CELEX: 62008TJ0192
Dumping
import af ferrosilicium med oprindelse i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien, Kina, Egypten, Kasakhstan og Rusland
årsagsforbindelse
Fællesskabets interesser
manglende samarbejde
foreliggende faktiske oplysninger
status som virksomhed, der opererer under markedsøkonomiske vilkår
ret til forsvar
begrundelsespligt

Sagens baggrund
Sagsøgerne, Transnational Company Kazchrome AO (herefter »Kazchrome«) og ENRC Marketing AG, producerer og sælger ferrosilicium,
som er et af de råstoffer, der anvendes ved fremstillingen af stål og jern. Kazchrome, som har hjemsted i Kasakhstan, sælger
hele sin produktion til ENRC Marketing, som har hjemsted i Schweiz. Sidstnævnte videresælger Kazchromes produktion i hele
verden.
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber indledte som følge af en klage, der var blevet indgivet den 16. oktober 2006 af
Euroalliages (ferrolegeringsindustriens forbindelsesudvalg), en antidumpingprocedure vedrørende importen af ferrosilicium
med oprindelse i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien, Kina, Egypten, Kasakhstan og Rusland i overensstemmelse med
Rådets forordning (EF) nr. 384/96 af 22. december 1995 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af
Det Europæiske Fællesskab (EFT 1996 L 56, s. 1), med senere ændringer (herefter »grundforordningen«) (erstattet af Rådets
forordning (EF) nr. 1225/2009 af 30.11.2009 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske
Fællesskab (EUT L 343, s. 51, berigtigelse i EUT 2010 L 7, s. 22)) og særligt i overensstemmelse med grundforordningens artikel
5 (nu artikel 5 i forordning nr. 1225/2009). Meddelelsen om indledning af proceduren blev offentliggjort i
Den Europæiske Unions Tidende
af 30. november 2006 (EUT C 291, s. 34). Undersøgelsen af dumping og skade omfattede perioden fra den 1. oktober 2005 til
den 30. september 2006 (herefter »undersøgelsesperioden«). Undersøgelsen af tendenser inden for rammerne af skadesvurderingen
omfattede perioden fra januar 2003 til undersøgelsesperiodens afslutning (herefter »den betragtede periode«).
Inden for rammerne af denne procedure indgav sagsøgerne den 15. december 2006 en anmodning om at blive tillagt status som
virksomhed, der opererer under markedsøkonomiske vilkår (herefter »markedsøkonomisk behandling«), til Kommissionens tjenestegrene
i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra b) og c), [nu artikel 2, stk. 7, litra b) og c), i forordning nr. 1225/2009].
Den 12. januar 2007 indleverede sagsøgerne deres besvarelse af Kommissionens antidumpingspørgeskema og et dokument vedrørende
skaden. Den 25. januar 2007 meddelte sagsøgerne Kommissionen deres supplerende bemærkninger vedrørende skaden.
Ved skrivelse af 14. februar 2007 meddelte sagsøgerne Kommissionen, at de afstod fra at deltage i undersøgelsen, men at de
var parate til at afgive forklaringer om de oplysninger, som de allerede havde meddelt den. Samme dag aflyste Kommissionen
pr. fax til sagsøgerne det kontrolbesøg, som den havde planlagt at foretage mellem den 22. februar og den 2. marts 2007. Den
fremhævede, at en sådan aflysning betød, at den på grund af manglende kontrol ikke kunne lægge de oplysninger, som sagsøgerne
havde meddelt dens tjenestegrene, til grund, og at det måske ville blive nødvendigt at bygge undersøgelsens konklusioner på
de foreliggende faktiske oplysninger i overensstemmelse med grundforordningens artikel 18 (nu artikel 18 i forordning nr. 1225/2009).
Ved skrivelse af 20. februar 2007 meddelte sagsøgerne Kommissionen, at selv om de ikke kunne samarbejde fuldt ud om undersøgelsen,
ville de så vidt muligt bistå den i forbindelse med undersøgelsen.
Den 5. juli 2007 meddelte Kommissionen sagsøgerne, at de ikke ville få markedsøkonomisk behandling, da den ikke ved kontrol
i sidstnævntes forretningslokaler havde kunnet efterprøve de oplysninger, som de havde indgivet. Den 16. juli 2007 tilsendte
sagsøgerne Kommissionen deres bemærkninger bl.a. vedrørende afslaget på markedsøkonomisk behandling.
Kommissionen offentliggjorde den 29. august 2007 forordning (EF) nr. 994/2007 af 28. august 2007 om indførelse af en midlertidig
antidumpingtold på importen af ferrosilicium med oprindelse i Folkerepublikken Kina, Egypten, Kasakhstan, Den Tidligere Jugoslaviske
Republik Makedonien og Rusland (EUT L 223, s. 1, herefter »forordningen om midlertidig told«). Ved forordningen om midlertidig
told indførtes bl.a. en midlertidig antidumpingtold, hvis sats blev fastsat til 33,9% på importen af ferrosilicium med oprindelse
i Kasakhstan. I 25. betragtning til forordningen om midlertidig told præciserede Kommissionen, at der ikke var taget hensyn
til sagsøgernes anmodning om markedsøkonomisk behandling, for så vidt som de ikke havde tilladt kontrolbesøg.
Ved skrivelse af 30. august 2007 fremlagde Kommissionen de faktiske omstændigheder og væsentligste betragtninger, på grundlag
af hvilke de midlertidige foranstaltninger var blevet vedtaget, for sagsøgerne (herefter »dokumentet med foreløbige oplysninger«).
Ved skrivelse af 15. september 2007 tilstillede Kommissionen sagsøgerne et tillæg til dokumentet med foreløbige oplysninger.
Den 5. oktober 2007 meddelte sagsøgerne Kommissionen deres bemærkninger til dokumentet med foreløbige oplysninger.
Den 18. december 2007 tilstillede Kommissionen sagsøgerne en skrivelse indeholdende de faktiske omstændigheder og væsentligste
betragtninger, på grundlag af hvilke den regnede med at anbefale indførelse af endelige foranstaltninger (herefter »dokumentet
med endelige oplysninger«). Sagsøgerne fremsatte deres bemærkninger til dokumentet med endelige oplysninger ved skrivelse
stilet til Kommissionen den 3. januar 2008.
Rådet for Den Europæiske Union vedtog den 25. februar 2008 forordning (EF) nr. 172/2008 af 25. februar 2008 om indførelse
af en endelig antidumpingtold og endelig opkrævning af den midlertidige told på importen af ferrosilicium med oprindelse i
Folkerepublikken Kina, Egypten, Kasakhstan, Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien og Rusland (EUT L 55, s. 6, herefter
»den anfægtede forordning«). I den anfægtede forordning blev den endelige antidumpingtold fastsat til 33,9% af nettoprisen,
frit Fællesskabets grænse, ufortoldet, for varer med oprindelse i Kasakhstan.

Retsforhandlinger og parternes påstande
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 21. maj 2008 anlagde sagsøgerne denne sag.
Ved skrivelse indleveret til Rettens Justitskontor henholdsvis den 1. og 3. september 2008 fremsatte Euroalliages og Kommissionen
begæring om at måtte intervenere i denne sag til støtte for Rådets påstande.
Ved skrivelse indleveret til Rettens Justitskontor den 28. oktober 2008 anmodede sagsøgerne i henhold til artikel 116, stk. 2,
i Rettens procesreglement om, at visse fortrolige oplysninger i procesdokumenterne ikke tilstilledes Euroalliages. Med henblik
herpå fremlagde sagsøgerne en ikke-fortrolig version af de pågældende dokumenter eller aktstykker.
Ved kendelse af 2. december 2008 og af 16. februar 2009 gav formanden for Rettens Anden Afdeling henholdsvis Kommissionen
og Euroalliages tilladelse til at intervenere.
Ved skrivelse indleveret til Rettens Justitskontor den 10. marts 2009 erklærede Euroalliages, at selskabet ikke havde nogen
indvendinger mod sagsøgernes anmodning om fortrolig behandling.
Ved skrivelse af 26. juni 2009 meddelte Kommissionen Retten, at den frafaldt interventionsindlæg, men at den ville deltage
i retsmødet.
Sagsøgerne har nedlagt følgende påstande:
–        Det fastslås, at sagen kan realitetsbehandles.
–        Den anfægtede forordning annulleres, i det omfang den finder anvendelse på dem.
–        Rådet tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Rådet har, støttet af Kommissionen, nedlagt følgende påstande:
–        Frifindelse.
–        Sagsøgerne tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Euroalliages har nedlagt følgende påstande:
–        Rådet frifindes.
–        Sagsøgerne tilpligtes at betale sagens omkostninger, herunder de omkostninger, som selskabet har måttet afholde på grund af
dets intervention.

Retlige bemærkninger
Til støtte for påstanden om annullation har sagsøgerne fremført fire anbringender. Med det første anbringende har de bestridt
vurderingen af, at der foreligger årsagsforbindelse mellem dumpingimporten og skaden. Med det andet anbringende har de rejst
tvivl om undersøgelsen af Fællesskabet interesser. Med det tredje anbringende har de kritiseret institutionernes vurdering
af deres samarbejde om undersøgelsen, anvendelse af grundforordningens artikel 18 og behandling af anmodningen om markedsøkonomisk
behandling. Med det fjerde anbringende har de påberåbt sig, at deres ret til forsvar er blevet tilsidesat.
A –
Det første anbringende vedrørende årsagsforbindelsen mellem dumpingimporten og skaden
De klagepunkter, som sagsøgerne har påberåbt sig inden for rammerne af det første anbringende, kan sammenfattes i tre kategorier:
–        For det første er der klagepunkter om fortolkningen af de retslige principper, som undersøgelsen vedrørende årsagsforbindelse
mellem dumpingimporten og den skade, som EF-erhvervsgrenen har lidt, foretages efter, idet sagsøgerne i det første led har
påberåbt sig, at der er foretaget en urigtig fortolkning af grundforordningens artikel 3, stk. 6 og 7 (nu artikel 3, stk. 6
og 7, i forordning nr. 1225/2009).
–        For det andet er der klagepunkter om institutionernes konkrete undersøgelse af visse andre faktorer end dumpingimporterne,
som har kunnet forårsage eller medvirke til den skade, som EF-erhvervsgrenen har lidt, idet sagsøgerne i det andet til og
med det ottende led har påberåbt sig, at institutionerne har foretaget åbenbart urigtige skøn og diverse tilsidesættelser
i forbindelse med undersøgelsen af visse skadesfaktorer hver for sig.
–        For det tredje er der klagepunkter om manglende samlet undersøgelse af de forskellige andre skadesfaktorer end dumpingimporten,
idet sagsøgerne helt specielt i det første og det ottende led har påberåbt sig, at institutionerne har foretaget åbenbart
urigtige skøn ved ikke at have foretaget en samlet undersøgelse af disse faktorer.
Disse tre kategorier af klagepunkter undersøges successivt.
1.
Om fortolkningen af de retsprincipper, der gælder for undersøgelsen af årsagsforbindelsen (det første anbringendes første
led)
a)     Parternes argumenter
I det første anbringendes første led har sagsøgerne gjort gældende, at den metode, som Rådet anvendte i forbindelse med konstateringen
af årsagsforbindelsen mellem dumpingimporten og skaden, er behæftet med to retlige fejl.
For det første har sagsøgerne anført, at Rådets fremgangsmåde afspejler en kunstig opdeling af, hvad skaden kan og ikke kan
tilskrives. En korrekt undersøgelse af årsagsforbindelsen fordrer ifølge grundforordningens artikel 3, stk. 7, at der tages
hensyn til andre fra starten kendte faktorer for at undgå, at indvirkningen af den af undersøgelsesproceduren omhandlede import
forveksles med de andre faktorers indvirkning. Institutionerne kunne derfor ikke konkludere, at skaden var forårsaget af den
af undersøgelsesproceduren omhandlede import, uden først at have undersøgt, om den i virkeligheden var forårsaget af andre
faktorer.
For det andet har sagsøgerne anført, at det fremgår af rapporter fra Verdenshandelsorganisationens (WTO) appelorgan og af
Domstolens og Rettens praksis, at kausale faktorers indvirkning skal undersøges samlet.
Rådet har, støttet af intervenienterne, dels repliceret, at det for at kunne konstatere, om dumpingimporten har medført væsentlig
skade, er nødvendigt først at undersøge, om den nævnte import har forårsaget skaden, idet der tages hensyn til navnlig dumpingimportens
omfang, priser og underbudsberegningen. Først når der er konstateret årsagsforbindelse, er det således nødvendigt at undersøge,
om andre faktorer kan have medvirket til skaden i et sådant omfang, at de kan have brudt årsagsforbindelsen. Dels mener Rådet,
at der ikke juridisk set foreligger nogen forpligtelse til at foretage en samlet undersøgelse af andre faktorer, at der ikke
foretages en sådan undersøgelse i praksis, og at Unionens retsinstanser ikke har fastsat et princip om en sådan undersøgelse.
b)     Rettens bemærkninger
Det første anbringendes første led vedrører nærmere bestemt betingelserne for anvendelse af grundforordningens artikel 3,
stk. 6 og 7. I medfør af denne bestemmelse er Rådet og Kommissionen forpligtet til at undersøge, om den skade, de ønsker at
gøre gældende, rent faktisk skyldes dumpingimporten, og til at se bort fra enhver skade, der skyldes andre faktorer (Domstolens
dom af 11.6.1992, sag C-358/89, Extramet Industrie mod Rådet, Sml. I, s. 3813, præmis 16, og Rettens dom af 14.3.2007, sag
T-107/04, Aluminium Silicon Mill Products mod Rådet, Sml. II, s. 669, s. 72).
Først skal det afgøres, om denne bestemmelse, som anført af sagsøgerne, fordrer, at institutionerne i første omgang undersøger
dumpingimportens og andre kendte faktorers indvirkning på den skade, som EF-erhvervsgrenen har lidt, før de dernæst konkluderer,
om der foreligger årsagsforbindelse mellem den nævnte import og dumping, eller om det, som anført af Rådet, er nødvendigt
først at undersøge, om den nævnte import har forårsaget skaden, og derpå – når der er konstateret årsagsforbindelse – om andre
faktorer kan have medvirket til skaden i et sådant omfang, at de kan have brudt årsagsforbindelsen.
For at kunne besvare dette spørgsmål må ordlyden af og formålet med grundforordningens artikel 3, stk. 6 og 7, samt den sammenhæng,
som bestemmelserne indgår i, analyseres.
For det første bemærkes med hensyn til ordlyden, at det fremgår af grundforordningens artikel 3, stk. 6, at institutionerne
skal påvise, at dumpingimporten forvolder væsentlig skade for en EF-erhvervsgren i betragtning af importens omfang og pris.
Det er den såkaldte undersøgelse af, hvad der kan tilskrives den. Dernæst fremgår det af grundforordningens artikel 3, stk. 7,
at institutionerne dels skal undersøge alle andre kendte faktorer end dumpingimporten, som samtidig skader EF-erhvervsgrenen,
dels sikre, at skade, der forvoldes af sådanne andre faktorer, ikke tilskrives den nævnte import. Det er undersøgelsen af,
hvad der må tilskrives andre skadesfaktorer end dumpingimporten.
For det andet bemærkes, at formålet med grundforordningens artikel 3, stk. 6 og 7, således som både sagsøgerne og Rådet har
anført i deres processkrifter, er at sikre, at institutionerne udskiller og adskiller dumpingimportens skadevirkninger fra
de andre faktorers skadevirkninger. Hvis institutionerne undlader at udskille og adskille de forskellige skadesfaktorers indvirkning,
kan de ikke på kvalificeret vis konkludere, at dumpingimporten har forvoldt EF-erhvervsgrenen skade.
For det tredje bemærkes med hensyn til den sammenhæng, som bestemmelsen indgår i, at for så vidt som grundforordningens artikel
3, stk. 6 og 7, i kraft af femte betragtning til nævnte forordning (nu tredje betragtning til forordning nr. 1225/2009) udgør
gennemførelsen i EU-retten af artikel 3.5 i aftalen om anvendelsen af artikel VI i den almindelige overenskomst om told og
udenrigshandel 1994 (GATT) (EFT 1994 L 336, s. 103, herefter »antidumpingaftalen«), som er indeholdt i bilag 1 A til overenskomsten
om oprettelse af WTO (EFT 1994 L 336, s. 3), skal der henvises til denne bestemmelse og den fortolkning heraf, som WTO’s tvistbilæggelsesorgan
har foretaget.
I denne forbindelse henledes opmærksomheden på, at det fremgår af fast retspraksis, at WTO-aftalerne efter deres art og opbygning
ikke principielt er omfattet af de retsakter vedtaget af fællesskabsinstitutionerne, hvis lovlighed efterprøves af Unionens
retsinstanser i henhold til artikel 230, stk. 1, EF (Domstolens dom af 23.11.1999, sag C-149/96, Portugal mod Rådet, Sml.
I, s. 8395, præmis 47, og af 9.1.2003, sag C-76/00 P, Petrotub og Republica mod Rådet, Sml. I, s. 79, præmis 53). Såfremt
Fællesskabet imidlertid har ønsket at opfylde en særlig inden for rammerne af WTO påtaget forpligtelse, eller når den pågældende
fællesskabsretsakt udtrykkeligt henviser til bestemte bestemmelser i WTO-aftalerne, tilkommer det Unionens retsinstanser at
efterprøve den pågældende fællesskabsretsakts lovlighed efter WTO-bestemmelserne (Domstolens dom i sagen Portugal mod Rådet,
præmis 49, og i sagen Petrotub og Republica mod Rådet, præmis 54, samt dom af 27.9.2007, sag C-351/04, Ikea Wholesale, Sml.
I, s. 7723, præmis 30).
Det fremgår imidlertid af femte betragtning til grundforordningen, at den navnlig har til formål i videst muligt omfang at
overføre reglerne i antidumpingaftalen fra 1994 til EU-retten, herunder særligt reglerne vedrørende konstatering af skade
og af årsagsforbindelse mellem dumpingimporten og skaden (jf. i denne retning dommen i sagen Petrotub og Republica mod Rådet,
nævnt i præmis 33 ovenfor, præmis 55).
Heraf følger, at grundforordningen i videst muligt omfang skal fortolkes i lyset af antidumpingaftalens tilsvarende bestemmelser
(jf. i denne retning Domstolens dom af 14.7.1998, sag C-341/95, Bettati, Sml. I, s. 4355, præmis 20, og dommen i sagen Petrotub
og Republica mod Rådet, nævnt i præmis 33 ovenfor, præmis 57).
Desuden bemærkes, at mens en fortolkning foretaget af WTO’s tvistbilæggelsesorgan ikke kan være bindende for Retten i forbindelse
med dennes prøvelse af den anfægtede forordnings gyldighed (jf. i denne retning Domstolens dom af 1.3.2005, sag C-377/02,
Van Parys, Sml. I, s. 1465, præmis 54), er der intet til hinder for, at Retten henviser dertil, når det som i denne sag drejer
sig om fortolkning af en bestemmelse i grundforordningen (jf. i denne retning Rettens dom af 24.9.2008, sag T-45/06, Reliance
Industries mod Rådet og Kommissionen, Sml. II, s. 2399, præmis 107).
I denne forbindelse bemærkes, at WTO’s appelorgan i beretningen af 23. august 2001 vedrørende tvisten »De Forenede stater
– Koldvalset stål« (WT/DS184AB/R, punkt 226) har anført, at de myndigheder, der er ansvarlige for undersøgelsen, for at rette
sig efter ordlyden af antidumpingaftalens artikel 3.5 om manglende tilskrivning bør foretage en fyldestgørende vurdering af
den skade, som andre kendte faktorer har forvoldt en national erhvervsgren, og udskille og adskille dumpingimportens skadevirkninger
fra disse andre faktorers skadevirkninger.
Henset til det foregående konkluderes, at grundforordningens artikel 3, stk. 6 og 7, ikke pålægger institutionerne nogen bestemt
form eller rækkefølge for den undersøgelse af, hvad skaden kan og ikke kan tilskrives, som de skal foretage. Derimod fastsætter
denne bestemmelse, at disse undersøgelser skal foretages sådan, at det er muligt at udskille og adskille dumpingimportens
skadevirkninger fra andre faktorers skadevirkninger.
Under disse omstændigheder konkluderes, at tvisten mellem parterne i denne sag er af sproglig og ikke indholdsmæssig karakter.
Det betyder nemlig ikke så meget, hvordan Rådet i sine processkrifter har beskrevet den af institutionerne anvendte metode
til undersøgelse af, hvad skaden kan og ikke kan tilskrives, eftersom den metode, som Rådet og Kommissionen faktisk anvendte
i denne sag, gjorde det muligt for dem at sikre sig, at den skade, som er forvoldt af andre faktorer end dumpingimporten,
ikke blev tilskrevet sidstnævnte. Således undersøgte institutionerne i første omgang virkningen af dumpingimporten i 112.-114.
betragtning til forordningen om midlertidig told og i 85. og 86. betragtning til den anfægtede forordning. Dernæst undersøgte
de virkningen af de andre faktorer i 115.-136. betragtning til forordningen om midlertidig told og i 87.-101. betragtning
til den anfægtede forordning. Herefter sammenfattede de kort undersøgelsen af, hvad skaden kan og ikke kan tilskrives, og
udledte deraf deres konklusion vedrørende årsagsforbindelsen i 137.-140. betragtning til forordningen om midlertidig told
og i 102.-104. betragtning til den anfægtede forordning. Selv om de andre skadesfaktorer end dumpingimporten først blev taget
i betragtning i anden omgang, drog institutionerne imidlertid ikke deres endelige konklusion med hensyn til, hvad skaden kan
tilskrives, før efter denne anden omgang, således at der kunne sondres mellem skadevirkningerne af dumpingimporten og af andre
faktorer.
Det følger heraf, at undersøgelsen af årsagsforbindelse i denne sag i 111.-140. betragtning til forordningen om midlertidig
told og i 83.-104. betragtning til den anfægtede forordning ikke er behæftet med en retlig fejl på grund af, at institutionerne
først undersøgte, hvad skaden kunne tilskrives, og derefter hvad skaden ikke kunne tilskrives.
Herefter skal det afgøres, om de andre skadesfaktorer end dumpingimporten skal undersøges samlet, som sagsøgerne har hævdet,
eller om de skal undersøges hver for sig, som Rådet har hævdet. Dette spørgsmål skal ligesom det foregående behandles i lyset
af ordlyden af og formålet med grundforordningens artikel 3, stk. 6 og 7, samt den sammenhæng, som bestemmelsen indgår i.
For det første bemærkes med hensyn til ordlyden af grundforordningens artikel 3, stk. 6 og 7, som er gengivet i præmis 30
ovenfor, at denne bestemmelse ikke præciserer, om de andre skadesfaktorer end dumpingimporten skal undersøges samlet eller
hver for sig.
For det andet bemærkes, som nævnt i præmis 31 ovenfor, at formålet med grundforordningens artikel 3, stk. 6 og 7, er at udskille
og adskille dumpingimportens skadevirkninger fra de andre faktorers skadevirkninger, således at skade forvoldt af de andre
faktorer ikke tilskrives den nævnte import. Af hensyn til dette formål er det under visse omstændigheder nødvendigt at undersøge
de andre faktorer samlet. Det er navnlig tilfældet, hvis institutionerne efter at have undersøgt disse andre faktorer hver
for sig konkluderer, at hver af dem har haft en negativ indvirkning på EF-erhvervsgrenens situation, uden at denne indvirkning
kan anses for at være væsentlig. Hvis ti andre faktorer end dumpingimporten tilsammen har forårsaget 99% af den skade, som
EF-erhvervsgrenen har lidt, men ingen af dem har haft en væsentlig indflydelse på skaden, vil institutionerne – som sagsøgerne
har anført i deres processkrifter – fortsat anse den reelle skade for at være forårsaget af importen, eftersom ingen af de
ti andre faktorer i sig selv kan anses for at have forårsaget skaden. En sådan undersøgelse kan ikke anses for at være i overensstemmelse
med formålet med grundforordningens artikel 3, stk. 6 og 7.
For det tredje bekræfter en analyse af den sammenhæng, som bestemmelsen indgår i, at det under visse omstændigheder er nødvendigt
at undersøge de andre faktorer samlet. Som allerede nævnt har grundforordningens artikel 3, stk. 6 og 7, til formål at overføre
antidumpingaftalens artikel 3.5 til EU-retten. WTO’s appelorgan har imidlertid anført i beretningen af 18. august 2003 vedrørende
tvisten »De Europæiske Fællesskaber – Rørfittings« (WT/DS219/AB/R, punkt 190 og 192), at selv om antidumpingaftalens artikel
3.5 ikke i alle tilfælde pålægger en undersøgelse af den samlede virkning af de andre kausale faktorer, kan der forekomme
tilfælde, hvor manglende undersøgelse af den samlede virkning af de andre kausale faktorer på grund af de konkrete faktiske
omstændigheder kan bevirke, at den for undersøgelsen ansvarlige myndighed med urette tilskriver dumpingimporten virkningen
af de andre kausale faktorer. Ifølge WTO’s appelorgan er den for undersøgelsen ansvarlige myndighed ikke forpligtet til at
undersøge de andre kausale faktorers samlede indvirkning, forudsat at den under hensyntagen til de konkrete faktiske omstændigheder
i sagen opfylder sin forpligtelse til ikke at tilskrive dumpingimporten den skade, der er forvoldt af de andre kausale faktorer.
Heraf følger, at en samlet undersøgelse af de andre skadesfaktorer end dumpingimporten under visse omstændigheder kan være
påkrævet, sådan som sagsøgerne har anført. Dette er navnlig tilfældet, når institutionerne har draget den konklusion, at et
større antal andre skadesfaktorer end dumpingimporten har kunnet være medvirkende til skaden, men at den enkelte faktor ikke
kan anses for at have haft en væsentlig indvirkning.
Følgelig må den fortolkning af grundforordningens artikel 3, stk. 6 og 7, som Rådet har forfægtet – ikke i den anfægtede forordning,
men udelukkende i dets processkrifter – anses for at være forkert. Dette betyder dog ikke, at den anfægtede forordning er
behæftet med en retlig fejl, der kan begrunde annullation af den anfægtede forordning. Rådet nøjedes nemlig med i den anfægtede
forordning at foretage en undersøgelse af de forskellige skadesfaktorer hver for sig uden på nogen måde at nævne, at det ikke
fandt det nødvendigt at foretage en samlet undersøgelse af disse faktorer. Følgelig kan det kun konkluderes, at den anfægtede
forordning er behæftet med en retlig fejl, hvis det samtidig konkluderes, at en sådan samlet undersøgelse var påkrævet i denne
sag.
Det følger imidlertid af præmis 45 ovenfor, at sagsøgernes klagepunkter, hvorefter de andre kendte skadesfaktorer skal undersøges
hver for sig, må behandles, før det kan afgøres, om en samlet undersøgelse var påkrævet i denne sag. Det er derfor først efter
den undersøgelser, der foretages i præmis 49-215 nedenfor med henblik på at efterprøve, dels om undersøgelsen af de andre
kendte skadesfaktorer hver for sig er retsstridig, dels om omstændighederne i denne sag fordrede en samlet undersøgelse af
de andre skadesfaktorer, at det kan konkluderes, hvorvidt Rådet har begået en retlig fejl ved kun at have foretaget en undersøgelse
af skadesfaktorerne hver for sig.
Derimod må det første anbringendes første led, hvorefter den af institutionerne anvendte metode til undersøgelse af årsagsforbindelsen
er behæftet med en retlig fejl, allerede nu forkastes.
2.
Om undersøgelsen af de andre skadesfaktorer end dumpingimporten hver for sig (det første anbringendes andet til og med det
ottende led)
Indledningsvis henledes opmærksomheden på de i henhold til fast retspraksis gældende principper, som sagsøgernes forskellige
klagepunkter vedrørende undersøgelsen af de forskellige andre skadesfaktorer end dumpingimporten hver for sig skal behandles
i lyset af.
Ifølge den retspraksis, der er gengivet i præmis 27 ovenfor, er Rådet og Kommissionen forpligtet til at undersøge, om den
skade, de ønsker at gøre gældende, rent faktisk skyldes dumpingimporten, og til at se bort fra enhver skade, der skyldes andre
faktorer.
Desuden følger det af fast retspraksis, at spørgsmålet, om en EF-erhvervsgren har lidt skade, og om denne skade kan tilskrives
dumpingimporten, samt om andre kendte faktorer har bidraget til den skade, som EF-erhvervsgrenen har lidt, forudsætter en
vurdering af komplicerede økonomiske forhold, i forbindelse med hvilken institutionerne har et vidt skøn. Unionens retsinstansers
prøvelse må derfor begrænses til en kontrol af, om formforskrifterne er overholdt, om de faktiske omstændigheder, på grundlag
af hvilke det anfægtede valg er foretaget, er materielt rigtige, og om der foreligger en åbenbar fejl i vurderingen af de
nævnte faktiske omstændigheder, eller om der er begået magtfordrejning (jf. i denne retning Rettens dom i sagen Aluminium
Silicon Mill Products mod Rådet, nævnt i præmis 27 ovenfor, præmis 71, og dom af 17.12.2008, sag T-462/04, HEG og Graphite
India mod Rådet, Sml. II, s. 3685, præmis 120).
a)     Det første anbringendes andet led om udviklingen for så vidt angår efterspørgslen på stål og priserne på fællesmarkedet og
på det globale marked
Parternes argumenter
Sagsøgerne har gjort gældende, at 85. betragtning til den anfægtede forordning beror på et åbenbart urigtigt skøn og tilsidesætter
grundforordningens artikel 3, stk. 6 og 7, eftersom det forhold, at priserne i Fællesskabet blev trykket, ikke kan tilskrives
dumpingimporten, men bør tilskrives prisudviklingen på det globale marked og efterspørgslen på stål.
For det første udviklede prisen på ferrosilicium sig nemlig ens på alle de store markeder i verden, og prisudviklingen i Fællesskabet
afspejlede det dynamiske globale marked. Eftersom prisen faldt på alle markederne særligt i perioden mellem 2005 og slutningen
af undersøgelsesperioden, er det ifølge sagsøgerne åbenlyst, at der ikke er noget fornuftigt grundlag for at hævde, at priserne
i Fællesskabet ville være steget for at dække EF-erhvervsgrenens omkostninger samt en rimelig avance, hvis dumpingimporten
ikke havde fundet sted.
For det andet skyldtes det lave prisniveau for ferrosilicium ikke dumpingimporten, men efterspørgslens udvikling. Rådet har
selv i den anfægtede forordning erkendt, at prisen på ferrosilicium følger den svingende efterspørgsel. Ikke desto mindre
har det med urette vurderet prisudviklingen for så vidt angår ferrosilicium i Fællesskabet i forhold til udviklingen for så
vidt angår den globale produktion af råstål, til trods for at priserne følger stålproduktionen i Fællesskabet. Prisudviklingen
for så vidt angår ferrosilicium i Fællesskabet afspejlede nøje udviklingen for så vidt angår efterspørgslen på stål, og de
nævnte priser faldt proportionelt med efterspørgslens stagnation og fald i Fællesskabet. Som følge heraf er sagsøgerne af
den opfattelse, at EF-erhvervsgrenen ville have lidt tab på grund af omkostningsstigningen og det samtidige fald i efterspørgslen,
selv om dumpingimporten ikke havde bevirket prisunderbud.
For det tredje har sagsøgerne bemærket, at ferrosilicium i undersøgelsesperioden blev solgt til en højere pris i Fællesskabet
end på de andre markeder. På et globalt marked, hvor der er en tendens til, at priserne er i ligevægt, kan det imidlertid
ikke hævdes, at priserne på det marked, hvor de er højest, uden grund er blevet underbudt eller nedjusteret.
Rådet har, støttet af intervenienterne, bestridt sagsøgernes argumenter.
Rettens bemærkninger
Det første anbringendes andet led vedrører nærmere bestemt institutionernes vurdering af betydningen af prisudviklingen for
så vidt angår ferrosilicium og for så vidt angår stålindustriens efterspørgsel samt de andre kendte faktorer, der har kunnet
forårsage eller medvirke til den skade, som EF-erhvervsgrenen har lidt.
Hertil bemærkes, dels at Rådet i 85. betragtning til den anfægtede forordning vurderede, at EF-erhvervsgrenen på grund af
dumpingimporten ikke var i stand til at hæve sine salgspriser til et niveau, der kunne dække alle dens omkostninger. Dels
fremstillede Rådet i 87.-90. betragtning til den anfægtede forordning grundene til, at det havde besluttet at afvise det påståede,
hvorefter det lave prisniveau for ferrosilicium hang sammen med det dynamiske globale marked, som selv udviklede sig i takt
med stålindustriens svingende efterspørgsel og ikke dumpingimporten. Først forklarede Rådet, at priserne i markedsøkonomier
normalt fastsættes ud fra niveauerne for udbud og efterspørgsel, men at andre faktorer, såsom tilstedeværelsen af dumpingimport,
også kan spille en rolle. Dernæst præciserede det, at det er uomtvisteligt, at den verdensomfattende efterspørgsel på ferrosilicium,
navnlig fra stålindustrien, påvirkede prissætningen i en del af den betragtede periode, men at der var perioder, hvor priserne
på ferrosilicium faldt trods voksende efterspørgsel. Herefter konstaterede det, at selv på markedet i Fællesskabet var priserne
på ferrosilicium i visse perioder faldende trods en øget efterspørgsel fra metalindustrien.
Sagsøgerne har bestridt denne konklusion på grundlag af tre argumenter. For det første ville priserne i Fællesskabet ikke
have kunnet stige, selv hvis dumpingimporten ikke havde fundet sted, fordi priserne på det globale marked faldt navnlig i
perioden mellem 2005 og slutningen af undersøgelsesperioden. For det andet fulgte priserne på ferrosilicium i Fællesskabet
den svingende stålproduktion i Fællesskabet, og de faldt samtidigt med, at efterspørgslen fra stålindustrien i Fællesskabet
stagnerede eller faldt. For det tredje var priserne på markedet i Fællesskabet de højeste i verden, hvilket udelukker ethvert
prisunderbud eller prisfald.
Ingen af disse tre argumenter kan imidlertid godtgøre, at Rådet har foretaget et åbenbart urigtigt skøn og tilsidesat grundforordningens
artikel 3, stk. 6 og 7.
For det første bemærkes således vedrørende argumentet om prisudviklingen på det globale marked, at sagsøgerne til støtte for
dette argument har henvist til en i stævningen gengivet grafisk fremstilling, der ifølge dem viser, at priserne på ferrosilicium
følger samme udvikling på alle væsentlige markeder i verden, og at prisudviklingen i Fællesskabet blot afspejler det dynamiske
globale marked. Selv om denne grafiske fremstilling ganske vist viser, at priserne på ferrosilicium i Fællesskabet overordnet
set følger prisudviklingen i De Forenede Stater og i Japan, bekræfter den på ingen måde, at priserne på det globale marked
faldt i hele den betragtede periode, dvs. fra den 1. januar 2003 til den 30. september 2006, eller i det mindste i perioden
fra januar 2005 til slutningen af undersøgelsesperioden, dvs. den 30. september 2006. Tværtimod fremgår det af den grafiske
fremstilling, at priserne steg fra 2003 til 2004 og i undersøgelsesperioden. Disse tendenser bekræftes af de gennemsnitspriser,
som er oplyst i 96. betragtning til forordningen om midlertidig told, og som sagsøgerne ikke har bestridt. Følgelig kan sidstnævnte
ikke hævde, at der på grund af det generelle fald i priserne på ferrosilicium ikke er noget fornuftigt grundlag for at hævde,
at priserne i Fællesskabet ville være steget tilstrækkeligt til at dække EF-erhvervsgrenens stigende omkostninger samt til
at opnå en fornuftig avance, hvis dumpingimporten ikke havde fundet sted.
For det andet bemærkes vedrørende argumentet om stålindustriens svingende efterspørgsel og vurderingen af priserne på ferrosilicium
i Fællesskabet i forhold til den globale produktion af råstål, at sagsøgerne har afvist den grafiske fremstilling, som institutionerne
fremstillede i dokumentet med endelige oplysninger, af prisudviklingen på ferrosilicium i Fællesskabet i lyset af den globale
stålproduktion, og til støtte for deres argumentation har henvist til en grafisk fremstilling, der er gengivet i et bilag
til stævningen, som viser prisudviklingen på ferrosilicium i Fællesskabet i forhold til stålproduktionen i Fællesskabet. Modsat
det af sagsøgerne hævdede, kan denne grafiske fremstilling imidlertid ikke godtgøre, at priserne på ferrosilicium i Fællesskabet
fulgte den svingende stålproduktion i Fællesskabet, og at de faldt samtidigt med, at efterspørgslen fra stålindustrien i Fællesskabet
stagnerede eller faldt.
Således bemærkes først i lighed med det af Rådet anførte, at denne grafiske fremstilling viser, at priserne i Fællesskabet
ikke hele tiden fulgte den svingende stålproduktionen i Fællesskabet. F.eks. viser den grafiske fremstilling, at priserne
i 2004 på et tidspunkt, hvor stålproduktionen i Fællesskabet steg, fortsatte med at falde. Tilsvarende faldt stålproduktionen
i 2006 ifølge den grafiske fremstilling, hvorimod priserne steg. Disse eksempler synes at bekræfte, at den af sagsøgerne fremstillede
grafiske fremstilling ikke er tilstrækkelig til at understøtte det af dem anførte, hvorefter den faldende efterspørgsel bevirkede
prisfald.
Dernæst bemærkes, at den grafiske fremstilling ikke viser et fald i efterspørgslen på noget tidspunkt i den betragtede periode.
Således viser den en stigning i stålproduktionen fra tredje kvartal i 2003 til andet kvartal i 2004, fra fjerde kvartal i
2004 til andet kvartal i 2005 og i de tre første kvartaler af undersøgelsesperioden, som strakte sig fra den 1. oktober 2005
til den 30. september 2006. Den grafiske fremstilling viser ligeledes, at priserne på ferrosilicium i Fællesskabet steg fra
tredje kvartal i 2003 til andet kvartal i 2004 og i hele undersøgelsesperioden. I betragtning af denne positive udvikling
er det anførte, hvorefter priserne i Fællesskabet faldt, samtidigt med at efterspørgslen fra stålindustrien i Fællesskabet
stagnerede eller faldt, ikke tilstrækkelig til at godtgøre, at Rådet har foretaget et åbenbart urigtigt skøn ved at hævde,
at EF-erhvervsgrenen på grund af dumpingimporten ikke var i stand til at hæve sine salgspriser til et niveau, der kunne dække
dens omkostninger. Sagsøgerne burde have godtgjort, at stålproduktionen i den betragtede periode ikke steg nok til at kunne
medføre en prisstigning for producenterne af ferrosilicium i Fællesskabet, der kunne have sat dem i stand til at overføre
stigningen i produktionsomkostningerne på forbrugerne, hvilket de ikke har godtgjort.
For det tredje bemærkes vedrørende argumentet om priserne i Fællesskabet, hvis niveau skulle være sådan, at priserne ikke
uden videre kan hævdes at være blevet underbudt eller trykket, at prisunderbud og pristryk er juridiske begreber, hvortil
der henvises i grundforordningens artikel 3, stk. 3 (nu artikel 3, stk. 3, i forordning nr. 1225/2009). I forbindelse med
afgørelsen vedrørende underbud i denne bestemmelses forstand foretager institutionerne en skematisk sammenligning af priserne
i Fællesskabet med de justerede importpriser for at nå frem til en underbudsmargen udtrykt i form af en procentsats. Når det
er fastslået, at priserne i Fællesskabet er blevet trykket eller ikke er steget tilstrækkeligt, foretager institutionerne
en ligeledes skematisk sammenligning af importpriserne og målprisen i Fællesskabet, dvs. hvad prisen ville have været uden
dumpingimporten, for at nå frem til en skadestærskel, som også udtrykkes i form af en procentsats. I denne sag fremgår det
af 87.-89. og 112. betragtning til forordningen om midlertidig told, at institutionerne har fastslået prisunderbud i henhold
til grundforordningens artikel 3, stk. 3. Således redegjorde Kommissionen i 89. betragtning til forordningen om midlertidig
told for, at den havde beregnet, at de eksporterende producenter bortset fra tre, for hvem der ikke havde kunnet konstateres
prisunderbud, underbød med mellem 4% og 11%. Sagsøgerne har imidlertid ikke fremført noget argument, der rejser tvivl om den
af institutionerne foretagne beregning af underbudsmargener. Den blotte konstatering af, at priserne i Fællesskabet er verdens
højeste, er ikke tilstrækkelig til at rejse en sådan tvivl.
Henset til det foregående konkluderes, at ingen af de af sagsøgerne fremførte argumenter kan godtgøre, at Rådet har foretaget
et åbenbart urigtigt skøn ved at hævde, at EF-erhvervsgrenen ikke var i stand til at hæve sine salgspriser til et niveau,
der kunne dække alle dens omkostninger, ikke på grund af dynamikken på det globale marked og den svingende efterspørgsel fra
stålindustrien, men på grund af dumpingimporten.
Det første anbringendes andet led må følgelig forkastes som ugrundet.
b)     Det første anbringendes tredje led om følgevirkningerne af den skade, som EF-erhvervsgrenen skulle have påført sig selv
Det første klagepunkt om den produktionsomlægning, som visse producenter i Fællesskabet foretog
–       Parternes argumenter
Sagsøgerne har anført, at Rådet ikke på en hensigtsmæssig måde tog hensyn til den indvirkning, det havde på den skade, som
EF-erhvervsgrenen har lidt, at Huta Laziska S.A., OFZ a.s. og Vargön Alloys AB i 2004, et år, som i den anfægtede forordning
kaldes »exceptionelt indbringende«, frivilligt iværksatte omlægning af deres produktion.
For det første har institutionerne begået en grov faktisk fejl af stor betydning for undersøgelsen af årsagsforbindelse, for
så vidt som to producenter af ferrosilicium i Fællesskabet omlagde deres produktion til fremstilling af manganlegeringer i
2004, således som det fremgår af 135. betragtning til forordningen om midlertidig told, mens det fremgår af 93. betragtning
til samme forordning, at denne reducering af fremstillingen af ferrosilicium først blev taget i betragtning fra 2005. Beslutningen
om at reducere fremstillingen af ferrosilicium på et tidspunkt, hvor markedsvilkårene var gunstige, førte imidlertid til øgede
produktionsomkostninger pr. enhed ferrosilicium, en nedgang i produktionen og salget samt meget mindre udbud på markedet.
Desuden skabte den manglende hensyntagen til produktionsomlægningen i 2004 et forkert billede af udviklingen for så vidt angår
EF-erhvervsgrenens produktionskapacitet og rentabilitet.
For det andet har institutionerne foretaget et åbenbart urigtigt skøn ved at anføre, at produktionsomlægningen var en reaktion
på dumpingimporten. Dels var 2004 nemlig et usædvanligt år, hvor EF-erhvervsgrenens rentabilitet nåede sit højeste i den betragtede
periode, og forrentningen af den investerede kapital var på knap 20%, dels valgte Huta Laziska at omlægge sin produktion til
siliciummangan, som kræver mindre energiforbrug og er mere rentabelt. Den skade, som EF-erhvervsgrenen led i 2005 og i undersøgelsesperioden,
kan som følge heraf efter sagsøgernes opfattelse forklares af disse frivillige produktionsomlægninger, som i sig selv medførte
yderligere produktionsnedgang.
Rådet har, støttet af intervenienterne, bestridt sagsøgernes argumenter.
–       Rettens bemærkninger
Det første klagepunkt vedrører nærmere bestemt den måde, hvorpå institutionerne har undersøgt indvirkningen på EF-erhvervsgrenen
af, at visse producenter i Fællesskabet i 2004 genanvendte ovne, som tidligere havde været brugt til fremstilling af ferrosilicium,
til at fremstille siliciummangan.
Hertil bemærkes, at Kommissionen undersøgte indvirkningen af den nævnte genanvendelse i 135. og 136. betragtning til forordningen
om midlertidig told. Den anførte deri, at der på trods af de høje omkostninger forbundet med en produktionsomlægning gennemførtes
en delvis omlægning af produktionen i 2004, hvor der var mangel på manganlegeringer på markedet i Fællesskabet, samtidig med
at der var tilstrækkelige forsyninger af ferrosilicium. Herudfra konkluderede den, at den beslutning, visse producenter i
Fællesskabet traf om at reducere produktionen, ikke blev truffet på frivilligt grundlag, men var forårsaget af dumpingimporten,
som forhindrede EF-erhvervsgrenen i at foretage fortjenstgivende salg af ferrosilicium. Desuden justerede den i 93. betragtning
til forordningen om midlertidig told oplysningerne om produktionskapacitet og kapacitetsudnyttelse med henblik på at tage
hensyn til genanvendelsen af ovnene fra og med 2005.
Sagsøgerne har bestridt såvel 93. betragtning som 135. og 136. betragtning til forordningen om midlertidig told.
For det første bemærkes vedrørende sagsøgernes argument om, at 93. betragtning til forordningen om midlertidig told er behæftet
med en faktisk fejl, at Rådet som svar på et skriftligt spørgsmål, der blev stillet det via en foranstaltning med henblik
på sagens tilrettelæggelse, har forklaret, at produktionsomlægningen fandt sted i begyndelsen af december 2004. Det erkendte
desuden under retsmødet, at den kapacitet, som havde været genstand for denne omlægning, ikke kunne være blevet udnyttet til
fremstilling af ferrosilicium i december 2004. Det må derfor konstateres, at tallene, der angiver kapacitetsudnyttelsen, skulle
have været justeret ikke fra 2005, men fra 2004. Heraf følger, at 93. betragtning til forordningen om midlertidig told er
indholdsmæssigt urigtig.
Ikke desto mindre deler Retten ikke sagsøgernes opfattelse af, hvilke konsekvenser der kan udledes af denne urigtighed. Dels
konstateres det, som anført af Rådet under retsmødet, at i betragtning af, at produktionskapaciteten reduceredes i december
2004, ville den overordnede justering af denne kapacitet for 2004 have udgjort en meget lille andel svarende til 1/12 af justeringen
foretaget for 2005. Dels bemærkes, at selv hvis produktionskapaciteten i 2004 også var blevet justeret, ville den økonomiske
situation på markedet for ferrosilicium i Fællesskabet i 2004 have været følgende: en stigende efterspørgsel, en stigende
mængde dumpingimport, en produktionsnedgang, en lille nedgang i produktionskapaciteten, en nedgang i EF-erhvervsgrenens salg
og markedsandele, en stigning for så vidt angår deres priser, fortjenstmargen og forrentningerne af deres investerede kapital.
Med andre ord ville alle andre økonomiske faktorer end produktionskapaciteten, produktionen, salget og markedsandelene have
indikeret en gunstig udvikling. Under sådanne omstændigheder er det plausibelt, at den beslutning, som visse producenter i
Fællesskabet traf om at omlægge deres produktion, var udslag af et kommercielt valg med henblik på at opnå en bedre rentabilitet
på markedet for siliciummangan og ikke en konsekvens af tilstedeværelsen af dumpingimport på markedet for ferrosilicium, hvor
det ikke var muligt for EF-erhvervsgrenen at opnå fortjeneste. Det er dog også plausibelt, at den beslutning, som visse producenter
i Fællesskabet traf om at omlægge deres produktion, tog højde for ikke blot udsigten til bedre rentabilitet på markedet for
siliciummangan, men også tilstedeværelsen af lavprisimporten, som tog kraftigt til i omfang allerede i 2004, og som forringede
udsigten til rentabilitet på markedet for ferrosilicium i forhold til markedet for siliciummangan.
Følgelig kan den faktiske fejl, som 93. betragtning til forordningen om midlertidig told er behæftet med, ikke have fordrejet
undersøgelsen af årsagsforbindelsen.
For det andet bemærkes vedrørende sagsøgernes argument om, at institutionerne har foretaget et åbenbart urigtigt skøn, for
så vidt som de i 136. betragtning til forordningen om midlertidig told har anført, at produktionsomlægningerne var en reaktion
på dumpingimporten, at det er fastslået i præmis 76 ovenfor, at selv om det er plausibelt, at produktionsomlægningerne var
udslag af et kommercielt valg med henblik på at opnå en bedre rentabilitet på markedet for siliciummangan og ikke en konsekvens
af tilstedeværelsen af dumpingimport på markedet for ferrosilicium, hvor det ikke var muligt for EF-erhvervsgrenen at opnå
fortjeneste, er det også plausibelt, at beslutningerne om produktionsomlægning var begrundet i ikke blot udsigten til bedre
rentabilitet på markedet for siliciummangan, men også i tilstedeværelsen af lavprisimport på markedet for ferrosilicium.
Derfor konkluderes, at ingen af de af sagsøgerne fremførte argumenter kan godtgøre, at institutionerne har foretaget et åbenbart
urigtigt skøn.
Henset til det foregående må dette klagepunkt forkastes som ugrundet.
Det andet klagepunkt om, at visse producenter i Fællesskabet standsede produktionen
–       Parternes argumenter
Sagsøgerne har gjort gældende, at Rådet ikke tog højde for indvirkningen på den skade, som EF-erhvervsgrenen har lidt, af,
at visse producenter i Fællesskabet frivilligt standsede produktionen, og at det med urette begrundede produktionsstandsningerne
med den omtvistede import.
For det første foretog Rådet et åbenbart urigtigt skøn ved i 101.betragtning til den anfægtede forordning at have afvist at
tage hensyn til virkningen af Huta Laziskas produktionsstandsning med den begrundelse, at spørgsmålet om årsagsforbindelse
skulle analyseres for EF-erhvervsgrenen som helhed, og det til trods for, at den nævnte producent havde påvirket resultatet
for EF-erhvervsgrenen som helhed. I denne forbindelse har sagsøgerne bemærket, for det første, at Huta Laziska standsede sin
produktion flere gange i løbet af den betragtede periode på grund af vanskeligheder med selskabets energiudbyder, for det
andet, at selskabet blev tvunget til at omlægge sin produktion til en mindre energikrævende og mere rentabel vare såsom siliciummangan,
og for det tredje, at institutionerne inden for rammerne af Rådets forordning (EF) nr. 1420/2007 af 4. december 2007 om indførelse
af en endelig antidumpingtold på importen af siliciummangan med oprindelse i Folkerepublikken Kina og Kasakhstan og afslutning
af proceduren vedrørende importen af siliciummangan med oprindelse i Ukraine (EUT L 317, s. 5) analyserede udviklingen i Huta
Laziskas situation særskilt.
For det andet foretog Rådet et åbenbart urigtigt skøn ved at undlade at tage hensyn til virkningen af, dels at FerroAtlántica
SL standsede sin produktion i perioder med stort energiforbrug, hvor denne producent optimerede sin fortjeneste ved at sælge
energi, dels at Vargön Alloys indstillede sin produktion af ferrosilicium i undersøgelsesperioden. Med hensyn til FerroAtlántica
har sagsøgerne i replikken anført, at Rådet i svarskriftet for første gang gjorde gældende, at det altid har været en del
af selskabets kommercielle forretningsmodel at indstille produktionen på tidspunkter, hvor energiforbruget var på sit højeste.
Hertil kommer, at denne anførelse modsiges af 81. betragtning til den anfægtede forordning, hvor Rådet anførte, at reduceret
produktion på grund af strømafbrydelse ikke forekom regelmæssigt.
Rådet har, støttet af intervenienterne, bestridt sagsøgernes argumenter.
–       Rettens bemærkninger
Dette klagepunkt vedrører den måde, hvorpå institutionerne har undersøgt indvirkningen på EF-erhvervsgrenen af produktionsstandsning
hos tre af producenterne i Fællesskabet: Huta Laziska, FerroAtlántica og Vargön Alloys.
Sagsøgerne har i det væsentlige foreholdt Rådet, dels at det ikke har analyseret følgevirkningen af Huta Laziskas produktionsstandsning
korrekt i 101. betragtning til den anfægtede forordning, dels at det undlod at tage FerroAtlánticas og Vargön Alloys’ produktionsstandsninger
i betragtning.
For det første bemærkes med hensyn til det åbenbart urigtige skøn, som hævdes at være foretaget ved behandlingen af Huta Laziskas
situation, at Rådet i 101. betragtning til den anfægtede forordning anførte, at årsagen til den forvoldte skade skulle analyseres
for EF-erhvervsgrenen som helhed, og at selv hvis oplysningerne om denne producent kunne udelades fra skadesvurderingen, ville
tendensen for den resterende del af EF-erhvervsgrenen stadig være meget negativ og fortsat vise, at der var tale om væsentlig
skade.
I denne forbindelse bemærkes først, i lighed med det af sagsøgerne anførte, at undersøgelsen af, om der er årsagsforbindelse,
ikke nødvendigvis skal foretages for EF-erhvervsgrenen som helhed på en sådan måde, at der ikke kan tages hensyn til enhver
skade, som den enkelte producent måtte være blevet påført af anden grund end dumpingimporten. Det er nemlig allerede påpeget
i præmis 30 ovenfor, at inden for rammerne af undersøgelsen af, hvad skaden ikke kan tilskrives, som fastsat ved grundforordningens
artikel 3, stk. 7, skal institutionerne dels undersøge alle andre kendte faktorer end dumpingimporten, som samtidig skader
EF-erhvervsgrenen, dels sikre, at skade, der forvoldes af sådanne andre faktorer, ikke tilskrives dumpingimporten. Grundforordningens
artikel 3, stk. 7, præciserer ikke, at denne undersøgelse kun skal tage hensyn til skade, der grundet andre faktorer påføres
EF-erhvervsgrenen som helhed. Henset til formålet med denne bestemmelse, der, som nævnt i præmis 31 ovenfor, er at sikre,
at institutionerne udskiller og adskiller dumpingimportens skadevirkninger fra disse andre faktorers skadevirkninger, er det
muligt, at skade, der forvoldes en enkelt producent i Fællesskabet grundet en anden faktor end dumpingimporten, under visse
omstændigheder skal tages i betragtning, når denne faktor har bidraget til den skade, som undersøges for EF-erhvervsgrenen
som helhed.
Hertil kommer, at Rådet i 101. betragtning til den anfægtede forordning på en unuanceret måde anførte, at årsagen til den
forvoldte skade skulle analyseres for EF-erhvervsgrenen som helhed, hvilket kan give anledning til at tro, at der aldrig kan
tages hensyn til en skade, som den enkelte producent måtte være blevet påført. Ikke desto mindre er der i modsætning til det
af sagsøgerne hævdede taget behørigt hensyn til den skade, som Huta Laziskas produktionsstandsning kunne forvolde. Således
forklarede Rådet, som gengivet i præmis 87 ovenfor, at selv hvis oplysningerne om denne producent udelades fra skadesvurderingen,
ville tendensen for den resterende del af EF-erhvervsgrenen stadig være meget negativ og fortsat vise, at der var tale om
væsentlig skade. Sagsøgerne har imidlertid ikke forsøgt at påvise, at sidstnævnte betragtning beror på et åbenbart urigtigt
skøn. De har blot anført, at Huta Laziskas vanskeligheder med selskabets energiudbyder var årsagen til dets produktionsstandsning,
hvilket Rådet accepterede at tage i betragtning i 101. betragtning til den anfægtede forordning.
Endelig bemærkes med hensyn til forordning nr. 1420/2007, som det er anført i præmis 50 og 51 ovenfor, at det tilkommer institutionerne
inden for rammerne af udøvelsen af deres skønsbeføjelser at undersøge, om EF-erhvervsgrenen har lidt skade, og om denne skade
kan tilskrives dumpingimporten, eller om andre kendte faktorer har bidraget til skaden. Dette skøn skal udøves konkret og
under hensyn til alle relevante omstændigheder (jf. i denne retning Domstolens dom af 14.3.1990, sag C-156/87, Gestetner Holdings
mod Rådet og Kommissionen, Sml. I, s. 781, præmis 43). Under alle omstændigheder er behandlingen af Huta Laziskas situation
i den anfægtede forordning i modsætning til, hvad sagsøgerne har hævdet, ikke væsentligt forskellig fra behandlingen heraf
i forordning nr. 1420/2007. Ligesom i den anfægtede forordning er der ikke i forordning nr. 1420/2007 noget underafsnit om
Huta Laziska. Tilsvarende er Huta Laziskas situation deri såvel som i den anfægtede forordning behandlet i underafsnittet
om indvirkningen af udviklingen i produktionsomkostningerne på skaden. Der er kun én forskel mellem forordning nr. 1420/2007
og den anfægtede forordning. Mens Rådet i den anfægtede forordning – rent teoretisk og kun for at udelukke enhver indvirkning
på vurderingen af den skade, som EF-erhvervsgrenen som helhed har lidt – anerkendte, at den skade, som Huta Laziska har lidt,
kunne være en følge af tvisten med selskabets elektricitetsudbyder, anerkendte det i forordning nr. 1420/2007, at denne tvist
og de øgede elektricitetsomkostninger kunne have påvirket Huta Laziskas resultat, men at udviklingen i produktionsomkostningerne
samlet set ikke havde forvoldt den skade, som EF-erhvervsgrenen havde lidt.
Heraf følger, at ingen af de af sagsøgerne fremførte argumenter kan godtgøre, at 101. betragtning til den anfægtede forordning
beror på et åbenbart urigtigt skøn.
For det andet bemærkes med hensyn til det åbenbart urigtige skøn, som hævdes at være foretaget i forbindelse med behandlingen
af FerroAtlánticas og Vargön Alloys’ produktionsstandsning, at sagsøgerne under retsmødet med hensyn til FerroAtlántica præciserede,
at dette selskabs produktionsstandsning efter deres opfattelse beroede på en »selvforskyldt« skade, for så vidt som stigningen
i elektricitetspriserne fik FerroAtlántica til hellere at ville sælge energi end ferrosilicium. Det er imidlertid vigtigt
at fastslå, at det af sagsøgerne hævdede urigtige skøn kun bygger på ét dokument, som er en skrivelse fra FerroAtlántica til
Euroalliages dateret den 26. februar 2007. I denne skrivelse forklarede FerroAtlántica, at selskabets produktion af ferrosilicium
på grund af dets tarifsystem var standset på tidspunkter, hvor energiforbruget var på sit højeste, og at selskabet videresolgte
den elektricitet, som det selv producerede. Denne skrivelse beviser på ingen måde, at FerroAtlántica standsede sin produktion,
når elektricitetspriserne steg. Følgelig har sagsøgerne ikke fremført noget argument, der kan godtgøre, at FerroAtlánticas
reducerede produktion på tidspunkter, hvor energiforbruget var på sit højeste, har bidraget til den skade, som EF-erhvervsgrenen
som helhed har lidt, og at Rådet skulle have taget hensyn hertil.
Med hensyn til Vargön Alloys har sagsøgerne blot anført, at dette selskab standsede sin produktion i midten af undersøgelsesperioden.
Selv om de i et dokument, der er vedlagt som bilag til stævningen, anførte, at denne standsning skyldtes prisniveauet for
elektricitet, har de ikke fremlagt noget bevis til støtte herfor. De godtgør dermed på ingen måde, at dette selskab selv var
skyld i sin skade, og at dets produktionsstandsning ikke var en reaktion på dumpingimporten. Derfor kan det ikke hævdes, at
Rådet foretog et åbenbart urigtigt skøn ved ikke at redegøre specifikt for Vargön Alloys’ situation.
Henset til det foregående må dette klagepunkt i det første anbringendes tredje led forkastes som ugrundet.
Det tredje klagepunkt vedrørende anvendelsen af den teoretiske, nominelle produktionskapacitet
–       Parternes argumenter
Sagsøgerne har gjort gældende, at Rådet har foretaget åbenbart urigtige skøn og tilsidesat grundforordningens artikel 3, stk. 7,
samt deres ret til forsvar ved at afvise at anvende den reelle produktionskapacitet i stedet for den teoretiske, nominelle
produktionskapacitet.
For det første har Rådet foretaget et åbenbart urigtigt skøn, eftersom det undlod at tage hensyn til faktorer, såsom produktionsomlægninger
og afbrydelser i elektricitetsforsyningen, der havde en betydelig indvirkning på de væsentligste skadesfaktorer, nemlig produktionskapaciteten
og udnyttelsen af produktionskapaciteten.
Dernæst har sagsøgerne anført, at det ikke er korrekt at hævde, sådan som Rådet har gjort, at de observerede tendenser vedrørende
udviklingen i produktionskapaciteten og udnyttelsen af produktionskapaciteten samt konklusionerne om, at der forelå en skade,
ville være de samme, selv hvis den reelle produktionskapacitet var blevet anvendt. Selv hvis det antages, at de observerede
tendenser vedrørende udviklingen i produktionskapaciteten og udnyttelsen af produktionskapaciteten var de samme, ville den
omstændighed, at f.eks. udnyttelsesgraden af produktionskapaciteten steg fra 50% til 95%, nemlig være vigtig, eftersom en
sådan stigning ville betyde, at EF-erhvervsgrenen ikke var i stand til at efterkomme efterspørgslen.
Endelig beror det af Rådet anførte, hvorefter den teoretiske, nominelle kapacitetsudnyttelse kunne anvendes, fordi standsning
og reduktion af produktionen ikke forekom regelmæssigt, efter sagsøgernes opfattelse på en grov faktisk fejl og et åbenbart
urigtigt skøn. Sagsøgerne har anført, at standsning og reduktion af produktionen forekom regelmæssigt og skulle have været
taget i betragtning. Dette gælder FerroAtlánticas produktionsstandsning på tidspunkter, hvor energiforbruget var på sit højeste,
som beroede på selskabets kommercielle forretningsmodel og derfor forekom regelmæssigt. Tilsvarende skal ovnene, som anvendes
til ferrosilicium, vedligeholdes en gang om året, hvor de ikke kan anvendes. Herudover har sagsøgerne anført, at det udgør
et åbenbart urigtigt skøn kun at tage hensyn til begivenheder, som forekommer regelmæssigt, ved beregningen af produktionskapaciteten.
Da Huta Laziskas elektricitetsforsyning reduceredes, oplevede selskabet flere gange betydelig nedgang i dets kapacitet, så
det – uanset markedsvilkårene – ikke kunne fremstille ferrosilicium.
For det andet må det efter sagsøgernes opfattelse nødvendigvis udgøre en tilsidesættelse af bestemmelsen om undersøgelsen
af, hvad der må tilskrives andre skadesfaktorer end dumpingimporten, som er fastsat ved grundforordningens artikel 3, stk. 7,
at bygge undersøgelsen af årsagsforbindelse på den teoretiske, nominelle kapacitetsudnyttelse og ikke på den reelle kapacitetsudnyttelse,
for så vidt som det derved skjules, hvad der er den reelle årsag til de forandringer, der påvirker produktionstallene.
For det tredje har sagsøgerne gjort gældende, at den anfægtede forordning tilsidesætter deres ret til forsvar, da det deri
anførte, hvorefter tendenserne ville være de samme, selv hvis den reelle kapacitetsudnyttelse var blevet taget i betragtning,
ikke er underbygget.
Rådet har, støttet af intervenienterne, bestridt sagsøgernes argumenter.
–       Rettens bemærkninger
Inden for rammerne af dette klagepunkt har sagsøgerne nærmere bestemt gjort gældende, at institutionerne ved at gøre brug
af den teoretiske, nominelle produktionskapacitet i stedet for den reelle produktionskapacitet for det første har foretaget
åbenbart urigtige skøn og begået en faktisk fejl, for det andet har tilsidesat grundforordningens artikel 3, stk. 7, og for
det tredje har tilsidesat deres ret til forsvar.
For det første bemærkes med hensyn til de åbenbart urigtige skøn og den faktiske fejl, som institutionerne foreholdes, at
Kommissionen i 92. og 93. betragtning til forordningen om midlertidig told forklarede, at den havde fastsat produktionskapaciteten
på grundlag af den teoretiske, nominelle kapacitet på EF-erhvervsgrenens produktionsanlæg, idet denne dog justeredes for at
tage hensyn til, at to producenter i Fællesskabet omlagde en del af produktionen fra ferrosilicium til andre ferrolegeringer
i den betragtede periode. Desuden svarede Rådet i 81. betragtning til den anfægtede forordning på kritikken af den metode,
der blev anvendt i 93. betragtning til forordningen om midlertidig told, og helt specielt på de forslag, der var fremsat af
visse berørte parter under den administrative procedure, om anvendelse af tal, der tog højde for produktionsstandsningerne
som følge af strømafbrydelse og af vedligeholdelse. Rådet henviste i denne forbindelse til undersøgelsen, som efter dets opfattelse
havde vist, at afbrydelser af maskineriet på grund af vedligeholdelse eller strømafbrydelse var af midlertidig art, og at
de ikke forekom regelmæssigt i den betragtede periode. Det forklarede også, at selv om der blev foretaget justeringer af produktionskapaciteten,
ville tendenserne vedrørende produktionskapaciteten og kapacitetsudnyttelsen samt de konklusioner, man var nået frem til vedrørende
forekomsten af materiel skade, være de samme.
Sagsøgerne mener, at disse betragtninger beror på et åbenbart urigtigt skøn, navnlig fordi de ikke tager produktionsstandsninger
og ‑omlægninger i betragtning. Det bemærkes, at det af sagsøgerne hævdede ikke er præcist, eftersom de ikke har specificeret,
hvilke produktionsstandsninger og ‑omlægninger de henviser til. Såfremt det imidlertid antages, at de henviser til de omstændigheder,
der er omfattet af behandlingen af de to foregående klagepunkter, nemlig Huta Laziskas produktionsstandsning og de produktionsstandsninger,
der fandt sted hos FerroAtlántica og Vargön Alloys, konstateres det først og fremmest, at sagsøgerne ikke har bestridt, at
Huta Laziskas beslutning i 2004 om at omlægge sin produktion af ferrosilicium til produktion af siliciummangan blev taget
i betragtning i oversigten over produktionskapaciteten og kapacitetsudnyttelsen i 93. betragtning til forordningen om midlertidig
told i form af en justering af de nævnte kapaciteter for 2005 og undersøgelsesperioden.
Med hensyn til de produktionsstandsninger, der fandt sted hos Huta Laziska i 2005 og i 2006 på grund af en tvist med selskabets
elektricitetsudbyder, og hos Vargön Alloys i 2006 ifølge sagsøgerne på grund af stigningen i elektricitetspriserne, bemærkes
dernæst, at institutionernes fremgangsmåde ikke alene er udtryk for sund fornuft, den beror desuden ikke på et åbenbart urigtigt
skøn. Det fremgår nemlig af 81. betragtning til den anfægtede forordning, at institutionerne besluttede ikke at justere tallene
vedrørende produktionskapaciteten, fordi de nævnte afbrydelser var af midlertidig art. Institutionernes fremgangsmåde er korrekt,
for det første fordi det fremgår af omstændighederne i sagen, at de nævnte afbrydelser – i modsætning til det af sagsøgerne
hævdede – ganske rigtigt var af midlertidig art. Hvis taloplysningerne vedrørende produktionskapaciteten skulle afspejle midlertidige
standsninger af produktionsanlæggene som dem, der er henvist til i denne sag, ville det for det andet fordreje oplysningernes
funktion, som er at indikere EF-erhvervsgrenens produktionskapacitet og ikke de produktionsudsving, der afspejles af taloplysninger
om produktionen. For ikke at bero på et urigtigt skøn skal institutionernes fremgangsmåde dog indebære hensyntagen til sådanne
midlertidige standsninger af produktionsanlæggene i forbindelse med undersøgelsen af, hvad der må tilskrives andre skadesfaktorer
end dumpingimporten, som omhandlet i grundforordningens artikel 3, stk. 7.
I denne sag har institutionerne imidlertid i 81. betragtning til den anfægtede forordning anført, at selv om der blev foretaget
justeringer af produktionskapaciteten, ville de konklusioner, man var nået frem til vedrørende materiel skade forvoldt EF-erhvervsgrenen,
være de samme. Selv om sagsøgerne har hævdet, at denne anførelse er urigtig, har de ikke fremført noget bevis for, at det
er tilfældet. De nøjes med at hævde, at selv hvis de observerede tendenser vedrørende udviklingen i produktionskapaciteten
og udnyttelsen af produktionskapaciteten var de samme, ville den omstændighed, at f.eks. udnyttelsesgraden af produktionskapaciteten
steg fra 50% til 95%, være vigtig, eftersom en sådan stigning ville betyde, at EF-erhvervsgrenen ikke var i stand til at efterkomme
efterspørgslen. Den tænkte situation, som sagsøgerne henviser til, er af rent hypotetisk karakter, og derudover udgør den
omstændighed, at EF-erhvervsgrenen ikke skulle være i stand til at efterkomme efterspørgslen, ikke – i en situation som omhandlet
i denne sag, hvor visse økonomiske faktorer viser, at EF-erhvervsgrenen har lidt skade – nogen indikation af skadesårsagen
og kan derfor ikke i sig selv godtgøre, at skaden ikke skyldes dumpingimporten.
Med hensyn til FerroAtlánticas produktionsstandsninger er det allerede fastslået i præmis 92 ovenfor, at sagsøgerne ikke har
fremført noget argument, der kan godtgøre, at denne jævnligt reducerede produktion har bidraget til den skade, som EF-erhvervsgrenen
som helhed har lidt. Selv om en justering af produktionskapaciteten med henblik på at tage hensyn til produktionsstandsningerne
måske ville have bevirket en svingende grad af kapacitetsudnyttelse som udtryk for, at sidstnævnte ikke fuldt ud efterkom
efterspørgslen, er det allerede fastslået i præmis 106 ovenfor, at i en situation, hvor visse økonomiske faktorer viser, at
EF-erhvervsgrenen har lidt skade, kan en sådan omstændighed ikke i sig selv godtgøre, at skaden ikke skyldes dumpingimporten.
Henset til det foregående konkluderes, at ingen af de af sagsøgerne fremførte argumenter kan godtgøre, at anvendelsen af den
teoretiske, nominelle produktionskapacitet beror på åbenbart urigtige skøn.
For det andet kan det med hensyn til tilsidesættelsen af grundforordningens artikel 3, stk. 7, ikke anføres, sådan som sagsøgerne
gør, at det nødvendigvis må udgøre en tilsidesættelse af bestemmelsen om undersøgelse af, hvad der må tilskrives andre skadesfaktorer
end dumpingimporten, at bygge undersøgelsen af årsagsforbindelsen på den teoretiske, nominelle produktionskapacitet og ikke
på den reelle kapacitetsudnyttelse. Hertil skal nemlig bemærkes, at selv hvis der ikke er nogen tvivl om, at en genanvendelse
af produktionsmidlerne på et andet marked – som det var tilfældet i denne sag – må føre til en justering af oplysningerne
om produktionskapaciteten, er det allerede understreget i præmis 105 ovenfor, at de nævnte oplysninger ikke skal afspejle
enhver midlertidig standsning af produktionsanlæggene, da disse standsninger indgår i taloplysningerne om produktionen. Til
gengæld skal institutionerne under sådanne omstændigheder sikre sig, at de forpligtelser, der er omhandlet i grundforordningens
artikel 3, stk. 7, iagttages og på korrekt og behørig vis foretage en undersøgelse af, hvad der må tilskrives andre skadesfaktorer
end dumpingimporten, hvorved den skade, der i givet fald er forvoldt af midlertidige produktionsstandsninger, skal udskilles
og adskilles fra den skade, der er forårsaget af dumpingimporten.
For det tredje bemærkes med hensyn til tilsidesættelsen af sagsøgernes ret til forsvar, at det fremgår af Domstolens praksis,
at de krav, der følger af iagttagelsen af retten til forsvar, skal overholdes ikke blot inden for rammerne af procedurer,
der kan føre til sanktioner, men også i forbindelse med undersøgelser, der går forud for vedtagelsen af antidumpingforordninger,
som kan påvirke de berørte virksomheder umiddelbart og individuelt og påføre dem skade (Domstolens dom af 27.6.1991, sag C-49/88,
Al-Jubail Fertilizer mod Rådet, Sml. I, s. 3187, præmis 15). De berørte virksomheder skal særligt have mulighed for under
den administrative procedure effektivt at fremsætte deres bemærkninger vedrørende rigtigheden og relevansen af de påberåbte
faktiske omstændigheder samt vedrørende de beviser, hvorpå Kommissionen støtter sin påstand om, at der foreligger dumping
og en deraf følgende skade (dommen i sagen Al-Jubail Fertilizer mod Rådet, præmis 17).
I denne forbindelse bemærkes i lighed med det af Rådet anførte, at punkt 80 i dokumentet med endelige oplysninger i det væsentlige
er magen til 81. betragtning til den anfægtede forordning, hvorefter tendenserne ville være de samme, selv hvis produktionskapaciteten
var blevet justeret. Sagsøgerne har imidlertid ikke i deres bemærkninger til dokumentet med endelige oplysninger anmodet om
at få meddelt de tal, som denne anførelse bygger på. Følgelig kan de ikke hævde, at deres ret til forsvar er blevet tilsidesat.
Henset til det foregående må dette klagepunkt forkastes som ugrundet.
Det fjerde klagepunkt om de investeringer, som EF-erhvervsgrenen foretog i 2005 og i undersøgelsesperioden
–       Parternes argumenter
Sagsøgerne har gjort gældende, at Rådet har tilsidesat bestemmelsen om undersøgelse af, hvad der må tilskrives andre skadesfaktorer
end dumpingimporten, som fastsat i grundforordningens artikel 3, stk. 7, for så vidt som det i den anfægtede forordning undlod
at tage hensyn til virkningen af de betydelige investeringer, som EF-erhvervsgrenen foretog i 2005 og i undersøgelsesperioden,
og som i undersøgelsesperioden udgjorde mere end en tredjedel af det samlede tab for EF-erhvervsgrenen. I denne forbindelse
har sagsøgerne fremhævet, at institutionerne i 99. betragtning til forordningen om midlertidig told nævnte, at EF-erhvervsgrenen
havde investeret næsten 10 mio. EUR i 2005 og næsten 6 mio. EUR i undersøgelsesperioden, og at det drejede sig om investeringer
i opgradering af produktionsudstyret. I betragtning af navnlig investeringernes omfang i forhold til industriens rentabilitet
skulle virkningerne af disse investeringer efter sagsøgernes opfattelse have været undersøgt, selv om de på langt sigt tabte
i værdi, og uanset om det at efterkomme den bindende miljølovgivning udgjorde en selvpåført skade for EF-erhvervsgrenen.
Rådet har, støttet af intervenienterne, for det første repliceret, at sagsøgerne har overdrevet investeringernes omfang og
indvirkning på rentabiliteten. Samtlige investeringer foretaget i undersøgelsesperioden kan ikke sammenlignes med samtlige
opgjorte tab i denne periode. Eftersom det drejer sig om investeringer i opgradering af produktionsudstyret, som blev afskrevet
over en årrække, kan kun en mindre del af de i 2005 og i undersøgelsesperioden foretagne investeringer ifølge Rådet have haft
en indvirkning på fortjenesten. For det andet kan investeringerne ikke anses for at udgøre en »selvpåført« skade, da de blev
foretaget for at efterkomme en bindende miljølovgivning. For det tredje blev der taget hensyn til indvirkningen af disse investeringer
på skadesfaktorerne i 99., 100. og 109. betragtning til forordningen om midlertidig told og i 82. betragtning til den anfægtede
forordning. For det fjerde har sagsøgerne ikke godtgjort, at det beroede på et åbenbart urigtigt skøn, da institutionerne
konkluderede, at de omhandlede investeringer ikke udgjorde en »selvpåført« skade.
–       Rettens bemærkninger
Sagsøgerne har i det væsentlige hævdet, at institutionerne har tilsidesat grundforordningens artikel 3, stk. 7, eftersom sidstnævnte
undlod at tage hensyn til virkningen af de betydelige investeringer, som EF-erhvervsgrenen foretog i 2005 og i undersøgelsesperioden,
og som i undersøgelsesperioden udgjorde mere end en tredjedel af EF-erhvervsgrenens samlede tab.
Hertil bemærkes, i lighed med det af sagsøgerne anførte, at det fremgår af 99. betragtning til forordningen om midlertidig
told, at der i 2005 og i undersøgelsesperioden blev foretaget betydelige investeringer. Disse investeringer indgår imidlertid
ikke i nogen undersøgelse af, hvad der må tilskrives andre skadesfaktorer end dumpingimporten, foretaget af Kommissionen i
forordningen om midlertidig told eller af Rådet i den anfægtede forordning. I modsætning til det af Rådet anførte, indeholder
disse forordninger således ingen behandling af spørgsmålet om, hvorvidt de nævnte investeringer udgør en »selvpåført« skade
eller ej. I betragtning af de beløb, som de nævnte investeringer andrager, nemlig næsten 10 mio. EUR i 2005 og næsten 6 mio.
EUR i undersøgelsesperioden, kan de dog godt have bidraget til den skade, som EF-erhvervsgrenen har lidt. Det må derfor konstateres,
at institutionerne har tilsidesat grundforordningens artikel 3, stk. 7, ved at have undladt at udskille og adskille de nævnte
investeringers virkninger fra dumpingimportens virkninger.
Rådets argumenter ændrer ikke ved denne konklusion. For det første kan institutionerne ikke, i modsætning til det af sidstnævnte
hævdede, undlade at opfylde forpligtelsen til at foretage en undersøgelse af, hvad der må tilskrives andre skadesfaktorer
end dumpingimporten, fordi investeringerne blev foretaget for at efterkomme en bindende miljølovgivning. Det har ikke den
store betydning, om skaden betegnes som en »selvpåført« skade eller ej, eftersom investeringerne kan have påvirket EF-erhvervsgrenen,
og grundforordningens artikel 3, stk. 7, forbyder institutionerne at tilskrive dumpingimporten en skade, som ikke skal tilskrives
den.
For det andet har Rådet ret i, at samtlige investeringer foretaget i undersøgelsesperioden ikke kan sammenlignes med samtlige
opgjorte tab i denne periode. Ikke desto mindre har institutionerne dog undladt på korrekt og behørig vis at foretage en undersøgelse
af, hvad der må tilskrives andre skadesfaktorer end dumpingimporten, angående disse investeringer.
Selv om Rådet har tilsidesat bestemmelsen om undersøgelse af, hvad der må tilskrives andre skadesfaktorer end dumpingimporten,
i grundforordningens artikel 3, stk. 7, kan en sådan tilsidesættelse kun begrunde annullation af den anfægtede forordning,
hvis den kan rejse tvivl om forordningens lovlighed og ugyldiggøre institutionernes undersøgelse af årsagsforbindelsen som
helhed (jf. i denne retning Rettens dom af 28.10.2004, sag T-35/01, Shanghai Teraoka Electronic mod Rådet, Sml. II, s. 3663,
præmis 167). Sagsøgerne har imidlertid ikke fremført noget argument herom.
Det er Rettens vurdering, at denne tilsidesættelse ikke påvirker den anfægtede forordnings lovlighed. Som anført af Rådet
er de omhandlede investeringer nemlig foretaget for at opgradere produktionsudstyret, som afskrives over en årrække, hvorfor
kun en mindre del af investeringerne har haft indvirkning på rentabiliteten i 2005 og i undersøgelsesperioden. Rådet har i
denne henseende som svar på et skriftligt spørgsmål, der blev stillet det via en foranstaltning med henblik på sagens tilrettelæggelse,
på grundlag af taloplysninger og eksakte forklaringer præciseret, at investeringerne foretaget i 2005 var årsag til højst
4,7% af den i 2005 observerede nedgang i EF-erhvervsgrenens rentabilitet. Følgelig kan de nævnte investeringer ikke anses
for at have bidraget væsentligt til den skade, som EF-erhvervsgrenen har lidt i 2005 og i undersøgelsesperioden.
Heraf følger, at den konstaterede tilsidesættelse ikke kan rejse tvivl om den anfægtede forordningens lovlighed, og at nærværende
klagepunkt må forkastes ligesom det første anbringendes tredje led i dets helhed.
c)     Det første anbringendes fjerde led om indvirkningen af stigningen i omkostningerne til råmaterialer
Parternes argumenter
Sagsøgerne har hævdet, at institutionerne ikke på en hensigtsmæssig måde tog hensyn til indvirkningen af stigningen i omkostningerne
til råmaterialer på den skade, som EF-erhvervsgrenen har lidt, og at de derved foretog åbenbart urigtige skøn.
For det første har Rådet foretaget et åbenbart urigtigt skøn ved i 99. betragtning til den anfægtede forordning at anføre,
at de observerede omkostningsforøgelser i ferrolegeringsindustrien var opstået på verdensplan og derved havde påvirket industrien
på verdensplan i samme grad. Selv om produktionsomkostninger kan stige på verdensplan, har de efter sagsøgernes opfattelse
ikke samme indvirkning overalt i verden.
Rådet har nemlig først og fremmest ikke taget hensyn til, at producenterne i Fællesskabet grundlæggende havde højere produktionsomkostninger
end producenterne i resten af verden. Selv når alle producenter oplever en lignende stigning i produktionsomkostningerne,
lider de producenter, som har højere basisproduktionsomkostninger, efter sagsøgernes opfattelse en større skade og dette hurtigere
end de andre. Heraf følger i modsætning til det af Rådet anførte i den anfægtede forordning, at en producent i et tredjeland
efter sagsøgernes opfattelse ikke nødvendigvis vil være tvunget til at hæve sine priser lige så meget som en producent i Fællesskabet,
som oplever samme omkostningsforøgelse, eftersom producenten i et tredjeland i udgangspunktet opnår en større fortjeneste
af en given salgspris.
Institutionerne var imidlertid i besiddelse af oplysninger, som viste, at producenterne i Fællesskabet havde højere strukturomkostninger
til fremstillingen af ferrosilicium end de producenter i tredjelandene, som antidumpingproceduren er rettet mod. Sagsøgerne
har anmodet Retten om at påbyde, at disse oplysninger fremlægges. Desuden har sagsøgerne under den administrative procedure
fremlagt oplysninger med henblik på at godtgøre, at priserne på ferrosilicium i Fællesskabet i 2005 og i undersøgelsesperioden
var de højeste i verden, og at EF-erhvervsgrenen havde produktionsomkostninger, der var højere end disse priser. Endelig har
sagsøgerne anført, at i 2005 og i undersøgelsesperioden, hvor EF-erhvervsgrenen oplevede en ekstraordinær omkostningsforøgelse,
faldt priserne på samtlige markeder i verden, fordi forbruget faldt. Til trods for, at EF-erhvervsgrenen havde de højeste
priser i verden, led den tab i 2005 og i undersøgelsesperioden på grund af stigningen i dens produktionsomkostninger.
Dernæst har sagsøgerne gjort gældende, at institutionerne ikke har taget hensyn til den omstændighed, at stigningen i udgifterne
til input påvirkede producenterne i Fællesskabet mere end de producenter i tredjelandene, som er omfattet af antidumpingundersøgelsen,
selv om priserne på samtlige markeder i praksis svarede til hinanden på makroøkonomisk plan, når der tages hensyn til forskellene
på mikroøkonomisk plan. Dels er størsteparten af producenterne i de nævnte lande nemlig vertikalt integrerede, hvilket beskytter
dem mod verdensmarkedernes svingende priser, og ingen producent i Fællesskabet er vertikalt integreret på sammenlignelig vis.
Dels kan producenterne i Fællesskabet ikke drage nytte af de samme fordele ved stordrift som de producenter i tredjelandene,
der er omfattet af antidumpingundersøgelsen. F.eks. har en af de kinesiske producenter af ferrosilicium, Erdos Xijin Kuangye
Co., Ltd, en produktionskapacitet, der er næsten to gange større end kapaciteten for samtlige producenter i Fællesskabet.
Produktionsomkostningerne pr. produktionsanlæg er generelt lavere i tredjelande.
For det andet har institutionerne foretaget et åbenbart urigtigt skøn ved i 132. betragtning til forordningen om midlertidig
told – som svar på argumentet om, at stigningen i produktionsomkostningerne skulle være årsag til skade – at anføre, at energipriserne
var steget i hele verden og i nogle tilfælde mere end i Europa. Kravet om undersøgelse af, hvad der må tilskrives andre skadesfaktorer
end dumpingimporten, iagttages nemlig ikke ved blot at sammenligne elektricitetspriserne i hele verden eller i landene omfattet
af antidumpingundersøgelsen med priserne i Europa. Efter sagsøgernes opfattelse skulle institutionerne have fundet frem til,
hvilken indvirkning stigningen i elektricitetspriserne havde på EF-erhvervsgrenen, og have sondret mellem denne og dumpingimportens
indvirkning. Institutionerne skulle nærmere bestemt for det første hverken have taget hensyn til Eurostats oplysninger eller
deres egne undersøgelser vedrørende elektricitetsmarkedet i Fællesskabet, som alle viste, at energipriserne var steget væsentligt
i de medlemsstater, hvor producenterne af ferrosilicium i Fællesskabet var etableret. Da elektricitetspriserne er meget svingende
i Unionen, skulle institutionerne for det andet have sammenlignet de reelle tal for henholdsvis producenterne i Fællesskabet
og producenterne i de lande, der var omfattet af antidumpingundersøgelsen. For det tredje er elektricitetspriserne på verdensplan
uden betydning, idet det kun er relevant at sammenligne energiprisernes stigning i de lande, hvor ferrosilicium fremstilles,
med EF-erhvervsgrenens priser. For det fjerde mener sagsøgerne, at selv om energipriserne i tredjelandene kan være steget,
forblev de ikke desto mindre lavere end EF-erhvervsgrenens priser, hvilket gjorde det muligt for producenterne af ferrosilicium
i tredjelandene fortsat at opnå fortjeneste, mens EF-erhvervsgrenen led tab.
For det tredje har Rådet begået en åbenbar fejl i 92. betragtning til den anfægtede forordning ved fortolkningen af et arbejdsdokument
fra en af Kommissionens tjenestegrene, som har titlen »Analysis of economic indicators of the EU metals industry: the impact
of raw materials and energy supply on competitiveness« (Analyse af de økonomiske faktorer i EU’s metalindustri: indvirkningen
af forsyningen af råmaterialer og af energiforsyningen på konkurrencen, herefter »Kommissionens arbejdsdokument«), og som
Rådet baserede sig på, da det forkastede argumentet om, at EF-erhvervsgrenen led under manglende konkurrence på grund af dens
omkostningsstruktur. Dette dokument angiver imidlertid efter sagsøgernes opfattelse klart, at metalindustrien i Fællesskabet
i stigende grad ligger under for pres fra konkurrenter, som har en anderledes struktur for deres produktionsomkostninger.
I dokumentet nævnes særligt, at EF-producenternes salg af de ferrolegeringer, hvis fremstilling er den mest energikrævende,
dvs. siliciummetal og ferrosilicium, er sårbart, fordi de ikke er konkurrencedygtige, hvad omkostningerne angår.
Rådet har, støttet af intervenienterne, bestridt sagsøgernes argumenter.
Rettens bemærkninger
Dette led af det første anbringende vedrører den måde, hvorpå institutionerne har undersøgt indvirkningen af stigningen i
omkostningerne til råmaterialer på den skade, som EF-erhvervsgrenen har lidt. Sagsøgerne har nærmere bestemt gjort gældende,
at der er foretaget tre åbenbart urigtige skøn. Sidstnævnte berører efter deres opfattelse 92. og 99. betragtning til den
anfægtede forordning og 132. betragtning til forordningen om midlertidig told.
For det første bemærkes, at 99. betragtning til den anfægtede forordning har følgende ordlyd:
»For så vidt angår omkostningsforøgelser hævdede EF-erhvervsgrenen, at omkostningsforøgelser i ferrolegeringsindustrien normalt
opstår på verdensplan og derved påvirker industrien på verdensplan i samme grad. En analyse af prisudviklingen i større udgiftsposter
i den betragtede periode viser, at omkostningerne er vokset (elektricitet, kvartsit og elektrodepasta). Undersøgelsen viste
imidlertid, at selv om der delvis blev kompenseret for disse prisstigninger ved stigninger i salgspriserne, tillod tilstedeværelsen
af lavprisdumpingimport ikke EF-erhvervsgrenen at overvælte hele virkningen af sine omkostningsforøgelser i sine salgspriser.«
Sagsøgerne har hævdet, at Rådet foretog et åbenbart urigtigt skøn ved at anføre, at de observerede omkostningsforøgelser i
ferrolegeringsindustrien var opstået på verdensplan og derved havde påvirket industrien på verdensplan i samme grad.
Hertil bemærkes, at Rådet i modsætning til det af sagsøgerne hævdede på ingen måde i 99. betragtning til den anfægtede forordning
har anført, at de observerede omkostningsforøgelser i ferrolegeringsindustrien var opstået på verdensplan og derved havde
påvirket industrien på verdensplan i samme grad. Det fremgår klart af denne betragtnings ordlyd, at Rådet nøjedes med at gengive
denne anførelse, sådan som den var blevet formuleret af EF-erhvervsgrenen.
Hertil kommer, at Rådet på ingen måde anvendte denne anførelse fra EF-erhvervsgrenen som begrundelse for sin allerede i 133.
betragtning til forordningen om midlertidig told formulerede konklusion, hvorefter stigningen i produktionsomkostningerne
ikke havde brudt årsagssammenhængen mellem dumpingimporten og skaden. Således noterede Rådet sig i 99. betragtning til den
anfægtede forordning stigningen i visse produktionsomkostninger, men det konkluderede, at prisstigninger kun delvist havde
kunnet kompenseret for denne stigning på grund af tilstedeværelsen af dumpingimporten. Med andre ord er det Rådets opfattelse,
at selv om produktionsomkostningerne var steget, skyldtes den skade, som EF-erhvervsgrenen har lidt, ikke denne stigning,
men den omstændighed, at det på grund af tilstedeværelsen af den omtvistede import ikke var muligt fuldt ud at overvælte stigningen
på salgspriserne.
Sagsøgerne har imidlertid ikke fremført noget argument, der kan godtgøre, at Rådet derved foretog et åbenbart urigtigt skøn,
eftersom de nøjes med at forsøge at godtgøre, at det var forkert at anføre, at omkostningsstigningerne havde samme indvirkning
på verdensplan. Følgelig må sagsøgernes argument vedrørende 99. betragtning til den anfægtede forordning forkastes, uden at
det er nødvendigt at påbyde nogen fremlæggelse af dokumenter.
For det andet bemærkes med hensyn til argumentet vedrørende 132. betragtning til forordningen om midlertidig told, at Kommissionen
i denne betragtning konstaterede på den ene side, at elektricitetsomkostningerne udgjorde en stor del af omkostningerne ved
produktionen af den pågældende vare, og på den anden side, at undersøgelsen havde vist, at energipriserne steg på verdensplan,
herunder i de pågældende lande – i nogle tilfælde mere end i Unionen. I 133. betragtning til forordningen om midlertidig told
vurderede Kommissionen, at energiaspektet således ikke kunne bryde årsagssammenhængen mellem dumpingimporten og den væsentlige
skade, som EF-erhvervsgrenen har lidt.
Sagsøgerne har bestridt disse betragtninger med den begrundelse, at Kommissionen ikke iagttog bestemmelsen om undersøgelse
af, hvad der må tilskrives andre skadesfaktorer end dumpingimporten, som fastsat i grundforordningens artikel 3, stk. 7, ved
blot i generelle, ubegrundede vendinger at anføre, at energipriserne steg på verdensplan – i nogle tilfælde mere end i Unionen.
De to grunde, som sagsøgerne har anført til støtte herfor, er imidlertid ikke overbevisende.
Dels har sagsøgerne gjort gældende, at Kommissionen skulle have analyseret Eurostats oplysninger eller deres egne undersøgelser
vedrørende elektricitetsmarkedet, som ifølge dem viste, at energipriserne var steget væsentligt i de medlemsstater, hvor producenterne
i Fællesskabet var etableret. Sagsøgerne har imidlertid ikke fremlagt noget bevismateriale til støtte herfor.
Dels har sagsøgerne gjort gældende, at Kommissionen skulle have sammenlignet taloplysningerne vedrørende producenterne i Fællesskabet
med oplysningerne om de eksporterende producenter omhandlet af undersøgelsesproceduren. Sagsøgerne har imidlertid ikke fremlagt
noget bevismateriale, der kunne godtgøre, at en sådan sammenligning af tal ville have vist, at energipriserne i Fællesskabet
var steget i et sådant omfang, at de var årsag til den skade, som EF-erhvervsgrenen har lidt. Derfor må sagsøgernes argument
vedrørende 132. betragtning til forordningen om midlertidig told forkastes.
For det tredje bemærkes med hensyn til argumentet vedrørende 92. betragtning til den anfægtede forordning, at Rådet deri behandlede
spørgsmålet om konkurrencen i EF-erhvervsgrenen og om Kommissionens arbejdsdokument, som ifølge sagsøgerne beviste, at der
ikke var konkurrence i EF-erhvervsgrenen på grund af dens høje omkostninger. Rådet vurderede i nævnte betragtning, at Kommissionen
i dette dokument ikke drog nogen konklusion om eventuelt manglende konkurrence i den europæiske ferrolegeringsindustri. Tværtimod
anføres det ifølge Rådet i dette arbejdsdokument, at producenterne af ferrolegeringer oplever en stigende import fra tredjelande
såsom Kina, Rusland, Ukraine, Brasilien og Kasakhstan, hvilket på lang sigt kan true den europæiske ferrolegeringsindustris
levedygtighed, hvis der ikke hurtigt skabes lige konkurrencevilkår i forhold til konkurrenterne i tredjelande.
Sagsøgerne mener, at Rådet har anlagt en urigtig opfattelse af dette arbejdsdokument. Særligt mener de, at Kommissionen deri
bl.a. anførte, at salget i Fællesskabet af ferrosilicium var sårbart på grund af manglende konkurrencedygtighed hvad omkostningerne
angår.
Hertil bemærkes i lighed med det af sagsøgerne anførte, at Kommissionens arbejdsdokument angiver, at metalindustrien i Fællesskabet
i stigende grad ligger under for pres fra konkurrenter, som har en anderledes struktur for deres produktionsomkostninger,
og som nyder fordel af billigere råmaterialer og/eller energi.
Retten deler dog ikke sagsøgernes opfattelse af, at producenterne af ferrosilicium i Fællesskabet er sårbare på grund af deres
omkostningsstruktur. Sagsøgerne har således henvist til en passus i arbejdsdokumentet, hvorefter »producenterne i Fællesskabet
af ferrolegeringer, særligt af siliciummetal og ferrosilicium, oplever en stigende import fra tredjelande såsom Kina, Rusland,
Ukraine, Brasilien og Kasakhstan«, idet det præciseres, at »hvis der ikke hurtigt skabes lige konkurrencevilkår i forhold
til konkurrenterne i tredjelande, kan det på lang sigt true den europæiske ferrolegeringsindustris levedygtighed«. Det fremgår
imidlertid hverken af passussenes ordlyd eller af den sammenhæng, de indgår i, at salget i Fællesskabet af ferrosilicium er
sårbart på grund af EF-producenternes manglende konkurrencedygtighed hvad omkostningerne angår. Dels ville det være fornuftstridigt
at fortolke henvisningen til indførelsen af lige vilkår i forhold til konkurrenterne i tredjelande som udtryk for, at producenterne
i Fællesskabet er sårbare på grund af deres omkostningsstruktur. Det giver meget mere mening at antage, at Kommissionen ville
henvise til de usædvanligt lave priser, som de eksporterende producenter i tredjelandene anvendte. Dels nævnte Kommissionen
i slutningen af det afsnit, der indeholder ovenstående henvisning, antidumpingforanstaltningerne vedrørende ferromolybden,
hvilket indikerer, at Kommissionen, da den nævnte indførelsen af lige vilkår i forhold til konkurrenterne i tredjelande, henviste
til en eventuel vedtagelse af antidumpingforanstaltninger.
Følgelig kan ingen af de af sagsøgerne fremførte argumenter godtgøre, at Rådet anlagde en urigtig opfattelse af Kommissionens
arbejdsdokument i 92. betragtning til den anfægtede forordning og foretog et åbenbart urigtigt skøn med hensyn til indvirkningen
af strukturen af EF-erhvervsgrenens produktionsomkostninger på den skade, som sidstnævnte har lidt.
Henset til de foregående betragtninger som helhed må det første anbringendes fjerde led forkastes som ugrundet.
d)     Det første anbringendes femte led om virkningen af den faldende efterspørgsel i 2005
Parternes argumenter
Sagsøgerne har anført, at 81. betragtning til forordningen om midlertidig told beror på et åbenbart urigtigt skøn, idet det
deri er fastsat, at forbruget i Fællesskabet af ferrosilicium forblev temmelig stabilt i den betragtede periode med undtagelse
af 2003 og 2004, hvor det steg med 6% som følge af usædvanligt høj efterspørgsel fra stålindustrien. Derved foretog Rådet
et åbenbart urigtigt skøn af virkningen af efterspørgslens udvikling og tilskrev med urette og i strid med grundforordningens
artikel 3, stk. 7, prisfaldet den omtvistede import.
Ifølge sagsøgerne forblev forbruget i Fællesskabet nemlig ikke stabilt i den betragtede periode. Således har sagsøgerne hævdet,
at forbruget i Fællesskabet mellem 2004 og 2005 faldt med 4,4%. Dette fald i efterspørgslen afspejlede en stagnation og derpå
en voldsom nedgang i efterspørgslen, som havde en betydelig negativ indvirkning på priserne i Fællesskabet. I denne forbindelse
har sagsøgerne gjort gældende, at på et gennemsigtigt og konkurrencepræget marked, som markedet for ferrosilicium, bestemmes
priserne først og fremmest af udsving i udbud og efterspørgsel på verdensplan og i et vist omfang af produktionsomkostningerne.
Priserne stiger i perioder med stigende efterspørgsel og/eller begrænset udbud, hvorimod priserne falder i perioder med faldende
efterspørgsel og/eller stigende udbud, hvilket Retten udtrykkeligt anerkendte i dommen i sagen Aluminium Silicon Mill Products
mod Rådet, nævnt i præmis 27 ovenfor, vedrørende en anden ferrolegering, nemlig siliciummetal. Således faldt priserne på ferrosilicium
i Fællesskabet, mens produktionsomkostningerne for producenterne i Fællesskabet oversteg markedspriserne, hvilket indebar
betydelige tab for EF-erhvervsgrenen.
Rådet har, støttet af intervenienterne, bestridt sagsøgernes argumenter.
Rettens bemærkninger
Med dette led af det første anbringende har sagsøgerne i det væsentlig anfægtet institutionernes vurdering af, hvilken indvirkning
efterspørgslens udvikling har haft i den betragtede periode. Navnlig er de af den opfattelse, at 81. betragtning til forordningen
om midlertidig told beror på et åbenbart urigtigt skøn.
Der henvises til, at 81. betragtning til forordningen om midlertidig told indeholder en oversigt med taloplysninger om forbruget
i Fællesskabet i den betragtede periode og følgende kommentar fra Kommissionen: »Forbruget i Fællesskabet af ferrosilicium
forblev temmelig stabilt i den betragtede periode med undtagelse af 2003 og 2004, hvor det steg med 6% som følge af usædvanligt
høj efterspørgsel fra stålindustrien.« Endvidere bemærkes, at Kommissionen i 124. betragtning til forordningen om midlertidig
told i forbindelse med undersøgelsen af, hvad der må tilskrives andre skadesfaktorer end dumpingimporten, anførte:
»[…] [Det åbenbare forbrug af ferrosilicium på markedet i Fællesskabet [var] med undtagelse af 2004 ganske stabilt i den betragtede
periode. Den væsentlige skade, som er forvoldt EF-erhvervsgrenen, kan derfor ikke tilskrives faldende efterspørgsel på markedet
i Fællesskabet.«
Sagsøgerne anser det anførte for at være forkert, idet forbruget i Fællesskabet ikke forblev stabilt i den betragtede periode,
men faldt med 4,4% mellem 2004 og 2005.
Hertil bemærkes først, ligesom Rådet har gjort, at sagsøgerne ikke bestrider rigtigheden af taloplysningerne i 81. betragtning
til forordningen om midlertidig told. Som anført af Rådet, vedrører uenigheden mellem parterne alene fortolkningen af disse
oplysninger.
Dernæst konstateres, at sagsøgerne har fordrejet det af Kommissionen anførte i 81. betragtning til forordningen om midlertidig
told. I modsætning til det af sagsøgerne hævdede nøjedes Kommissionen således ikke med at anføre, at forbruget i Fællesskabet
forblev stabilt, men anførte også, at det steg mellem 2003 og 2004 som følge af stigende efterspørgsel fra stålindustrien.
Det fremgår desuden af 124. betragtning til forordningen om midlertidig told, at den i forbindelse med undersøgelsen af, hvad
der må tilskrives andre skadesfaktorer end dumpingimporten, tog forbrugets udsving i 2004 i betragtning, men på trods heraf
vurderede, at forbruget måtte anses for overordnet set at have været stabilt, hvorfor den væsentlige skade, som er forvoldt
EF-erhvervsgrenen, ikke kunne tilskrives faldende efterspørgsel i Fællesskabet. Derfor må Kommissionen anses for at have opfyldt
sin forpligtelse i henhold til grundforordningens artikel 3, stk. 7, til at udskille og adskille den skade, der specifikt
er forvoldt af den faldende efterspørgsel eller ændringer i forbruget.
Endelig bemærkes, at ingen af de af sagsøgerne fremførte argumenter kan påvise, at Kommissionens konklusion i 124. betragtning
til forordningen om midlertidig told beror på et åbenbart urigtigt skøn. Sagsøgerne nøjes nemlig med at forfægte deres fortolkning
af tallene i 81. betragtning til forordningen om midlertidig told, men forklarer på igen måde, hvorledes den af institutionerne
anlagte fortolkning af tallene beror på et åbenbart urigtigt skøn. I denne forbindelse bemærkes, at det er plausibelt, som
sagsøgerne har anført, at den nedgang på 4,4%, der konstateredes i forbruget i Fællesskabet mellem 2004 og 2005, havde en
negativ indvirkning på priserne i Fællesskabet. Det er ikke desto mindre også plausibelt at fortolke tallene i 81. betragtning
til forordningen om midlertidig told, som institutionerne har gjort det, dvs. som udtryk for en relativt stabil efterspørgsel
set over hele undersøgelsesperioden, hvorved udsvingene i 2004 og 2005 kan ses som udslag af en usædvanligt høj efterspørgsel
fra stålindustrien i 2004 efterfulgt af en tilbagevende til det normale niveau i 2005. Ud fra denne sidstnævnte antagelse
er det berettiget at anse den skade, som er forvoldt EF-erhvervsgrenen, sådan som den fremgår af oplysningerne om hele den
betragtede periode, for ikke at kunne tilskrives udsvingene i forbruget i 2004 og 2005. Under disse omstændigheder må sagsøgerne
anses for ikke at have påvist, at institutionerne har foretaget et åbenbart urigtigt skøn.
Følgelig må det første anbringendes femte led forkastes som ugrundet.
e)     Det første anbringendes sjette led om virkningen af importen fra andre tredjelande
Parternes argumenter
Sagsøgerne har anført, at institutionerne har tilsidesat bestemmelsen om undersøgelse af, hvad der må tilskrives andre skadesfaktorer
end dumpingimporten, eftersom de ikke på hensigtsmæssig vis har taget hensyn til virkningen af importen fra andre tredjelande
end dem, der er omfattet af undersøgelsesproceduren (herefter »andre tredjelande«). Sagsøgerne har gjort gældende, at Kommissionen
nøjedes med at anføre i forordningen om midlertidig told, som er bekræftet ved den anfægtede forordning, at virkningen af
importen fra andre tredjelande ikke kunne anses for at være væsentlig, henset til dumpingimportens omfang og priser, hvilket
ikke er tilstrækkeligt til at iagttage princippet om undersøgelse af, hvad der må tilskrives andre skadesfaktorer end dumpingimporten.
Selv om institutionerne i 116., 118. og 120. betragtning til forordningen om midlertidig told havde fastlagt visse virkninger
af importen fra andre tredjelande, har de nemlig ifølge sagsøgerne ikke isoleret disse med henblik på at fastslå de rette
årsager til skaden. For det første har Kommissionen i 116. betragtning til forordningen om midlertidig told anført, at importen
fra andre tredjelande fandt sted til priser, som var mellem 2,3% og 5,7% lavere end EF-erhvervsgrenens. Indførelsen ved forordning
nr. 1420/2007 af en antidumpingtold blev imidlertid begrundet i en tilsvarende underbudsmargen. For det andet anførte Kommissionen
i 118.-120. betragtning til forordningen om midlertidig told, som nærmere bestemt omhandler importen fra Island og Venezuela,
at denne import havde haft en negativ indvirkning på EF-erhvervsgrenens situation. Institutionerne havde imidlertid pligt
til at tage de kumulerede skadesvirkninger af den samlede import fra tredjelande i betragtning såvel som alle andre kendte
skadesfaktorer og til ikke at tilskrive dumpingimporten disse virkninger.
I replikken har sagsøgerne tilføjet, at Rådet undlod at tage hensyn til, at dumpingimportens stigende omfang for en stor dels
vedkommende skyldtes det »tomrum«, der var opstået på markedet, efter at visse producenter i tredjelande havde trukket sig
tilbage i løbet af undersøgelsesperioden.
Rådet har, støttet af intervenienterne, bestridt sagsøgernes argumenter.
Rettens bemærkninger
Med dette led af det første anbringende har sagsøgerne i det væsentlige bestridt institutionernes vurdering af indvirkningen
af importen fra andre tredjelande på den skade, som EF-erhvervsgrenen har lidt. De er nærmere bestemt af den opfattelse, at
116., 118. og 120. betragtning til forordningen om midlertidig told beror på et åbenbart urigtigt skøn, idet Kommissionen
deri fastlagde visse virkninger af denne import, men uden at behandle dem særskilt på korrekt vis.
Opmærksomheden henledes på, at Kommissionen i 116. betragtning til forordningen om midlertidig told drog den konklusion for
den samlede import fra andre tredjelande, at dens omfang var faldet med ca. 45% i den betragtede periode, samtidig med at
dens markedsandel var faldet fra 54,8% til 30%, og priserne for denne import var faldet med 7% i samme periode, samt at gennemsnitsprisen
for denne import var højere end for dumpingimporten i den betragtede periode og mellem 2,3% og 5,7% lavere end den af EF-erhvervsgrenen
anvendte gennemsnitspris i samme periode. I 117.-120. betragtning til samme forordning undersøgte Kommissionen, hvilken indvirkning
importen fra henholdsvis Norge, Island, Brasilien og Venezuela havde haft på skaden. Den konkluderede, at hverken importen
fra Brasilien eller importen fra Norge havde bidraget til den skade, som EF-erhvervsgrenen har lidt. Derimod konkluderede
den, at importen fra Island og Venezuela kunne have haft en negativ indvirkning på EF-erhvervsgrenens situation, men at denne
indvirkning dog ikke kunne anses for at være væsentlig, henset til dumpingimportens omfang og priser. I 121. betragtning til
forordningen om midlertidig told udledte Kommissionen af det anførte i 116.-120. betragtning til samme forordning, at importen
fra andre tredjelande ikke havde bidraget væsentligt til den skade, der er forvoldt EF-erhvervsgrenen.
De af sagsøgerne fremførte argumenter kan ikke påvise, at dette ræsonnement beror på et åbenbart urigtigt skøn.
For det første konstateres med hensyn til sagsøgernes argument vedrørende 116. betragtning til forordningen om midlertidig
told, at de nøjes med at anføre, at indførelsen ved forordning nr. 1420/2007 af en antidumpingtold blev begrundet i en underbudsmargen,
som var mellem 2,3% og 5,7%, hvilket skulle påvise, at Kommissionen ikke kunne nå frem til, at importen fra andre tredjelande
ikke havde bidraget til skaden.
Hertil bemærkes først, som anført i præmis 90 ovenfor, dels at det tilkommer institutionerne inden for rammerne af udøvelsen
af deres skønsbeføjelser at undersøge, om EF-erhvervsgrenen har lidt skade, og om denne skade kan tilskrives dumpingimporten,
eller om andre kendte faktorer har bidraget til skaden, dels at dette skøn skal udøves konkret og under hensyn til alle relevante
omstændigheder. Det skal under alle omstændigheder bemærkes, at den underbudsmargen, på grundlag af hvilken antidumpingforanstaltningerne
blev indført i forordning nr. 1420/2007, var på 4,5%. Rådet henviste ikke til det af sagsøgerne gengivne interval i denne
forordning. Hertil kommer, hvilket er mere væsentligt, at Rådets konklusion i forordning nr. 1420/2007 om nødvendigheden af
at indføre disse foranstaltninger byggede på flere andre betragtninger. Derfor kan der ikke udledes noget af den omstændighed,
at Rådet i forordning nr. 1420/2007 på den ene side beregnede en underbudsmargen på 4,5% og på den anden side indførte antidumpingforanstaltninger.
Dernæst bemærkes, i lighed med det af Rådet anførte, at Kommissionen ikke i 116. betragtning til forordningen om midlertidig
told henviste til underbudsmargenen forbundet med importen fra andre tredjelande, men nævnte, at denne import fandt sted til
priser, der var lavere end EF-erhvervsgrenens priser i den betragtede periode. Det er imidlertid allerede anført i præmis
65 ovenfor, at prisunderbud er et juridisk begreb, som grundforordningens artikel 3, stk. 3, sigter til, hvorefter institutionerne
sammenligner priserne i Fællesskabet med de justerede importpriser for at nå frem til en underbudsmargen udtrykt i form af
en procentsats. Der kan derfor ikke drages nogen parallel mellem en underbudsmargen og en simpel prissammenligning.
Endelig bemærkes, at Kommissionens konstatering vedrørende prisniveauet kun udgør en del af et større ræsonnement, som er
fremført i 116. betragtning til forordningen om midlertidig told. Selv om prisniveauet for importen fra andre tredjelande
i forhold til priserne i Fællesskabet kan ses som et moment, der synes at påvise, at denne import medvirkede til den skade,
som er forvoldt EF-erhvervsgrenen, kan der ikke af den grund ses bort fra de andre momenter i Kommissionens ræsonnement, som
fik den til at udelukke en sådan medvirken. Således konstaterede Kommissionen, at denne imports markedsandele var faldet i
den betragtede periode, at priserne for denne import var steget i samme periode og hele tiden havde ligget højere end dumpingimportens
priser. Heraf følger, som anført af Rådet, at det – under forudsætning af, at forbruget ikke var steget – er umuligt, at den
samlede import fra andre tredjelande – i modsætning til dumpingimporten – kunne tage markedsandele fra EF-erhvervsgrenen.
Det følger heraf, at ingen af de af sagsøgerne fremførte argumenter kan påvise, at 116. betragtning til forordningen om midlertidig
told beror på et åbenbart urigtigt skøn.
For det andet bemærkes med hensyn til argumentet om 118. og 120. betragtning til forordningen om midlertidig told, at sagsøgerne
ikke har bestridt Kommissionens konklusion, hvorefter importen fra Island og Venezuela kan have haft en negativ indvirkning
på EF-erhvervsgrenens situation, men at denne indvirkning dog ikke kan anses for at være væsentlig, henset til dumpingimportens
omfang og priser. De har blot anført, at institutionerne skulle have analyseret de kumulerede virkninger af importen fra andre
tredjelande og foretaget en samlet undersøgelse af alle andre kendte skadesfaktorer.
Først bemærkes angående analysen af de kumulerede virkninger af importen fra andre tredjelande, at Kommissionen – i modsætning
til det af sagsøgerne hævdede – har foretaget en sådan analyse. Denne analyse udgør den første af tre faser i undersøgelsen
af virkningen af importen fra andre tredjelande. Således redegjorde Kommissionen først i 116. betragtning til forordningen
om midlertidig told for udviklingen i de økonomiske faktorer vedrørende den samlede import fra andre tredjelande. Som nævnt
i præmis 166 ovenfor, kan den samlede import fra andre tredjelande i betragtning af denne udvikling ikke anses for at have
kunnet tage markedsandele fra EF-erhvervsgrenen. Dernæst undersøgte Kommissionen i 117.-120. betragtning til forordningen
om midlertidig told, om de konkrete virkninger af importen fra henholdsvis Norge, Island, Brasilien og Venezuela kunne have
forårsaget skaden. Som anført i præmis 161 ovenfor, konkluderede Kommissionen, at importen fra Island og Venezuela isoleret
set kunne have haft en negativ indvirkning på EF-erhvervsgrenens situation, men at denne indvirkning dog ikke kunne anses
for at være væsentlig henset til dumpingimportens omfang og priser. Endelig drog Kommissionen konklusionerne på de to første
faser af sit ræsonnement og konstaterede som en logisk følge heraf i 121. betragtning til forordningen om midlertidig told,
at importen fra andre tredjelande ikke havde bidraget til skaden.
Herudover bemærkes angående den samlede undersøgelse af alle de andre kendte skadesfaktorer, at det som allerede anført i
præmis 47 ovenfor er nødvendigt at afslutte behandlingen af sagsøgernes klagepunkter om undersøgelse af de andre kendte skadesfaktorer
hver for sig, før det kan afgøres, om en sådan samlet undersøgelse var påkrævet. Dette spørgsmål behandles i præmis 204-215
nedenfor.
Følgelig kan ingen af de af sagsøgerne fremførte argumenter påvise, at 118. og 120. betragtning til forordningen om midlertidig
told beror på et åbenbart urigtigt skøn.
For det tredje konstateres med hensyn til det argument om, at der opstod et »tomrum« på markedet efter, at visse producenter
i andre tredjelande havde trukket sig tilbage, som først blev fremført i replikken, at det ikke sigter til at godtgøre, at
institutionerne har fejlvurderet den skade, der er forårsaget af importen fra andre tredjelande, men at godtgøre, at dumpingimporten
ikke har forvoldt EF-erhvervsgrenen skade, fordi den trådte i stedet for importen fra andre tredjelande. Følgelig har argumentet
ikke nogen klar forbindelse til det oprindeligt anførte anbringende i stævningen og udgør derfor ikke nogen uddybning deraf.
Heraf følger, at nævnte argument, i det omfang det ikke bygger på retlige eller faktiske omstændigheder, som kom frem under
retsforhandlingerne, må det anses for at udgøre et nyt anbringende i henhold til procesreglementets artikel 48, stk. 2 (jf.
i denne retning Rettens dom af 5.2.1997, sag T-211/95, Sml. II, s. 57, præmis 43-45). Det skal derfor afvises.
Henset til det foregående må det første anbringendes sjette led delvist forkastes og delvist afvises.
f)     Det første anbringendes syvende led om manglende konkurrence mellem producenterne i Fællesskabet, før skadevoldende dumping
fandt sted
Parternes argumenter
Sagsøgerne har gjort gældende, at Rådet har foretaget et åbenbart urigtigt skøn og tilsidesat bestemmelsen om undersøgelse
af, hvad der må tilskrives andre skadesfaktorer end dumpingimporten, som fastsat i grundforordningens artikel 3, stk. 7, eftersom
det i 93. og 94. betragtning til den anfægtede forordning afviste argumentet om, at størsteparten af producenterne i Fællesskabet
var urentable, allerede før skadevoldende dumping fandt sted, med den begrundelse at, EF-erhvervsgrenen som helhed var rentabel
i 2004. I den forbindelse har sagsøgerne anført, at tre af de seks producenter i Fællesskabet havde underskud allerede i 2003,
og at de alle bortset fra FerroAtlántica havde underskud i løbet af 2004, som var et »exceptionelt indbringende år«. EF-erhvervsgrenens
samlede rentabilitet på 3% i 2004 må derfor fuldt ud tilskrives FerroAtlántica. Hertil kommer, at selv om resultatet for EF-erhvervsgrenen
som helhed var bedre i 2004 end i 2003, og erhvervsgrenens priser steg med 10%, forværredes situationen for fem ud af de seks
producenter af grunde, der ikke havde med dumpingimporten at gøre. Institutionerne skulle i det mindste have taget hensyn
til denne omstændighed, da den havde betydning for forklaringen på udviklingen i den skade, som producenterne i Fællesskabet
har lidt, og den viste klart, at der manglede konkurrence i EF-erhvervsgrenen særligt med hensyn til dens omkostningsstruktur.
Dette bekræftes af, at EF-erhvervsgrenen omlagde og reducerede produktionen i 2004 til trods for, at forbruget og rentabiliteten
af salget af ferrosilicium steg.
Rådet har, støttet af intervenienterne, nærmere bestemt bemærket, at selv om sagsøgerne har hævdet, at institutionerne har
foretaget et åbenbart urigtigt skøn ved at anføre, at EF-erhvervsgrenen var rentabel i 2003 og 2004, har de ikke bestridt
størrelsen af de fortjenstmargener før skat, der et gengivet i 94. betragtning til den anfægtede forordning. Herudover har
Rådet anført, at sagsøgernes henvisning til situationen i 2003 og 2004 for de forskellige producenter i Fællesskabet ikke
påviser, at der er foretaget et åbenbart urigtigt skøn. For det første skal skaden og årsagsforbindelsen vurderes ved at undersøge
den generelle situation for EF-erhvervsgrenen, og ikke situationen for de enkelte producenter i Fællesskabet. For det andet
er den omstændighed, at tre producenter i Fællesskabet, som tilsammen repræsenterede 24%-28% af den samlede produktion i Fællesskabet,
havde underskud i 2003, ikke ensbetydende med, at EF-erhvervsgrenen led under manglende konkurrence. For det tredje har Rådet
bemærket, at 2004 var præget af, at EF-erhvervsgrenen fik formindsket sin markedsandel, at dens salg faldt med 2% i forhold
til 2003, at dumpingimporten og dennes markedsandel øgedes, mens dens pris faldt, hvilket betød, at visse producenter i Fællesskabet
allerede led under dumpingimportens negative indvirkning i 2004, selv om EF-erhvervsgrenen samlet set fik større fortjeneste.
Rettens bemærkninger
Med dette led af det første anbringende kritiserer sagsøgerne den omstændighed, at Rådet i 93. og 94. betragtning til den
anfægtede forordning afviste argumentet om, at EF-erhvervsgrenen allerede var urentabel, før skadevoldende dumping fandt sted.
Det bemærkes, at Rådet som svar på dette argument forklarede i 94. betragtning til den anfægtede forordning, at EF-erhvervsgrenen
var rentabel i 2003, idet den havde en fortjenstmargen før skat på 2,3%, der steg til 2,7% i 2004, og at der var konstateret
tab i 2005 og i undersøgelsesperioden, således som det fremgår af 97. betragtning til forordningen om midlertidig told.
Mens sagsøgerne ikke, som anført af Rådet, har bestridt de taloplysninger, som er indeholdt i 97. betragtning til forordningen
om midlertidig told, og som viser, at EF-erhvervsgrenen samlet set var rentabel i 2003 og 2004, har de derimod foreholdt institutionerne,
at de ikke tog hensyn til den konkrete situation i 2003 for tre af de seks producenter i Fællesskabet og i 2004 for fem af
de seks producenter i Fællesskabet.
Hertil bemærkes, at sagsøgernes argumentation bygger på taloplysningerne, som viser, at fem af de seks producenter i Fællesskabet
led tab i 2004. Disse taloplysninger har Rådet ikke bestridt. Desuden har sagsøgerne anført, at tre af de seks producenter
i Fællesskabet var urentable i 2003. Selv om de ikke har fremført noget bevismateriale til støtte herfor, har Rådet i sine
processkrifter bekræftet, at det er tilfældet.
I denne forbindelse mindes om, som anført i præmis 88 ovenfor, at undersøgelsen af, om der er årsagsforbindelse, i modsætning
til det af Rådet anførte, ikke nødvendigvis skal foretages for EF-erhvervsgrenen som helhed på en sådan måde, at der ikke
kan tages hensyn til enhver skade, som den enkelte producent måtte være blevet påført af anden grund end dumpingimporten.
Skade, der er forvoldt en enkelt producent i Fællesskabet grundet en anden faktor end dumpingimporten, skal tages i betragtning,
når denne faktor har bidraget til den skade, som undersøges for EF-erhvervsgrenen som helhed.
I det omfang de af sagsøgerne fremskaffede oplysninger faktisk viser, at visse producenter var urentable i 2003 og 2004, havde
institutionerne pligt til at undersøge indvirkningen af denne omstændighed på den skade, som EF-erhvervsgrenen som helhed
har lidt, hvilket de ikke har gjort. Heraf følger, at institutionerne ikke har opfyldt deres forpligtelse til at foretage
en undersøgelse af, hvad der må tilskrives andre skadesfaktorer end dumpingimporten, og de har dermed tilsidesat grundforordningens
artikel 3, stk. 7.
Det er dog, som anført i præmis 119 ovenfor, nødvendigt at påvise, at en sådan tilsidesættelse kan påvirke den anfægtede forordnings
gyldighed og ugyldiggøre institutionernes undersøgelse af årsagsforbindelsen som helhed. I denne sag skal sagsøgerne derfor
bevise, at den særlige situation for en del af producenterne i Fællesskabet i 2003 og 2004 var årsag til den skade, som hele
EF-erhvervsgrenen har lidt, eller medvirkede til denne skade. De skal ligeledes påvise, at de tab, der er konstateret for
fem ud af seks producenter i Fællesskabet, ikke var en følge af dumpingimporten.
Med henblik på at påvise dette, har sagsøgerne anført, at den manglende rentabilitet hos fem ud af seks producenter i Fællesskabet
i 2004 var en følge af, at der ikke var konkurrence mellem sidstnævnte, hvilket bekræftes af de produktionsomlægninger og
-reduktioner, som EF-erhvervsgrenen foretog i 2004, til trods for at forbruget og rentabiliteten af salget af ferrosilicium
steg. Retten er imidlertid af den opfattelse, at der er en anden mulig fortolkning af oplysningerne vedrørende 2004. Således
havde tre producenter i Fællesskabet, som tilsammen repræsenterede 24%-28% af den samlede produktion i Fællesskabet, underskud
i 2003, og fem producenter led tab i 2004. Det bemærkes imidlertid, i lighed med det af Rådet anførte, at 2004 trods stigningen
i forbruget var præget af, at EF-erhvervsgrenen fik formindsket sin markedsandel, at dens salg faldt med 2% i forhold til
2003, at dumpingimporten og dennes markedsandel øgedes, mens dens pris faldt, hvilket betød, at visse producenter i Fællesskabet
allerede led under dumpingimportens negative indvirkning i 2004, selv om EF-erhvervsgrenen samlet set fik større fortjeneste.
Eftersom det tab, som visse producenter led i 2003 og 2004, kan være forårsaget af dumpingimporten, kan den i præmis 181 ovenfor
fastslåede tilsidesættelse ikke ugyldiggøre den anfægtede forordning.
Henset til det foregående må det første anbringendes syvende led forkastes.
g)     Det første anbringendes ottende led i det omfang det vedrører producenternes individuelle omstændigheder
Parternes argumenter
Sagsøgerne har gjort gældende, at institutionerne har foretaget et åbenbart urigtigt skøn og tilsidesat grundforordningens
artikel 3, stk. 7, eftersom de afviste at foretage en undersøgelse af de faktorer, som har forvoldt de enkelte producenter
i Fællesskabet skade og samtidigt også har påvirket EF-erhvervsgrenen som helhed, skønt de nævnte producenter var fåtallige,
og deres situation var meget kontrastfyldt.
Således har sagsøgerne for det første anført, at Huta Laziska i 2004 omlagde en del af sin produktion af ferrosilicium til
produktion af siliciummangan for at øge sin rentabilitet. Som følge heraf faldt selskabets produktion af ferrosilicium og
dets salg af ferrosilicium til uafhængige kunder. Under hensyntagen til produktionsnedgangen og de uændrede faste omkostninger
steg selskabets produktionsomkostninger pr. ton med ca. 17% i 2004, og dets tab mere end tredobledes, uden at dette skyldtes
importen. Ikke desto mindre steg dets omsætning fra uafhængige kunder. I 2005 begyndte Huta Laziska at reducere sin produktion,
som selskabet derefter indstillede i løbet af undersøgelsesperioden efter en tvist med dets elektricitetsudbyder. Som følge
heraf faldt selskabets salg, og dets produktionsomkostninger pr. enhed steg væsentligt, hvilket indebar, at dets rentabilitet
og markedsandel mindskedes.
For det andet har sagsøgerne anført, at OFZ i 2004 omplacerede eller fyrede 47% af selskabets personale, hvilket betød, at
det ikke var i stand til at efterkomme den stigende efterspørgsel. Desuden omlagde OFZ en del af sin produktion af ferrosilicium
til produktion af siliciummangan for at øge sin rentabilitet. Derved faldt selskabets salg til uafhængige kunder med 19%.
Da markedet var i fremgang, lykkedes det ikke desto mindre selskabet at begrænse dets fald i omsætningen til 11%, og dette
til trods for stigningen på 14% i produktionsomkostningerne, som til dels skyldtes de faste omkostninger kombineret med den
reducerede produktion. Endvidere har sagsøgerne bemærket, at OFZ i 2005 foretog en omstrukturering, som gjorde det muligt
for selskabet at skære ned på dets produktionsomkostninger og øge dets rentabilitet. For at kunne gøre dette, måtte selskabet
midlertidigt nedbringe sit salg og sin markedsandel.
For det tredje har sagsøgerne anført, at TDR – Metalurgija d.d. i 2004 øgede selskabets salg til uafhængige kunder med en
højere procentdel, end efterspørgslen var steget med, og at det øgede sin produktion og tjente på prisstigninger, idet dets
indtjening fra uafhængige kunder øgedes. På grund af en generel stigning på 12% i produktionsomkostningerne lykkedes det dog
ikke selskabet at genvinde sin rentabilitet. Da markedet faldt i 2005, var TDR ikke i stand til at komme på fode igen efter
selskabets dårlige resultat i 2004, som var et »exceptionelt indbringende år«.
For det fjerde har sagsøgerne anført, at Vargön Alloys i 2004 øgede selskabets salg til uafhængige kunder med en højere procentdel,
end efterspørgslen var steget med, og at det øgede sin produktion og tjente på prisstigninger, idet dets indtjening fra uafhængige
kunder øgedes. Dets produktionsomkostninger steg imidlertid med 15%. Sagsøgerne har hævdet, at Vargön Alloys ifølge institutionerne
led yderligere tab på 45%. Selv om institutionerne ikke har forklaret dette nærmere, står det klart, at denne udvikling må
tilskrives dette selskabs individuelle problemer og ikke dumpingimporten. Mellem 2004 og 2005 halverede Vargön Alloys sin
produktion af ferrosilicium på grund af stigningen i elektricitetspriserne. Desuden omlagde selskabet i undersøgelsesperioden
en del af sin produktion af ferrosilicium med henblik på at øge sin rentabilitet, men det medførte, at selskabets salg af
ferrosilicium og markedsandel faldt.
For det femte har sagsøgerne med hensyn til FerroPem SAS og FerroAtlántica anført, at FerroPems salg af ferrosilicium til
uafhængige kunder faldt i 2003 og 2004, men det øgede sin produktion og solgte ud af sit lager, hvilket synes at påvise, at
FerroPem øgede sine bundne overførsler. Heraf følger efter sagsøgernes opfattelse, at FerroPems indtjening fra uafhængige
kunder faldt. Da produktionsomkostningerne desuden i samme periode var steget med 24%, er det logisk, at FerroPems rentabilitet
mindskedes væsentligt. Som følge af stigningen i elektricitetspriserne standsede FerroAtlántica sin produktion på tidspunkter,
hvor forbruget var på sit højeste, hvilket gjorde det muligt for selskabet at opnå større fortjeneste i den afdeling, der
havde ansvaret for elektricitet. Desuden affødte selskabets overtagelse af FerroPem udgifter til omstrukturering af de to
selskaber. De opnåede ikke desto mindre de bedste resultater på markedet, idet deres salg steg i 2004 og 2005, mens det samlede
forbrug i Fællesskabet faldt. FerroAtlánticas venezuelanske afdeling øgede sin eksport til Fællesskabet i 2005 og undersøgelsesperioden.
Koncernen FerroAtlántica opnåede som helhed meget flotte resultater og synes ikke at have lidt skade. Der er under alle omstændigheder
efter sagsøgernes opfattelse ikke nogen skade, som kan tilskrives dumpingimporten.
Rådet har, støttet af intervenienterne, bestridt sagsøgernes argumenter.
Rettens bemærkninger
Med det første anbringendes ottende led kritiserer sagsøgerne navnlig den omstændighed, at institutionerne har undladt at
tage hensyn til faktorer, som har forvoldt de enkelte producenter i Fællesskabet skade og samtidigt også har påvirket EF-erhvervsgrenen
som helhed.
Det er allerede i præmis 88 ovenfor fastslået, at undersøgelsen af, om der er årsagsforbindelse, i modsætning til det af Rådet
anførte, ikke nødvendigvis skal foretages for EF-erhvervsgrenen som helhed på en sådan måde, at der ikke kan tages hensyn
til enhver skade, som den enkelte producent måtte være blevet påført af anden grund end dumpingimporten. Skade, der er forvoldt
en enkelt producent i Fællesskabet grundet en anden faktor end dumpingimporten, skal tages i betragtning, når denne faktor
har bidraget til den skade, som undersøges for EF-erhvervsgrenen som helhed.
Det præciseres imidlertid, at nødvendigheden af at tage hensyn til faktorer, som i sig selv har forvoldt en producent skade,
når de har bidraget til den skade, som EF-erhvervsgrenen som helhed har lidt, betyder ikke, at institutionerne i denne sag
havde pligt til systematisk at undersøge den konkrete situation for hver enkelt producent i Fællesskabet.
I denne forbindelse bemærkes, at de af sagsøgerne fremførte argumenter ikke kan påvise, at den konkrete situation for producenterne
i Fællesskabet har forårsaget den skade, som EF-erhvervsgrenen som helhed har lidt, eller blot at den har medvirket dertil.
Således bemærkes for det første med hensyn til argumenterne om Huta Laziskas situation, at de i det væsentlige er de samme
som nogle af de argumenter, der er fremført inden for rammerne af nærværende anbringendes tredje led. Det er imidlertid fastslået,
at disse argumenter er ugrundede. Deraf følger, at disse argumenter ligeledes inden for rammerne af behandlingen af nærværende
led må forkastes som ugrundede.
For det andet bemærkes med hensyn til OFZ’s situation, at de af sagsøgerne beskrevne faktiske omstændigheder sigter til at
påvise, at dette selskab har været igennem en omstrukturering, hvilket kan have medvirket til den skade, som EF-erhvervsgrenen
har lidt. Det er imidlertid allerede fastslået i forbindelse med behandlingen af nærværende anbringendes tredje led, at institutionerne
har taget produktionsomlægningerne, herunder OFZ’s, i betragtning. Hertil kommer, at selv om den af sagsøgerne beskrevne situation
i 2004 og 2005 godt kan have medvirket til skaden, er det også plausibelt, som anført af Rådet, at en sådan situation skyldtes
tilstedeværelsen af lavprisimport på markedet i Fællesskabet. Følgelig kan sagsøgerne ikke anses for at have påvist, at OFZ’s
situation har medvirket til den skade, som EF-erhvervsgrenen som helhed har lidt.
For det tredje bemærkes med hensyn til TDR’s situation, at de af sagsøgerne beskrevne faktiske omstændigheder sigter til at
påvise, at den skade, som dette selskab har lidt, skyldes stigningen i selskabets produktionsomkostninger. For så vidt som
et sådant argument allerede er forkastet i forbindelse med behandlingen af nærværende anbringendes fjerde led, må de argumenter
vedrørende TDR’s situation, der er fremført inden for rammerne af nærværende led, tilsvarende forkastes som ugrundede.
For det fjerde bemærkes med hensyn til Vargön Alloys’ situation, at sagsøgerne har henvist til, at dette selskab foretog en
produktionsomlægning, og at dets produktionsomkostninger steg. Da argumenterne om disse faktorers indvirkning på den skade,
som EF-erhvervsgrenen har lidt, allerede er blevet forkastet i forbindelse med behandlingen af nærværende anbringendes tredje
og fjerde led, må de argumenter vedrørende Vargön Alloys’ situation, der er fremført inden for rammerne af nærværende led,
tilsvarende forkastes.
For det femte bemærkes med hensyn til FerroPems og FerroAtlánticas situation, at sagsøgerne har beskrevet disse selskabers
økonomiske situation som overordnet set positiv og ikke har påvist, hvorledes en sådan situation kan have medvirket til den
skade, som EF-erhvervsgrenen har lidt. Følgelig kan sagsøgernes argumenter om disse to selskabers situation ikke tiltrædes.
Det følger heraf, at det første anbringendes ottende led i det omfang, det omhandler producenternes individuelle omstændigheder,
må forkastes som ugrundet.
Henset til de foregående betragtninger som helhed må det første anbringendes første, andet, fjerde og femte led, de første
tre klagepunkter i første anbringendes tredje led og første anbringendes ottende led, i det omfang dette vedrører undersøgelsen
af skadesfaktorerne hver for sig, forkastes som ugrundede. Ligeledes må det første anbringendes sjette led delvist forkastes
og delvist afvises. Endelig bemærkes, at de tilsidesættelser, der er fastslået i forbindelse med behandlingen af det fjerde
klagepunkt i det første anbringendes tredje led og af samme anbringendes syvende led, ikke kan begrunde ophævelse af den anfægtede
forordning.
3.
Den manglende samlede undersøgelse af skadesfaktorerne (det første anbringendes første og ottende led)
a)     Parternes argumenter
Med det første anbringendes første led har sagsøgerne gjort gældende, at Rådet har anvendt en åbenbar uhensigtsmæssig fremgangsmåde,
eftersom det undersøgte, om andre faktorer hver for sig havde forårsaget den skade, som EF-erhvervsgrenen har lidt, hvorimod
der i denne sag var behov for en undersøgelse af de andre faktorers samlede indvirkning. For det første har mange andre faktorer
haft indvirkning på EF-erhvervsgrenen, og erhvervsgrenen har kun lidt en lille skade. For det andet befandt producenterne
i Fællesskabet sig i vidt forskellige situationer. For det tredje har adskillige parter i antidumpingproceduren under denne
procedure påpeget andre faktorer, som samlet set forklarer den reelle skade, som EF-erhvervsgrenen har lidt.
Inden for rammerne af det første anbringendes ottende led har sagsøgerne gjort gældende, at institutionerne skulle have undersøgt
den samlede indvirkning af de andre kendte faktorer end dumpingimporten. Selv om ingen af disse faktorer isoleret set ifølge
sagsøgerne er tilstrækkelig til at bryde årsagsforbindelsen mellem den af undersøgelsesproceduren omhandlede import og skaden,
er det nemlig tilfældet for faktorerne set under ét. Hvis der imidlertid var blevet foretaget en sådan undersøgelse i denne
sag, ville den have bekræftet, at den skade, som EF-erhvervsgrenen har lidt, skyldtes omkostningernes og markedets udvikling
og ikke den af undersøgelsesproceduren omhandlede import.
Således har sagsøgerne for det første forklaret, at prisudviklingen i 2005 og i undersøgelsesperioden – dvs. et prisfald på
15% i 2005 og på 6% i undersøgelsesperioden i forhold til 2004 – ikke med rette kunne tilskrives den af undersøgelsesproceduren
omhandlede import, eftersom udviklingen var udtryk for en almindelig genetablering af markedsprisen i forhold til 2004. Prisfaldet
er nemlig ifølge sagsøgerne den logiske følge af et fald i efterspørgslen på verdensplan i 2005. I en periode, hvor efterspørgslen
faldt, er det forventeligt, at producenterne i Fællesskabet ville få mindre fortjeneste, hvilket betyder, at mindre fortjeneste
ikke i sig selv er nok til at påvise en skade.
For det andet har sagsøgerne påpeget den nære sammenhæng mellem stigningen i produktionsomkostningerne og den mindskede rentabilitet.
De har således anført, at forringelsen af fortjenesten i 2005 som følge af markedsfald forværredes af, at produktionsomkostningerne
steg, hvilket i forvejen havde påvirket rentabiliteten hos producenterne i Fællesskabet meget i 2004. Stigningen i produktionsomkostningerne
og forringelsen af fortjenesten havde en sneboldeffekt, som blev opretholdt af produktionsnedgang. Desuden har sagsøgerne
anført, at produktionsomkostningerne i 2005 og undersøgelsesperioden oversteg markedspriserne, selv om disse i 2005 var verdens
højeste. Endvidere har sagsøgerne hævdet, at stigningen i produktionsomkostningerne først skyldtes stigningen i udgifterne
til input og derpå manglende fordele ved stordrift som følge af produktionsnedgang og ‑omlægninger samt andre omstændigheder
uden forbindelse til den omtvistede import.
Rådet har, støttet af intervenienterne, bestridt sagsøgernes argumenter.
b)     Rettens bemærkninger
Først og fremmest mindes om det allerede i præmis 43 ovenfor anførte, hvorefter en samlet undersøgelse af skadesfaktorerne
under visse omstændigheder kan være påkrævet, navnlig når institutionerne har draget den konklusion, at et større antal andre
skadesfaktorer end dumpingimporten har kunnet være medvirkende til skaden, men at den enkelte faktor ikke kan anses for at
have haft en væsentlig indvirkning.
I denne sag har institutionerne i 115.-136. betragtning til forordningen om midlertidig told og i 87.-101. betragtning til
den anfægtede forordning enkeltvist undersøgt 12 andre skadesfaktorer end dumpingimporten, nemlig importen fra henholdsvis
Norge, Island, Brasilien og Venezuela, konkurrencen fra en anden producent i Fællesskabet, efterspørgslens udvikling, EF-erhvervsgrenens
eksportresultater, de svingende vekselkurser, produktionsomkostningerne, produktionsomlægningerne, måden, hvorpå priserne
på ferrosilicium blev fastsat og konkurrence i EF-erhvervsgrenen. De konkluderede, at ingen af disse faktorer i sig selv havde
medvirket til den skade, som EF-erhvervsgrenen har lidt, med undtagelse af importen fra Island og Venezuela, idet indvirkningen
heraf dog ikke blev anset for at have været væsentlig.
Det kunne imidlertid ud fra behandlingen i præmis 49-203 ovenfor fastslås, at undersøgelsen af skadesfaktorerne hver for sig
ikke var behæftet med en åbenbar fejl bortset fra for så vidt angår to faktorer, der er omhandlet i behandlingen af det fjerde
klagepunkt i det første anbringendes tredje led og i det første anbringendes syvende led, som institutionerne havde undladt
at undersøge, men sagsøgerne har ikke ført bevis for, at de i denne sag har medvirket til den skade, som EF-erhvervsgrenen
har lidt. Følgelig konkluderes ud fra det foregående, at institutionerne uden at foretage et åbenbart urigtigt skøn kunne
undlade at foretage en samlet undersøgelse af de andre skadesfaktorer end dumpingimporten.
De argumenter, som sagsøgerne har fremført inden for rammerne af det første anbringendes første led, ændrer ikke ved denne
konklusion. For det første må argumentet vedrørende bemærkninger fremsat under undersøgelsesproceduren af andre parter i antidumpingproceduren
afvises, da sagsøgerne ikke har fremført nogen nærmere argumentation, men blot har henvist til bemærkninger fra andre parter
i antidumpingproceduren, som de har vedlagt som bilag til stævningen. I denne forbindelse bemærkes, at i henhold til artikel
21, stk. 1, i statutten for Domstolen, der i medfør af samme statuts artikel 53, stk. 1, finder anvendelse på Retten, og artikel
44, stk. 1, litra c) og d), i Rettens procesreglement skal stævningen indeholde en angivelse af søgsmålets genstand, sagsøgerens
påstande og en kort fremstilling af søgsmålsgrundene. Disse angivelser skal være tilstrækkeligt klare og præcise til, at sagsøgte
kan tilrettelægge sit forsvar, og Retten i givet fald på det således foreliggende grundlag kan tage stilling til sagen. Af
retssikkerheds- og retsplejehensyn er det en forudsætning for, at en sag kan antages til realitetsbehandling, at de væsentlige
faktiske og retlige omstændigheder, som søgsmålet støttes på, eventuelt kortfattet, men dog på en sammenhængende og forståelig
måde fremgår af selve stævningen (Rettens dom af 6.5.1997, sag T-195/95, Guérin automobiles mod Kommissionen, Sml. II, s. 679,
præmis 20, og af 3.2.2005, sag T-19/01, Chiquita Brands m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 315, præmis 64). Selv om stævningens
indhold på særlige punkter kan støttes og udbygges ved henvisninger til afsnit i dokumenter, der vedlægges som bilag til stævningen,
kan der ikke ved en generel henvisning til andre dokumenter, herunder også dokumenter, der figurerer som bilag til stævningen,
rådes bod på en undladelse af at anføre afgørende dele af den retlige argumentation, som skal være indeholdt i stævningen
(Rettens kendelse af 21.5.1999, sag T-154/98, Asia Motors m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1703, præmis 49).
For det andet konstateres, at argumentet, hvorefter producenterne befandt sig i vidt forskellige situationer, i det væsentlige
er magen til de argumenter, der er fremført inden for rammerne af det ottende led, idet de vedrører producenternes individuelle
omstændigheder. Eftersom det er fastslået, at dette led må forkastes som ugrundet, kan argumentet ikke bidrage til påvisning
af, at en samlet undersøgelse af andre skadesfaktorer end dumpingimporten var påkrævet i denne sag.
Tilsvarende ændrer de argumenter, som sagsøgerne har fremført inden for rammerne af det første anbringendes første led, ikke
ved denne konklusion. Disse argumenter er i det væsentlige magen til de argumenter, der er fremført inden for rammerne af
det første anbringendes tredje og femte led. Da det i forbindelse med behandlingen af disse led er fastslået, at disse argumenter
er ugrundede, kan de ikke bidrage til påvisning af, at en samlet undersøgelse af andre skadesfaktorer end dumpingimporten
var påkrævet i denne sag.
Følgelig må det første anbringendes første og ottende led, for så vidt som de vedrører den manglende samlede analyse af skadesfaktorerne,
forkastes som ugrundede. Hertil kommer, henset til denne konklusion, at det første anbringendes første led ligeledes må forkastes,
for så vidt som det vedrører en retlig fejl med hensyn til forpligtelsen til at foretage en samlet analyse af de forskellige
skadesfaktorer.
B –
Det andet anbringende om Fællesskabets interesser
1.
Det andet anbringendes første led om stigende priser på ferrosilicium efter undersøgelsesperioden
a)     Parternes argumenter
Sagsøgerne har for det første gjort gældende, at Rådet foretog en åbenbart urigtig fortolkning af grundforordningens artikel
6, stk. 1 (nu artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 1225/2009). Således påberåbte Rådet sig med urette denne bestemmelse i 106.
betragtning til den anfægtede forordning med henblik på at anføre, at det ikke i forbindelse med vurderingen af Fællesskabet
interesser havde pligt til at tage hensyn til udviklingen efter undersøgelsesperioden. Grundforordningens artikel 6, stk. 1,
finder imidlertid kun anvendelse på vurderingen af dumpingen og skaden. Grundforordningens artikel 21 (nu artikel 21 i forordning
nr. 1225/2009) omhandler Fællesskabets interesser, men indeholder ikke nogen tidsmæssig begrænsning. Således er Fællesskabets
interesser et fremadrettet kriterium, således at forstå, at anvendelsen heraf pr. definition ikke kan være begrænset til oplysninger
vedrørende en periode, der ligger forud for indledningen af undersøgelsen. Hertil kommer, at institutionerne sædvanligvis
tager oplysninger fra efter undersøgelsesperioden i betragtning, hvilket de f.eks. gjorde i forordning nr. 1420/2007. Hvad
mere er, har Retten i dommen af 14. november 2006, Nanjing Metalink mod Rådet (sag T-138/02, Sml. II, s. 4347, præmis 59),
forklaret, at forbuddet mod at tage hensyn til forhold efter undersøgelsesperioden har til formål at garantere, at de forhold,
som afgørelsen af, om der foreligger dumping og skade, bygger på, ikke påvirkes af de pågældende producenters adfærd efter
indledningen af en antidumpingprocedure. Dette ræsonnement gælder dog ikke vurderingen af Fællesskabet interesser, idet parterne
i undersøgelsen ikke kan manipulere hermed.
For det andet har sagsøgerne anført, at Rådet har foretaget et åbenbart urigtigt skøn ved i 106. betragtning til den anfægtede
forordning at anføre, at eftersom produktionsomkostningerne var steget i månederne efter undersøgelsesperioden, var EF-erhvervsgrenen
ikke kommet på fode i en sådan grad, at der ikke længere var grund til at indføre antidumpingforanstaltninger til trods for
de stigende priser på ferrosilicium. Selv om det er korrekt, at de væsentligste produktionsomkostninger fortsat steg efter
undersøgelsesperioden, havde denne stigning ifølge sagsøgerne et mere begrænset omfang end prisstigningerne på ferrosilicium.
Mens priserne på ferrosilicium steg med 50% i perioden efter undersøgelsesperioden og før vedtagelsen af den anfægtede forordning,
steg elektricitetsprisen, som er den væsentligste produktionsomkostning, ca. 4% i løbet af andet halvår af 2007. Derved kunne
producenterne i Fællesskabet nå op over den grænse på 5%’s fortjenstmargen, der i den anfægtede forordning anses for at være
rimelig. Følgelig har producenterne i Fællesskabet genoptaget produktionen af ferrosilicium.
For det tredje har sagsøgerne anført i replikken, at Rådet ikke har givet en passende begrundelse for at have afvist de argumenter
og det bevismateriale, som de var fremkommet med under antidumpingundersøgelsen med henblik på at påvise, at stigningen i
priserne på ferrosilicium efter undersøgelsesperioden var større end omkostningsstigningen.
Rådet har, støttet af intervenienterne, bestridt sagsøgernes argumenter.
b)     Rettens bemærkninger
I forbindelse med behandlingen af det andet anbringendes nærværende led skal det først fastslås, om Rådet har begået en retlig
fejl ved i 106. betragtning til den anfægtede forordning at anføre, at grundforordningens artikel 6, stk. 1, finder anvendelse
på konstateringen af, om Fællesskabet har en interesse i indførelse af antidumpingforanstaltninger, hvilket indebærer, at
oplysninger fra efter undersøgelsesperioden normalt ikke kan tages i betragtning med henblik på en sådan konstatering.
På grundlag af en ordlyds- og formålsfortolkning af såvel grundforordningens artikel 6, stk. 1, som grundforordningens artikel
21, stk. 1 (nu artikel 21, stk. 1 i forordning nr. 1225/2009), kan det – i modsætning til det af Rådet i 106. betragtning
til den anfægtede forordning anførte – konkluderes, at grundforordningens artikel 6, stk. 1, ikke finder anvendelse på konstateringen
af, om Fællesskabet har en interesse som omhandlet i grundforordningens artikel 21, stk. 1, hvilket betyder, at der til brug
for denne konstatering kan tages hensyn til oplysninger fra en periode efter undersøgelsesperioden.
Det bemærkes, at grundforordningens artikel 6, stk. 1, nemlig har overskriften »Undersøgelse«. Det er i grundforordningens
artikel 6, stk. 1, fastsat, at undersøgelsen »omfatter både dumping og den deraf følgende skade«. Det præciseres ligeledes,
at »[f]or at sikre, at undersøgelsesresultaterne er repræsentative, vælges der en undersøgelsesperiode«, og at »[o]plysninger,
der vedrører en periode, der ligger senere end undersøgelsesperioden, normalt ikke [tages] i betragtning«. For så vidt som
grundforordningens artikel 6, stk. 1, præciserer, at undersøgelsen kun vedrører konstateringen af dumping og den deraf følgende
skade, kan samme bestemmelses sidste sætning, hvorefter udviklingen efter undersøgelsesperioden normalt ikke tages i betragtning,
tilsvarende kun finde anvendelse på vurderingen af dumping og den deraf følgende skade.
Denne fortolkning bekræftes af en gennemgang af formålet med grundforordningens artikel 6, stk. 1. Det følger af retspraksis,
at formålet med at fastsætte en undersøgelsesperiode og med forbuddet mod at tage hensyn til efterfølgende forhold er at garantere,
at undersøgelsesresultaterne er repræsentative og pålidelige (Rettens dom af 20.6.2001, sag T-188/99, Euroalliages mod Kommissionen,
Sml. II, s. 1757, præmis 74). Den i grundforordningens artikel 6, stk. 1, fastsatte undersøgelsesperiode har navnlig til formål
at sikre, at de forhold, som afgørelsen af, om der foreligger dumping og skade, bygger på, ikke påvirkes af de pågældende
producenters adfærd efter indledningen af en antidumpingprocedure, således at den endelige told, der pålægges efter afslutningen
af proceduren, faktisk er tilstrækkelig til at afhjælpe dumpingimportens skadelige virkninger (dommen i sagen Nanjing Metalink
mod Rådet, nævnt i præmis 216 ovenfor, præmis 59). Det bemærkes imidlertid i lighed med det af sagsøgerne anførte, at selv
om de berørte parter kan have indflydelse på konstateringen af dumping og en deraf følgende skade ved at ændre deres handelspolitik,
er dette ikke tilfældet for så vidt angår konstateringen af, om Fællesskabet har en interesse i indførelsen af foranstaltninger.
Følgelig er formålet med at fastsætte en undersøgelsesperiode, efter hvilken oplysninger ikke tages i betragtning, uden betydning
for den sammenhæng, som grundforordningens artikel 21 indgår i.
Tilsvarende skal det påpeges, for det første, at grundforordningens artikel 21 ikke indeholder nogen tidsmæssig begrænsning
med hensyn til, hvilke oplysninger institutionerne kan tage i betragtning med henblik på konstateringen af, om Fællesskabet
har en interesse. For det andet følger det af retspraksis, at undersøgelsen af Fællesskabets interesser nødvendiggør en vurdering
af de sandsynlige følger – både hvis de påtænkte foranstaltninger bringes i anvendelse, og hvis de ikke bringes i anvendelse
– for EF-erhvervsgrenens interesser og for de andre berørte interesser. Denne vurdering indebærer en forudsigelse, der bygger
på antagelser om fremtidige begivenheder, som omfatter bedømmelsen af komplekse økonomiske situationer (Rettens dom af 8.7.2003,
sag T-132/01, Euroalliages m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 2359, præmis 47). Eftersom den undersøgelse, der er omhandlet
i grundforordningens artikel 21, har en fremadrettet karakter, kan institutionerne foranlediges til at tage hensyn til oplysninger,
som ikke vedrører undersøgelsesperioden, men ligger efter denne.
Følgelig må det i lighed med det af sagsøgerne anførte konstateres, at Rådet har begået en retlig fejl ved i 106. betragtning
til den anfægtede forordning at anvende grundforordningens artikel 6, stk. 1, ved afgørelsen om Fællesskabets interesser.
Selv om institutionerne fandt grundforordningens artikel 6, stk. 1, anvendelig ved afgørelsen om Fællesskabets interesser,
undersøgte de dog i 106. betragtning til den anfægtede forordning de oplysninger, der var til rådighed efter undersøgelsesperioden.
Den retlige fejl kan derfor ikke i sig selv påvirke den anfægtede forordnings gyldighed.
Dernæst skal det fastslås, om den undersøgelse, som institutionerne foretog i 106. betragtning til den anfægtede forordning
af oplysninger fra efter undersøgelsesperioden, beror på et åbenbart urigtigt skøn. Det bemærkes i denne forbindelse, at når
der er tale om en vurdering af komplicerede økonomiske forhold, har Kommissionen et vidt skøn ved bedømmelsen af Fællesskabets
interesser. Unionens retsinstanser skal altså begrænse deres prøvelse til at undersøge, om formforskrifterne er overholdt,
om de faktiske omstændigheder, som er lagt til grund ved det omtvistede valg, er materielt rigtige, samt om der foreligger
en åbenbar fejl i vurderingen af de faktiske omstændigheder, eller om der er begået magtfordrejning (dommen i sagen Euroalliages
m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 224 ovenfor, præmis 67).
Det bemærkes, at Rådet i 106. betragtning til den anfægtede forordning anførte, at det ikke kunne konkluderes, at EF-erhvervsgrenen
var kommet på fode i en sådan grad, at der ikke længere var grund til at indføre foranstaltninger, for selv om priserne på
ferrosilicium var steget i månederne efter undersøgelsesperioden, var de væsentligste produktionsomkostninger ligeledes steget.
Det af sagsøgerne anførte, hvorefter 106. betragtning til den anfægtede forordning beror på et åbenbart urigtigt skøn, bygger
på to argumenter. For det første, at priserne steg med 50% i perioden efter undersøgelsesperioden og før vedtagelsen af den
anfægtede forordning. For det andet, at produktionsomkostningerne ikke steg lige så meget som priserne på ferrosilicium.
Det bemærkes imidlertid, at de dokumenter, som sagsøgerne har fremlagt til støtte for disse argumenter såvel inden for rammerne
af sagen for Retten som antidumpingproceduren, er behæftede med en væsentlig mangel. Selv om de kan bevise, at priserne steg
med 50% i perioden efter undersøgelsesperioden, kan de på ingen måde bevise, at samtlige produktionsomkostninger steg betydeligt
mindre. Sagsøgerne har i denne henseende blot fremlagt et dokument, der nævner en stigning i elektricitetsprisen på 4%, men
som ikke nævner prisudviklingen for de andre inputs.
I henhold til grundforordningens artikel 21, stk. 7 (nu artikel 21, stk. 7, i forordning nr. 1225/2009), tages der imidlertid
kun hensyn til behørigt dokumenterede oplysninger, der er indgivet til institutionerne. Eftersom sådant bevismateriale ikke
forelå, kan Rådet ikke foreholdes at have foretaget et åbenbart urigtigt skøn.
I betragtning af, at sagsøgerne ikke har fremlagt tilstrækkelige beviser, savner deres argumentation så meget desto mere en
begrundelse, som grundforordningen fastsætter en særlig fremgangsmåde med det formål at tage hensyn til visse oplysninger
efter undersøgelsesperioden (jf. i denne retning Domstolens dom af 7.5.1987, sag 258/84, Nippon Seiko mod Rådet, Sml. s. 1899,
præmis 53). Således fastsætter grundforordningens artikel 11, stk. 3 (nu artikel 11, stk. 3, i forordning nr. 1225/2009),
at en undersøgelse kan genoptages i tre tilfælde: når det ikke længere er nødvendigt at opretholde foranstaltningerne for
at modvirke dumping, når det ikke er sandsynligt, at der fortsat eller igen vil blive forvoldt skade, hvis de pågældende foranstaltninger
ophæves eller ændres, og når gældende foranstaltninger ikke er, eller ikke længere er, tilstrækkelige til at modvirke dumping,
der forvolder skade. Grundforordningens artikel 11, stk. 8 (nu artikel 11, stk. 8, i forordning nr. 1225/2009), giver mulighed
for tilbagebetaling af antidumpingtold, når det påvises, at den dumpingmargen, på grundlag af hvilken tolden er betalt, er
blevet elimineret eller reduceret til et niveau, der er lavere end den gældende toldsats. Endelig kan antidumpingforanstaltninger
suspenderes i henhold til grundforordningens artikel 14, stk. 4 (nu artikel 14, stk. 4, i forordning nr. 1225/2009), hvis
markedsvilkårene midlertidigt har ændret sig i et omfang, der giver grund til at formode, at der ikke vil ske skade som følge
af suspensionen.
Henset til det foregående kan 106. betragtning til den anfægtede forordning ikke anses for at bero på et åbenbart urigtigt
skøn.
For det tredje er sagsøgernes argument, hvorefter det bevismateriale, som de havde fremlagt, blev afvist uden begrundelse,
ugrundet. Som det er fastslået i præmis 230 ovenfor, kan de dokumenter, som sagsøgerne har indgivet til institutionerne, bevise,
at priserne på ferrosilicium steg i perioden efter undersøgelsesperioden, men de kan på ingen måde bevise, at samtlige produktionsomkostninger
steg betydeligt mindre. Derfor er begrundelsen i 106. betragtning til den anfægtede forordning tilstrækkelig til at afvise
disse dokumenter.
Henset til de foregående betragtninger som helhed må det andet anbringendes første led forkastes i dets helhed. Det bemærkes
nemlig, at den retlige fejl, der er konstateret i forbindelse med behandlingen af dette led, ikke kan begrunde ophævelse af
den anfægtede forordning.
2.
Det andet anbringendes andet led om den opnåede erfaring, der viser, at antidumpingforanstaltningerne ikke hjælper EF-erhvervsgrenen
a)     Parternes argumenter
Sagsøgerne har gjort gældende, at Rådet har foretaget et åbenbart urigtigt skøn, eftersom det i 117. og 118. betragtning til
den anfægtede forordning afviste at tage hensyn til den opnåede erfaring, selv om den viste, dels at antidumpingforanstaltningerne
ikke gav mulighed for at opnå den ønskede afhjælpende virkning på ferrosiliciumsektoren, dels at disse foranstaltninger unødigt
pålagde EF-erhvervsgrenen en byrde. Selv om beslutningen om indførelse af antidumpingforanstaltninger ganske rigtigt skulle
bygge på oplysninger indsamlet og analyseret i løbet af den relevante undersøgelse, er det sagsøgernes opfattelse, at eftervirkningen
af tidligere foranstaltninger er en vigtig og relevant faktor, som skal tages i betragtning ved anvendelsen af grundforordningens
artikel 21. I Kommissionens afgørelse 2001/230/EF af 21. februar 2001 om afslutning af antidumpingproceduren vedrørende importen
af ferrosilicium med oprindelse i Brasilien, Folkerepublikken Kina, Kasakhstan, Rusland, Ukraine og Venezuela (EFT L 84, s. 36)
bragte Kommissionen imidlertid antidumpingforanstaltninger, der var blevet anvendt over for import af ferrosilicium siden
1987, til ophør med den begrundelse, at de ikke havde gjort det muligt at opnå den forventede afhjælpende virkning trods den
betydelige byrde, de pålagde brugerne i Fællesskabet. Retten har stadfæstet Kommissionens afgørelse. På den baggrund er det
sagsøgernes opfattelse, at institutionerne skulle have fastlagt, på hvilken måde situationen i denne sag er anderledes, for
at begrunde, at den foretagne undersøgelse er anderledes.
Rådet har, støttet af intervenienterne, bestridt sagsøgernes argumenter.
b)     Rettens bemærkninger
Med det andet anbringendes nærværende led har sagsøgerne i det væsentlige gjort gældende, at institutionerne i 117. og 118.
betragtning til den anfægtede forordning skulle have taget hensyn til afgørelse 2001/230, hvori antidumpingforanstaltninger,
der var blevet pålagt import af ferrosilicium, blev bragt til ophør med den begrundelse, at de ikke havde haft den forventede
afhjælpende virkning. Dette klagepunkt skal behandles i lyset af den retspraksis, der er henvist til i præmis 227 ovenfor.
Det bemærkes, at Rådet i 117. og 118. betragtning til den anfægtede forordning afviste at tage hensyn til afgørelse 2001/230,
i og med at det i grundforordningen er et krav, at beslutninger tages på grundlag af oplysninger, der er indsamlet og analyseret
i løbet af den relevante undersøgelse, og ikke på grundlag af tidligere undersøgelser.
I denne forbindelse mindes om, at grundforordningens artikel 21, stk. 1, fastsætter, at en afgørelse om, hvorvidt det af hensyn
til beskyttelsen af Fællesskabets interesser er påkrævet at gribe ind, træffes på grundlag af en vurdering af alle involverede
parters interesser som helhed, herunder EF-erhvervsgrenens, brugernes og forbrugernes interesser. Ifølge retspraksis kræver
bedømmelsen af Fællesskabets interesser en afvejning af de forskellige berørte parters interesser og af den almene interesse
(dommen i sagen Euroalliages m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 224 ovenfor, præmis 48).
Endvidere påpeges, som allerede anført i præmis 227 ovenfor, at Kommissionen har et vidt skøn ved bedømmelsen af Fællesskabets
interesser. Dette skøn skal udøves konkret og under hensyn til alle relevante omstændigheder (jf. i denne retning dommen i
sagen Gestetner Holdings mod Rådet og Kommissionen, nævnt i præmis 227 ovenfor, præmis 43). Ikke desto mindre kan en tidligere
afgørelse, hvori det er konkluderet, at antidumpingforanstaltninger, der tidligere var blevet pålagt import af samme vare
med oprindelse i de samme lande, som er omhandlet i undersøgelsesproceduren, ikke havde afhjælpende virkning, være relevant
ved anvendelsen af grundforordningens artikel 21, stk. 1, hvis den bidrager til godtgørelsen af, at vedtagelse af antidumpingforanstaltninger
ikke tjener den almene interesse. I så fald påhviler det dog den part, der har påberåbt sig denne afgørelse, at forklare lighederne
mellem de omstændigheder, som denne afgørelse er truffet på grundlag af, og de omstændigheder, som ligger til grund for den
igangværende antidumpingprocedure, samt hvorfor de konklusioner, der er truffet i denne afgørelse, bør gælde nævnte procedure.
I denne sag har sagsøgerne ikke påvist, hvorledes de omstændigheder, som afgørelse 2001/230 er truffet på grundlag af, ligner
og begrunder anvendelse af dennes konklusioner på omstændighederne i denne sag. Hertil kommer, som anført af Rådet, at de
omstændigheder, som afgørelse 2001/230 er truffet på grundlag af, er forskellige fra omstændighederne i denne sag. Således
var denne afgørelse en opfølgning på en ny undersøgelse af foranstaltninger, som udløb, og som havde været gældende over for
forskellige lande gennem flere år, hvilket indebar, at EF-erhvervsgrenen længe havde nydt godt af en beskyttelse på markedet.
Dette er ikke tilfældet i denne sag. Desuden byggede Kommissionen i afgørelse 2001/230 sin konklusion om, at det ikke var
hensigtsmæssigt at indføre antidumpingforanstaltninger, på den omstændighed, at EF-erhvervsgrenens situation ikke var forbedret
trods den langvarige beskyttelse. De fremherskende omstændigheder på markedet for ferrosilicium i Fællesskabet, som blev undersøgt
i afgørelse 2001/230, var således væsensforskellige fra omstændighederne i denne sag.
Som følge af, at ingen af de af sagsøgerne fremførte argumenter kan godtgøre, at 117. og 118. betragtning til den anfægtede
forordning beror på et åbenbart urigtigt skøn, må det andet anbringendes andet led forkastes som ugrundet.
3.
Det andet anbringendes tredje led om undersøgelsen af antidumpingforanstaltningernes indvirkning på brugerne
a)     Parternes argumenter
For det første har sagsøgerne anført, at Rådet har foretaget et åbenbart urigtigt skøn ved at konkludere, at antidumpingforanstaltningerne
havde en ubetydelig indvirkning på brugerne. Rådet nøjedes med i 115. betragtning til den anfægtede forordning at nævne indvirkningen
på fortjenesten som en procentsats. Dette er vildledende, for med en gennemsnitlig toldsats på 23,4% skulle forarbejdningsindustrierne
betale en direkte meromkostning på ca. 104 mio. EUR årligt. Herudover affødte antidumpingforanstaltningerne yderligere indirekte
omkostninger for brugerne i Fællesskabet på grund af forsyningssvigt og kortere eller længere tids prisstigninger på ferrosilicium.
Desuden har sagsøgerne anført, at Rådet undlod at tage hensyn til den omstændighed, at brugerne i Fællesskabet i den betragtede
periode blev stadigt mere afhængige af importen for at kunne få opfyldt deres behov for ferrosilicium, i og med at producenterne
i Fællesskabet hverken var i stand til eller ønskede at opfylde deres behov. Hertil kommer, at forsyningsvanskelighederne
fortsat forværredes efter den betragtede periode, eftersom Vargön Alloys havde besluttet at indstille sin produktion af ferrosilicium,
OFZ havde besluttet at koncentrere sig om sin bundne produktion til ArcelorMittal, TDR havde besluttet at foretage en omlægning
af sin produktion til silicium, og Huta Laziska blev nødt til at fortsætte sin drift underlagt retslig kontrol uden nogen
sikkerhed med hensyn til virksomhedens elektricitetsforsyning.
For det andet mener sagsøgerne, at proportionalitetsprincippet tilsiger, at de høje omkostninger, som brugerne i Fællesskabet
havde, skulle have været afvejet over for EF-erhvervsgrenens potentielle fortjeneste. Henset til tidligere antidumpingprocedurer
og til markedsvilkårenes udvikling tilsagde Fællesskabets interesser, at der ikke blev indført nogen told.
For det tredje har sagsøgerne anført i replikken, at Rådet ikke har afgivet nogen fyldestgørende begrundelse for beslutningen
om ikke at tage hensyn til omkostningerne for brugerne i Fællesskabet som følge af produktionsstandsningerne.
Rådet har, støttet af intervenienterne, bestridt sagsøgernes argumenter.
b)     Rettens bemærkninger
Med det andet anbringendes nærværende led har sagsøgerne i det væsentlige bestridt, at antidumpingforanstaltningernes indvirkning
på brugerne var ubetydelig. Ligesom de to foregående led skal dette led behandles i lyset af den retspraksis, der er henvist
til i præmis 227 ovenfor.
For det første er sagsøgerne af den opfattelse, at 115. betragtning til den anfægtede forordning beror på et åbenbart urigtigt
skøn. I denne forbindelse præciseres, at Rådet i den nævnte betragtning anførte, at foranstaltningernes indvirkning på stål-
og støbeindustrien i betragtning af, at den gennemsnitlige endelige toldsats var 23,4%, forventedes ikke at blive betydelig,
da de højst ville påvirke deres finansielle resultater med henholdsvis 0,16% og 0,33%.
Først har sagsøgerne anført, at betragtningen er vildledende, eftersom brugerne af ferrosilicium skulle betale en direkte
meromkostning på ca. 104 mio. EUR årligt. Det bemærkes, at sagsøgerne dog ikke hævder, at de tal, som Rådet har fremlagt i
nævnte betragtning vedrørende påvirkningen af brugernes finansielle resultater, er forkerte. De nøjes med at fremlægget et
tal svarende til brugernes absolutte meromkostning uden at forklare, hvorfor dette tal skulle være mere pålideligt eller mere
oplysende end de af Rådet fremlagte tal.
Dernæst bemærkes med hensyn til brugernes indirekte omkostninger, at sagsøgerne ikke har fremført noget bevismateriale til
støtte for det hævdede, hvorefter brugerne af ferrosilicium var udsat for forsyningssvigt. Desuden bemærkes i lighed med det
af Rådet anførte, at det hævdede er rent teoretisk, eftersom de pålagte antidumpingforanstaltninger ikke var til hinder for,
at der kunne forhandles ferrosilicium med oprindelse i de af undersøgelsesproceduren omhandlede lande, men udelukkende hindrede
eksportørerne i at gøre det til dumpingpris.
Endelig bemærkes til det af sagsøgerne anførte, hvorefter producenterne i Fællesskabet hverken var i stand til eller ønskede
at opfylde brugernes behov i den betragtede periode, at sagsøgerne til støtte herfor baserer sig på to dokumenter, som European
Confederation of Iron and Steel Industries (EUROFER, De europæiske rustfrie stålværker) indgav til Kommissionen under undersøgelsesproceduren.
Da disse dokumenter kun gengiver, hvad en anden berørt part blot har anført, har de ikke nogen bevismæssig værdi. Sagsøgerne
baserer sig ligeledes på en artikel i fagpressen, som nævner, at Vargön Alloys havde besluttet at omlægge virksomhedens produktion
af ferrosilicium til produktion af ferrochrom. Dette dokument er ikke tilstrækkeligt til at godtgøre, at samtlige producenter
i Fællesskabet hverken var i stand til eller ønskede at forsyne brugerne i Fællesskabet med ferrosilicium.
Heraf følger, at ingen af de af sagsøgerne fremførte argumenter kan godtgøre, at Rådet har foretaget et åbenbart urigtigt
skøn ved navnlig i 115. betragtning til den anfægtede forordning at anføre, at antidumpingforanstaltningernes indvirkning
på brugerne var ubetydelig.
For det andet er det for så vidt angår klagepunktet om tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet tilstrækkeligt at konstatere,
at dette klagepunkt i det væsentlige gengiver argumenter fremført til støtte for det andet anbringendes første og andet led.
Da disse argumenter er anset for at være ugrundede, må nærværende klagepunkt ligeledes forkastes som ugrundet.
For det tredje bemærkes for så vidt angår tilsidesættelsen af begrundelsespligten med hensyn til forsyningssvigt, at det følger
af retspraksis, at den begrundelse, som kræves i henhold til artikel 253 EF, klart og utvetydigt skal angive de betragtninger,
som den EU-myndighed, der har udstedt den anfægtede retsakt, har lagt til grund, således at de berørte personer kan få kendskab
til grundlaget for den trufne foranstaltning, for at de kan udøve deres ret til forsvar, og således at Unionens retsinstanser
kan udøve deres kontrol (Rettens dom af 12.10.1999, sag T-48/96, Acme Industry mod Rådet, Sml. II, s. 3089, præmis 141). Derimod
er institutionerne ikke forpligtet til at behandle alle de faktiske og retlige spørgsmål, der under den administrative procedure
er fremført af de berørte parter, i begrundelsen for en midlertidig eller endelig forordning (jf. i den retning Rettens dom
af 25.6.1998, forenede sager T-371/94 og T-394/94, British Airways m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 2405, præmis 94).
I denne forbindelse bemærkes, at Kommissionen i 159.-166. betragtning til forordningen om midlertidig told klart og utvetydigt
undersøgte følgerne af antidumpingforanstaltningerne for brugerne af ferrosilicium i Fællesskabet. Tilsvarende undersøgte
Rådet i 113.-116. betragtning til den anfægtede forordning – ganske vist mere kortfattet, men ikke mindre klart – de indførte
antidumpingforanstaltningers indvirkning på de nævnte brugere. I betragtning af, at institutionerne ikke er forpligtet til
at behandle alle de faktiske og retlige spørgsmål, der under den administrative procedure er fremført af de berørte parter,
følger det deraf, at sagsøgerne ikke kan foreholde institutionerne nogen tilsidesættelse af begrundelsespligten.
Det andet anbringendes tredje led må derfor forkastes som ugrundet.
Henset til de foregående betragtninger som helhed må det andet anbringende forkastes.
C –
Det tredje anbringende om manglende samarbejde, om brugen af foreliggende faktiske oplysninger og om tildeling af markedsøkonomiske
behandling
1.
Det tredje anbringendes første led om manglende samarbejde
a)     Parternes argumenter
Sagsøgerne har gjort gældende, at Rådet har foretaget et åbenbart urigtigt skøn og tilsidesat grundforordningens artikel 18,
stk. 1 og 3 (nu artikel 18, stk. 1 og 3, i forordning nr. 1225/2009), antidumpingaftalens artikel 6.8, samt bilag II, stk. 3
og 5, til nævnte aftale, idet det vurderede, at sagsøgerne havde afvist at samarbejde, det af den grund afslog deres anmodning
om markedsøkonomisk behandling, og det beregnede dumpingmargenen og skaden på grundlag af de foreliggende faktiske oplysninger.
For det første har sagsøgerne forklaret, at de har samarbejdet om antidumpingundersøgelsen. Deres samarbejde godtgøres af
de bemærkninger, som de fremsatte under antidumpingproceduren. Der er flere dokumenter med deres bemærkninger, end det normalt
kræves under en sådan procedure.
For det andet har sagsøgerne anført, at selv om de på grund af særlige omstændigheder og ufrivilligt var ude af stand til
at få kontrolbesøg, udgør det ikke et afslag på samarbejde i grundforordningens forstand, eftersom de bortset fra kontrollen
havde gjort alt for at samarbejde fuldt ud under undersøgelsen. Sagsøgerne har i den forbindelse præciseret, at de havde planlagt
efter at tage imod det nævnte besøg, men at de havde måttet aflyse det kun seks dage forinden. De har forklaret, at de ikke
havde det fornødne personale til at tage sig af dette besøg, fordi personalet arbejdede på at forberede såvel en introduktion
til flere millioner euro på børsen i London som antidumpingundersøgelsen vedrørende siliciummangan. Da der var en usædvanlig
arbejdsmængde forbundet med at samarbejde fuldt ud om én antidumpingundersøgelse, og da forberedelsen af børsintroduktionen
lagde beslag på en meget stor del af personalet, var sagsøgerne tvunget til at vælge mellem at fortsætte med at samarbejde
fuldt ud om antidumpingundersøgelsen vedrørende siliciummangan, som allerede var i gang, og at samarbejde fuldt ud om antidumpingundersøgelsen
vedrørende ferrosilicium. Undersøgelsen vedrørende siliciummangan krævede imidlertid mindre arbejde, idet kontrolbesøget allerede
havde fundet sted og angik en større omsætning, idet sagsøgerne havde reduceret deres produktion af ferrosilicium og ikke
produktionen af siliciummangan. Derfor meddelte de Kommissionen, at de fortsat ville samarbejde om undersøgelsen vedrørende
ferrosilicium, men at de ikke ville tage lige så aktivt del deri som i undersøgelsen vedrørende siliciummangan.
For det tredje har sagsøgerne anført, at et kontrolbesøg ikke var nødvendigt. Dels har de hævdet, at flere af WTO’s specialgrupper
har givet fortolkningsbidrag til antidumpingaftalens artikel 6.8 samt bilag II, stk. 3 og 5, til denne aftale, som gennemføres
i grundforordningens artikel 18, stk. 1 og 3, i medfør af denne forordnings femte betragtning. Således har en specialgruppe
i forbindelse med tvisten »De Forenede Stater – Stålplader« (WT/DS206/R) anført, at oplysningerne skulle kunne verificeres,
men at de for undersøgelsen ansvarlige myndigheder kunne vælge at afvise oplysninger, som var indgivet til dem, alene af den
grund, at de ikke var blevet verificeret på stedet. Dette udsagn blev bekræftet af specialgruppen i tvisten »EF – Laks (Norge)«
(WT/DS337/R), som tilføjede, at det i antidumpingaftalen var forudsat, at undersøgelser på stedet ikke var den eneste måde,
hvorpå det kunne konstateres, om oplysninger var pålidelige. Dels er sagsøgerne af den opfattelse, at hvis de samarbejdende
parter indgiver oplysninger, som ikke kan verificeres på stedet, kan Kommissionen afvise de pågældende oplysninger, såfremt
andre kilder rejser tvivl om nævnte oplysningers rigtighed. Derfor har sagsøgerne foreslået Kommissionen, at den verificerer
de afgivne oplysninger ved hjælp af andre foreliggende faktiske oplysninger. Sagsøgerne har nemlig forklaret, at de var sikre
på, der ikke ville blive rejst tvivl om de afgivne oplysninger, og at EU-institutionerne derfor ikke havde grund til andet
end at lægge disse oplysninger til grund for deres konklusioner.
Rådet har, støttet af intervenienterne, bestridt sagsøgernes argumenter.
b)     Rettens bemærkninger
Inden for rammerne af det tredje anbringendes nærværende led skal det fastslås, om institutionerne har tilsidesat grundforordningen
og antidumpingaftalen ved at bygge deres konklusioner på de foreliggende faktiske oplysninger, som følge af sagsøgernes beslutning
om at afslå at tage imod det kontrolbesøg, der var planlagt af Kommissionens tjenestegrene, i betragtning af at de havde deltaget
aktivt i resten af undersøgelsesproceduren, og at de af sagsøgerne afgivne oplysninger kunne verificeres på anden vis end
ved et kontrolbesøg.
Uenigheden mellem parterne vedrører nærmere bestemt fortolkningen af grundforordningens artikel 18, stk. 1 og 3, som gennemfører
antidumpingaftalens artikel 6.8 og bilag II, stk. 3 og 5, til denne aftale i EU-retten. Det skal navnlig fastslås, om afvisningen
af et kontrolbesøg i medfør af denne bestemmelse kan begrunde anvendelsen af de foreliggende faktiske oplysninger. For at
kunne besvare dette spørgsmål skal der tages hensyn til dels ordlyden af og formålet med grundforordningens artikel 18, stk. 1
og 3, dels forordningens opbygning.
For det første bemærkes, at institutionerne ifølge ordlyden af grundforordningens artikel 18, stk. 1 og 3, har ret til at
gøre brug af de foreliggende faktiske oplysninger, når en berørt part lægger hindringer i vejen for et kontrolbesøg planlagt
af Kommissionens tjenestegrene.
Grundforordningens artikel 18, stk. 1 og 3, omhandler nemlig institutionernes brug af de foreliggende faktiske oplysninger
i stedet for en eller flere berørte parters egne oplysninger. Mens grundforordningens artikel 18, stk. 1, beskriver de tilfælde,
hvor de foreliggende faktiske oplysninger kan anvendes, beskriver grundforordningens artikel 18, stk. 3, de tilfælde, hvor
de foreliggende faktiske oplysninger ikke nødvendigvis skal anvendes. I henhold til grundforordningens artikel 18, stk. 1,
er der mulighed for at bruge de foreliggende faktiske oplysninger i fire tilfælde: når en af de berørte parter nægter at give
adgang til nødvendige oplysninger, når en berørt part undlader at meddele dem inden for de fastsatte frister, når en berørt
part lægger væsentlige hindringer i vejen for undersøgelsen eller har meddelt urigtige eller vildledende oplysninger. Grundforordningens
artikel 18, stk. 3, bestemmer, at selv om de oplysninger, som en berørt part indgiver, ikke er fyldestgørende i enhver henseende,
bør der ikke ses bort fra dem, forudsat at eventuelle mangler ikke giver anledning til urimelige vanskeligheder i arbejdet
med at nå til rimeligt nøjagtige resultater, at oplysningerne indgives på korrekt vis og rettidigt, at de kan efterprøves,
og den pågældende part har handlet efter bedste evne.
Som det fremgår, sigter grundforordningens artikel 18, stk. 1 og 3, til forskellige situationer. Mens grundforordningens artikel
18, stk. 1, således i generelle vendinger beskriver tilfælde, hvor institutionerne ikke har fået de oplysninger, de har brug
for til undersøgelsen, omhandler grundforordningens artikel 18, stk. 3, de tilfælde, hvor de til brug for undersøgelsen fornødne
oplysninger er indgivet, men ikke er fyldestgørende i enhver henseende.
Retten er af den opfattelse, at en berørt parts aflysning af et kontrolbesøg ikke skal behandles i forhold til grundforordningens
artikel 18, stk. 3, men til dens stk. 1. En sådan aflysning må nemlig anses for at være omfattet af anvendelsesområdet for
forordningens artikel 18, stk. 1. Den kan dog ikke anses for at være omfattet af de tre sidstnævnte tilfælde i denne bestemmelse,
som gengivet i præmis 268 ovenfor. Det står således klart, at en berørt part ikke ved en aflysning, som omhandlet i denne
sag, har undladt at meddele oplysninger inden for de fastsatte frister eller har meddelt urigtige eller vildledende oplysninger.
I betragtning af omstændighederne omkring aflysningen af kontrolbesøget i denne sag kan sagsøgerne heller ikke anses for at
have lagt væsentlige hindringer i vejen for undersøgelsen. Selv om en aflysning af et kontrolbesøg, som omhandlet i denne
sag, ikke er omfattet af de tre sidstnævnte tilfælde i grundforordningens artikel 18, stk. 1, skal den imidlertid – bortset
fra i tilfælde af force majeure – anses for et afslag på adgang til oplysninger, der ifølge Kommissionen er nødvendige, som
omhandlet i det første tilfælde, der er beskrevet i denne bestemmelse. I denne sag kan den af sagsøgerne angivne begrundelse
for aflysningen af besøget ikke anses for at udgøre et sådant tilfælde af force majeure.
I modsætning til det af sagsøgerne anførte, kan grundforordningens artikel 18, stk. 3, ikke bruges til at omgå pligten til
at modtage et kontrolbesøg, når Kommissionens tjenestegrene har fundet et sådant besøg nødvendigt. Formålet med et kontrolbesøg
er at få bekræftet de oplysninger, som en berørt part har indgivet under undersøgelsesproceduren, og det kan være, at disse
oplysninger kan verificeres på anden vis end ved et besøg i den berørte parts lokaler. Det skal dog påpeges, at brugen af
de foreliggende faktiske oplysninger kun er udelukket efter grundforordningens artikel 18, stk. 3, i tilfælde, hvor oplysningerne
ikke er fyldestgørende i enhver henseende, selv om den pågældende part har handlet efter bedste evne. En part, som har afvist
at modtage et kontrolbesøg, kan imidlertid ikke anses for at have handlet efter bedste evne.
For det andet bemærkes, at formålet med grundforordningens artikel 18, stk. 1 og 3, bekræfter, at afvisning af at modtage
et kontrolbesøg berettiger brug af de foreliggende faktiske oplysninger. Med hensyn til formålet med grundforordningens artikel
18, stk. 1, henledes opmærksomheden således på retspraksis, hvoraf følger, at da grundforordningen ikke tillægger Kommissionen
undersøgelsesbeføjelser, der gør det muligt for den at tvinge producenter eller eksportører, der er omhandlet i en klage,
til at deltage i en undersøgelse eller fremlægge oplysninger, er Rådet og Kommissionen afhængige af parternes frivillige samarbejde
om at forsyne institutionerne med de nødvendige oplysninger inden for de fastsatte frister. I denne sammenhæng er parternes
besvarelse af det spørgeskema, der omhandles i grundforordningens artikel 6, stk. 2 (nu artikel 6, stk. 2, i forordning nr. 1225/2009),
og den efterfølgende undersøgelse, som Kommissionen kan foretage på stedet, afgørende for antidumpingprocedurens gennemførelse.
Selve antidumpingproceduren rummer en risiko for, at institutionerne i tilfælde af manglende samarbejde fra de af undersøgelsen
omfattede virksomheders side tager hensyn til andre oplysninger end dem, der er indeholdt i besvarelsen af spørgeskemaet,
hvilket tilskynder virksomhederne til at samarbejde loyalt og påpasseligt (Rettens dom af 13.7.2006, sag T-413/03, Shandong
Reipu Biochemicals mod Rådet, Sml. II, s. 2243, præmis 65). Formålet med grundforordningens artikel 18, stk. 3, er at undgå,
at institutionerne misbruger muligheden for at se bort fra oplysninger, som ikke er fyldestgørende, i tilfælde hvor de trods
alt er brugbare og verificerbare.
Det er i overensstemmelse med disse formål at gøre brug af de foreliggende faktiske oplysninger, når en berørt part har afvist
at modtage et kontrolbesøg. En sådan afvisning er nemlig i modstrid med hensynet til at samarbejde loyalt og påpasseligt,
hvilket grundforordningens artikel 18, stk. 1, har til formål at sikre. Under disse omstændigheder kan institutionerne ikke
foreholdes misbrug af muligheden for at se bort fra oplysninger, hvilket betyder, at oplysninger, som ikke er blevet verificeret
ved en undersøgelse på stedet, ikke nødvendigvis skal undersøges på anden vis, men kan lades ude af betragtning.
For det tredje bemærkes, at en undersøgelse af grundforordningens opbygning bekræfter muligheden af at gøre brug af de foreliggende
faktiske oplysninger, når en berørt part har afvist at tage imod et kontrolbesøg. I denne forbindelse påpeges, at Kommissionen
i henhold til grundforordningens artikel 6, stk. 8 (nu artikel 6, stk. 8 i forordning nr. 1225/2009), er forpligtet til inden
for rammerne af den undersøgelse af dumpingen og skaden, som den skal foretage, i videst muligt omfang at verificere rigtigheden
af de af de berørte parter afgivne oplysninger, på grundlag af hvilke dens konklusioner udarbejdes, bortset fra i de tilfælde,
der er omhandlet af nævnte forordnings artikel 18. Når Kommissionen anser det for påkrævet, aflægger den desuden i henhold
til grundforordningens artikel 16, stk. 1 (nu artikel 16, stk. 1 i forordning nr. 1225/2009), besøg hos importører, eksportører,
handlende, repræsentanter, producenter samt erhvervssammenslutninger og ‑organisationer for at undersøge disses optegnelser
og verificere oplysninger, der er indgivet om dumping og skade.
Heraf følger, dels at det er op til institutionerne at afgøre, om de med henblik på at verificere oplysninger indgivet af
en berørt part finder det nødvendigt at få disse oplysninger bekræftet ved et kontrolbesøg på stedet i denne parts lokaler,
dels at i tilfælde, hvor en berørt part lægger hindringer i vejen for verificeringen af de af parten indgivne oplysninger,
kan grundforordningens artikel 18 bringes i anvendelse, og der kan gøres brug af de foreliggende faktiske oplysninger.
Henset til det foregående konkluderes, at grundforordningens artikel 18, stk. 1, giver institutionerne ret til at gøre brug
af de foreliggende faktiske oplysninger, når en berørt part lægger hindringer i vejen for et kontrolbesøg, og at samme forordnings
artikel 18, stk. 3, ikke pålægger institutionerne nogen pligt til at verificere oplysninger, som en berørt part har indgivet,
og som ikke har været genstand for en undersøgelse på stedet, ved hjælp af andre informationskilder.
Denne konklusion svækkes ikke af den af WTO’s specialgruppe affattede beretning af hverken 29. juli 2002 i tvisten »De Forenede
Stater – Stålplader« (WT/DS206/R) eller af 15. januar 2008 i tvisten »EF – Laks (Norge)«.
Ingen af de to beretninger omhandler nemlig spørgsmålet om, hvordan institutionerne skal forholde sig til en afvisning fra
en berørt part af at modtage et kontrolbesøg. I den passage, som sagsøgerne i deres processkrifter har citeret fra beretningen
om tvisten »De Forenede Stater – Stålplader«, modargumenterede specialgruppen således det af De Forenede Stater anførte, hvorefter
der var set bort fra visse oplysninger under undersøgelsesproceduren, fordi de ikke opfyldte kriterierne i stk. 3 i bilag
II til antidumpingaftalen. Den definerede i denne forbindelse begrebet verificerbare oplysninger. Tilsvarende omhandlede den
passage i specialgruppens beretning om tvisten »EF – Laks (Norge)«, som sagsøgerne har baseret sig på i deres processkrifter,
spørgsmålet om, hvorvidt oplysninger indgivet efter kontrolbesøget kunne anses for at være verificerbare.
Henset til de foregående betragtninger som helhed konkluderes, i betragtning af at sagsøgerne havde afvist at tage imod det
kontrolbesøg, som Kommissionens tjenestegrene havde planlagt, at Rådet lovligt og uden at foretaget et åbenbart urigtigt skøn
kunne gøre brug af de foreliggende faktiske oplysninger.
Følgelig må det tredje anbringendes første led forkastes som ugrundet.
2.
Det tredje anbringendes andet led om brugen af de foreliggende faktiske oplysninger uden hensyntagen til verificerbare oplysninger
a)     Parternes argumenter
Sagsøgerne har anført, at Rådet har tilsidesat grundforordningens artikel 18, stk. 5 (nu artikel 18, stk. 5, i forordning
nr. 1225/2009), antidumpingaftalens artikel 6.8 og bilag II, stk. 3 og 5, til antidumpingaftalen ved at have undladt at foretage
en udtømmende undersøgelse inden for fristerne af de verificerbare oplysninger, som var indgivet til det. Institutionerne
havde nemlig pligt til at verificere deres konklusioner ved at henvise til de oplysninger, sagsøgerne havde indgivet som berørte
parter, og til at sammenholde dem med andre foreliggende faktiske oplysninger. Dette bekræftes af den af WTO’s specialgruppe
affattede beretning af 20. december 2005 i tvisten »Mexico – antidumpingforanstaltninger vedrørende ris« (WT/DS295/R).
Rådet har, støttet af intervenienterne, bestridt sagsøgernes argumenter.
b)     Rettens bemærkninger
Med det tredje anbringendes andet led har sagsøgerne anført, at institutionerne skulle have verificeret sine konklusioner
under henvisning til de oplysninger, sagsøgerne havde indgivet.
Hertil bemærkes, at institutionerne ganske rigtigt i henhold grundforordningens artikel 18, stk. 5, når de gør brug af de
foreliggende faktiske oplysninger, skal kontrollere disse så vidt muligt på grundlag af oplysninger fra andre uafhængige kilder
og på grundlag af oplysninger, der er modtaget fra andre berørte parter som led i undersøgelsen.
I denne sag konstateres det ikke desto mindre, i lighed med det af Rådet anførte, at sagsøgerne ikke har præciseret, hvilke
konklusioner der ville have været anderledes, hvis de foreliggende faktiske oplysninger var blevet kontrolleret på grundlag
af oplysninger fra dem. De har heller ikke præciseret, hvilke oplysninger der kunne have ændret konklusionerne.
I betragtning af den retspraksis, der er gengivet i præmis 212 ovenfor, følger det heraf, at det tredje anbringendes nærværende
led må afvises.
3.
Det tredje anbringendes tredje led om afslag på anmodningen om markedsøkonomisk behandling
a)     Parternes argumenter
For det første har sagsøgerne gjort gældende, at institutionerne har foretaget et åbenbart urigtigt skøn og tilsidesat grundforordningens
artikel 2, stk. 7, litra b), eftersom de har pålagt en yderligere betingelse, som ikke er fastsat i denne bestemmelse, og
ladet væsentlige oplysninger ude af betragtning alene af den grund, at begivenheder, som sagsøgerne ikke var herre over, havde
forhindret dem i at modtage et kontrolbesøg.
I modsætning til det indtryk, som institutionerne giver i 10. og 25. betragtning til forordningen om midlertidig told, fastsætter
grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra b), således ikke, at anmodninger om markedsøkonomisk behandling giver anledning
til kontrolbesøg. Dette fremgår også af institutionernes praksis, hvorefter de, i tilfælde, hvor det ikke er muligt at verificere
visse oplysninger på stedet, baserer sig på en undersøgelse på grundlag af dokumenter. Dette var tilfældet i den antidumpingundersøgelse,
der gav anledning til Rådets forordning (EF) nr. 1212/2005 af 25. juli 2005 om indførelse af en endelig antidumpingtold på
importen af visse former for støbegods med oprindelse i Folkerepublikken Kina (EUT L 199, s. 1) og til Kommissionens forordning
(EF) nr. 426/2005 af 15. marts 2005 om indførelse af en midlertidig antidumpingtold på importen af visse færdigforarbejdede
stoffer af endeløse polyesterfibre til beklædningsgenstande med oprindelse i Folkerepublikken Kina (EUT L 69, s. 6).
Desuden lå institutionerne ifølge sagsøgerne inde med væsentlige oplysninger om sagsøgernes måde at drive virksomhed på, eftersom
Kommissionen under antidumpingundersøgelsen vedrørende siliciummangan havde fastslået, at sagsøgerne drev virksomhed under
markedsøkonomiske vilkår, og at de kunne regne med at få markedsøkonomisk behandling.
For det andet har sagsøgerne anført, at institutionerne har tilsidesat grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra c), eftersom
de først fik meddelt afslaget på deres anmodning om markedsøkonomisk behandling den 5. juli 2007, dvs. syv måneder efter indledningen
af undersøgelsen. Efter sagsøgernes opfattelse er det ifølge grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra c), et krav, at afgørelsen
træffes inden tre måneder efter iværksættelsen af undersøgelsen, hvilket Retten har bekræftet. Endvidere har sagsøgerne anført,
at hvis Kommissionen havde overholdt den påkrævede frist på tre måneder, ville de have kunnet tage imod kontrolbesøget, for
så vidt som dette så ikke ville være faldet sammen med børsintroduktionen.
Rådet har, støttet af intervenienterne, bestridt sagsøgernes argumenter.
b)     Rettens bemærkninger
For det første har sagsøgerne hævdet, at institutionerne ved at afslå anmodningen om markedsøkonomisk behandling, fordi der
ikke var blevet foretaget et kontrolbesøg, foretog et åbenbart urigtigt skøn og tilsidesatte grundforordningens artikel 2,
stk. 7, litra b), dels fordi anvendelsen af denne bestemmelse ikke fordrer et kontrolbesøg, dels fordi institutionerne lå
inde med væsentlige oplysninger om sagsøgernes måde at drive virksomhed på, som var modtaget under antidumpingundersøgelsen
vedrørende siliciummangan.
Først bemærkes med hensyn til det argument, hvorefter grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra b), ikke fordrer, at der
foretages et kontrolbesøg, at der allerede i præmis 274 ovenfor er henvist til grundforordningens artikel 6, stk. 8, og artikel
16, stk. 1.
Kommissionen er i henhold til grundforordningens artikel 6, stk. 8, forpligtet til i videst muligt omfang at verificere de
af de berørte parter afgivne oplysninger, på grundlag af hvilke dens konklusioner udarbejdes. Eftersom rækkevidden af forpligtelsen
til at verificere de oplysninger, på grundlag af hvilke institutionerne udarbejder sine konklusioner, ikke er afgrænset i
grundforordningens artikel 6, stk. 8, omfatter en sådan forpligtelse også de oplysninger, som en berørt part har afgivet i
forbindelse med en anmodning om markedsøkonomisk behandling.
Hertil kommer, at Kommissionen ifølge grundforordningens artikel 16, stk. 1, med henblik på at opfylde verifikationsforpligtelsen
kan aflægge besøg i de berørte parters lokaler, når den anser det for påkrævet. Denne bestemmelse afgrænser ikke muligheden
for at aflægge sådanne besøg i forhold til oplysninger, som Kommissionen søger at få bekræftet. Heraf følger, at grundforordningens
artikel 16, stk. 1, giver Kommissionen beføjelse til at aflægge besøg i en eksporterende producents lokaler med henblik på
behandlingen af dennes anmodning om markedsøkonomisk behandling og på at verificere de deri afgivne oplysninger, hvis den
anser det for påkrævet.
Den omstændighed, at det ikke er et krav ifølge grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra b), at der gennemføres et kontrolbesøg
i lokalerne hos en eksporterende producent, som har ansøgt om markedsøkonomisk behandling, betyder følgelig ikke, at et sådan
besøg ikke kan gennemføres. Tilsvarende kan planlægning af et kontrolbesøg i forbindelse med behandlingen af en anmodning
om markedsøkonomisk behandling ikke anses for at udgøre en yderligere betingelse, der pålægges i forhold til grundforordningens
artikel 2, stk. 7, litra b).
Denne konklusion ændres ikke af den af sagsøgerne gengivne præcedens, hvorefter Kommissionen ikke foretog kontrolbesøg og
baserede sig på en undersøgelse på grundlag af dokumenter ved behandlingen af anmodninger om markedsøkonomisk behandling.
Først og fremmest bemærkes nemlig, som anført i præmis 295 ovenfor, at det tilkommer institutionerne at vurdere, hvorvidt
et kontrolbesøg er påkrævet. Heraf følger, at selv om et sådant besøg anses for at være påkrævet under én antidumpingundersøgelse,
betyder det ikke, at det vil være påkrævet under en anden undersøgelse.
Dernæst bemærkes, at den af sagsøgerne gengivne præcedens ikke er sammenlignelig med situationen i denne sag. I betragtning
af det store antal berørte eksporterende producenter, som har søgt om markedsøkonomisk behandling, kan institutionerne i henhold
til såvel forordning nr. 1212/2005 som forordning nr. 426/2005 foretage stikprøver i den forstand, hvori udtrykket anvendes
i grundforordningens artikel 17 (nu artikel 17 i forordning nr. 1225/2009). Det er i denne kontekst, at institutionerne udelukkende
har foretaget kontrolbesøg i lokalerne hos eksporterende producenter omfattet af en stikprøve. I forhold til de øvrige eksporterende
producenter har institutionerne blot foretaget en undersøgelse på grundlag af dokumenter.
Med hensyn til det argument, hvorefter institutionerne lå inde med væsentlige oplysninger om sagsøgernes situation modtaget
under antidumpingundersøgelsen vedrørende siliciummangan, bemærkes, at det ifølge grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra
b), er en forudsætning for, at markedsøkonomisk behandling kan indrømmes, at det på grundlag af velbegrundede krav herom fra
en producent, der er omfattet af undersøgelsen, påvises, at de markedsøkonomiske principper er fremherskende for denne producent
med hensyn til fremstilling og salg af den berørte samme vare. Heraf følger, at de konklusioner, som institutionerne drager
under en undersøgelse vedrørende en bestemt vare, ikke kan udstrækkes til at gælde en anden vare. I denne forbindelse bemærkes
i lighed med det af Rådet anførte, at selv om en undersøgelse har vist, at et selskab opfylder kriterierne for markedsøkonomisk
behandling for en bestemt vare, er det ikke ensbetydende med, at det også opfylder kriterierne for en anden vare, for så vidt
som det f.eks. kan tænkes, at en stat har en strategisk interesse i en vare og tager del i beslutningerne om dens pris, omkostninger
og input.
Følgelig kan de oplysninger, der er modtaget i forbindelse med de anmodninger om markedsøkonomisk behandling, der er indgivet
under undersøgelsen vedrørende siliciummangan, ikke anvendes ved behandlingen af tilsvarende anmodninger indgivet under undersøgelsen
vedrørende ferrosilicium.
For det andet bemærkes med hensyn til klagepunktet vedrørende tilsidesættelse af grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra
c), at denne bestemmelse, som anført af sagsøgerne, fastsætter, at spørgsmålet om, hvorvidt de markedsøkonomiske principper
er fremherskende for en producent, skal afgøres inden tre måneder efter iværksættelsen af undersøgelsen. I denne sag blev
meddelelsen om indledning af undersøgelsesproceduren offentliggjort i
Den Europæiske Unions Tidende
den 30. november 2006. Derfor udløb tremånedersfristen den 28. februar 2007. Sagsøgerne fik imidlertid svar på deres anmodning
om markedsøkonomisk behandling den 5. juli 2007, dvs. mere end seks måneder efter iværksættelsen af undersøgelsen. Følgelig
bemærkes, som anført af sagsøgerne, at den frist, der er fastsat i grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra c), blev overskredet.
En sådan fejl kan dog kun påvirke lovligheden af den anfægtede forordning, hvis sagsøgerne godtgør, at svaret på deres anmodning
om markedsøkonomisk behandling kunne være faldet anderledes ud, hvis det var blevet affattet inden for fristen. Det af sagsøgerne
anførte, hvorefter de ville have kunnet tage imod kontrolbesøget, hvis Kommissionen havde handlet således, at fristen var
blevet overholdt, er imidlertid ikke understøttet af noget bevismateriale. Således anførte sagsøgerne under retsmødet, at
de ville have været i stand til at tage imod kontrolbesøget – som skulle have fundet sted mellem den 21. februar og den 2.
marts 2007 – hvis det var blevet afholdt i januar 2007, eftersom børsintroduktionen først krævede en ekstra arbejdsindsats
fra slutningen af februar 2007. Sagsøgerne har ikke fremlagt noget dokument til støtte herfor. Tværtimod har de i deres skrivelse
af 14. februar 2007 og i deres processkrifter forklaret, at forberedelserne til børsintroduktionen i februar 2007 allerede
havde været i gang i flere måneder.
Eftersom børsintroduktionen og undersøgelsen vedrørende siliciummangan sandsynligvis lagde beslag på sagsøgernes personale
i relativt lang tid, er det desuden næppe sandsynligt, at sidstnævnte havde været i stand til at tage imod kontrolbesøget,
selv om det havde fundet sted tidligere, idet det præciseres, at anmodningen om markedsøkonomisk behandling først blev indgivet
den 15. december 2006.
Under disse omstændigheder fastslås, at sagsøgerne ikke har godtgjort, at den konstaterede fejl med hensyn til grundforordningens
artikel 2, stk. 7, litra c), kan begrunde annullation af den anfægtede forordning.
Følgelig må det tredje anbringendes tredje led forkastes.
D –
Det fjerde anbringende om sagsøgernes ret til forsvar
1.
Det fjerde anbringendes første led om tilsidesættelse af sagsøgernes ret til forsvar, idet institutionerne undlod rettidigt
at tilsende dem et fyldestgørende, sammenhængende sammendrag af de fortrolige sagsakter
a)     Parternes argumenter
Sagsøgerne har gjort gældende, at deres ret til forsvar er blevet tilsidesat, da kvaliteten af de ikke-fortrolige oplysninger,
som de fik stillet til deres rådighed, og det tidspunkt, hvor disse oplysninger blev tilstillet dem, i høj grad påvirkede
deres mulighed for at tage til genmæle i forhold til det hævdede, hvorefter den omtvistede import havde forårsaget en væsentlig
skade.
For det første har de anført, at de ikke-fortrolige oplysninger, som producenterne i Fællesskabet indgav i form af indekserede
data, ikke var fyldestgørende. Dels var de ikke tilstrækkeligt detaljerede til, at det var muligt at forstå indholdet af de
indgivne fortrolige oplysninger. I denne forbindelse har sagsøgerne præciseret, at de ikke-fortrolige indekserede data for
størstepartens vedkommende ikke var ledsaget af en forklarende tekst, hvorfor sagsøgerne ikke kunne gøre effektivt brug af
deres ret til forsvar. Dels indeholdt disse data ifølge sagsøgerne ikke oplysninger om alle skadesfaktorerne. F.eks. manglede
der oplysninger om eksport og salg til de forretningsmæssigt forbundne selskaber.
For det andet er det sagsøgernes opfattelse, at sammendragene af de indekserede data skulle have været tilføjet de ikke-fortrolige
sagsakter i januar 2007, hvorimod de først blev det på dagen for offentliggørelsen af forordningen om midlertidig told, dvs.
den 28. august 2007. Det betød konkret, at sagsøgerne havde mistet ni måneder, hvor de havde kunnet undersøge disse oplysninger,
og det var derfor først på et tidspunkt, hvor sagen var meget fremskreden, at de kunne uddybe en væsentlig del af, hvad de
allerede havde anført. Nærmere bestemt var der uafgjorte spørgsmål, som de ikke kunne træffe beslutning om, og relevante oplysninger,
som de ikke kunne få før fristen for at fremsætte bemærkninger til dokumentet med foreløbige oplysninger.
For det tredje har sagsøgerne forklaret, at sammendragene af de indekserede data, som blev tilføjet de ikke-fortrolige sagsakter
den 28. august 2007, ikke stemte overens med forudgående ikke-fortrolige oplysninger, hvilket betød, at det efter verifikation
viste sig, at de meddelte oplysninger var urigtige. Desuden har sagsøgerne i replikken anført, at disse oplysninger var unøjagtige
på flere punkter, hvilket særligt gjaldt oplysninger om FerroAtlántica og FerroPem.
Rådet har, støttet af intervenienterne, bestridt sagsøgernes argumenter.
b)     Rettens bemærkninger
Spørgsmålet, om sagsøgernes ret til forsvar faktisk er blevet tilsidesat på grund af, at den ikke-fortrolige version af sammendragene
af de oplysninger, som producenterne i Fællesskabet hver især havde indgivet om udviklingen i deres økonomiske situation,
var af dårlig kvalitet, og på grund af det tidspunkt, hvor de blev tilføjet de ikke-fortrolige sagsakter, skal afgøres i lyset
af grundforordningens artikel 19, stk. 1 og 2 (nu artikel 19, stk. 1 og 2, i forordning nr. 1225/2009), samt den retspraksis,
der er gengivet i præmis 110 ovenfor.
For det første bemærkes med hensyn til det argument, hvorefter den ikke-fortrolige version af nævnte sammendrag af de faktiske
omstændigheder ikke var fyldestgørende – først og fremmest på grund af manglende forklarende tekst – at de nævnte sammendrag
bestod af oversigter, der udspecificerede udviklingen i 19 forskellige skadesfaktorer for hver enkelt producent i Fællesskabet,
år for år, i perioden mellem 2003 og undersøgelsesperioden. Selv om oplysningerne i disse oversigter ganske rigtigt er indekserede,
giver de dog et fornuftigt indtryk af, hvordan de forskellige producenters situation har udviklet sig. Det er ikke nødvendigt
med nogen forklarende tekst for at kunne forstå disse udviklinger, og sagsøgerne var i stand til effektivt at tilkendegive
deres synspunkter vedrørende udviklingerne.
Selv om sagsøgerne i deres processkrifter har hævdet, at de på grund af manglende forklarende tekst var nødt til at forsøge
at gætte sig til, hvilken situation producenterne i Fællesskabet reelt befandt sig i, hvorfor de ikke havde kunnet gøre effektivt
brug af deres ret til forsvar, fremgår det desuden af deres bemærkninger til dokumentet med foreløbige oplysninger, at det,
de faktisk kommer med indvendinger mod, er manglende forklaringer på årsagerne til de tendenser, der er observeret hos de
enkelte producenter. Institutionerne er imidlertid ikke forpligtet til at anmode producenterne i Fællesskabet om at fremkomme
med sådanne forklaringer, eftersom det ikke påhviler de nævnte producenter at foretage en undersøgelse i henhold til grundforordningens
artikel 3, stk. 7 (nu artikel 3, stk. 7, i forordning nr. 1225/2009), af, hvad der må tilskrives andre skadesfaktorer end
dumpingimporten. En sådan undersøgelse skulle derimod foretages af institutionerne med henblik på foreløbige og endelige afgørelser.
Med andre ord skulle en sådan forklaring ikke søges i den ikke-fortrolige version af de oplysninger, som producenterne i Fællesskabet
hver især havde indgivet, men i den af institutionerne foretagne undersøgelse.
Som det fremgår af præmis 193-203 ovenfor, har institutionerne analyseret de bagvedliggende årsager til visse særlige tendenser
hos producenterne i Fællesskabet. Da denne analyse fremgår både af forordningen om midlertidig told og dokumenterne med foreløbige
og endelige oplysninger, var sagsøgerne i stand til at fremsætte deres bemærkninger i denne henseende, hvilket de i øvrigt
ikke har undladt at gøre. I det underafsnit i deres bemærkninger til dokumentet med foreløbige oplysninger, hvori sagsøgerne
har anført, at den ikke-fortrolige version af oplysningerne vedrørende udviklingen i den økonomiske situation for hver enkelt
producent i Fællesskabet skulle forsynes med forklarende tekst, har de således f.eks. fremført en række argumenter vedrørende
årsagerne til de tendenser, der er observeret hos de enkelte producenter.
Følgelig konstateres, at sagsøgerne har gjort brug af deres ret til forsvar, og at institutionerne ikke kan foreholdes at
have tilsidesat deres ret til forsvar på grund af, at de indekserede data fra producenterne i Fællesskabet ikke var ledsaget
af forklarende tekst i den ikke-fortrolige version af sagsakterne.
Desuden bemærkes med hensyn til argumentet om manglende oplysninger vedrørende visse skadesfaktorer, at sagsøgerne har henvist
til oplysningerne om eksport og salg til de forretningsmæssigt forbundne selskaber. Dels indeholder de oversigter, der opsummerer
oplysningerne fra producenterne i Fællesskabet, imidlertid oplysninger om eksporten i modsætning til det af sagsøgerne anførte.
Dels har Rådet i sine processkrifter med hensyn til oplysningerne om salg til de forretningsmæssigt forbundne selskaber forklaret,
at mens disse oplysninger ikke figurerer i de oversigter, der opsummerer skadesfaktorerne for producenterne i Fællesskabet,
figurerer de til gengæld i nogle af de ikke-fortrolige sagsakter, som sagsøgerne har haft til gennemsyn flere gange. Disse
oplysninger fremlagde Rådet, sådan som de figurerer i sagens ikke-fortrolige sagsakter, som respons på en anmodning om fremlæggelse
af dokumenter vedtaget af Retten som en foranstaltning med henblik på sagens tilrettelæggelse.
Henset til det foregående må argumentet om manglende oplysninger vedrørende visse skadesfaktorer forkastes som ugrundet.
For det andet konstateres med hensyn til det tidspunkt, hvor de ikke-fortrolige oplysninger om producenterne i Fællesskabet
blev meddelt sagsøgerne, at oplysningerne blev tilført sagens ikke-fortrolige sagsakter den 28. august 2007, og at den anfægtede
forordning blev vedtaget den 25. februar 2008. Vel har sagsøgerne ikke kunnet tilkendegive deres synspunkter vedrørende disse
oplysninger før vedtagelsen af forordningen om midlertidig told. Det følger imidlertid af retspraksis, at selv om man går
ud fra, at overholdelse af retten til forsvar forudsætter, at de eksporterende producenter bliver underrettet om de vigtigste
kendsgerninger og betragtninger, på grundlag af hvilke det påtænkes at indføre midlertidig told, kan en manglende iagttagelse
af de pågældende rettigheder ikke i sig selv medføre, at forordningen om indførelse af den endelige told er behæftet med en
mangel, når manglen ved den procedure, der har ført til udstedelsen af forordningen om indførelse af den midlertidige told,
er blevet afhjulpet under den procedure, der har ført til udstedelsen af forordningen om indførelse af den endelige told (Domstolens
dom af 3.5.2001, forenede sager C-76/98 P og C-77/98 P, Ajinomoto og NutraSweet mod Rådet og Kommissionen, Sml. I, s. 3223,
præmis 67).
Eftersom sagsøgerne havde flere måneder før vedtagelsen af den anfægtede forordning til at tilkendegive deres synspunkter
vedrørende disse oplysninger, kan deres ret til forsvar ikke anses for at være blevet tilsidesat som følge af, at disse oplysninger
blev tilført sagsakterne på et sent tidspunkt.
For det tredje bemærkes med hensyn til det anførte, hvorefter disse oplysninger er usammenhængende og unøjagtige, at sagsøgerne
ikke kan sammenblande manglende overholdelse af deres ret til forsvar med forekomsten af indholdsmæssige fejl, som kan påvirke
den anfægtede forordnings lovlighed. Den omstændighed, at sagsøgerne er af den opfattelse, at oplysningerne om producenterne
i Fællesskabet er usammenhængende og unøjagtige, godtgør desuden ikke, at Kommissionen har tilsidesat sagsøgernes ret til
forsvar.
Heraf følger, at det fjerde anbringendes første led må forkastes som ugrundet.
2.
Det fjerde anbringendes andet led om tilsidesættelse af sagsøgernes ret til forsvar, i og med at institutionerne ikke reagerede
på unøjagtighederne i de ikke-fortrolige sagsakter
a)     Parternes argumenter
Sagsøgerne har anført, at forekomsten af unøjagtigheder i de ikke-fortrolige sagsakter, som institutionerne undlod at reagere
på trods anmodninger herom, i høj grad mindskede værdien af oplysningerne i disse sagsakter, hvilket gjorde stort indgreb
i deres mulighed for at gøre brug af deres ret til forsvar. For det første angiver hverken de ikke-fortrolige sagsakter eller
dokumentet med endelige oplysninger årsagen til, at OFZ halverede sit antal af lønmodtagere i perioden fra 2003 til 2004.
For det andet forklarer hverken de ikke-fortrolige sagsakter eller dokumentet med endelige oplysninger, hvordan omkostningsfordelingen
fandt sted efter FerroAtlánticas overtagelse af FerroPem i 2005. Dette havde imidlertid en væsentlig indvirkning på disse
virksomheders rentabilitet. For det tredje er der ikke tilvejebragt nogen forklarende tekst vedrørende oplysningerne om investeringerne.
For det fjerde undrer sagsøgerne sig over, hvordan FerroAtlántica kunne få sit salg til at stige, mens Huta Laziskas salg
faldt med to tredjedele. For det femte har sagsøgerne påpeget uoverensstemmelser mellem de oprindeligt fremlagte oplysninger
og de oplysninger, der efterfølgende blev tilføjet sagsakterne.
Rådet har, støttet af intervenienterne, bestridt sagsøgernes argumenter.
b)     Rettens bemærkninger
Den argumentation, der er fremført i det fjerde anbringendes nærværende led, er en variation af den argumentation, som sagsøgerne
gjorde gældende inden for rammerne af dette anbringendes første led, hvorefter oplysningerne i de ikke-fortrolige sagsakter
er præget af visse unøjagtigheder. Sagsøgerne har fremhævet tilstedeværelsen af unøjagtigheder i oplysningerne i de ikke-fortrolige
sagsakter og anført, at de havde gjort institutionerne opmærksomme herpå under sagen, men at sidstnævnte ikke reagerede.
Hertil bemærkes, som anført i præmis 321 ovenfor, at sagsøgerne ikke kan sammenblande manglende overholdelse af deres ret
til forsvar med forekomsten af indholdsmæssige fejl, som kan påvirke den anfægtede forordnings lovlighed. Den omstændighed,
at sagsøgerne er af den opfattelse, at oplysningerne om producenterne i Fællesskabet er usammenhængende og unøjagtige, godtgør
desuden ikke, at Kommissionen har tilsidesat sagsøgernes ret til forsvar.
For så vidt som sagsøgerne har anført, at de har gjort institutionerne opmærksomme på unøjagtighederne, har de under alle
omstændigheder godtgjort, at de har fremsat deres bemærkninger til disse unøjagtigheder på effektiv vis. Følgelig kan de ikke
påberåbe sig en tilsidesættelse af deres ret til forsvar. I denne forbindelse mindes om, at ifølge den retspraksis, der er
gengivet i præmis 110 ovenfor, forudsætter overholdelse af retten til forsvar på ingen måde, at institutionerne svarer på
alle de argumenter, som de eksporterende producenter har anført under antidumpingproceduren, men blot, at de sætter de berørte
parter i stand til effektivt at forsvare deres interesser.
Heraf følger, at det fjerde anbringendes andet led må forkastes som ugrundet.
3.
Det fjerde anbringendes tredje led om tilsidesættelse af sagsøgernes ret til forsvar, i og med at institutionerne undlod at
reagere på deres bemærkninger
a)     Parternes argumenter
Sagsøgerne har anført, at institutionerne har tilsidesat deres ret til forsvar ved at se bort fra flere af de argumenter,
som de havde fremsat under sagen, uden begrundelse herfor. Således har sagsøgerne forklaret, at institutionerne f.eks. ikke
har taget til genmæle for så vidt angår argumenterne om for det første, at sagsøgerne ikke var i stand til at tage imod kontrolbesøget,
og at de havde gjort, hvad de kunne for at samarbejde; for det andet, at priserne på ferrosilicium på markedet i Fællesskabet
var de højeste i verden; for det tredje, at EF-erhvervsgrenens produktionsnedgang var startet med personalenedskæring; for
det fjerde, at Huta Laziska har erklæret, at virksomhedens produktion i undersøgelsesperioden kun blev genoprettet med 29%
i forhold til dens produktion i 2003, selv om den stort set havde det samme antal ansatte som dengang; for det femte, at priserne
på ferrosilicium følger samme udvikling på alle de væsentligste markeder i verden; og for det sjette, at det er sandsynligt,
at antidumpingforanstaltningerne ikke konkret er profitable for EF-erhvervsgrenen i betragtning af de forudgående antidumpingsager
i ferrosiliciumindustrien.
Rådet har, støttet af intervenienterne, bestridt sagsøgernes argumenter.
b)     Rettens bemærkninger
Det fremgår af overskriften på det fjerde anbringendes nærværende led, at sagsøgerne har gjort en tilsidesættelse af deres
ret til forsvar gældende. Det konstateres imidlertid, at de også nærmere bestemt har påberåbt sig en tilsidesættelse af begrundelsespligten.
Ifølge retspraksis skal en sagsøgers anbringender fortolkes ved deres indhold snarere end ved den retlige kvalifikation heraf
(Domstolens dom af 15.12.1961, forenede sager 19/60, 21/60, 2/61 og 3/61, Fives Lille Cail m.fl. mod Den Høje Myndighed, Sml.
1954-1964, s. 269, org.ref.: Rec. s. 559, på s. 588). Følgelig skal ikke blot klagepunktet om tilsidesættelsen af sagsøgernes
ret til forsvar, men også klagepunktet om tilsidesættelsen af begrundelsespligten behandles.
For det første bemærkes med hensyn til klagepunktet om tilsidesættelsen af sagsøgernes ret til forsvar, at ifølge den retspraksis,
der er gengivet i præmis 110 ovenfor, forudsætter overholdelse af retten til forsvar på ingen måde, at institutionerne svarer
på alle de argumenter, som de eksporterende producenter har anført, men blot, at de sætter de berørte parter i stand til effektivt
at forsvare deres interesser. Hertil kommer, at sagsøgerne, for så vidt som de har anført, at de har fremført en række argumenter
under antidumpingproceduren, selv har godtgjort, at de har haft anledning til effekt at fremsætte deres synspunkter. Følgelig
kan de ikke påberåbe sig en tilsidesættelse af deres ret til forsvar.
For det andet bemærkes, at med hensyn til klagepunktet om tilsidesættelsen af begrundelsespligten konstateres, at det af den
anfægtede forordning og forordningen om midlertidig told klart og utvetydigt fremgår, af hvilke grunde institutionerne vedtog
først den midlertidige og derpå den endelige antidumpingtold. Særligt har institutionerne foretaget en undersøgelse af, hvad
der må tilskrives andre skadesfaktorer end dumpingimporten i henhold til grundforordningens artikel 3, stk. 7. Eftersom der
er redegjort for resultatet af denne undersøgelse i 115.-136. betragtning til forordningen om midlertidig told og 96.-101.
betragtning til den anfægtede forordning, og henset til den restpraksis, der er gengivet i præmis 256 ovenfor, var institutionerne
ikke forpligtede til yderligere at svare på de af sagsøgerne fremførte argumenter vedrørende prisniveauet og prisudviklingen
for ferrosilicium i Fællesskabet og i resten af verden, forholdet mellem EF-erhvervsgrenens personalenedskæring og produktionsnedgang,
Huta Laziskas særlige situation og de tidligere antidumpingprocedurer. Eftersom Kommissionen i 10. og 25. betragtning til
forordningen om midlertidig told har forklaret, at den omstændighed, at sagsøgerne ikke havde tilladt kontrolbesøg, efter
dens opfattelse begrundede, at den ikke tog hensyn til de oplysninger, som de havde indgivet, følger det tilsvarende af grundforordningens
artikel 18, stk. 1, at institutionerne ikke var forpligtede til at svare på de af sagsøgerne fremførte detaljerede argumenter
om følgerne af manglende besøg.
Under alle omstændigheder bemærkes, at institutionerne har svaret på samtlige argumenter. For det første har Kommissionen
således i 25. betragtning til forordningen om midlertidig told svaret delvist på argumenterne vedrørende kontrolbesøget. Den
har nemlig deri forklaret, hvorfor den ikke kunne overføre konklusionerne på undersøgelsen vedrørende siliciummangan til undersøgelsen
vedrørende ferrosilicium. For det andet er der taget hensyn til argumenterne vedrørende prisniveauet og prisudviklingen for
ferrosilicium i Fællesskabet og i resten af verden i 87.-90. betragtning til den anfægtede forordning. For det tredje har
institutionerne analyseret udviklingen for beskæftigelsen og produktionen i Fællesskabet i 91., 102. og 103. betragtning til
forordningen om midlertidig told. For det fjerde har institutionerne taget Huta Laziskas særlige situation i betragtning navnlig
i 93. betragtning til forordningen om midlertidig told og i 100. og 101. betragtning til den anfægtede forordning. For det
femte har Rådet forklaret i 117. og 118. betragtning til den anfægtede forordning, hvorfor det ikke fandt det muligt at bygge
på tidligere antidumpingprocedurer.
Heraf følger, at sagsøgerne ikke har godtgjort nogen tilsidesættelse af begrundelsespligten. Følgelig må det fjerde anbringendes
tredje led og det fjerde anbringende i dets helhed forkastes som ugrundet.
Det følger af alt det ovenstående, at Rådet bør frifindes i det hele.

Sagens omkostninger
I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 2, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der
er nedlagt påstand herom. Da sagsøgerne har tabt sagen, bør de pålægges at betale sagens omkostninger i overensstemmelse med
Rådets og Euroalliages’ påstande herom.
Ifølge procesreglementets artikel 87, stk. 4, første afsnit, bærer medlemsstater og institutioner, der er indtrådt i en sag,
deres egne omkostninger. Kommissionen bør følgelig bære sine egne omkostninger.
På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer
RETTEN (Anden Afdeling):
1)
Rådet for Den Europæiske Union frifindes.
2)
Transnational Company »Kazchrome« AO og ENRC Marketing AG bærer deres egne omkostninger og betaler de omkostninger, der er
afholdt af Rådet og af Euroalliages.
3)
Europa-Kommissionen bærer sine egne omkostninger.
Pelikánová
Jürimäe
Soldevila Fragoso
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 25. oktober 2011.
Table des matières
Sagens baggrund
Retsforhandlinger og parternes påstande
Retlige bemærkninger
A –  Det første anbringende vedrørende årsagsforbindelsen mellem dumpingimporten og skaden
1.  Om fortolkningen af de retsprincipper, der gælder for undersøgelsen af årsagsforbindelsen (det første anbringendes første
led)
a)  Parternes argumenter
b)  Rettens bemærkninger
2.  Om undersøgelsen af de andre skadesfaktorer end dumpingimporten hver for sig (det første anbringendes andet til og med
det ottende led)
a)  Det første anbringendes andet led om udviklingen for så vidt angår efterspørgslen på stål og priserne på fællesmarkedet
og på det globale marked
Parternes argumenter
Rettens bemærkninger
b)  Det første anbringendes tredje led om følgevirkningerne af den skade, som EF-erhvervsgrenen skulle have påført sig selv
Det første klagepunkt om den produktionsomlægning, som visse producenter i Fællesskabet foretog
–  Parternes argumenter
–  Rettens bemærkninger
Det andet klagepunkt om, at visse producenter i Fællesskabet standsede produktionen
–  Parternes argumenter
–  Rettens bemærkninger
Det tredje klagepunkt vedrørende anvendelsen af den teoretiske, nominelle produktionskapacitet
–  Parternes argumenter
–  Rettens bemærkninger
Det fjerde klagepunkt om de investeringer, som EF-erhvervsgrenen foretog i 2005 og i undersøgelsesperioden
–  Parternes argumenter
–  Rettens bemærkninger
c)  Det første anbringendes fjerde led om indvirkningen af stigningen i omkostningerne til råmaterialer
Parternes argumenter
Rettens bemærkninger
d)  Det første anbringendes femte led om virkningen af den faldende efterspørgsel i 2005
Parternes argumenter
Rettens bemærkninger
e)  Det første anbringendes sjette led om virkningen af importen fra andre tredjelande
Parternes argumenter
Rettens bemærkninger
f)  Det første anbringendes syvende led om manglende konkurrence mellem producenterne i Fællesskabet, før skadevoldende dumping
fandt sted
Parternes argumenter
Rettens bemærkninger
g)  Det første anbringendes ottende led i det omfang det vedrører producenternes individuelle omstændigheder
Parternes argumenter
Rettens bemærkninger
3.  Den manglende samlede undersøgelse af skadesfaktorerne (det første anbringendes første og ottende led)
a)  Parternes argumenter
b)  Rettens bemærkninger
B –  Det andet anbringende om Fællesskabets interesser
1.  Det andet anbringendes første led om stigende priser på ferrosilicium efter undersøgelsesperioden
a)  Parternes argumenter
b)  Rettens bemærkninger
2.  Det andet anbringendes andet led om den opnåede erfaring, der viser, at antidumpingforanstaltningerne ikke hjælper EF-erhvervsgrenen
a)  Parternes argumenter
b)  Rettens bemærkninger
3.  Det andet anbringendes tredje led om undersøgelsen af antidumpingforanstaltningernes indvirkning på brugerne
a)  Parternes argumenter
b)  Rettens bemærkninger
C –  Det tredje anbringende om manglende samarbejde, om brugen af foreliggende faktiske oplysninger og om tildeling af markedsøkonomiske
behandling
1.  Det tredje anbringendes første led om manglende samarbejde
a)  Parternes argumenter
b)  Rettens bemærkninger
2.  Det tredje anbringendes andet led om brugen af de foreliggende faktiske oplysninger uden hensyntagen til verificerbare
oplysninger
a)  Parternes argumenter
b)  Rettens bemærkninger
3.  Det tredje anbringendes tredje led om afslag på anmodningen om markedsøkonomisk behandling
a)  Parternes argumenter
b)  Rettens bemærkninger
D –  Det fjerde anbringende om sagsøgernes ret til forsvar
1.  Det fjerde anbringendes første led om tilsidesættelse af sagsøgernes ret til forsvar, idet institutionerne undlod rettidigt
at tilsende dem et fyldestgørende, sammenhængende sammendrag af de fortrolige sagsakter
a)  Parternes argumenter
b)  Rettens bemærkninger
2.  Det fjerde anbringendes andet led om tilsidesættelse af sagsøgernes ret til forsvar, i og med at institutionerne ikke
reagerede på unøjagtighederne i de ikke-fortrolige sagsakter
a)  Parternes argumenter
b)  Rettens bemærkninger
3.  Det fjerde anbringendes tredje led om tilsidesættelse af sagsøgernes ret til forsvar, i og med at institutionerne undlod
at reagere på deres bemærkninger
a)  Parternes argumenter
b)  Rettens bemærkninger
Sagens omkostninger
*
Processprog: engelsk.