (JO L 102, p. 14).
2.
Decizia atacată
Decizia atacată privește două înțelegeri orizontale încheiate și puse în aplicare pe piața spaniolă a tutunului brut.
Prima înțelegere, în care erau implicați procesatorii și Deltafina, avea ca obiect să stabilească în fiecare an, pentru perioada
1996-2001, prețul mediu de livrare (maxim) al fiecărui soi de tutun brut, indiferent de calitate, și să împartă cantitățile
din fiecare soi de tutun brut care puteau fi achiziționate de fiecare procesator de la producători [a se vedea în special
considerentele (74)-(76) și (276) ale deciziei atacate]. Între 1999 și 2001, procesatorii și Deltafina stabiliseră de asemenea
game de prețuri conform nivelului de calitate al fiecărui soi de tutun brut care figurează în tabelele anexate la „contractele
de cultură”, precum și „condiții suplimentare”, și anume prețul minim mediu pentru fiecare producător și prețul minim mediu
pentru fiecare grup de producători [a se vedea în special considerentele (77)-(83) și (276) ale deciziei atacate].
În continuare, se va face trimitere la înțelegerea descrisă la punctul 17 de mai sus prin expresia „înțelegerea procesatorilor”.
În cea de a doua înțelegere identificată în decizia atacată erau implicate cele trei sindicate agricole spaniole, mai precis
Asociación agraria de jóvenes agricultores (denumită în continuare „ASAJA”), Unión de pequeños agricultores (denumită în continuare
„UPA”) și Coordinadora de organizaciones de agricultores y ganaderos (denumită în continuare „COAG”), precum și Confederación
de cooperativas agrarias de España (denumită în continuare „CCAE”). Această înțelegere avea drept obiect să stabilească în
fiecare an, pentru perioada 1996-2001, gamele de prețuri conform nivelului de calitate al fiecărui soi de tutun brut care
figurează în tabelele anexate la „contractele de cultură”, precum și „condițiile suplimentare” [a se vedea în special considerentele
(77)-(83) și (277) ale deciziei atacate].
În continuare, se va face trimitere la înțelegerea descrisă la punctul 19 de mai sus prin expresia „înțelegerea reprezentanților
producătorilor”.
În decizia atacată, Comisia consideră că fiecare dintre aceste înțelegeri constituie o încălcare unică și continuă a articolului
81 alineatul (1) CE [a se vedea în special considerentele (275)-(277) ale deciziei atacate].
La articolul 1 din decizia atacată, Comisia a stabilit răspunderea pentru înțelegerea procesatorilor în sarcina acestora din
urmă, Deltafina, reclamantei și societăților‑mamă ale WWTE, și anume Standard Commercial Corp. (denumită în continuare „SCC”),
Standard Commercial Tobacco Co., Inc. (denumită în continuare „SNTC”) și Trans‑Continental Leaf Tobacco Corp. Ltd (denumită
în continuare „TCLT”), iar cea pentru înțelegerea reprezentanților producătorilor a fost atribuită ASAJA, UPA, COAG și CCAE
(denumite în continuare, împreună, „reprezentanții producătorilor”).
La articolul 2 din decizia atacată, Comisia a obligat aceste întreprinderi și reprezentanții producătorilor să înceteze imediat,
dacă nu au făcut deja acest lucru, încălcările menționate la articolul 1, iar pe viitor să se abțină de la orice practică
restrictivă având un obiect sau un efect identic sau echivalent.
La articolul 3 din decizia atacată, Comisia a aplicat amenzi întreprinderilor menționate, precum și reprezentanților producătorilor,
considerând‑o pe reclamantă răspunzătoare în solidar pentru plata amenzii aplicate Agroexpansión, iar SCC, SCTC și TCLT, pentru
plata amenzii aplicate WWTE (a se vedea punctele 61 și 62 de mai jos).
3.
Destinatarii deciziei atacate
Punctul 2.4 din decizia atacată tratează problema destinatarilor acesteia [considerentele (357)-(400) ale deciziei atacate].
Mai întâi, Comisia a precizat la acest punct că era dovedit că procesatorii și Deltafina participaseră în mod direct la înțelegerea
procesatorilor, iar reprezentanții producătorilor participaseră în mod direct la înțelegerea procesatorilor, astfel încât
fiecare dintre aceste întreprinderi și asociații „[trebuia] să își asume răspunderea pentru încălcare și [era], în consecință,
destinatară a [deciziei atacate]” [considerentele (357) și (358) ale deciziei atacate]. În considerentele (359)-(369) ale
acestei decizii, Comisia a apreciat în special rolul Deltafina în cadrul înțelegerii procesatorilor.
În continuare, Comisia a examinat dacă este posibilă imputarea în sarcina societății‑mamă a comportamentului ilicit al unei
filiale, arătând că, în speță, această problemă s‑a pus în trei cazuri, respectiv cele ale Agroexpansión, WWTE și Taes [considerentele
(370)-(400) ale deciziei atacate].
În această privință, în primul rând, Comisia a amintit principiile aplicabile în materie, în opinia sa [considerentele (371)-(374)
ale deciziei atacate].
În special, Comisia a precizat următoarele:
–        pentru a determina dacă o societate‑mamă trebuie considerată răspunzătoare pentru comportamentul ilicit al filialei sale,
este necesar să se dovedească faptul că aceasta din urmă „nu își stabilește în mod autonom comportamentul pe piață, ci aplică,
în esență, instrucțiunile care îi sunt date de societatea‑mamă” (Hotărârea Curții din 14 iulie 1972, Imperial Chemical Industries/Comisia,
48/69, Rec., p. 619, punctele 132 și 133);
–        potrivit unei jurisprudențe constante, în cazul deținerii de către societatea‑mamă a întregului capital al filialei sale,
se poate presupune în mod justificat că societatea‑mamă exercită efectiv o influență decisivă asupra comportamentului filialei
(Hotărârea Curții din 25 octombrie 1983, AEG‑Telefunken/Comisia, 107/82, Rec., p. 3151, punctul 50, Hotărârea Curții din 16
noiembrie 2000, Stora Kopparbergs Bergslags/Comisia, C‑286/98 P, Rec., p. I‑9925, punctul 29, și Hotărârea Tribunalului din
20 aprilie 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia, cunoscută sub numele „PVC II”, T‑305/94-T‑307/94, T‑313/94-T‑316/94,
T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 și T‑335/94, Rec., p. II‑931, punctele 961 și 984);
–        această presupunere poate fi confirmată prin „elemente speciale proprii anumitor cauze”;
–        potrivit Curții, în cazul filialelor care nu sunt controlate în proporție de 100 %, o societate‑mamă poate să influențeze
politica filialei sale în cazul în care deține, la momentul săvârșirii încălcării, majoritatea capitalului filialei (Hotărârea
Imperial Chemical Industries/Comisia, citată anterior, punctul 136) sau atunci când este informată „în mod constant” în legătură
cu practicile filialei menționate și determină direct comportamentul acesteia (Hotărârea AEG‑Telefunken/Comisia, citată anterior,
punctul 52);
–        potrivit unei jurisprudențe constante, noțiunea de întreprindere, plasată în contextul dreptului concurenței, trebuie să fie
înțeleasă în sensul că desemnează o unitate economică din punctul de vedere al obiectului acordului în cauză, chiar dacă,
din punct de vedere juridic, această unitate economică este constituită din mai multe persoane fizice sau juridice (Hotărârea
Tribunalului din 20 martie 2002, HFB și alții/Comisia, T‑9/99, Rec., p. II‑1487, punctul 66, care face trimitere la Hotărârea
Curții din 12 iulie 1984, Hydrotherm Gerätebau, 170/83, Rec., p. 2999, punctul 11).
În al doilea rând, înainte de a examina mai în detaliu cazul Agroexpansión, precum și pe cel al WWTE, Comisia a precizat următoarele,
în considerentul (375) al deciziei atacate:
„În speță, trei dintre cei patru procesatori spanioli de tutun brut sunt controlați (în proporție de 100 % sau de 90 %) de
multinaționale americane. Pe de altă parte, există numeroase elemente de fapt care confirmă prezumția potrivit căreia comportamentul
Agroexpansión și al WWTE trebuie imputat societăți[lor]‑mamă respectiv[e] ale acestora. În acest caz, ambele societăți – societatea‑mamă
și filiala sa – trebuie considerate răspunzătoare în solidar pentru încălcările constatate în […] decizia [atacată].”
În considerentul (376) al deciziei atacate, Comisia a adăugat următoarele:
„[În schimb], după trimiterea comunicării privind obiecțiunile și ascultarea părților, a reieșit că probele din dosar nu puteau
justifica o concluzie similară cu privire la participațiile Universal [...] și la cele ale Universal Leaf [Tobacco Co. Inc.]
la Taes și Deltafina. Astfel, [în afară] de legătura socia[lă] dintre societățile‑mamă și filialele acestora, dosarul nu cuprinde
nicio indicație a participării materiale a Universal [...] și a Universal Leaf la faptele examinate în [decizia atacată].
În consecință, nu s‑ar impune ca Universal și Universal Leaf să devină destinatare ale unei decizii adoptate în această cauză.
Aceeași concluzie ar fi aplicabilă
a fortiori
în ceea ce privește Intabex, întrucât participația sa de 100 % la Agroexpansión era pur financiară.”
În considerentele (377)-(386) ale deciziei atacate, Comisia a examinat cazul Agroexpansión și al grupului Dimon.
Comisia a arătat în special că, începând cu al doilea semestru al anului 1997, Agroexpansión era controlată în integralitate
de reclamantă prin intermediul filialei Intabex deținute în proporție de 100 % de aceasta din urmă [considerentul (377) al
deciziei atacate]. Comisia a dedus de aici că se putea prezuma în mod legitim că, cel puțin de la acel moment, reclamanta
exercita o influență decisivă asupra comportamentului Agroexpansión [prima teză a considerentului (378) al deciziei atacate].
Comisia a adăugat că alte elemente din dosarul său – descrise în considerentul (379) al deciziei atacate – confirmau „prezumția
[potrivit căreia reclamanta] era în măsură să exercite o influență decisivă” [a doua teză a considerentului (378) al deciziei
atacate]. În considerentul (380) al deciziei atacate, aceasta a arătat că din cele expuse anterior rezulta că „[reclamanta]
era informată cu privire la practicile filialei sale care fac obiectul prezentei decizii, precum și cu privire la contextul
în care acestea se desfășurau și că în măsura în care, din 1997, [reclamanta deținea] totalitatea capitalului social al filialei
sale, aceasta era în măsură să exercite în mod efectiv o influență asupra comportamentului filialei sale”. În considerentul
(382) al acestei decizii, Comisia a precizat că „[e]lementele de fapt pe care Agroexpansión le‑a adus în atenția [reclamantei]
în corespondența sa ar fi trebuit să provoace o reacție imediată din partea sa, fie prin distanțarea corespunzătoare față
de orice încălcare posibilă a normelor de concurență, fie prin impunerea în sarcina conducerii Agroexpansión a obligației
de a înceta orice comportament potențial anticoncurențial”, înainte de a constata că „[reclamanta] nu [făcuse] în cele din
urmă nimic de acest gen”.
Pe de altă parte, în considerentul (381) al deciziei atacate, Comisia a considerat nefondate argumentele pe care reclamanta
le invocase în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile pentru a demonstra că Agroexpansión se comporta în mod autonom
pe piață.
În sfârșit, Comisia a respins afirmația reclamantei potrivit căreia aceasta încălcase principiul nediscriminării considerând‑o
răspunzătoare pentru comportamentul ilicit al filialei sale, în condițiile în care nu ar fi procedat la fel în ceea ce privește
societatea‑mamă a Cetarsa, și anume Sociedad estatal de participaciones industriales (denumită în continuare „Sepi”). Comisia
a justificat această diferență de tratament prin faptul că, în mod contrar celor afirmate de reclamantă, „dosarul [său] […]
nu [conținea] nicio comunicare directă între Cetarsa și Sepi cu privire la obiectul prezentei cauze”, că „participarea Sepi
la Cetarsa [părea] esențialmente financiară, similară legăturii dintre Intabex și Agroexpansión”, că „Cetarsa (spre deosebire
de Agroexpansión) [regrupa] întreaga activitate de procesare a tutunului a grupului Sepi și, din același motiv, [era] în mod
evident administrată separat” și, în sfârșit, că „Cetarsa nu [era] [o] filială deținută integral de Sepi” [considerentul (384)
al deciziei atacate].
Din aceste diferite elemente, Comisia a concluzionat că reclamanta „[trebuia] să fie considerată răspunzătoare în solidar
cu Agroexpansión, ca urmare a comportamentului acesteia din urmă stabilit prin [decizia atacată], pentru perioada cuprinsă
între al doilea semestru al anului 1997 și 10 august 2001” [considerentul (386) al deciziei atacate].
În considerentele (387)-(400) ale deciziei atacate, Comisia a examinat cazul WWTE. Aceasta a constatat că, în perioada cuprinsă
între anul 1995 și mai 1998, aceasta din urmă era controlată în comun de SCC (prin SCTC și TCLT) și de președintele WWTE și
familia acestuia și a enumerat o serie de elemente care ar dovedi că, în cursul aceleiași perioade, SCC „și/sau filialele
sale” exercitaseră o influență efectivă asupra comportamentului WWTE în Spania [considerentul (391) al deciziei atacate].
În ceea ce privește perioada cuprinsă între mai 1998 și data la care a fost adoptată decizia atacată, Comisia a invocat o
serie de elemente care ar demonstra că SCC, fie în mod direct, fie prin SCTC și TCLT, avea controlul exclusiv asupra WWTE
și exercita o influență decisivă asupra politicii comerciale a acesteia din urmă. Comisia a adăugat că „[a]rgumentele invocate
de SCC în răspunsul său la comunicarea privind obiecțiunile nu [justificau] o concluzie diferită cu privire la acest aspect”
[considerentul (399) al deciziei atacate]. Având în vedere aceste diferite elemente, cel puțin din 1996, „SCC și/sau filialele
sale SCTC și TCLT” exercitau o influență decisivă asupra politicii comerciale a WWTE și, prin urmare, trebuiau considerate
răspunzătoare în solidar pentru practicile imputate acesteia din urmă și să figureze printre destinatarii deciziei atacate
[considerentul (400) al deciziei atacate].
4.
Stabilirea cuantumului amenzilor
În considerentele (404)-(458) ale deciziei atacate, Comisia a examinat problema amenzilor care trebuiau aplicate destinatarilor
acesteia.
Cuantumurile amenzilor au fost stabilite de Comisie în funcție de gravitatea și de durata încălcărilor în cauză, respectiv
în funcție de cele două criterii menționate în mod expres la articolul 23 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al
Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 [CE] și
82 [CE] (JO 2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167) și la articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17,
care, potrivit deciziei atacate, era aplicabil la momentul la care au fost săvârșite aceste încălcări [considerentele (404)
și (405) ale deciziei atacate].
În vederea stabilirii cuantumului amenzii aplicate fiecăruia dintre destinatari, Comisia a aplicat metoda definită de Liniile
directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17
și al articolului 65 alineatul (5) [CO] (JO 1998, C 9, p. 3, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 69, denumite în continuare „Liniile
directoare”), chiar dacă nu s‑a referit în mod explicit la acestea. În decizia atacată, Comisia a apreciat de asemenea dacă
și în ce măsură destinatarii îndeplineau cerințele stabilite de Comunicarea privind cooperarea.

Cuantumul de plecare al amenzilor
Mai întâi, în considerentul (414) al deciziei atacate, Comisia a calificat încălcările drept „foarte grave”, după ce, în considerentele
(408)-(413) ale acestei decizii, a examinat natura proprie a acestora, impactul lor concret asupra pieței, întinderea pieței
geografice relevante și mărimea pieței produsului în cauză.
În continuare, Comisia a apreciat, în considerentul (415) al deciziei atacate, că trebuia „să țină seama de ponderea specifică
a fiecărei întreprinderi și, prin urmare, de impactul real al comportamentului său ilicit asupra concurenței, astfel încât
efectul descurajator al amenzii aplicate fiecărei întreprinderi să fie proporțional cu contribuția acesteia la comportamentul
ilegal care trebuia sancționat”.
Comisia a diferențiat înțelegerea procesatorilor [considerentele (416)-(424) ale deciziei atacate] de cea a reprezentanților
producătorilor [considerentele (425)-(431) ale deciziei atacate].
În primul rând, în ceea ce privește înțelegerea procesatorilor, Comisia a apreciat că „amenzile [trebuiau] gradate având în
vedere contribuția la comportamentul ilegal și poziția pe piață ocupată de fiecare parte în cauză” [considerentul (416) al
deciziei atacate].
În această privință, Comisia a declarat că „Deltafina [era] cea căreia [trebuia] să i se aplice cuantumul de plecare al amenzii
cel mai ridicat, în considerarea poziției sale de prim‑plan pe piață, în calitate de principal cumpărător al tutunului procesat
spaniol” [considerentul (417) al deciziei atacate].
În ceea ce privește procesatorii, Comisia a decis că „contribuția” acestora la practicile ilegale „[putea] fi considerată
în mare similară” [considerentul (418) al deciziei atacate]. Aceasta a apreciat că trebuia să se țină totuși seama de dimensiunile
diferite ale acestora și de părțile lor de piață respective și, pe acest temei, le‑a împărțit în trei categorii.
Astfel, Comisia a plasat Cetarsa într‑o primă categorie, calificată drept „specială”, pentru motivul că era „de departe cel
mai mare procesator spaniol” și, ca urmare a acestui fapt, trebuia să i se aplice cuantumul de plecare cel mai ridicat [considerentul
(419) al deciziei atacate]. Aceasta a situat Agroexpansión și WWTE într‑o a doua categorie, arătând că fiecare dintre acestea
avea o cotă de piață de aproximativ 15 % și trebuia să li se aplice același cuantum de plecare [considerentul (420) al deciziei
atacate]. În sfârșit, Taes a fost situată într‑o a treia categorie, pentru motivul că avea o cotă de piață de numai 1,6 %
și, prin urmare, trebuia să i se aplice cuantumul de plecare cel mai scăzut [considerentul (421) al deciziei atacate].
În al doilea rând, pentru a asigura un efect suficient de descurajator al amenzii, Comisia a considerat că era necesar să
se aplice un coeficient multiplicator de 1,5 – respectiv o majorare cu 50 % – la cuantumul de plecare stabilit pentru WWTE
și un coeficient multiplicator de 2 – respectiv o majorare cu 100 % – la cuantumul de plecare stabilit pentru Agroexpansión
[considerentul (423) al deciziei atacate]. Astfel, aceasta aprecia că trebuia să se țină seama de faptul că, în pofida cotei
lor de piață relativ limitate pe piața achiziției de tutun brut spaniol, acești doi procesatori aparțineau unor multinaționale
care dispuneau de o forță economică și financiară considerabilă și că, „în plus”, aceștia acționaseră „sub influența decisivă
a respectivelor societăți‑mamă” [considerentul (422) al deciziei atacate].
Având în vedere aceste diferite elemente, Comisia a stabilit, în considerentul (424) al deciziei atacate, cuantumul de plecare
al amenzilor pentru procesatori și pentru Deltafina după cum urmează:
–        Deltafina: 8 000 000 de euro;
–        Cetarsa: 8 000 000 de euro;
–        Agroexpansión: 1 800 000 de euro × 2 = 3 600 000 de euro;
–        WWTE: 1 800 000 de euro × 1,5 = 2 700 000 de euro;
–        Taes: 200 000 de euro.
În ceea ce privește înțelegerea reprezentanților producătorilor, Comisia a considerat că fiecăruia dintre aceștia trebuia
să i se aplice numai o amendă simbolică de 1 000 de euro [considerentele (425)-(430) ale deciziei atacate]. Aceasta și‑a justificat
poziția prin faptul că „cadrul normativ în care aveau loc negocierile colective ale contractelor‑tip putea conduce la un nivel
considerabil de incertitudine în ceea ce privește legalitatea comportamentului reprezentanților producătorilor și al procesatorilor
în contextul foarte specific al negocierii colective a acordurilor‑tip” [considerentul (428) al deciziei atacate], întemeindu‑se
pe anumite elemente menționate în considerentul (427) al deciziei atacate. Aceasta a arătat de asemenea că „existența și rezultatele
negocierilor cu privire la contractele‑tip erau în general în domeniul public și […] nicio autoritate nu [pusese] niciodată
în discuție compatibilitatea acestora fie cu dreptul comunitar, fie cu dreptul spaniol înainte de deschiderea prezentei proceduri”
[considerentul (429) al deciziei atacate].

Cuantumul de bază al amenzilor
În considerentele (432) și (433) ale deciziei atacate, Comisia a examinat problema duratei încălcării imputate procesatorilor
și Deltafina. Aceasta a stabilit durata menționată la cinci ani și patru luni, ceea ce corespundea unei încălcări de lungă
durată. În consecință, Comisia a majorat cu 50 % cuantumul de plecare al amenzii aplicate fiecăruia dintre procesatori și
Deltafina.
În consecință, cuantumurile de bază ale amenzilor au fost stabilite după cum urmează:
–        Deltafina: 12 000 000 de euro;
–        Cetarsa: 12 000 000 de euro;
–        Agroexpansión: 5 400 000 de euro;
–        WWTE: 4 050 000 de euro;
–        Taes: 300 000 de euro;
–        ASAJA: 1 000 de euro;
–        UPA: 1 000 de euro;
–        COAG: 1 000 de euro;
–        CCAE: 1 000 de euro [considerentul (434) al deciziei atacate].

Circumstanțe agravante și atenuante
Cuantumul de bază al amenzii aplicate Deltafina a fost majorat cu 50 % în temeiul circumstanțelor agravante pentru motivul
că această întreprindere avusese rolul de conducător în cadrul înțelegerii procesatorilor [considerentele (435) și (436) ale
deciziei atacate].
În temeiul circumstanțelor atenuante, Comisia a arătat în considerentul (437) al deciziei atacate că „[a]ceiași factori prezentați
în considerentele (427)-(429) [ale deciziei atacate puteau] fi aplicați la comportamentul procesatorilor numai în ceea ce
privește negocierile lor publice și încheierea de contracte‑tip (în special negocierile cu privire la gamele de prețuri și
la condițiile suplimentare) cu reprezentanții producătorilor”.
În considerentul (438) al deciziei atacate, Comisia a adăugat că, în ceea ce privește acordurile „secrete” referitoare la
prețul mediu de livrare (maxim) și la împărțirea cantităților din fiecare soi de tutun brut încheiate de procesatori, practicile
acestora din urmă „înaintaseră în mod clar dincolo de prevederile cadrului juridic aplicabil, ale negocierilor publice și
ale acordurilor cu reprezentanții producătorilor”. Comisia a recunoscut totuși că „negocierile publice dintre reprezentanții
producătorilor și procesatori determina[seră], cel puțin într‑o anumită măsură, cadrul (în special în ceea ce privește ocaziile
de a se pune de acord și de a adopta o poziție comună) în care procesatorii putu[seră] să își dezvolte, pe lângă poziția comună
pe care o vor adopta în cadrul negocierilor publice, strategia secretă privind prețurile de livrare medii (maxime) și cantitățile”.
Având în vedere elementele menționate la punctele 54 și 55 de mai sus, Comisia a decis să reducă cu până la 40 % cuantumurile
de bază ale amenzilor aplicate procesatorilor și Deltafina [considerentul (438) al deciziei atacate]. Cuantumul de bază al
amenzii aplicate Agroexpansión a fost astfel redus la 3 240 000 de euro [considerentul (439) al deciziei atacate].

Limita maximă a amenzii prevăzută la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003
În considerentele (440)-(447) ale deciziei atacate, Comisia a examinat dacă se impunea adaptarea cuantumurilor de bază astfel
calculate pentru diferiții destinatari pentru ca acestea să nu depășească limita de 10 % din cifra de afaceri prevăzută la
articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003.
În considerentul (441) al deciziei atacate, Comisia a arătat că, în cazul în care societățile în cauză aparțin unui grup,
dacă este dovedit că societățile‑mamă ale acestor societăți au exercitat o influență decisivă asupra celor din urmă și dacă,
în consecință, aceste societăți‑mamă răspund în solidar pentru plata amenzilor aplicate filialei lor, pentru a stabili limita
maximă menționată mai sus, trebuie să se ia în considerare cifra de afaceri mondială a grupului.
După ce a amintit în considerentul (442) al deciziei atacate că reclamanta era răspunzătoare în solidar pentru plata amenzii
aplicate Agroexpansión, Comisia a apreciat, în considerentul (446) al acestei decizii, că valoarea respectivei amenzi nu trebuia
adaptată, întrucât cifra de afaceri consolidată a reclamantei se ridica la 1 271 700 000 de dolari americani (USD) în 2003.
Cuantumul amenzii stabilite în sarcina Agroexpansión înainte de aplicarea Comunicării privind cooperarea a rămas astfel stabilit
la 3 240 000 de euro [considerentul (447) al deciziei atacate].

Aplicarea Comunicării privind cooperarea și cuantumul final al amenzilor
În considerentele (448)-(456) ale deciziei atacate, Comisia s‑a pronunțat cu privire la aplicarea Comunicării privind cooperarea
în cazul procesatorilor și al Deltafina. Aceasta a acordat Agroexpansión o reducere cu 20 % a amenzii, conform punctului D
alineatul (2) prima liniuță din această comunicare [considerentul (454) al deciziei atacate].
Conform articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, Comisia a stabilit cuantumurile amenzilor după cum urmează:
–        Deltafina: 11 880 000 de euro;
–        Cetarsa: 3 631 500 de euro;
–        Agroexpansión: 2 592 000 de euro;
–        WWTE: 1 822 500 de euro;
–        Taes: 108 000 de euro;
–        ASAJA: 1 000 de euro;
–        UPA: 1 000 de euro;
–        COAG : 1 000 de euro;
–        CCAE : 1 000 de euro [considerentul (458) al deciziei atacate].
Reclamanta a fost declarată răspunzătoare în solidar pentru plata amenzii aplicate Agroexpansión, iar SCC, SCTC și TCLT au
fost obligate în solidar la plata amenzii aplicate WWTE [considerentul (458) și articolul 3 din decizia atacată].

Procedura și concluziile părților
La 21 ianuarie 2005, SCC, SCTC și TCLT au introdus o acțiune având ca obiect anularea deciziei atacate (cauza T‑24/05), iar
WWTE a introdus o acțiune prin care urmărea reducerea amenzii care i‑a fost aplicată prin această decizie (cauza T‑37/05).
La 22 ianuarie 2005, Agroexpansión a introdus de asemenea o acțiune prin care urmărea reducerea amenzii care i‑a fost aplicată
prin decizia atacată (cauza T‑38/05).
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 28 ianuarie 2005, reclamanta a introdus prezenta acțiune.
Prin scrisoarea depusă la grefa Tribunalului la 1 august 2005, reclamantele au solicitat conexarea prezentei cauze cu cauzele
T‑24/05, T‑37/05 și T‑38/05.
Prin scrisoarea depusă la grefa Tribunalului la 7 septembrie 2005, Comisia a indicat Tribunalului că, în opinia sa, conexarea
celor patru cauze nu permitea o îmbunătățire semnificativă a eficacității procedurii și că lăsa la aprecierea Tribunalului
decizia dacă se impunea sau nu se impunea admiterea cererii de conexare.
Tribunalul nu a admis această cerere de conexare.
Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera a patra) a decis deschiderea procedurii orale și, în cadrul
măsurilor de organizare a procedurii prevăzute la articolul 64 din Regulamentul de procedură al Tribunalului, a invitat Comisia
să răspundă la anumite întrebări. Comisia a dat curs acestei cereri în termenul stabilit.
Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 17 iunie
2009.
Reclamanta solicită Tribunalului:
–        anularea articolelor 1, 3 și 5 din decizia atacată, în măsura în care o vizează;
–        în subsidiar, reducerea cuantumului amenzii pe care Comisia i‑a aplicat‑o în solidar cu Agroexpansión;
–        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
Comisia solicită Tribunalului:
–        respingerea acțiunii, cu excepția celui de al treilea motiv, care trebuie admis în parte;
–        obligarea reclamantei la plata unei părți din cheltuielile ei, pe lângă suportarea propriilor cheltuieli de judecată sau,
în subsidiar, fiecare parte să își suporte propriile cheltuieli de judecată.

În drept
În cererea introductivă, reclamanta invocă în susținerea acțiunii patru motive care se întemeiază:
–        primul, pe încălcarea articolului 81 alineatul (1) CE și a articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 și a principiului
proporționalității;
–        al doilea, pe încălcarea principiilor proporționalității și răspunderii personale;
–        al treilea, pe încălcarea principiilor proporționalității și răspunderii personale, precum și a articolului 23 alineatul (2)
din Regulamentul nr. 1/2003;
–        al patrulea, pe încălcarea principiului protecției încrederii legitime.
În ședință, reclamanta a invocat un motiv suplimentar care se întemeiază pe încălcarea obligației de motivare.
Primul, al doilea și al cincilea motiv sunt invocate, în esență, în susținerea concluziilor prin care se solicită anularea
în parte a deciziei atacate. Al treilea și al patrulea motiv sunt invocate în susținerea concluziilor prin care se solicită
modificarea acestei decizii.
Al cincilea motiv va fi examinat după primul, iar al treilea motiv va fi examinat după al patrulea.
1.
Cu privire la primul motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 81 alineatul (1) CE, a articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul
nr. 1/2003 și a principiului proporționalității

Argumentele părților
Reclamanta pretinde că Comisia a săvârșit o eroare vădită prin faptul că a considerat că aceasta exercita o influență decisivă
asupra Agroexpansión în cursul perioadei încălcării și prin faptul că a considerat‑o răspunzătoare în solidar pentru încălcare.
Prin urmare, potrivit reclamantei, Comisia nu avea dreptul, pe de o parte, să îi adreseze decizia atacată și, pe de altă parte,
să se întemeieze pe cifra sa de afaceri globală pentru aplicarea plafonului de 10 % din cifra de afaceri prevăzut la articolul
23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003.
În susținerea acestor afirmații, în primul rând, reclamanta susține că din jurisprudență și din practica decizională a Comisiei
reiese că simplul fapt că o societate‑mamă deține totalitatea capitalului filialei sale nu este suficient pentru a stabili
în sarcina sa răspunderea pentru comportamentul ilicit al acesteia din urmă. În plus, ar trebui să se demonstreze în mod clar
că respectiva societate‑mamă a participat direct la practicile ilegale în cauză, este răspunzătoare pentru punerea în aplicare
a acestora, a asistat la reuniuni ale înțelegerii sau era implicată în mod direct în încălcare, de exemplu, prin faptul că
a dat instrucțiuni filialei sale să săvârșească acea încălcare. Reclamanta invocă, în special, punctele 28 și 29 din Hotărârea
Stora Kopparbergs Bergslags/Comisia, punctul 29 de mai sus.
În al doilea rând, reclamanta arată că elementele invocate de Comisie în considerentul (379) al deciziei atacate nu demonstrează
că aceasta exercita o influență decisivă asupra comportamentului Agroexpansión. Reclamanta respinge în special afirmația Comisiei
potrivit căreia aceasta era informată cu privire la practicile ilegale în cauză.
În această privință, în primul rând, reclamanta contestă faptul că a primit „rapoartele de activitate” și „rapoartele de pe
teren” menționate în acest considerent. Ea arată că, dacă rapoartele respective erau traduse în mod sistematic în engleză,
scopul traducerilor era de a facilita exercitarea funcțiilor sale de către unul dintre membrii consiliului de administrație
al Agroexpansión, domnul T., care nu vorbea limba spaniolă. Reclamanta contestă că acesta din urmă a fost numit membru al
acestui consiliu de administrație pentru a reprezenta în acel consiliu interesele grupului Dimon și precizează că a fost de
altfel suspendat temporar în ceea ce privește toate responsabilitățile în cadrul acestui grup ca urmare a unei acțiuni pe
care o intentase împotriva foștilor acționari ai Intabex.
În al doilea rând, reclamanta respinge afirmația care figurează în același considerent potrivit căreia există numeroase exemple
de corespondență provenită de la Agroexpansión prin care era informată cu privire la practicile ilicite în cauză. În ceea
ce privește în special faxul din 14 decembrie 1998 al domnului B., directorul general al Agroexpansión, acesta nu ar fi fost
adresat reclamantei, ci domnului D., un „angajat al departamentului financiar al Dimon International, Inc.”, și ar conține
numai informații cu privire la un contract de vânzare de tutun procesat încheiat între Agroexpansión și Deltafina. În ceea
ce privește mesajul electronic trimis de domnul B. domnului S. la 30 octombrie 2000, acesta ar avea ca obiect principal informarea
acestuia din urmă cu privire la riscul de declanșare a unei greve de către producătorii de tutun. În plus, potrivit reclamantei,
domnul S. nu era angajat chiar de această societate, ci de Dimon International Services, era însărcinat cu coordonarea vânzărilor
de tutun procesat în Europa și nu era membru al consiliului de administrație sau al conducerii vreuneia dintre societățile
care aparțineau grupului Dimon. Aceleași considerații ar fi valabile și în privința mesajului electronic adresat de domnul
B. domnului S. la 9 mai 2001.
În al treilea rând, în ceea ce privește celelalte scrisori menționate în considerentul (379) al deciziei atacate, reclamanta
susține că niciuna dintre acestea nu se referea în mod direct sau indirect la practicile ilicite în cauză sau la politica
de achiziție de tutun brut spaniol practicată de Agroexpansión.
În al treilea rând, reclamanta afirmă că Agroexpansión a acționat întotdeauna ca o entitate economică autonomă pe piața achiziției
de tutun brut din Spania, stabilindu‑și ea însăși propria politică comercială.
În susținerea acestei afirmații, reclamanta invocă, după ce a amintit că Agroexpansión dispunea de o „conducere locală”, următoarele
elemente:
–        la 18 noiembrie 1997, atunci când a achiziționat prin intermediul Intabex 100 % din acțiunile Agroexpansión, s‑a decis ca
organele de conducere ale acesteia, în special acționarul său fondator și directorul general (până în decembrie 2004), domnul
B., să își mențină posturile;
–        conform unui „contract de conducere” încheiat la aceeași dată între Agroexpansión și domnul B. (denumit în continuare „contractul
de conducere”), numai acesta din urmă putea să încheie contractele de achiziție de tutun brut, să definească și să pună în
aplicare politica de achiziție de tutun brut a acestei societăți;
–        deciziile luate de domnul B. în materie de achiziție de tutun brut nu erau supuse unei aprobări prealabile sau unei ratificări
ulterioare de către consiliul de administrație al Agroexpansión;
–        domnul B. este singurul membru al consiliului de administrație al Agroexpansión care a participat la reuniuni cu ceilalți
procesatori sau cu producătorii de tutun brut;
–        niciunul dintre cei patru membri ai consiliului de administrație al Agroexpansión nu era simultan membru al consiliului de
administrație sau al organelor de conducere ale reclamantei;
–        aceasta nu a dat Agroexpansión niciun ordin sau nicio instrucțiune în legătură cu reuniunile menționate mai sus sau cu politica
de achiziții a acesteia din urmă;
–        aceasta nu a instituit niciodată vreun mecanism de control al activităților de achiziție desfășurate de Agroexpansión.
Comisia decide respingerea primului motiv.
În primul rând, Comisia afirmă că din jurisprudență și din practica sa decizională reiese că, în cazul deținerii de către
societatea‑mamă a totalității acțiunilor filialei sale, se poate presupune că societatea‑mamă exercită în mod efectiv o influență
decisivă asupra comportamentului comercial al acestei filiale și, prin urmare, ea poate fi considerată răspunzătoare pentru
încălcarea săvârșită de aceasta din urmă. Comisia nu ar fi, așadar, obligată să furnizeze elemente de probă suplimentare.
Ea precizează că societatea‑mamă poate răsturna această prezumție aducând elemente de probă suficiente de natură să demonstreze
că filiala sa se comportă în realitate în mod autonom pe piață.
În al doilea rând, Comisia contestă că reclamanta a efectuat o astfel de demonstrație în speță. Aceasta apreciază că faptul
că Agroexpansión dispune de o conducere locală proprie nu este în sine suficient pentru a demonstra că aceasta acționa în
mod autonom și arată că contractul de conducere prevede că domnul B. este supus „sistemelor” și „procedurilor” impuse de consiliul
de administrație al acestei societăți.
În al treilea rând, Comisia susține că dosarul său conține elemente care confirmă că reclamanta exercita în mod efectiv o
influență decisivă asupra comportamentului Agroexpansión. Aceasta arată în special că domnul T. fusese numit membru al consiliului
de administrație al acesteia din urmă pentru a reprezenta în acest consiliu interesele grupului Dimon și că, în raport cu
importanța funcțiilor sale în cadrul acestui grup, nu este plauzibil că acesta nu a informat niciodată reclamanta cu privire
la „rapoartele de activitate” și la „rapoartele de pe teren” menționate în considerentul (379) al deciziei atacate. Comisia
adaugă că, pe lângă aceste rapoarte, din diferitele scrisori enunțate în acest considerent reiese că reclamanta era informată
de Agroexpansión cu privire la practicile ilegale în cauză. În sfârșit, alte documente menționate în același considerent ar
demonstra în mod clar că reclamanta exercita o influență decisivă asupra anumitor activități comerciale esențiale ale Agroexpansión,
precum negocierea și executarea unor contracte cu Cetarsa și cu Deltafina, și că era informată de filiala sa cu privire la
condițiile de achiziție și la cadrul juridic în vigoare în sectorul tutunului brut din Spania.

Aprecierea Tribunalului
Trebuie amintit că dreptul concurenței vizează activitățile întreprinderilor (Hotărârea Curții din 7 ianuarie 2004, Aalborg
Portland și alții/Comisia, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P și C‑219/00 P, Rec., p. I‑123, punctul
59) și că noțiunea de întreprindere cuprinde orice entitate care exercită o activitate economică, independent de statutul
juridic al acestei entități și de modul său de finanțare (Hotărârea Curții din 28 iunie 2005, Dansk Rørindustri și alții/Comisia,
C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P‑C‑208/02 P și C‑213/02 P, Rec., p. I‑5425, punctul 112).
Jurisprudența a precizat de asemenea că noțiunea de întreprindere, plasată în acest context, trebuie să fie înțeleasă în sensul
că desemnează o unitate economică, chiar dacă, din punct de vedere juridic, această unitate economică este constituită din
mai multe persoane fizice sau juridice (Hotărârea Curții din 14 decembrie 2006, Confederación Española de Empresarios de Estaciones
de Servicio, C‑217/05, Rec., p. I‑11987, punctul 40, și Hotărârea Tribunalului din 15 septembrie 2005, DaimlerChrysler/Comisia,
T‑325/01, Rec., p. II‑3319, punctul 85).
În cazul în care o astfel de entitate economică încalcă normele privind concurența, răspunderea pentru această încălcare revine
întreprinderii respective, potrivit principiului răspunderii personale (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 8 iulie
1999, Comisia/Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Rec., p. I‑4125, punctul 145, Hotărârea Curții din 16 noiembrie 2000, Cascades/Comisia,
C‑279/98 P, Rec., p. I‑9693, punctul 78, precum și Hotărârea Curții din 11 decembrie 2007, ETI și alții, C‑280/06, Rep., p. I‑10893,
punctul 39).
În ceea ce privește problema referitoare la împrejurările în care o persoană juridică ce nu este autoarea încălcării poate
fi totuși sancționată, dintr‑o jurisprudență constantă rezultă că comportamentul unei filiale poate fi imputat societății‑mamă
în special atunci când filiala nu își stabilește în mod autonom comportamentul pe piață, ci aplică, în esență, instrucțiunile
care îi sunt date de societatea‑mamă, (Hotărârea Curții Imperial Chemical Industries/Comisia, punctul 29 de mai sus, punctele
132 și 133, Hotărârea Curții din 14 iulie 1972, Geigy/Comisia, 52/69, Rec., p. 787, punctul 44, și Hotărârea Curții din 21
februarie 1973, Europemballage și Continental Can/Comisia, 6/72, Rec., p. 215, punctul 15), având în vedere, mai ales, legăturile
economice, organizatorice și juridice care unesc cele două entități juridice (a se vedea, prin analogie, Hotărârile Dansk
Rørindustri și alții/Comisia, punctul 89 de mai sus, punctul 117, și ETI și alții, punctul 91 de mai sus, punctul 49).
Astfel, într‑o asemenea situație, societatea‑mamă și filiala sa fac parte din aceeași unitate economică și, prin urmare, formează
o singură întreprindere, în sensul jurisprudenței menționate la punctele 89 și 90 de mai sus. În consecință, nu o relație
de instigare privind încălcarea între societatea‑mamă și filiala sa, nici, cu atât mai puțin, o implicare a celei dintâi în
respectiva încălcare, ci faptul că acestea constituie o singură întreprindere în sensul articolului 81 CE permite Comisiei
să adreseze societății‑mamă a unui grup de societăți decizia prin care se aplică amenzi (Hotărârea Tribunalului din 12 decembrie
2007, Akzo Nobel și alții/Comisia, T‑112/05, Rep., p. II‑5049, punctul 58).
Reiese de asemenea din jurisprudență că nu este posibilă simpla constatare de către Comisie a faptului că societatea‑mamă
este în măsură să exercite o influență decisivă asupra comportamentului filialei sale, ci aceasta trebuie de asemenea să verifice
dacă această influență a fost exercitată efectiv (a se vedea în acest sens Hotărârile Imperial Chemical Industries/Comisia,
punctul 29 de mai sus, punctul 137, și AEG‑Telefunken/Comisia, punctul 29 de mai sus, punctul 50).
În cazul particular în care o societate‑mamă deține 100 % din capitalul filialei sale care a săvârșit o încălcare a normelor
de concurență, pe de o parte, această societate‑mamă poate exercita o influență decisivă asupra comportamentului acestei filiale
(a se vedea în acest sens Hotărârea Imperial Chemical Industries/Comisia, punctul 29 de mai sus, punctele 136 și 137) și,
pe de altă parte, există o prezumție relativă potrivit căreia societatea‑mamă respectivă exercită în mod efectiv o influență
decisivă asupra comportamentului filialei sale (a se vedea în acest sens Hotărârile AEG‑Telefunken/Comisia, punctul 29 de
mai sus, punctul 50, și PVC II, punctul 29 de mai sus, punctele 961 și 984).
În aceste condiții, este suficient să se dovedească de către Comisie că întregul capital al unei filiale este deținut de societatea‑mamă
a acesteia pentru a prezuma că aceasta din urmă exercită o influență decisivă asupra politicii comerciale a acestei filiale.
Ulterior, Comisia va putea să considere societatea‑mamă răspunzătoare în solidar pentru plata amenzii aplicate filialei sale,
cu excepția cazului în care această societate‑mamă, căreia îi revine obligația de a răsturna această prezumție, prezintă elemente
de probă suficiente de natură să demonstreze că filiala sa se comportă în mod autonom pe piață (a se vedea în acest sens Hotărârea
Stora Kopparbergs Bergslags/Comisia, punctul 29 de mai sus, punctul 29).
Deși este adevărat că, la punctele 28 și 29 din Hotărârea Stora Kopparbergs Bergslags/Comisia, punctul 29 de mai sus, în afara
deținerii a 100 % din capitalul filialei, Curtea a amintit alte împrejurări, precum necontestarea influenței exercitate de
societatea‑mamă asupra politicii comerciale a filialei sale și reprezentarea comună a celor două societăți în cursul procedurii
administrative, nu este mai puțin adevărat că astfel de împrejurări nu au fost evidențiate de Curte decât în scopul de a expune
ansamblul elementelor pe care Tribunalul își întemeiase raționamentul, iar nu pentru a condiționa punerea în aplicare a prezumției
menționate la punctul 95 de mai sus de prezentarea unor indicii suplimentare referitoare la exercitarea în mod efectiv a unei
influențe a societății‑mamă (Hotărârea Tribunalului din 8 octombrie 2008, Schunk și Schunk Kohlenstoff‑Technik/Comisia, T‑69/04,
Rep., p. II‑2567, punctul 57).
În sfârșit, trebuie precizat că prezumția întemeiată pe deținerea întregului capital se poate aplica nu numai în cazul în
care există o relație directă între societatea‑mamă și filiala sa, ci și în cazuri, precum cel din speță, în care această
relație este indirectă, printr‑o filială interpusă.
Pe de altă parte, trebuie amintit că, potrivit articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, Comisia poate aplica,
prin decizie, amenzi întreprinderilor care au săvârșit o încălcare a articolului 81 alineatul (1) CE care nu pot depăși 10 %
din cifra de afaceri totală din exercițiul financiar precedent pentru fiecare dintre întreprinderile care au participat la
încălcare. Aceeași indicație figura la articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17.
Cifra de afaceri menționată de aceste dispoziții se raportează, potrivit unei jurisprudențe constante referitoare la articolul
15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17, la cifra de afaceri globală a întreprinderii în cauză (Hotărârea Curții din 7 iunie
1983, Musique Diffusion française și alții/Comisia, 100/80-103/80, Rec., p. 1825, punctul 119, Hotărârea Tribunalului din
29 aprilie 2004, Tokai Carbon și alții/Comisia, T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01-T‑246/01, T‑251/01 și T‑252/01, Rec., p. II‑1181,
punctul 367, și Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2004, JFE Engineering și alții/Comisia, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 și T‑78/00,
Rec., p. II‑2501, punctul 533), și anume întreprinderea căreia i‑a fost imputată încălcarea și care, ca urmare a acestui fapt,
a fost declarată răspunzătoare (Hotărârea Tribunalului din 20 martie 2002, ABB Asea Brown Boveri/Comisia, T‑31/99, Rec., p. II‑1881,
punctul 181, și Hotărârea Tribunalului din 4 iulie 2006, Hoek Loos/Comisia, T‑304/02, Rec., p. II‑1887, punctul 116).
În ceea ce privește noțiunea „exercițiu financiar precedent” care figurează la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul
nr. 1/2003, aceasta trebuie interpretată în sensul că vizează exercițiul financiar care precedă adoptarea deciziei Comisiei,
cu excepția situațiilor speciale în care cifra de afaceri din acest ultim exercițiu financiar nu oferă nicio indicație utilă
cu privire la situația economică reală a întreprinderii în cauză și la nivelul adecvat al amenzii care trebuie să îi fie aplicată
acesteia (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 7 iunie 2007, Britannia Alloys & Chemicals/Comisia, C‑76/06 P, Rep.,
p. I‑4405, punctele 25, 29 și 30), situație care nu se regăsește în speță.
Rezultă că problema care se ridică în cadrul prezentului motiv este de a se stabili dacă în mod întemeiat Comisia a considerat
că, în speță, întreprinderea în cauză era constituită din Agroexpansión și din societatea care se afla la conducerea grupului
din care aceasta făcea parte, și anume reclamanta. În cazul unui răspuns afirmativ la această întrebare, trebuie să se concluzioneze
că, având în vedere principiile amintite la punctele 99-101 de mai sus, în mod întemeiat Comisia a ținut seama, în considerentele
(442) și (446) ale deciziei atacate, de cifra de afaceri consolidată realizată de reclamantă în 2003 pentru aplicarea limitei
menționate mai sus de 10 % din cifra de afaceri.
În vederea examinării problemei menționate, trebuie să se stabilească, mai întâi, care sunt criteriile pe care Comisia le‑a
utilizat în decizia atacată pentru a stabili în sarcina unei societăți‑mamă răspunderea pentru încălcarea săvârșită de filiala
sa, precum și conformitatea lor cu principiile consacrate în materie de jurisprudență și, în continuare, să se verifice dacă
Comisia a aplicat în mod corect aceste criterii pentru a decide că Agroexpansión și reclamanta constituiau o entitate economică
unică.
Cu privire la criteriile utilizate de Comisie în decizia atacată pentru a stabili în sarcina unei societăți‑mamă răspunderea
pentru încălcarea săvârșită de filiala sa
Din decizia atacată reiese că, pentru a stabili în sarcina unei societăți‑mamă răspunderea pentru încălcarea săvârșită de
filiala sa și, în consecință, pentru ca aceasta să se numere, împreună cu filiala, printre destinatarii deciziei menționate
și în scopul de a o declara răspunzătoare în solidar cu filiala sa pentru plata amenzii aplicate acesteia din urmă, Comisia
a adoptat următorul raționament.
Comisia a pornit de la premisa potrivit căreia o astfel de imputare este posibilă atunci când societatea‑mamă și filiala sa
fac parte din aceeași unitate economică și, în consecință, constituie o singură întreprindere în sensul articolului 81 CE
[a se vedea considerentul (374) al deciziei atacate].
Elementul central pe care s‑a întemeiat Comisia pentru a stabili că societatea‑mamă și filiala acesteia se găsesc într‑o asemenea
situație este lipsa autonomiei filialei în ceea ce privește comportamentul său pe piață [a se vedea considerentul (371) al
deciziei atacate], această lipsă a autonomiei reprezentând expresia exercitării unei „influențe decisive” de către societatea‑mamă
asupra comportamentului filialei sale [a se vedea considerentele (18), (372), (373), (378), (380), (381), (383), (391), (392),
(397), (399), (400), (422) și (441) ale deciziei atacate].
În această privință, Comisia a considerat că nu putea numai să constate că societatea‑mamă avea posibilitatea de a exercita
o influență decisivă asupra comportamentului filialei sale și că îi revenea sarcina să demonstreze că această influență fusese
efectiv exercitată [a se vedea în special considerentele (18), (376), (384), (391), (392), (397), (399) și (400) ale deciziei
atacate].
Astfel, în special din considerentul (384) al deciziei atacate reiese că, dacă Comisia a apreciat că nu era necesar să stabilească
în sarcina Sepi răspunderea pentru încălcarea săvârșită de Cetarsa, din al cărei capital deținea însă aproape 80 %, aceasta
se datora faptului că din dosarul Comisiei nu reieșea niciun element care să permită să se stabilească că aceasta din urmă
nu își determina în mod autonom comportamentul pe piață.
De asemenea, din considerentul (18) al deciziei atacate reiese că motivul pentru care Comisia nu a apreciat nici Universal,
nici filiala acesteia deținută în proporție de 100 %, Universal Leaf, răspunzătoare pentru comportamentul ilicit al filialei
acesteia deținute în proporție de 90 %, Taes, este că aceasta nu dispunea de probe suficiente în sensul că Universal și Universal
Leaf ar fi exercitat efectiv o influență decisivă asupra acesteia din urmă.
Comisia a aplicat aceleași principii în cazul societăților‑mamă ale WWTE, în ceea ce privește perioada anterioară lunii mai
1998. Astfel, inițial, Comisia a intenționat să demonstreze că respectivele societăți‑mamă exercitau un control comun asupra
WWTE împreună cu președintele acesteia și cu doi membri ai familiei sale, lăsând astfel să se înțeleagă că acestea erau în
măsură să exercite o influență decisivă asupra comportamentului societății menționate [a se vedea considerentele (388)-(391)
ale deciziei atacate]. Ulterior, pe baza unei serii de elemente precizate în considerentul (391) al deciziei atacate, Comisia
a încercat să dovedească faptul că respectivele societăți‑mamă exercitau în mod efectiv o astfel de influență asupra comportamentului
WWTE [a se vedea considerentele (391), (392) și (400) ale deciziei atacate].
Pe de altă parte, Comisia a arătat că, în cazul particular în care o societate‑mamă deține totalitatea capitalului filialei
sale, se putea prezuma, potrivit jurisprudenței, că societatea‑mamă exercita efectiv o influență decisivă asupra comportamentului
filialei [a se vedea considerentul (372) al deciziei atacate].
Totuși, în speță, pentru a stabili în sarcina societăților‑mamă care se găsesc într‑o astfel de situație răspunderea pentru
încălcarea săvârșită de filiala lor, Comisia a ales să nu se limiteze numai la această prezumție, ci să se bazeze și pe elemente
de fapt de natură să dovedească exercitarea efectivă de către aceste societăți‑mamă a unei influențe decisive asupra filialei
lor și, în consecință, să confirme prezumția menționată [a se vedea în special considerentele (372), (375), (376) și (378)
ale deciziei atacate].
Astfel, din considerentul (18) al deciziei atacate reiese în mod expres că, dacă Comisia nu a atribuit societății‑mamă de
bază și societății‑mamă intermediare ale Deltafina, respectiv Universal și Universal Leaf, răspunderea pentru comportamentul
ilicit al filialei lor, în pofida faptului că acestea o controlau în proporție de 100 %, aceasta se datorează faptului că
ea nu dispunea de probe suficiente pentru a demonstra că respectivele societăți‑mamă exercitau în mod efectiv o influență
decisivă asupra filialei. În același sens trebuie interpretat și considerentul (376) al deciziei atacate, chiar dacă are o
redactare puțin ambiguă. Mai exact, deși este adevărat că în acest considerent Comisia declară că dosarul său nu conține „nicio
indicație cu privire la participarea materială a Universal [...] și a Universal Leaf la faptele examinate în [decizia atacată]”,
totuși, coroborată cu considerentul (18) al acestei decizii și reintegrată în contextul său, această declarație nu poate fi
interpretată în sensul că motivul pentru care Comisia nu a reținut răspunderea acestor două societăți‑mamă – sau a vreunei
alte societăți‑mamă – este lipsa implicării acestora în încălcare.
De asemenea, din considerentul (18) al deciziei atacate reiese tot în mod expres că motivul pentru care Comisia nu a considerat
Intabex răspunzătoare pentru comportamentul ilicit al Agroexpansión, deși o controla în proporție de 100 %, îl constituie
lipsa de probe suficiente cu privire la exercitarea efectivă de către prima a unei influențe decisive asupra celei de a doua,
participarea sa în cadrul acesteia fiind de natură pur financiară [a se vedea de asemenea considerentul (376) al deciziei
atacate].
În schimb, tocmai faptul că, în perioada ulterioară lunii mai 1998, s‑a pretins că existau astfel de probe în ceea ce privește
societățile‑mamă ale WWTE, care se adăugau la deținerea de către primele a totalității – sau, numai pentru câteva luni, a
cvasitotalității – capitalului celei de a doua, a determinat Comisia să stabilească răspunderea pentru încălcare în sarcina
acestor societăți‑mamă [a se vedea în special considerentele (375), (393), (396) și (398) ale deciziei atacate].
Comisia a înțeles să aplice aceeași metodă în cazul reclamantei. Astfel, pentru a o declara pe aceasta din urmă răspunzătoare
pentru comportamentul ilicit al Agroexpansión începând cu al doilea semestru al anului 1997, aceasta nu s‑a limitat să se
întemeieze pe prezumția rezultată din faptul că, de la acel moment, reclamanta deținea totalitatea capitalului Agroexpansión
[a se vedea considerentele (375), (377) și (378) ale deciziei atacate], ci a ținut seama și de anumite elemente suplimentare
care ar demonstra că aceasta exercita în mod efectiv o influență decisivă asupra comportamentului aceleiași societăți [a se
vedea considerentele (375) și (378)-(380) ale deciziei atacate].
Acest lucru poate fi dedus în special din a doua teză a considerentului (378) al deciziei atacate, chiar dacă în această teză
se arată că respectivele elemente suplimentare confirmă că reclamanta era „în măsură” să exercite o asemenea influență (a
se vedea punctul 33 de mai sus). Este adevărat că, astfel cum recunoaște însăși Comisia în răspunsul la o întrebare scrisă
adresată de Tribunal, această teză ar fi putut fi „formulată mai clar”. Cu toate acestea, coroborată cu considerentele (372)
și (377) ale deciziei atacate, precum și cu prima teză a considerentului (378) al aceleiași decizii, teza respectivă poate
fi interpretată numai în sensul arătat la punctul 116 de mai sus.
În sfârșit, Comisia a examinat dacă puteau fi admise argumentele prezentate de filialele în cauză (și/sau de societățile‑mamă
ale acestora) în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile în scopul de a dovedi că acestea aveau un comportament autonom
pe piață [a se vedea în special considerentele (381) și (399) ale deciziei atacate]. Astfel, în ceea ce privește argumentele
invocate de reclamantă, Comisia le‑a respins ca neconcludente, arătând în special că „existența unei conduceri locale a filialei
sale spaniole nu [excludea] posibilitatea [reclamantei] de a exercita o influență decisivă asupra aceleiași filiale” [considerentul
(381) al deciziei atacate].
Trebuie să se precizeze că Comisia a reținut metoda prezentată la punctele 105-107, 111 și 112 de mai sus nu numai pentru
societățile‑mamă de bază, ci și pentru societățile‑mamă intermediare, astfel cum demonstrează – în ceea ce le privește pe
cele din urmă – cazul Universal Leaf, cel al Intabex, al SCTC și al TCLT.
Trebuie adăugat că metoda amintită – indiferent de aspectul dacă aceasta a fost corect aplicată în cazul reclamantei, aspect
care va fi examinat în cele ce urmează – este pe deplin conformă cu principiile stabilite de jurisprudența în materie, astfel
cum au fost amintite la punctele 89-98 de mai sus.
Desigur, în ceea ce privește cazul particular în care o societate‑mamă deține totalitatea capitalului filialei sale care a
săvârșit o încălcare a normelor privind concurența, Comisia nu s‑a întemeiat exclusiv pe prezumția consacrată de jurisprudență
(a se vedea punctele 95 și 96 de mai sus) pentru a demonstra că societatea‑mamă exercita în mod efectiv o influență decisivă
asupra politicii comerciale a filialei sale, ci a ținut seama și de alte elemente de fapt prin care se urmărește confirmarea
exercitării influenței.
Totuși, procedând astfel, Comisia nu a făcut decât să sporească standardul de probațiune necesar pentru a considera dovedită
îndeplinirea condiției privind exercitarea efectivă a unei influențe decisive, cu respectarea pe deplin a noțiunii fundamentale
de unitate economică, care se află la baza întregii jurisprudențe referitoare la imputabilitatea răspunderii pentru încălcări
persoanelor juridice care constituie aceeași întreprindere.
Trebuie precizat că, în cazul în care, într‑o cauză care are ca obiect o încălcare ce implică mai multe întreprinderi diferite,
Comisia adoptă, în cadrul stabilit de jurisprudență, o anumită metodă pentru a determina dacă se impune să se rețină atât
răspunderea filialelor care au săvârșit în mod efectiv această încălcare, cât și a societăților‑mamă ale acestora, cu excepția
unor împrejurări speciale, Comisia trebuie să se întemeieze în acest scop pe aceleași criterii în cazul tuturor acestor întreprinderi.
Astfel, Comisia este obligată să respecte principiul egalității de tratament, care, potrivit unei jurisprudențe constante,
impune ca situații comparabile să nu fie tratate în mod diferit și ca situații diferite să nu fie tratate în același mod,
cu excepția cazului în care un astfel de tratament este justificat în mod obiectiv (Hotărârea Curții din 13 decembrie 1984,
Sermide, 106/83, Rec., p. 4209, punctul 28, și Hotărârea Tribunalului din 14 mai 1998, BPB de Eendracht/Comisia, T‑311/94,
Rec., p. II‑1129, punctul 309). Se impune constatarea că, de altfel, Comisia împărtășește acest punct de vedere atunci când,
în considerentul (384) al deciziei atacate, arată că, „deși împrejurările concrete care [o] pot determina […] să considere
o societate‑mamă răspunzătoare pentru comportamentul filialei sale pot varia de la un caz la altul, nu poate fi vorba totuși
despre o încălcare a principiului nediscriminării atât timp cât principiile răspunderii sunt aplicate în mod coerent”.
Cu privire la existența unei entități economice unice între reclamantă și Agroexpansión
Trebuie să se examineze dacă Comisia a aplicat în mod corect criteriile prezentate la punctele 105-107, 111 și 112 de mai
sus pentru a reține existența unei entități economice unice constituite din reclamantă și din Agroexpansión începând cu al
doilea semestru al anului 1997 și, în consecință, pentru a o considera pe prima răspunzătoare în solidar pentru încălcare,
precum și pentru plata amenzii, și pentru a le include pe acestea printre destinatarii deciziei atacate.
Este cert că, în cursul perioadei cuprinse între 18 noiembrie 1997 și data adoptării deciziei atacate, reclamanta deținea,
prin intermediul Intabex, totalitatea capitalului Agroexpansión. Nu se poate contesta, așadar, că, în toată această perioadă,
reclamanta era în măsură să exercite o influență decisivă asupra comportamentului acesteia din urmă (a se vedea punctul 95
de mai sus).
În consecință, trebuie să se verifice dacă, în aceeași perioadă, a fost îndeplinită și condiția referitoare la exercitarea
efectivă de către reclamantă a unei influențe decisive, astfel cum pretinde Comisia.
În această privință, trebuie amintit că, în cazul filialelor controlate integral de societățile‑mamă ale acestora, Comisia
a ales să nu se limiteze la a se întemeia pe prezumția menționată la punctele 95, 96 și 111 de mai sus pentru a stabili în
sarcina societăților‑mamă răspunderea pentru încălcările săvârșite de filialele lor, ci să țină seama și de elemente suplimentare
care demonstrează exercitarea efectivă a unei influențe decisive (a se vedea punctele 112-117 de mai sus).
Trebuie să se examineze, așadar, dacă elementele reținute de Comisie în decizia atacată, care se adaugă la deținerea de către
reclamantă a totalității capitalului Agroexpansión, dovedesc corespunzător cerințelor legale că, în cursul perioadei examinate,
prima exercita efectiv o influență decisivă asupra comportamentului celei de a doua. Aceste elemente sunt menționate în considerentul
(379) al deciziei atacate, precum și în notele de subsol 303-305 din această decizie. În esență, este vorba despre diferite
rapoarte și scrisori provenite de la Agroexpansión și, potrivit Comisiei, destinate reclamantei.
În cazul unui răspuns afirmativ, va trebui să se verifice dacă afirmațiile reclamantei, astfel cum sunt reproduse la punctele
83 și 84 de mai sus, permit infirmarea acestei concluzii.
–       Cu privire la „rapoartele de activitate” și la „rapoartele de pe teren”
Comisia invocă o serie de „rapoarte de activitate” și de „rapoarte de pe teren” redactate de Agroexpansión, arătând în special
că acestea menționau adesea practicile ilegale în cauză. Rapoartele amintite, care sunt în număr de 14 și acoperă perioada
cuprinsă între decembrie 1998 și mai 2001, sunt enumerate în nota de subsol 303 din decizia atacată.
Mai întâi, trebuie arătat că rapoartele menționate conțin informații detaliate nu numai cu privire la diverse aspecte ale
activităților comerciale desfășurate de Agroexpansión, precum derularea campaniilor de achiziție de tutun brut (cantitățile
achiziționate, prețul de achiziție etc.), cantitățile de tutun brut procesate și contractele încheiate cu Cetarsa pentru treierarea
unei părți din tutunul său, cu privire la modificările legislative din sectorul tutunului și la reuniunile desfășurate în
cadrul Anetab, precum și cu sindicatele agricole și cu grupurile de producători, ci – astfel cum se subliniază în considerentul
(379) al deciziei atacate – și cu privire la practicile ilegale în cauză.
În continuare, trebuie să se constate că din dosar reiese că rapoartele în cauză erau pregătite de domnul B. și erau adresate
membrilor consiliului de administrație al Agroexpansión.
În ceea ce privește acest din urmă aspect, trebuie să se arate că, în aceeași zi în care a dobândit totalitatea acțiunilor
Agroexpansión, reclamanta – acționând prin intermediul filialei sale deținute în proporție de 100 %, Intabex, care avea numai
o participație de natură pur financiară la Agroexpansión – a înlocuit trei dintre cei patru membri ai acestui consiliu de
administrație, desemnând pe aceste posturi în special două persoane (domnii G. și T.) care exercitau deja funcții în cadrul
unor alte societăți ale grupului Dimon. Astfel, la acel moment, domnul G. era de asemenea director executiv al Compañia de
Filipinas, SA, o filială a Intabex cu sediul în Spania și care își desfășura activitatea în producția de tutun negru, iar
domnul T. era de asemenea angajat al Dimon International Services și membru al consiliului de administrație al acestei societăți
(până în august 1998).
În acest context, trebuie subliniată în special importanța funcțiilor deținute de domnul T. în cadrul grupului Dimon. Astfel,
pe lângă faptul că fusese membru al consiliului de administrație al Agroexpansión pe întreaga perioadă care a succedat achiziționării
acesteia din urmă de către reclamantă și membru al consiliului de administrație al Dimon International Services până în 1998,
domnul T. a fost membru al consiliului de administrație al unor alte două societăți din grupul Dimon, și anume Intabex Holding
Worldwide, SA (din 1998 până în 1999) și LRH Travel Ltd (până în noiembrie 2000). În plus, astfel cum a subliniat reclamanta
în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile, acesta avea sarcina de a „contribui la integrarea grupului Intabex în grupul
Dimon”. La aceasta se adaugă faptul că, astfel cum se va explica în detaliu la punctul 152 de mai jos, din mai multe scrisori
din dosar reiese că Agroexpansión îl consulta pe domnul T. cu privire la aspecte referitoare la activitățile sale comerciale
sau îi solicita acordul înaintea adoptării anumitor decizii importante. Având în vedere aceste elemente, Comisia a considerat
în mod întemeiat că domnul T. acționa în numele societății‑mamă care se afla la conducerea grupului Dimon, respectiv reclamanta,
și avea un rol de intermediar între aceasta și Agroexpansión. Faptul că domnul T. ar fi avut un diferend cu reclamanta, care
ar fi determinat‑o pe aceasta din urmă ca, în august 1998, să îl elibereze din funcția sa de membru al consiliului de administrație
al Dimon International Services, nu este de natură să repună în discuție această concluzie. Astfel, de la acea dată, domnul
T. a continuat să fie nu numai angajat al acestei societăți, ci și membru al consiliului de administrație al Agroexpansión,
al Intabex Holding Worldwide și al LRH Travel.
Elementele prezentate la punctele 132-134 de mai sus demonstrează că reclamanta, prin intermediul membrilor pe care îi desemnase
în consiliul de administrație al Agroexpansión, și în special al domnului T., intenționa să supervizeze activitățile acesteia
și să facă astfel încât acestea să se dezvolte potrivit politicii comerciale a grupului Dimon. Prin urmare, chiar dacă, în
mod formal, „rapoartele de activitate” și „rapoartele de pe teren” în cauză erau transmise respectivilor membri și nu erau
transmise în mod direct reclamantei înseși, Comisia a apreciat în mod întemeiat, în considerentul (380) al deciziei atacate,
că această societate era informată cu privire la conținutul acestor rapoarte și îndeosebi cu privire la practicile ilegale
în cauză. Această constatare este confirmată de faptul, prezentat în considerentul (379) al deciziei atacate, că rapoartele
menționate erau traduse în mod sistematic din spaniolă în engleză, care este limba de lucru a reclamantei.
În sfârșit, trebuie arătat că este cert că reclamanta, care era în mod incontestabil în măsură să exercite o influență decisivă
asupra comportamentului Agroexpansión (a se vedea punctele 95 și 125 de mai sus), nu și‑a manifestat niciodată opoziția față
de practicile ilegale de care avusese astfel cunoștință, nici nu a adoptat față de filiala sa nicio măsură destinată să împiedice
continuarea participării sale la încălcare, în pofida riscului de a face obiectul unor investigații sau al unor acțiuni în
repararea prejudiciului formulate de terți, la care se expunea printr‑un astfel de comportament [a se vedea de asemenea considerentul
(382) al deciziei atacate]. Comisia putea să deducă în mod legitim că reclamanta aproba în mod tacit respectiva participare
și să considere că un astfel de mod de a acționa constituia un indiciu suplimentar al exercitării unei influențe decisive
asupra comportamentului filialei sale.
–       Cu privire la corespondența dintre Agroexpansión și reclamantă
Comisia se întemeiază și pe un anumit număr de scrisori care ar fi fost schimbate între Agroexpansión și reclamantă, arătând
că unele dintre acestea menționau practicile ilegale în cauză, că altele se refereau la contractele de procesare a tutunului
sau de vânzare de tutun procesat pe care reclamanta le încheiase cu Cetarsa și cu Deltafina și că altele priveau, într‑un
mod mai general, condițiile de achiziție a tutunului brut și cadrul legal aplicabil în Spania.
În ceea ce privește scrisorile care fac parte din prima dintre categoriile menționate la punctul 137 de mai sus, în considerentul
(379) al deciziei atacate, Comisia face trimitere, cu titlu de exemplu, la considerentele (168) și (179) și la notele de subsol
217 și 229 din această decizie.
În această privință, mai întâi, se impune constatarea că aceste scrisori fac efectiv trimitere la practicile ilegale în cauză.
Astfel, contrar celor pretinse de reclamantă, faxul trimis de domnul B. domnului D. (la Dimon International, o filială a grupului
Dimon stabilită în Statele Unite) la 14 decembrie 1998, menționată în considerentul (168) al deciziei atacate, nu avea ca
obiect exclusiv un contract de vânzare de tutun procesat încheiat între Agroexpansión și Deltafina, ci privea și respectivele
practici. Acest lucru reiese în mod clar din cel de al treilea paragraf al acestui fax, în care domnul B. arată următoarele:
„Imediat ce voi primi prețurile de la cele patru societăți, vă voi informa cu privire la acest aspect. Totuși, vă pot spune
deja că problemele care păreau atât de grave la momentul vizitei pe care ați efectuat‑o în Spania au dispărut, întrucât toate
societățile au stabilit un preț în jurul valorii convenite de 87 [pesetas espagnoles (ESP)] (aproximativ 2 sau 3 ESP) [pe
kilogram], acestea fiind prețurile oficiale, chiar dacă presupunem că Cetarsa a efectuat alte plăți către producători precum
noi.”
Trebuie arătat că, contrar a ceea ce lasă să se înțeleagă reclamanta, domnul D. nu era pur și simplu un angajat al departamentului
financiar al Dimon International, ci, printre altele, era și membru al consiliului de administrație al reclamantei.
Considerentul (179) al deciziei atacate se referă la un raport al domnului B. din data de 5 mai 1998, care era destinat domnului
T. și a cărui copie fusese trimisă prin fax în ziua anterioară de domnul B. celorlalți doi membri ai consiliului de administrație
al Agroexpansión. Trebuie să se constate că, în acest raport, care descrie derularea campaniei de achiziție de tutun din anul
1998, se arată în special că „Agroexpansión a contribuit în mod semnificativ la ajungerea la anumite acorduri între societăți
pentru a evita războiul prețurilor din anul [anterior]”, că „prețurile au fost negociate cu sindicatele și cu [grupurile de
producători de tutun]”, că, „pentru prima dată, […] [a fost evitat] războiul dintre întreprinderi și fiecare a putut achiziționa
cantitățile pe care le dorea” și că „negocierile cu [aceste grupuri] au fost dificile, dar toate întreprinderile și‑au menținut
punctul de vedere cu seriozitate și cu spirit de colaborare”. În raportul menționat se arată de asemenea că Agroexpansión
și WWTE s‑au angajat să achiziționeze aceleași cantități de tutun ca în anul anterior și că procesatorii au convenit să plătească
grupurilor de producători avansuri de 35 ESP/kg pentru soiul Virginia și de 45 ESP/kg pentru soiul Burley. În sfârșit, se
menționează „oportunitatea unor alte acorduri în viitor între procesatori”. Având în vedere aceste elemente, nu se poate contesta
că raportul din 5 mai 1998 făcea referire la practicile ilegale în cauză.
Această concluzie este valabilă și în ceea ce privește mesajul electronic trimis de domnul B. domnului S. la 30 octombrie
2000, la care face trimitere nota de subsol 217 din decizia atacată. Astfel, în acest mesaj, domnul B. începe prin a aminti
că, cu ocazia unei reuniuni organizate în cadrul Anetab, procesatorii discutaseră despre o majorare a prețurilor solicitată
de grupurile și de sindicatele de producători și conveniseră în unanimitate să nu o accepte. În continuare, domnul B. arată
că, cu ocazia unei reuniuni care a avut loc cu aceste grupuri și sindicate, procesatorii și‑au menținut poziția și i‑au informat
în mod clar că resping cererea de majorare cu 20 % pe care aceștia o prezentaseră.
În ceea ce privește mesajul electronic trimis de domnul B. domnului S. la 9 mai 2001, menționat în nota de subsol 229 din
decizia atacată, în acesta se arată că procesatorii s‑au reunit la sediul Anetab „pentru a pregăti discuțiile cu producătorii
cu privire la prețuri” și se face astfel referire în mod clar la faptul că procesatorii se înțelegeau cu privire la prețurile
de achiziție a tutunului brut.
În continuare, precum în cazul „rapoartelor de activitate” și al „rapoartelor de pe teren” citate anterior, trebuie să se
considere că Comisia a apreciat în mod întemeiat în considerentul (380) al deciziei atacate că reclamanta era informată cu
privire la conținutul documentelor menționate la punctele 140-144 de mai sus și, prin urmare, cu privire la practicile ilegale
în cauză, chiar dacă, în mod oficial, acestea nu îi erau adresate.
Astfel, în ceea ce privește raportul din data de 5 mai 1998 pe care domnul B. îl trimisese domnului T. (a se vedea punctul
142 de mai sus), s‑a explicat deja la punctul 134 de mai sus că acesta din urmă acționa în numele reclamantei și avea rolul
de intermediar între aceasta și Agroexpansión. În ceea ce privește faxul din 14 decembrie 1998 (a se vedea punctul 140 de
mai sus), care îi fusese trimis domnului D. la Dimon International, este suficient să se amintească că acesta din urmă era
în special membru al consiliului de administrație al reclamantei.
În ceea ce privește mesajele electronice din 30 octombrie 2000 și din 9 mai 2001 (a se vedea punctele 143 și 144 de mai sus),
acestea fuseseră trimise domnului S. Contrar a ceea ce lasă să se înțeleagă reclamanta, acesta din urmă nu era un simplu angajat
al Dimon International Services, ci ocupa o poziție de prim‑plan în cadrul grupului Dimon, astfel încât, precum în cazul domnului
T., Comisia avea dreptul să considere că acesta acționa în numele societății care se afla la conducerea grupului respectiv,
în cazul de față reclamanta. Astfel, Agroexpansión a arătat, în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile pe care reclamanta
a anexat‑o la cererea introductivă, că, din anul 2000, domnul S. „ocupa un post de coordonare a operațiunilor în Europa”.
De asemenea, în răspunsul din 18 martie 2002 la o solicitare de informații formulată de Comisie, pe care aceasta din urmă
a comunicat‑o Tribunalului ca urmare a unei întrebări scrise care îi fusese adresată în cadrul măsurilor de organizare a procedurii
(a se vedea punctul 69 de mai sus), Agroexpansión a precizat că domnul S. exercita funcția de „director regional al grupului
Dimon în Europa”. În plus, în raportul financiar anual referitor la anul fiscal încheiat la 30 iunie 2001 pe care aceasta
l‑a prezentat la U. S. Securities Exchange Commission (Comisia Americană privind Operațiunile Bursiere), reclamanta a arătat
că, din martie 1999, domnul S. ocupa în cadrul acesteia postul de „Senior Vice President‑Regional Director Europe”.
Anumite precizări conținute în mesajul electronic din 9 mai 2001 și în răspunsul dat de domnul S. la acest mesaj confirmă
din nou importanța rolului său în cadrul grupului Dimon. Astfel, în acest mesaj, domnul B. îl informează pe domnul S. și cu
privire la o reuniune pe care a avut‑o cu președintele Deltafina, în afara celei care avusese loc la sediul Anetab, pentru
a discuta despre două aspecte pe care le consideră „foarte importante” și îi aduce la cunoștință că acesta din urmă îi va
telefona cât mai curând posibil pentru a se ajunge la un acord cu privire la acest aspect. Prin mesajul electronic din aceeași
zi, domnul S. i‑a răspuns domnului B. că tocmai vorbise cu președintele Deltafina și că conveniseră să se întâlnească în foarte
scurt timp. Acesta i‑a comunicat de asemenea domnului B. că era de acord cu propunerile pe care i le făcuse în legătură cu
aspectele amintite mai sus.
În sfârșit, din lipsa oricărei reacții a reclamantei față de participarea Agroexpansión la încălcare, în condițiile în care
era astfel informată cu privire la acest aspect, Comisia putea să deducă în mod legitim că reclamanta aproba tacit comportamentul
ilegal al filialei sale și să considere că această aprobare constituia un indiciu suplimentar al exercitării unei influențe
decisive asupra comportamentului filialei (a se vedea punctul 136 de mai sus).
În ceea ce privește corespondența care face parte din a doua dintre categoriile menționate la punctul 137 de mai sus, aceasta
este identificată în nota de subsol 304 din decizia atacată. În esență, este vorba despre faxuri sau mesaje electronice schimbate
între domnul B., pe de o parte, și domnul T. sau S., pe de altă parte. Pentru motivele deja prezentate la punctele 134, 147
și 148 de mai sus, aceștia din urmă trebuie considerați ca acționând în numele reclamantei.
O parte din această corespondență privește un contract care datează din septembrie 1998 și care a fost renegociat în 2001
prin care anumite operațiuni de procesare a tutunului desfășurate de Agroexpansión au fost transferate Cetarsa. Din corespondența
menționată reiese în mod clar că acest contract a fost încheiat de domnul B. în numele și pe seama reclamantei și că aceasta
din urmă, prin intermediul domnilor T. și S., a exercitat în mod efectiv o influență decisivă asupra negocierilor cu privire
la respectivul contract.
Astfel, în faxul trimis domnului T. la 9 septembrie 1998, după ce a arătat că avusese recent mai multe întâlniri cu Cetarsa
pentru a încerca să soluționeze „problemele nerezolvate ale [reclamantei]”, domnul B. solicita în mod expres acordul domnului
T. cu privire la anumite condiții contractuale menționate în procesul‑verbal al uneia dintre întâlniri, anexat la acest fax.
Trebuie subliniat că, în respectivul proces‑verbal, domnul B. este identificat în mod expres drept reprezentant al reclamantei.
În același sens, trebuie arătat că, prin faxul din 14 septembrie 1998, domnul B. îl informează pe domnul T. că, „potrivit
indicațiilor [sale]”, a avut o nouă întâlnire cu Cetarsa și că au fost aduse modificări la contractul care urma să fie semnat
cu aceasta din urmă, în privința cărora solicită acordul domnului T. În faxul din 15 septembrie 1998, domnul B. îl informează
pe domnul T. că a comunicat Cetarsa propunerea de modificare pe care aceasta din urmă i‑o transmisese în ziua anterioară și
că acest procesator făcuse o contrapropunere. Domnul B. îl invită pe domnul T. să îi comunice dacă trebuie să o accepte. În
sfârșit, trebuie arătat că, în versiunea finală a contractului încheiat cu Cetarsa, pe care domnul B. a trimis‑o domnului
T. prin faxul din 18 septembrie 1998, reclamanta s‑a identificat în mod expres ca fiind una dintre cele două părți la contract
și l‑a identificat pe domnul B. ca reprezentant al său.
De asemenea, trebuie arătat că, în mesajul electronic din 3 aprilie 2001, domnul B. l‑a informat pe domnul S. cu privire la
derularea renegocierii contractului menționat la punctul 152 de mai sus, și‑a exprimat temerea că Cetarsa i‑ar putea pretinde
reclamantei aceleași condiții pe care le convenise cu domnul M., președintele Deltafina, în cadrul unui contract încheiat
cu acesta din urmă în numele Universal, și l‑a invitat, prin urmare, pe domnul S. să ia legătura cu domnul M. Din mesajul
electronic din ziua următoare adresat de domnul S. domnului B. reiese că primul a încercat efectiv să îl contacteze pe domnul
M.
În sfârșit, trebuie observat că, în mesajul electronic din 7 martie 2001, domnul B. îl informează pe domnul S. cu privire
la o întâlnire care, „astfel cum s‑a convenit la Camberley” (care este sediul Dimon International Services din Regatul Unit),
a avut loc în ziua anterioară cu un reprezentant al Cetarsa și în cursul căreia au discutat în special despre anumite aspecte
ale contractului în curs de renegociere cu aceasta din urmă.
O altă parte a corespondenței care se încadrează în cea de a doua dintre categoriile menționate la punctul 137 de mai sus
privește un contract prin care Deltafina achiziționează o mare parte din tutunul procesat de Agroexpansión. Astfel, în faxul
din 14 septembrie 1998, domnul T. îi solicită domnului B. să îi ofere precizări cu privire la anumite prețuri și la alte condiții
convenite în cadrul acestui contract. Prin faxul din aceeași zi, domnul B. i‑a furnizat precizări domnului T. De asemenea,
în faxul din 14 decembrie 1998 menționat la punctul 140 de mai sus, pe lângă referirile făcute la practicile ilegale în cauză,
domnul B. răspunde la o întrebare pe care domnul D. – care era în special membru al consiliului de administrație al reclamantei
– i‑o adresase cu privire la executarea acestui contract. În sfârșit, mesajul electronic din 9 mai 2001 menționat la punctele
144 și 147 de mai sus dovedește nu numai că reclamanta era informată cu privire la practicile respective, ci și că aceasta
exercita o influență asupra relațiilor comerciale dintre Agroexpansión și Deltafina.
În sfârșit, în ceea ce privește al treilea tip de corespondență dintre cele menționate la punctul 137 de mai sus, acesta este
detaliat în nota de subsol 305 din decizia atacată.
Este vorba despre mesaje electronice adresate de domnul B. domnului S. care, astfel cum Comisia precizează în considerentul
(379) al deciziei atacate, privesc, mai general, condițiile de achiziție a tutunului brut și cadrul normativ aplicabil în
Spania. Aceste mesaje sunt pertinente în măsura în care demonstrează că reclamanta, prin intermediul domnului S., urmărea
îndeaproape situația de pe piața spaniolă.
În ceea ce privește argumentul reclamantei potrivit căruia corespondența examinată la punctele 150-157 de mai sus nu are nicio
legătură cu achizițiile de tutun brut, acesta este lipsit de pertinență. Astfel, autonomia unei filiale în raport cu societatea‑mamă
a acesteia nu trebuie apreciată exclusiv din perspectiva activității sale în domeniul produselor vizate de încălcare. Astfel
cum s‑a arătat deja la punctul 92 de mai sus, pentru a determina dacă o filială își stabilește în mod autonom comportamentul
pe piață, trebuie luate în considerare toate elementele pertinente referitoare la legăturile organizatorice, economice și
juridice care unesc filiala și societatea‑mamă, care pot varia în funcție de fiecare caz în parte și nu pot face, așadar,
obiectul unei enumerări exhaustive.
–       Cu privire la argumentele invocate de reclamantă pentru a demonstra că Agroexpansión acționa în mod autonom pe piață
Mai întâi, trebuie arătat că reclamanta își întemeiază o mare parte din raționament pe teza potrivit căreia influența decisivă
pe care o societate‑mamă trebuie să o exercite pentru a se stabili în sarcina sa răspunderea pentru încălcarea săvârșită de
filiala sa trebuie să privească activități care sunt legate în mod direct de respectiva încălcare, în speță achiziția de tutun
brut. Or, pentru motivele prezentate la punctele 92 și 158 de mai sus, această teză nu poate fi primită.
Astfel, afirmația reclamantei potrivit căreia aceasta nu a instituit niciodată un mecanism de control al activităților de
achiziție de tutun brut ale Agroexpansión nu poate fi suficientă pentru a dovedi că aceasta din urmă acționa în mod autonom
pe piață. Aceeași situație se regăsește și în ceea ce privește afirmația sa potrivit căreia aceasta nu a dat niciodată vreun
ordin sau vreo instrucțiune Agroexpansión în ceea ce privește politica sa de achiziție sau reuniunile cu ceilalți procesatori
sau cu producătorii. Aceste afirmații sunt cu atât mai puțin concludente cu cât, astfel cum rezultă din documentele examinate
la punctele 150-155 de mai sus, reclamanta, prin intermediul domnului T. sau S., intervenea în mod activ în alte aspecte ale
politicii comerciale a Agroexpansión, și anume subcontractarea anumitor operațiuni de procesare a tutunului brut și vânzarea
tutunului procesat.
În continuare, în ceea ce privește împrejurarea potrivit căreia domnul B. și celelalte organe de conducere ale Agroexpansión
au fost menținuți pe posturi atunci când a fost achiziționată de Intabex, aceasta nu demonstrează în sine că Agroexpansión
acționa în mod autonom pe piață. Astfel, situația amintită nu rezulta dintr‑o decizie autonomă a acesteia din urmă, ci dintr‑o
alegere deliberată a reclamantei înseși, astfel cum aceasta a arătat în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile, care
era justificată prin lipsa de experiență în domeniul achiziției de tutun brut în Spania și prin obstacolul constituit de limbă.
Pe de altă parte, referitor la contractul de conducere, deși este adevărat că acesta îi conferă domnului B. competențe extinse
în ceea ce privește administrarea Agroexpansión și îndeosebi achizițiile de tutun brut, nu este mai puțin adevărat că la articolul
1 alineatul (1) din acesta se prevede în mod expres că domnul B. este obligat să acționeze cu respectarea, printre altele,
a „metodelor și a procedurilor care îi sunt impuse de consiliul de administrație [al Agroexpansión]”. În plus, la articolul
1 alineatul (2) din contractul de conducere se prevede obligația domnului B. de a „informa în mod constant și detaliat [acest
consiliu de administrație] cu privire la dezvoltarea activităților societății și [de a] pregăti și prezenta la datele și în
formatul care îi sunt indicate rapoartele pe care [respectivul] consiliu de administrație le‑ar putea solicita”. Este, așadar,
clar că, în exercitarea atribuțiilor sale, inclusiv a celor referitoare la achizițiile de tutun brut, domnul B. era supus
în continuare controlului exercitat de consiliul de administrație al Agroexpansión, precum și directivelor pe care acesta
i le putea adresa. La întrebarea adresată de Tribunal în ședință cu privire la acest subiect, reclamanta a admis de altfel
în mod expres că, precum în cazul oricărei alte societăți din Spania, consiliul de administrație al Agroexpansión avea competența
de a respinge, de a modifica sau de a anula deciziile directorului său general. Faptul, presupunându‑l dovedit, că, în practică,
acest consiliu de administrație nu a procedat niciodată în acest mod, nici nu a elaborat „metode” sau „proceduri” precum cele
avute în vedere mai sus nu schimbă cu nimic faptul că, contrar a ceea ce lasă să se înțeleagă reclamanta, domnul B. nu beneficia
de o totală libertate de acțiune în ceea ce privește administrarea societății, nici în ceea ce privește politica acesteia
de achiziție de tutun brut. Trebuie adăugat că atribuirea de competențe realizată în favoarea domnului B. în contractul de
conducere nu era cu nimic excepțională și nu deosebea cu nimic Agroexpansión de alte societăți de drept spaniol, contrar susținerilor
reclamantei. Astfel, este destul de obișnuit ca consiliul de administrație al unei societăți să nu se ocupe de activitățile
curente ale acesteia.
Având în vedere constatarea de la punctul 135 de mai sus, potrivit căreia reclamanta, prin intermediul membrilor pe care îi
desemnase în consiliul de administrație al Agroexpansión și în special al domnului T., superviza activitățile acesteia, argumentele
întemeiate pe contractul de conducere și competențele atribuite domnului B. nu pot fi convingătoare. În același sens, în ceea
ce privește, mai general, faptul că Agroexpansión dispune de propria sa conducere locală, trebuie să se considere, astfel
cum sugerează și Comisia, că nu dovedește, în sine, că aceasta își stabilește comportamentul pe piață în mod autonom în raport
cu societatea sa mamă. Astfel, în speță, deși, desigur, Agroexpansión se afla într‑o asemenea situație, nu este mai puțin
adevărat că aceasta acționa sub controlul reclamantei și că aceasta din urmă avea chiar un rol activ în anumite aspecte ale
politicii sale comerciale (a se vedea în special punctele 150-155 de mai sus).
În sfârșit, în ceea ce privește argumentul reclamantei potrivit căruia niciunul dintre cei patru membri ai consiliului de
administrație al Agroexpansión nu era simultan membru al propriului său consiliu de administrație sau al propriilor sale organe
de conducere, trebuie arătat că, deși suprapunerea organelor de conducere ale unei societăți‑mamă și ale filialei sale constituie
un indiciu al exercitării efective a unei influențe decisive, din lipsa unei astfel de suprapuneri nu se poate deduce că filiala
respectivă acționează în mod autonom pe piață. Trebuie adăugat că, astfel cum s‑a arătat deja la punctul 133 de mai sus, doi
dintre cei patru membri ai consiliului de administrație al Agroexpansión care fuseseră desemnați de reclamantă, atunci când
aceasta a achiziționat‑o prin intermediul Intabex, exercitau deja funcții importante în cadrul altor societăți ale grupului
Dimon.
Din ansamblul considerațiilor de mai sus rezultă că Comisia a decis în mod întemeiat în sensul existenței, de la 18 noiembrie
1997, a unei entități economice unice constituite din Agroexpansión și reclamantă și, în consecință, a considerat‑o pe aceasta
din urmă răspunzătoare pentru încălcare, precum și pentru plata amenzii și a menționat‑o printre destinatarii deciziei atacate.
Având în vedere principiile amintite la punctele 99-101 de mai sus, trebuie să se concluzioneze că, pentru a calcula plafonul
de 10 % prevăzut la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, tot în mod întemeiat, Comisia s‑a bazat pe cifra
de afaceri consolidată realizată de reclamantă în 2003, anul anterior celui în care a fost adoptată decizia atacată.
Primul motiv trebuie, așadar, respins ca nefondat.
2.
Cu privire la al cincilea motiv, întemeiat pe încălcarea obligației de motivare

Argumentele părților
În ședință, reclamanta a invocat un motiv nou, întemeiat pe încălcarea obligației de motivare. În susținerea respectivului
motiv, aceasta precizează, mai întâi, că din decizia atacată nu reieșea că elementele menționate în considerentul (379) al
acesteia erau menite să confirme prezumția de exercitare efectivă a unei influențe decisive rezultate din deținerea de către
ea a totalității capitalului Agroexpansión. Aceste elemente s‑ar referi, în realitate, la posibilitatea de a exercita o astfel
de influență. În continuare, din decizia atacată nu ar rezulta nici că Comisia considera că rapoartele și corespondența care
fuseseră transmise domnului T. erau destinate reclamantei. În sfârșit, în înscrisurile sale, pentru a dovedi acest din urmă
fapt, Comisia s‑ar fi întemeiat pe un document care nu a fost menționat în decizia atacată, și anume pe un fax trimis de domnul
B. domnului T. la 29 aprilie 1998.
Comisia arată că al cincilea motiv trebuie respins ca inadmisibil, întrucât este nou, și, în orice caz, ca nefondat.

Aprecierea Tribunalului
Se impune constatarea că numai în ședință reclamanta a invocat, pentru prima dată, un motiv întemeiat pe încălcarea obligației
de motivare. Totuși, această împrejurare nu atrage consecința că Tribunalul nu îl poate examina în speță. Astfel, în cadrul
unei acțiuni în anulare, motivul întemeiat pe lipsa motivării sau pe o motivare insuficientă a unui act constituie un motiv
de ordine publică care poate, chiar trebuie, să fie invocat din oficiu de instanța Uniunii și care, în consecință, poate fi
invocat de părți în orice stadiu al procedurii (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 13 decembrie 2001, Krupp
Thyssen Stainless și Acciai speciali Terni/Comisia, T‑45/98 și T‑47/98, Rec., p. II‑3757, punctul 125).
Potrivit unei jurisprudențe constante, motivarea impusă de articolul 253 CE trebuie să fie adaptată naturii actului în cauză
și trebuie să menționeze în mod clar și neechivoc raționamentul instituției care a emis actul, astfel încât să dea posibilitatea
persoanelor interesate să ia cunoștință de temeiurile măsurii luate, iar instanței competente, să își exercite controlul.
Cerința motivării trebuie apreciată în funcție de împrejurările cauzei, în special de conținutul actului, de natura motivelor
invocate și de interesul de a primi explicații propriu destinatarului sau altor persoane vizate în mod direct și individual
de acest act. Nu este obligatoriu ca motivarea să specifice toate elementele de fapt și de drept pertinente, în măsura în
care problema dacă motivarea unui act respectă condițiile impuse de articolul 253 CE trebuie să fie apreciată nu numai prin
prisma modului de redactare, ci și în raport cu contextul său, precum și cu ansamblul normelor juridice care reglementează
materia respectivă (a se vedea Hotărârea Curții din 2 aprilie 1998, Comisia/Sytraval și Brink’s France, C‑367/95 P, Rec.,
p. I‑1719, punctul 63 și jurisprudența citată, și Hotărârea Hoek Loos/Comisia, punctul 100 de mai sus, punctul 58).
De asemenea, potrivit unei jurisprudențe constante, atunci când o decizie în care este aplicat articolul 81 CE privește o
pluralitate de destinatari și se pune problema imputabilității încălcării, aceasta trebuie să cuprindă o motivare suficientă
în raport cu fiecare dintre destinatari, în special cu aceia dintre ei care, potrivit deciziei respective, trebuie să poarte
răspunderea pentru această încălcare (Hotărârea Tribunalului din 28 aprilie 1994, AWS Benelux/Comisia, T‑38/92, Rec., p. II‑211,
punctul 26, și Hotărârea din 27 septembrie 2006, Akzo Nobel/Comisia, T‑330/01, Rec., p. II‑3389, punctul 93).
În speță, din rezumatul părții din decizia atacată referitoare la destinatarii săi care figurează la punctele 27-37 de mai
sus, precum și din constatările de la punctele 104-119 de mai sus reiese că, în decizia atacată, Comisia a furnizat o justificare
suficientă a motivelor pentru care decisese să stabilească în sarcina reclamantei răspunderea pentru încălcarea săvârșită
de Agroexpansión. Făcând trimitere la jurisprudența Curții și a Tribunalului, Comisia a prezentat astfel principiile pe care
intenționa să le aplice pentru a stabili respectivii destinatari. În ceea ce o privește în special pe reclamantă, mai întâi,
Comisia a arătat că, începând cu al doilea semestru al anului 1997, aceasta deținea totalitatea capitalului Agroexpansión.
În continuare, ea a considerat că era dovedit că reclamanta exercita în mod efectiv o influență decisivă asupra comportamentului
Agroexpansión, întemeindu‑se în această privință nu numai pe prezumția rezultată din deținerea totalității capitalului filialei,
ci și pe anumite elemente suplimentare care confirmau această exercitare efectivă. În sfârșit, Comisia a considerat că niciunul
dintre argumentele invocate de reclamantă în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile nu permitea să se ajungă la o concluzie
contrară.
Desigur, a doua teză a considerentului (378) al deciziei atacate poate crea confuzie, întrucât arată că elementele suplimentare
descrise în considerentul următor confirmă „prezumția potrivit căreia [reclamanta] era în măsură să exercite o influență decisivă”.
Cu toate acestea, astfel cum s‑a arătat deja la punctul 117 de mai sus, din interpretarea coroborată a considerentelor (372)
și (377), precum și din prima teză a considerentului (378) al deciziei atacate reiese în mod clar că, în realitate, aceste
elemente erau menite să confirme prezumția potrivit căreia o societate‑mamă exercită în mod efectiv o influență decisivă asupra
comportamentului filialei sale în cazul în care deține totalitatea capitalului acesteia. Reclamanta are cu atât mai puțin
motive să pretindă că nu putea interpreta în acest sens decizia atacată, cu cât, în cererea introductivă, aceasta contestă
în mod expres că elementele respective confirmă că exercita o influență decisivă asupra Agroexpansión. Obiectul prezumției
stabilite de jurisprudență, menționată în considerentul (372) al deciziei atacate și amintită la punctele 95 și 96 de mai
sus, îl constituie în mod vădit exercitarea efectivă a unei astfel de influențe, iar nu posibilitatea de a o exercita.
Pe de altă parte, reclamanta nu poate pretinde în mod serios nici că, înainte să fi luat cunoștință de înscrisurile Comisiei,
nu putea înțelege că aceasta aprecia că domnul T. trebuia considerat ca acționând ca intermediar pentru ea. Astfel, pe de
o parte, cea mai mare parte a documentelor identificate în mod expres în notele de subsol 303 și 304 din decizia atacată și
pe care Comisia le descrie în această decizie în sensul că ar fi fost trimise reclamantei era adresată domnului T. Pe de altă
parte, atât în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile, cât și în cererea introductivă, reclamanta a prezentat observații
detaliate cu privire la rolul și la funcțiile domnului T. în cadrul grupului Dimon, insistând în special asupra faptului că
acesta nu fusese niciodată membru al consiliului său de administrație, al organelor sale de conducere sau al personalului
său.
În sfârșit, în ceea ce privește faxul din 29 aprilie 1998 adresat de domnul B. domnului T., este suficient să se arate că
acesta nu a fost utilizat de Tribunal ca element de probă pentru a valida concluzia Comisiei potrivit căreia reclamanta exercita
în mod efectiv o influență decisivă asupra comportamentului Agroexpansión, întrucât această împrejurare fusese demonstrată
corespunzător cerințelor legale prin elementele de probă menționate în considerentul (379) al deciziei atacate (a se vedea
punctele 128 și 130-158 de mai sus).
Rezultă că al cincilea motiv trebuie respins ca nefondat.
3.
Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea principiilor proporționalității și răspunderii personale

Argumentele părților
În cadrul celui de al doilea motiv, invocat cu titlu subsidiar în raport cu primul, reclamanta arată că Comisia a încălcat
principiile proporționalității și răspunderii personale, în măsura în care a considerat‑o răspunzătoare pentru încălcarea
săvârșită de Agroexpansión fără să fi demonstrat că luase parte în mod direct la aceasta, de exemplu, prin faptul că a dat
instrucțiuni specifice acestei filiale sau că a supervizat participarea sa la înțelegere. Reclamanta afirmă că faptul că o
societate‑mamă a primit „informații izolate” cu privire la practici restrictive pe care le‑a efectuat filiala sa nu poate
fi suficient pentru a se stabili în sarcina sa răspunderea pentru comportamentul ilicit al acesteia din urmă. Ar trebui să
se demonstreze cel puțin că aceasta era informată „în mod periodic și constant” sau „în detaliu” cu privire la încălcare.
Făcând trimitere la argumentele pe care le‑a dezvoltat în cadrul primului motiv, reclamanta repetă că nu avea cunoștință de
comunicările care îi fuseseră adresate de Agroexpansión și care conțineau informații cu privire la politica de achiziție a
acesteia din urmă sau la probele materiale ale practicilor ilegale în cauză.
Comisia consideră că al doilea motiv trebuie respins din aceleași rațiuni precum primul, de vreme ce constituie, în esență,
o repetare a acestuia.

Aprecierea Tribunalului
Mai întâi, trebuie respins argumentul reclamantei întemeiat pe faptul că Comisia nu a demonstrat că aceasta luase parte în
mod direct la încălcare, de exemplu, prin instrucțiuni date filialei sale să săvârșească această încălcare sau prin supervizarea
participării la încălcare a filialei menționate. Prin urmare, astfel cum s‑a arătat deja la punctul 93 de mai sus, nu o relație
de instigare privind încălcarea între societatea‑mamă și filiala sa, nici, cu atât mai puțin, o implicare a celei dintâi în
respectiva încălcare, ci faptul că acestea constituie o singură întreprindere în sensul articolului 81 CE permite Comisiei
să adreseze societății‑mamă a unui grup de societăți decizia prin care se aplică amenzi.
În continuare, trebuie amintit că, pentru a stabili răspunderea pentru încălcarea săvârșită de Agroexpansión în sarcina reclamantei,
Comisia nu s‑a întemeiat numai pe prezumția de exercitare efectivă a unei influențe decisive rezultată din deținerea totalității
capitalului filialei sale, ci și pe anumite elemente suplimentare care demonstrează o astfel de exercitare efectivă de către
reclamantă. Aceste elemente constau în corespondența și în diferitele rapoarte provenite de la Agroexpansión și care demonstrau
că reclamanta, prin intermediul domnului T., S. sau D., nu numai că era informată cu privire la practicile ilegale în cauză,
ci și – ceea ce ea omite să menționeze în cadrul prezentului motiv – intervenea în anumite relații comerciale dintre filiala
sa și Deltafina sau Cetarsa și urmărea îndeaproape situația de pe piața spaniolă (a se vedea punctele 130-158 de mai sus).
În sfârșit, nu se poate pretinde în mod serios că reclamantei i‑au fost comunicate numai „informații izolate” cu privire la
practicile ilegale în cauză. Astfel, se face referire la aceste practici în rapoartele de activitate ale Agroexpansión din
februarie, din martie, din aprilie și din octombrie 1999 și din ianuarie, din mai, din septembrie și din noiembrie 2000, în
raportul de pe teren al Agroexpansión din mai 2001, în faxul din 14 decembrie 1998 trimis de domnul B. domnului D. (a se vedea
punctul 140 de mai sus), în raportul domnului B. din 5 mai 1998 (a se vedea punctul 142 de mai sus) și în mesajele electronice
din 30 octombrie 2000 și din 9 mai 2001 adresate de domnul B. domnului S. (a se vedea punctul 143 și 144 de mai sus).
Având în vedere considerațiile de mai sus, al doilea motiv trebuie respins ca nefondat. Prin urmare, trebuie respinse concluziile
prin care se solicită anularea în parte a deciziei atacate.
4.
Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe încălcarea principiului protecției încrederii legitime

Argumentele părților
Reclamanta pretinde că Agroexpansión a încetat să participe la încălcare de îndată ce a intervenit Comisia și impută acesteia
din urmă faptul că a adus atingere încrederii sale legitime, întrucât, la momentul stabilirii cuantumului amenzii, a omis
să rețină această circumstanță atenuantă, conform punctului 3 din Liniile directoare și conform practicii sale decizionale.
Potrivit reclamantei, Comisia se poate abține să rețină o astfel de circumstanță atenuantă numai în cazul în care a avut loc
o încălcare intenționată a normelor de concurență.
Pe de altă parte, în replică, aceasta subliniază că nu a pus capăt încălcării înainte de data primelor intervenții ale Comisiei,
ci chiar în ziua în care acestea au avut loc, și anume la 3 octombrie 2001.
Comisia contestă argumentele invocate de reclamantă.
În duplică, făcând referire la afirmația reclamantei potrivit căreia încălcarea a încetat abia la 3 octombrie 2001 (a se vedea
punctul 187 de mai sus), Comisia solicită Tribunalului să aplice, în temeiul duratei încălcării, o majorare suplimentară de
5 % la cuantumul de plecare al amenzii. În această ipoteză, participarea reclamantei la încălcare ar fi avut astfel o durată
mai mare de cinci ani și șase luni.

Aprecierea Tribunalului
Trebuie amintit că, la stabilirea cuantumului amenzilor, Comisia trebuie să se conformeze, în principiu, propriilor Linii
directoare. Cu toate acestea, în Liniile directoare nu se arată că fiecare dintre circumstanțele atenuante enumerate la punctul
3 din aceste Linii directoare trebuie luată întotdeauna în considerare de Comisie în mod separat și aceasta nu este obligată
să acorde în mod automat o reducere suplimentară în acest temei, caracterul adecvat al unei eventuale reduceri a amenzii în
temeiul circumstanțelor atenuante trebuind să fie apreciat din punct de vedere global, ținând seama de ansamblul circumstanțelor
pertinente. Astfel, adoptarea Liniilor directoare nu a lipsit de relevanță jurisprudența anterioară potrivit căreia Comisia
dispune de o putere de apreciere care îi permite să ia sau să nu ia în considerare anumite elemente atunci când stabilește,
în special în funcție de circumstanțele din speță, cuantumul amenzilor pe care intenționează să le aplice. Astfel, în absența
din Liniile directoare a unei dispoziții imperative privind circumstanțele atenuante care pot fi avute în vedere, trebuie
să se considere că Comisia a păstrat o anumită marjă pentru a aprecia în mod global importanța unei eventuale reduceri a cuantumului
amenzilor în temeiul circumstanțelor atenuante (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 14 decembrie 2006, Raiffeisen Zentralbank
Österreich și alții/Comisia, T‑259/02-T‑264/02 și T‑271/02, Rec., p. II‑5169, punctul 473 și jurisprudența citată).
Potrivit punctului 3 a treia liniuță din Liniile directoare, „încetarea încălcării de îndată ce intervine Comisia (în special
atunci când desfășoară verificări)” este una dintre circumstanțele atenuante.
Totuși, potrivit unei jurisprudențe consacrate, această încetare nu poate, în mod logic, să constituie o circumstanță atenuantă
decât dacă există motive pentru a se presupune că întreprinderile în cauză au fost determinate să înceteze comportamentele
lor anticoncurențiale prin intervențiile în discuție, cazul în care încălcarea încetase deja anterior datei primelor intervenții
ale Comisiei nefiind acoperit de această dispoziție din Liniile directoare (Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2004, Dalmine/Comisia,
T‑50/00, Rec., p. II‑2395, punctele 328 și 329, confirmată în recurs de Hotărârea Curții din 25 ianuarie 2007, Dalmine/Comisia,
C‑407/04 P, Rep., p. I‑829, punctul 158).
Or, în speță, încălcarea a încetat la 10 august 2001, respectiv înaintea datei la care au avut loc primele verificări efectuate
de Comisie, în speță la 3 octombrie 2001. Prin urmare, astfel cum reiese din considerentul (432) al deciziei atacate, deși
procesatorii au declarat că înțelegerea lor încetase să existe la această din urmă dată, Comisia a reținut‑o pe prima drept
data încetării încălcării, pentru motivul că „ultima probă” de care dispunea era o reuniune din 10 august 2001, menționată
în considerentul (260) al deciziei atacate. Prin urmare, respectiva încetare nu poate constitui o circumstanță atenuantă în
vederea stabilirii cuantumului amenzii.
Trebuie adăugat că, deși Comisia considerase că încălcarea încetase în aceeași zi în care aceasta efectuase primele sale verificări,
în mod cu totul întemeiat, Comisia nu a reținut circumstanța invocată de reclamantă. Astfel, reducerea amenzii pentru încetarea
unei încălcări de îndată ce intervine Comisia nu poate fi automată, ci depinde de o evaluare a împrejurărilor cauzei de către
aceasta din urmă, în cadrul exercitării puterii sale de apreciere. În această privință, aplicarea punctului 3 a treia liniuță
din Liniile directoare în favoarea unei întreprinderi va fi întru totul adecvată într‑o situație în care caracterul anticoncurențial
al comportamentului în cauză nu este evident. În schimb, aplicarea acesteia ar fi mai puțin potrivită, în principiu, într‑o
situație în care comportamentul respectiv este în mod clar anticoncurențial, presupunând că a fost dovedit (Hotărârea Tribunalului
din 11 martie 1999, Aristrain/Comisia, T‑156/94, Rec., p. II‑645, punctul 138, și Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2004,
Mannesmannröhren‑Werke/Comisia, T‑44/00, Rec., p. II‑2223, punctul 281).
Or, în speță, nu exista nicio îndoială cu privire la caracterul anticoncurențial al comportamentului Agroexpansión. Astfel,
înțelegerea procesatorilor având ca obiect stabilirea prețurilor și împărțirea pieței [a se vedea considerentele (278)-(317)
ale deciziei atacate] corespunde unui tip de încălcare clasică și deosebit de gravă [a se vedea considerentele (409)-(411)
ale deciziei atacate] a dreptului concurenței și unui comportament a cărui ilegalitate a fost afirmată de Comisie în mai multe
rânduri de îndată ce aceasta a intervenit în materie. În plus, faptul că această înțelegere avea un aspect secret confirmă
că Agroexpansión era pe deplin conștientă de caracterul ilicit al comportamentului său.
Rezultă că al patrulea motiv trebuie respins ca nefondat.
În ceea ce privește cererea Comisiei prin care aceasta solicită aplicarea unei majorări suplimentare cu 5 % a cuantumului
de plecare al amenzii stabilite pentru Agroexpansión, în temeiul duratei încălcării, Tribunalul apreciază că aceasta nu trebuie
admisă. Astfel, arătând că încălcarea încetase la 3 octombrie 2001, iar nu la 10 august 2001, reclamanta intenționa nu atât
să conteste aprecierea duratei încălcării efectuată de Comisie, cât să răspundă la un argument formulat de aceasta din urmă
în memoriul în apărare și potrivit căruia luarea în considerare a celei de a doua date drept data încetării încălcării avusese
deja un efect favorabil asupra situației reclamantei.
5.
Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe încălcarea principiilor proporționalității și răspunderii personale, precum și
a articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003

Argumentele părților
În cadrul celui de al treilea motiv, invocat cu titlu subsidiar în raport cu primul, reclamanta, făcând trimitere la considerentul
(386) al deciziei atacate, arată că nu ar fi trebuit să fie considerată răspunzătoare pentru încălcarea săvârșită de Agroexpansión
în perioada anterioară datei de 18 noiembrie 1997 și că amenda trebuie să fie, așadar, redusă în consecință.
Reclamanta apreciază că, în ceea ce privește perioada menționată, amenda ar fi trebuit să fie calculată fără a aplica, în
scop de descurajare, vreun coeficient multiplicator la cuantumul de plecare al amenzii, întrucât, la acea dată, Agroexpansión
nu făcea parte dintr‑o multinațională.
În ceea ce privește perioada cuprinsă între 18 noiembrie 1997 și 10 august 2001, aceasta arată că amenda trebuie calculată
prin deducerea din cuantumul impus Agroexpansión la articolul 3 din decizia atacată a cuantumului care îi poate fi atribuit
în mod exclusiv pentru perioada anterioară datei de 18 noiembrie 1997.
Comisia recunoaște că valoarea amenzii pe care reclamanta este obligată să o plătească în solidar cu Agroexpansión ar trebui
să fie inferioară valorii totale a amenzii aplicate acesteia din urmă. Comisia respinge totuși argumentul reclamantei potrivit
căruia cuantumul amenzii ar trebui calculat cu excluderea aplicării, în scop de descurajare, a coeficientului multiplicator
pentru perioada anterioară datei de 18 noiembrie 1997. Aceasta apreciază că reclamanta ar trebui declarată răspunzătoare în
solidar cu Agroexpansión pentru plata amenzii până la concurența unei sume de 2 332 800 de euro, în timp ce aceasta din urmă
ar trebui să rămână răspunzătoare pentru plata cuantumului total al amenzii, și anume 2 592 000 de euro (din care 259 200
de euro cu titlu exclusiv). Comisia ajunge la cuantumul de 2 332 800 de euro ținând seama de faptul că reclamanta poate fi
considerată răspunzătoare pentru încălcare numai pentru o durată de aproximativ trei ani și nouă luni și prin majorarea, în
consecință, a cuantumului de plecare al amenzii, în ceea ce o privește pe reclamantă, cu numai 35 %.

Aprecierea Tribunalului
Trebuie să se constate că, astfel cum este cert și cum reiese din considerentul (386) al deciziei atacate, reclamanta nu putea
fi considerată răspunzătoare pentru încălcarea săvârșită de Agroexpansión pentru perioada anterioară datei de 18 noiembrie
1997, întrucât numai de la această din urmă dată cele două au constituit o unitate economică și, prin urmare, o întreprindere
în sensul articolului 81 CE. Întrucât solidaritatea pentru plata amenzii poate acoperi numai perioada încălcării în cursul
căreia societatea‑mamă și filiala sa constituiau o astfel de întreprindere, Comisia nu îi putea impune în mod întemeiat reclamantei
să plătească în solidar cu Agroexpansión totalitatea cuantumului aplicat acesteia din urmă, respectiv 2 592 000 de euro, și
anume un cuantum care se raportează la întreaga perioadă a încălcării. Prin urmare, al treilea motiv trebuie admis.
6.
Cu privire la stabilirea cuantumului final al amenzii
Decizia atacată trebuie, așadar, modificată, în măsura în care prin aceasta reclamanta este considerată răspunzătoare în solidar
cu Agroexpansión pentru plata cuantumului total al amenzii stabilite pentru aceasta din urmă.
În exercitarea competenței sale de fond, Tribunalul apreciază oportun să calculeze partea din acest cuantum pe care reclamanta
trebuie să o plătească în solidar cu Agroexpansión urmând raționamentul propus de Comisie în înscrisurile sale, și anume prin
reținerea metodei și a criteriilor pe care aceasta le‑a aplicat în decizia atacată pentru a stabili cuantumul amenzilor care
urmau să fie aplicate destinatarilor acesteia (a se vedea punctele 38-61 de mai sus).
Astfel, în primul rând, temeiul trebuie să fie același cuantum de plecare precum cel utilizat pentru Agroexpansión, și anume
3 600 000 de euro.
Mai întâi, faptul că reclamanta nu poate fi considerată răspunzătoare pentru încălcarea săvârșită în perioada anterioară datei
de 18 noiembrie 1997 nu are nicio incidență asupra calificării acestei încălcări drept „foarte gravă” [considerentele (408)-(414)
ale deciziei atacate].
În al doilea rând, acest fapt nu are nicio incidență nici în ceea ce privește luarea în considerare a „ponderii specifice”
a fiecărei întreprinderi și a impactului comportamentului său ilicit asupra concurenței [considerentul (415) al deciziei atacate].
Astfel, pe de o parte, acest aspect nu afectează cu nimic constatarea potrivit căreia „contribuția” procesatorilor la practicile
ilegale în cauză era în mare parte similară [considerentul (418) al deciziei atacate].
Pe de altă parte, acest fapt nu este de natură să repună în discuție temeinicia împărțirii procesatorilor în trei categorii
și a încadrării Agroexpansión în a doua dintre acestea (pentru care se prevede un cuantum de plecare de 1 800 000 de euro),
întrucât operațiunile respective au fost efectuate ținând seama de fiecare dintre procesatorii de pe piața achiziției de tutun
brut spaniol în 2001, ultimul an al încălcării [considerentele (419)-(421) ale deciziei atacate].
În al treilea rând, în ceea ce privește coeficientul multiplicator de 2 în scop de descurajare care s‑a aplicat cuantumului
de plecare al amenzii stabilite în sarcina Agroexpansión, utilizarea sa rămâne justificată în cadrul prezentului calcul, întrucât
are la bază mărimea și resursele globale ale întreprinderii în cauză în 2003, anul care precedă adoptarea deciziei atacate
[considerentele (422) și (423) ale deciziei atacate]. Astfel cum s‑a demonstrat mai sus la momentul examinării primului motiv,
în 2003, Agroexpansión și reclamanta formau împreună una și aceeași entitate economică și, prin urmare, o întreprindere unică.
În această privință, trebuie arătat că luarea în considerare a dimensiunii și a resurselor globale ale întreprinderii în cauză
pentru a asigura un efect descurajator al amenzii se explică prin impactul urmărit în ceea ce privește întreprinderea căreia
îi este aplicată, întrucât sancțiunea nu trebuie să fie neglijabilă în special din perspectiva capacității financiare a acesteia.
Pentru a putea evalua caracterul descurajator al unei amenzi în raport cu o întreprindere declarată răspunzătoare pentru o
încălcare, nu se poate ține seama, prin urmare, de situația care exista la începutul încălcării. Luarea în considerare a unei
astfel de situații ar risca fie să conducă la o amendă într‑un cuantum prea scăzut pentru a fi suficient de descurajatoare,
în ipoteza în care cifra de afaceri a întreprinderii în cauză ar fi crescut între timp, fie să conducă la o amendă într‑un
cuantum mai ridicat de care nu ar fi nevoie pentru a fi disuasivă, în ipoteza în care cifra de afaceri a întreprinderii în
cauză s‑ar fi diminuat între timp.
În al doilea rând, în schimb, întrucât reclamanta poate fi considerată răspunzătoare pentru încălcare numai pentru durata
de aproximativ trei ani și nouă luni, cuprinsă între 18 noiembrie 1997 și 10 august 2001, cuantumul de plecare de 3 600 000
de euro trebuie majorat în temeiul duratei încălcării cu 35 %, iar nu cu 50 % precum în cazul Agroexpansión. Prin urmare,
în vederea stabilirii cuantumului amenzii la plata căreia reclamanta este obligată în solidar cu Agroexpansión, trebuie să
se ia în considerare un cuantum de bază de 4 860 000 de euro.
În al treilea rând, faptul că reclamanta nu poate fi considerată răspunzătoare pentru încălcare pentru perioada anterioară
datei de 18 noiembrie 1997 nu are nicio incidență asupra reducerii cu 40 % a cuantumului de bază al amenzii în temeiul circumstanțelor
atenuante [considerentele (437)-(439) ale deciziei atacate]. Cuantumul de bază care urmează să fie luat în considerare trebuie
stabilit, așadar, la 2 916 000 de euro. Având în vedere cifra de afaceri din 2003 a întreprinderii în cauză, acest cuantum
nu trebuie adaptat pentru a respecta limita de 10 % din cifra de afaceri prevăzută la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul
nr. 1/2003.
În al patrulea rând, în ceea ce privește aplicarea Comunicării privind cooperarea, trebuie arătat că, în Hotărârea pronunțată
astăzi în cauza T‑38/05, Agroexpansión/Comisia (nepublicată încă în Repertoriu), Tribunalul a considerat că societății Agroexpansión
trebuia să i se acorde, în temeiul cooperării sale, o reducere suplimentară de 5 % care să se adauge la cea de 20 % acordată
deja prin decizia atacată. În speță, trebuie, așadar, aplicată de asemenea o reducere cu 25 % a cuantumului menționat mai
sus de 2 916 000 de euro.
Din ansamblul considerațiilor de mai sus rezultă că partea din cuantumul amenzii aplicate Agroexpansión la plata căreia reclamanta
este obligată în solidar cu aceasta din urmă trebuie stabilită la 2 187 000 de euro.
Acțiunea trebuie în rest respinsă.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
la plata cheltuielilor de judecată. În temeiul alineatului (3) primul paragraf din aceeași dispoziție, în cazul în care părțile
cad în pretenții cu privire la unul sau la mai multe capete de cerere, Tribunalul poate să repartizeze cheltuielile de judecată.
În speță, întrucât acțiunea a fost admisă în parte, se va face o apreciere justă a împrejurărilor cauzei dacă se hotărăște
că reclamanta va suporta nouă zecimi din propriile cheltuieli de judecată și nouă zecimi din cheltuielile de judecată efectuate
de Comisie, aceasta din urmă suportând o zecime din propriile cheltuieli de judecată și o zecime din cheltuielile de judecată
efectuate de reclamantă.
Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a patra)
declară și hotărăște:
1)
Stabilește la 2 187 000 de euro partea din cuantumul amenzii aplicate Agroexpansión, SA la articolul 3 din Decizia C(2004)
4030 final a Comisiei din 20 octombrie 2004 privind o procedură de aplicare a articolului 81 alineatul (1) [CE] (cazul COMP/C.38.238/B.2
− Tutun brut – Spania) la plata căreia Alliance One International, Inc. este obligată în solidar cu Agroexpansión.
2)
Respinge în rest acțiunea.
3)
Alliance One International suportă nouă zecimi din propriile cheltuieli de judecată și nouă zecimi din cheltuielile de judecată
efectuate de Comisia Europeană, iar aceasta din urmă suportă o zecime din propriile cheltuieli de judecată și o zecime din
cheltuielile de judecată efectuate de Alliance One International.
Czúcz
Labucka
O’Higgins
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 12 octombrie 2011.
Semnături
Cuprins
Istoricul cauzei
1.  Reclamanta și procedura administrativă
2.  Decizia atacată
3.  Destinatarii deciziei atacate
4.  Stabilirea cuantumului amenzilor
Cuantumul de plecare al amenzilor
Cuantumul de bază al amenzilor
Circumstanțe agravante și atenuante
Limita maximă a amenzii prevăzută la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003
Aplicarea Comunicării privind cooperarea și cuantumul final al amenzilor
Procedura și concluziile părților
În drept
1.  Cu privire la primul motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 81 alineatul (1) CE, a articolului 23 alineatul (2) din
Regulamentul nr. 1/2003 și a principiului proporționalității
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
Cu privire la criteriile utilizate de Comisie în decizia atacată pentru a atribui unei societăți‑mamă răspunderea pentru încălcarea
săvârșită de filiala sa
Cu privire la existența unei entități economice unice între reclamantă și Agroexpansión
–  Cu privire la „rapoartele de activitate” și la „rapoartele de pe teren”
–  Cu privire la corespondența dintre Agroexpansión și reclamantă
–  Cu privire la argumentele invocate de reclamantă pentru a demonstra că Agroexpansión acționa în mod autonom pe piață
2.  Cu privire la al cincilea motiv, întemeiat pe încălcarea obligației de motivare
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
3.  Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea principiilor proporționalității și răspunderii personale
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
4.  Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe încălcarea principiului protecției încrederii legitime
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
5.  Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe încălcarea principiilor proporționalității și răspunderii personale, precum
și a articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
6.  Cu privire la stabilirea cuantumului final al amenzii
Cu privire la cheltuielile de judecată
*
Limba de procedură: engleza.