CELEX: 62014TJ0104
Обжалване
Насрещна жалба
Публична служба
Длъжностни лица
Пенсии
Прехвърляне на пенсионни права, придобити по национална пенсионна схема
Предложения за признаване на бонус за осигурителен стаж за пенсия
Акт, който не е увреждащ
Недопустимост на жалбата в първоинстанционното производство
Член 11, параграф 2 от приложение VIII към Правилника
Правна сигурност
Оправдани правни очаквания
Равно третиране

С жалбата си, подадена на основание член 9 от приложение I към Статута на Съда на Европейския съюз, Европейската комисия иска отмяна на решението на Съда на публичната служба на Европейския съюз (пленум) от 11 декември 2013 г., Verile и Gjergji/Комисия (F‑130/11, СбСПС, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“,
EU:F:2013:195
), с което той отменя „решенията“ на Комисията от 19 и 20 май 2011 г. с адресати съответно г‑жа Anduela Gjergji и г‑н Marco Verile.
Факти в основата на спора, производство пред първата инстанция и обжалваното решение
Факти в основата на спора
Фактите в основата на спора са изложени в точки 14—20 (относно г‑н Verile) и 21—27 (относно г‑жа Gjergji) от обжалваното съдебно решение.
На 17 ноември 2009 г. г‑н Verile иска прехвърляне на пенсионните права, придобити от него в Люксембург, преди да постъпи на работа в Комисията, и на 5 май 2010 г. получава от службите ѝ първо предложение за бонус за осигурителен стаж. В него броят на годините осигурителен стаж от предходната му служба, които следва да се вземат предвид по пенсионната схема на Европейския съюз, е определен в размер на седем години и девет месеца. Тъй като остатъкът от капитала не може да се преобразува в допълнителни години осигурителен стаж, в предложението освен това се предвижда остатъкът да му бъде върнат.
Г‑н Verile приема това предложение на 7 септември 2010 г., но на 20 май 2011 г. получава второ предложение, с което първото е отменено и заменено. Посоченият в това второ предложение брой на годините осигурителен стаж, които следва да се вземат предвид по пенсионната схема на Европейския съюз, не се различава от предвидения в първото предложение, но остатъкът от капитала, който ще бъде върнат на г‑н Verile, е намален. Причината, която посочва Комисията, за да обоснове това изменение, е, че първото предложение се основавало на изчисление, направено според общите разпоредби за прилагане на членове 11 и 12 от приложение VIII към Правилника за длъжностните лица на Европейския съюз (наричан по-нататък „Правилникът), приети с Решение C(2004) 1588 от 28 април 2004 г. на Комисията, публикувано в Административни известия № 60‑2004 от 9 юни 2004 г. (наричани по-нататък „ОРП от 2004 г.“), а след приемането на Решение С(2011) 1278 от 3 март 2011 г. на Комисията относно общите разпоредби за прилагане на членове 11 и 12 от приложение VIII към Правилника относно прехвърлянето на пенсионни права, публикувано в Административни известия № 17‑2011 от 28 март 20011 г. (наричани по-нататък „ОРП от 2011 г.“), било необходимо изчислението да се направи отново.
Г‑н Verile приема второто предложение, но впоследствие подава жалба по административен ред, с която иска от органа по назначаването (наричан по-нататък „ОН“) да го оттегли и да направи прехвърлянето на пенсионните му права въз основа на ОРП от 2004 г. Тази жалба е отхвърлена с решение на ОН от 19 август 2011 г.
Както г‑н Verile, на 1 юли 2009 г. г‑жа Gjergji иска прехвърляне на пенсионните права, придобити от нея в Белгия, преди да постъпи на служба, и получава първо предложение за бонус за осигурителен стаж. Според него по пенсионната схема на Съюза следва да се вземат предвид пет години, пет месеца и десет дни осигурителен стаж и се предвижда освен това да ѝ бъде върната една сума като остатък от капитала, който щял да бъде прехвърлен. Тя приема това първо предложение на 7 септември 2010 г., но на 19 май 2011 г. получава второ предложение, с което първото е отменено и заменено. Във второто предложение броят на годините осигурителен стаж, които следва да се вземат предвид по пенсионната схема на Съюза, е намален на четири години, десет месеца и седемнадесет дни, без да се предвижда връщане на остатък от капитала, който щял да бъде прехвърлен.
Г‑жа Gjergji приема второто предложение, но впоследствие подава срещу него жалба по административен ред. В тази жалба има и искане на основание член 90, параграф 1 от Правилника пенсионните ѝ права, придобити в Белгия, да бъдат прехвърлени въз основа на първото предложение. С решение от 22 август 2011 г. са отхвърлени и жалбата, и искането.
Произвдоство пред първата инстанция и обжалваното съдебно решение
На 2 декември 2011 г. г‑н Verile и г‑жа Gjergji подават жалба до Съда на публичната служба, заведена под номер F‑130/11, в която искат отмяна на вторите предложения, връчени им от Комисията, както и на решенията, с които са отхвърлени подадените от тях жалби по административен ред срещу тези предложения.
След като приема, че решенията, с които са отхвърлени жалбите по административен ред, нямат самостоятелно значение и поради това следва да се счита, че жалбите са подадени само срещу вторите предложения (точки 32 и 33 от обжалваното съдебно решение), Съдът на публичната служба разглежда допустимостта на жалбата, която Комисията оспорва, и приема, че тя е допустима. Точки 37—55 от обжалваното съдебно решение, в които се разглежда този въпрос, имат следното съдържание:
„37
Следва първо да се припомни, че като дава възможност за съгласуване на националните пенсионни схеми с пенсионната схема на Съюза, предвидената в член 11, параграф 2 от приложение VIII към Правилника схема за прехвърляне на пенсионни права цели да улесни преминаването от работа в държавите членки, в публичния или в частния сектор, а също и международни организации, към служба за Съюза и по този начин да се осигурят на Съюза най-добрите възможности за подбор на квалифицирани и опитни служители, които вече имат подходящ професионален опит (Определение на Съда от 9 юли 2010 г. по дело Ricci, C‑286/09 и C‑287/09, точка 28 и цитираната съдебна практика).
В този контекст Първоинстанционният съд на Европейските общности е стигнал по-конкретно до извода, че предложенията за бонус за осигурителен стаж, изпратени на длъжностното лице, за да ги приеме, са решения с двоен ефект: от една страна, те запазват в полза на съответното длъжностно лице в първоначалния правен ред паричния размер на пенсионните права, придобити от него по съответната национална пенсионна схема, и от друга страна, гарантират в правния ред на Съюза и при изпълнението на определени допълнителни условия признаването на тези права по пенсионна схема на Съюза (Решение на Първоинстанционния съд от 18 декември 2008 г. по дело Белгия и Комисия/Genette, T‑90/07 P и T‑99/07 P, точка 91 и цитираната съдебна практика).
От своя страна Съдът на публичната служба вече също е приел, че предложенията за бонус за осигурителен стаж са едностранни актове, които не изискват приемането на никакви други мерки от страна на компетентната институция и които увреждат заинтересованото длъжностно лице. В противен случай тези актове сами по себе си не биха подлежали на оспорване по съдебен ред или в най-добрия случай срещу тях би могло да се подава жалба по административен ред или жалба едва след последващо решение, прието на неопределена дата и от орган, различен от ОН. Този анализ не бил съобразен нито с правото на длъжностните лица на ефективна съдебна защита, нито с изискването за правна сигурност, присъщо на правилата относно срока, предвидени в Правилника (Определение на Съда на публичната служба от 10 октомври 2007 г. по дело Pouzol/Сметна палата, F‑17/07, точки 52 и 53).
На последно място, тази тенденция в съдебната практика се потвърждава и в Решение на Съда на публичната служба от 11 декември 2012 г. по дело Cocchi и Falcione/Комисия (F‑122/10, което в момента е обжалвано и е висящо пред Общия съд на Европейския съюз, дело T‑103/13 P, точки 37—39), в което Съдът на публичната служба приема, че предложението за бонус за осигурителен стаж е акт с неблагоприятни последици за съответното длъжностно лице.
В крайна сметка от цитираната в точки 38—40 от настоящото решение съдебна практика следва, че предложението за бонус за осигурителен стаж, което компетентните служби на Комисията представят на длъжностното лице, за да получат съгласието му, в рамките на описаната в точка 35 от настоящото решение и включваща няколко етапа административна процедура, е едностранен акт, който може да бъде отделен от процедурната рамка, в която е приет по силата на обвързана компетентност, която институцията има ex lege, тъй като произтича пряко от индивидуалното право, което член 11, параграф 2 от приложение VIII към Правилника изрично признава на длъжностните лица и на служителите при постъпването им на служба за Съюза.
Наистина, упражняването на тази обвързана компетентност задължава Комисията да изготви предложение за бонус за осигурителен стаж, което се основава на всички съществени данни, които тя трябва да получи от съответните национални или международни органи именно в рамките на тясно съгласуване и лоялно сътрудничество между тези органи и нейните служби. Поради това такова предложение за бонус за осигурителен стаж не би могло да се разглежда като израз на „обикновено намерение“ на службите на институцията да уведомят съответното длъжностно лице, докато чакат да получат реално съгласието му, както и след това, да получат капиталовата стойност, което позволява да се определи бонус за осигурителен стаж. Напротив, това предложение представлява необходимия ангажимент от страна на институцията да осъществи правилно ефективното прилагане на правото на прехвърляне на пенсионните права на длъжностното лице, което то е упражнило, подавайки заявлението си за прехвърляне. Колкото до прехвърлянето на актуализираната капиталова стойност към пенсионната схема на Съюза, то представлява изпълнението на отделно задължение на националните или международните органи, което е необходимо за завършване на цялата процедура по прехвърляне на пенсионните права към пенсионната схема на Съюза.
Освен това упражняването на обвързаната компетентност за целите на прилагането на член 11, параграф 2 от приложение VIII към Правилника задължава Комисията и да положи цялата необходима дължима грижа, за да позволи на длъжностното лице, поискало да се приложи член 11, параграф 2 от приложение VIII към Правилника, да може да даде напълно информирано съгласието си за предложението за бонус за осигурителен стаж както по отношение на необходимите за изчисляването елементи във връзка с определянето на броя години осигурителен стаж за пенсия според Правилника, които трябва да се вземат предвид, така и във връзка с правилата, които „към датата на заявлението за прехвърляне“ уреждат начина на това изчисляване, както е уточнено в текста на член 11, параграф 2 от приложение VIII към Правилника, който предвижда, че институцията, в която работи длъжностното лице, „определя“ чрез общи разпоредби за изпълнение „броя на годините служебен стаж“, които ще му бъдат признати, като взема предвид неговата основна заплата и възраст и обменния курс към датата на заявлението за прехвърляне.
От всичко изложено дотук следва, че предложение за бонус за осигурителен стаж е акт с неблагоприятни последици за длъжностното лице, подало заявление за прехвърляне на пенсионните си права.
Този извод се потвърждава и от изложените по-долу съображения.
На първо място, като потвърждават по-ранна практика, изразена в клаузи, съдържащи се в предложенията за бонус, ОРП от 2011 г. вече предвиждат изрично в член 8, че след като бъде дадено съгласието, което длъжностното лице е приканено да даде за предложението за бонус за осигурителен стаж, то не може да бъде „оттеглено“. Липсата на възможност за оттегляне на вече даденото от длъжностното лице съгласие обаче е оправдана само ако Комисията, от своя страна, е представила на заинтересованото лице предложение, чието съдържание е изчислено и изложено с цялата дължима грижа и което обвързва Комисията, в смисъл че я задължава въз основа на това да продължи процедурата по прехвърляне при съгласие на заинтересованото лице.
На второ място, предложението за бонус за осигурителен стаж по принцип се прави въз основа на метод на изчисление, еднакъв с приложения в момента, в който пенсионната схема на Съюза получава цялата капиталова стойност, окончателно прехвърлена от първоначалните национални или международни фондове.
Между датата на предложението за бонус за осигурителен стаж и датата на окончателното получаване на капиталовата стойност евентуално би могло да се промени само размерът на съответната сума, тъй като размерът на подлежащата на прехвърляне, актуализирана към датата на заявлението за прехвърляне капиталова стойност може да е различен от размера на капиталовата стойност към датата, на която тя е реално прехвърлена, в резултат например от промените на обменните курсове. Дори в последния случай, който може да се отнася единствено за прехвърляния на капиталови стойности във валути, различни от еврото, прилаганият за тези две стойности метод на изчисляване е един и същ.
На трето място, становището на Комисията, че единствено решението за бонус за осигурителен стаж, прието след получаването на прехвърления капитал, щяло да увреди съответното длъжностно лице, очевидно противоречи на целта на административната процедура по прехвърляне на пенсионни права. Целта на тази процедура е именно да позволи на съответното длъжностно лице напълно информирано и преди капиталовата стойност, съответстваща на всичките му вноски, да бъде окончателно прехвърлена към пенсионната схема на Съюза, да реши дали за него е по-изгодно да прибави предишните си пенсионни права към тези, които придобива като длъжностно лице на Съюза, или, напротив, да запази тези права по националния правен ред (вж. Решение по дело Белгия и Комисия/Genette, посочено по-горе, точка 91). Наистина, становището на Комисията би принудило съответното длъжностно лице да оспорва начина, по който службите на Комисията са изчислили броя на допълнителните години осигурителен стаж, на които то има право, едва след като първоначалните национални или международни пенсионни фондове прехвърлят окончателно капиталовата стойност на Комисията, което на практика би унищожило самата същност на правото, предоставено на длъжностното лице с член 11, параграф 2 от приложение VIII към Правилника, да реши да извърши прехвърляне на пенсионните си права или да ги запази в първоначалните национални или международни пенсионни фондове.
Накрая, на четвърто място, не би могло да се поддържа, както прави Комисията, че предложенията за бонус за осигурителен стаж са само подготвителни актове, тъй като член 11, параграф 2 от приложение VIII към Правилника изисква броят години осигурителен стаж да се изчислява „въз основа на прехвърления капитал“.
Във връзка с това следва първо да се припомни, че от текста на член 11, параграф 2 от приложение VIII към Правилника следва, че съответната институция, „определя“ броя на годините служебен стаж първо „чрез общите разпоредби за изпълнение, като взима предвид неговата основна заплата и възраст и обменния курс към датата на заявлението за прехвърляне“ и след това взима предвид така определения брой години служебен стаж според пенсионната схема на Съюза „въз основа на прехвърления капитал“.
Този текст се потвърждава от текста на член 7 от ОРП от 2004 г. и на член 7 от ОРП от 2011 г. Наистина и двата текста предвиждат в параграф 1, че броят на годините служебен стаж, които трябва да бъдат признати, се изчислява „въз основа на подлежащия на прехвърляне капитал“, представляващ придобитите права […], като се извади сумата, получена при ревалоризацията на капитала между датата на завеждане на заявлението за прехвърляне и действителната дата на прехвърлянето“.
В параграф 2 от член 7 от ОРП от 2004 г. и от ОРП от 2011 г. се уточнява, че броят на годините служебен стаж, които ще бъдат признати, „след това се изчислява въз основа на размера на прехвърлената сума“ в съответствие със съдържащата се в първото тире на същия параграф математическа формула.
Следователно от посочените по-горе разпоредби следва, че предложенията за бонус за осигурителен стаж се изчисляват въз основа на сумата, подлежаща на прехвърляне към датата на завеждане на заявлението за прехвърляне, съобщена от компетентните национални или международни органи на службите на Комисията, евентуално след приспадане на сумата, получена при ревалоризацията на капитала между датата на завеждане на заявлението за прехвърляне и действителната дата на прехвърлянето, като тази разлика между двете суми всъщност не следва да бъде понесена от пенсионната схема на Съюза.
От всички изложени по-горе съображения следва, че вторите предложения за бонус за осигурителен стаж са увреждащи актове и следователно исканията за отмяната им са допустими“.
След това Съдът на публичната служба разглежда едновременно първото и второто основание на жалбата, с които според Съда на публичната служба (т. 72 от обжалваното съдебно решение) жалбоподателите по същество повдигат възражение за незаконосъобразност на член 9 от ОРП от 2011 г., тъй като в него се предвижда прилагане със задна дата на ОРП от 2011 г. по отношение на заявленията за прехвърляне на пенсионни права, подадени след 1 януари 2009 г., като заявленията на г‑н Verile и на г‑жа Gjergji.
Съдът на публичната служба приема, че посоченото по-горе възражение за незаконосъобразност е основателно (т. 108 от обжалваното съдебно решение) и поради това първите предложения, изпратени на г‑н Verile и на г‑жа Gjergji, не са опорочени от никаква незаконосъобразност и не могат да бъдат оттеглени, при положение че ОРП от 2004 г. са приложими по отношение на заявленията за прехвърляне на пенсионни права, подадени от г‑н Verile и от г‑жа Gjergji (т. 109 и 110 от обжалваното съдебно решение). Поради това Съдът на публичната служба отменя „решенията“ на Комисията от 19 и 20 май 2011 г. с адресати съответно г‑н Verile и г‑жа Gjergji.
Производство пред Общия съд и искания на страните
На 17 февруари 2014 г. Комисията подава настоящата жалба в секретариата на Общия съд. На 5 май 2014 г. г‑н Verile и г‑жа Gjergji представят писмен отговор.
Писмената фаза на производството приключва на 8 септември 2014 г.
С писмо от 16 септември 2014 г. г‑н Verile и г‑жа Gjergji правят мотивирано искане на основание член 146 от Процедурния правилник на Общия съд от 2 май 1999 г. да бъдат изслушани в устната фаза на производството.
По доклад на съдията докладчик Общият съд (състав по жалбите) решава да започне устната фаза на производството. След изслушване на страните, с определение от 13 април 2015 г., председателят на състава по жалбите разпорежда настоящото дело и дела T‑103/13 P, Комисия/Cocchi и Falcione и T‑131/14 P, Teughels/Комисия да бъдат съединени за целите на устната фаза и на съдебното решение.
В рамките на процесуално-организационните действия, предвидени в членове 64 и 144 от Процедурния правилник от 2 май 1999 г., Общият съд приканва Комисията да отговори на някои въпроси и да представи някои документи. Тези искания са изпълнени в определения срок.
Устните състезания и отговорите на страните на поставените от Общия съд въпроси са изслушани в съдебното заседание, проведено на 6 май 2015 г.
С определение от 8 юни 2015 г. Общият съд (състав по жалбите) разпорежда възобновяване на устната фаза. Като организационна мярка за устната фаза той кани страните да вземат становище по евентуално разделяне на настоящото дело от дела T‑103/13 P и T‑131/14 P за целите на съдебното решение.
След изслушване на страните настоящото дело е отделено от дела T‑103/13 P, и T‑131/14 P с решение от 7 юли 2015 г. С решение от същата дата Общият съд приключва отново устната фаза.
Комисията иска от Общия съд:
—
да отмени обжалваното съдебно решение,
—
да осъди всяка страна да понесе направените от нея съдебни разноски във връзка с обжалването.
—
да осъди г‑н Vergile и г‑жа Gjergji да заплатят разноските за производството пред Съда на публичната служба.
Г‑н Vergile и г‑жа Gjergji искат от Общия съд:
—
да отхвърли жалбата,
—
да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
По жалбата
В подкрепа на жалбата си Комисията излага четири основания. Първото е изведено от „нарушение във връзка с понятието увреждащ акт“ и по същество с него се упреква Съдът на публичната служба за грешка при прилагане на правото, тъй като той приел, че подадената от г‑н Vergile и г‑жа Gjergji жалба е допустима. Второто е изведено от факта, че Съдът на публичната служба е обосновал обжалваното съдебно решение със служебно повдигнато основание, което не било разгледано при спазване на състезателното начало. Третото е изведено от грешки при прилагане на правото при тълкуването на член 11, параграф 2 от приложение VIII към Правилника и на разпоредбите относно прехвърлянето на пенсионни права, придобити от длъжностно лице преди постъпването му на служба. На последно място, четвъртото основание е изведено от грешка при прилагане на правото, въз основа на която Съдът на публичната служба приема, че правата на г‑н Verile и на г‑жа Gjergji били вече „напълно конституирани“ към момента на влизане в сила на ОРП от 2011 г.
На първо място следва да се разгледа първото основание.
По същество Комисията твърди, че поради грешка при прилагане на правото Съдът на публичната служба приема, че предложение за бонус за осигурителен стаж, отправено от институция до нейно длъжностно лице или служител въз основа на член 11, параграф 2 от приложение VIII към Правилника, представлява акт с неблагоприятни последици. Според нея това предложение е междинна мярка, чието предназначение е да се подготви решението за прехвърляне към пенсионната схема на Съюза на пенсионните права, придобити от заинтересованото лице по друга пенсионната схема. От това следвало, че актът, с който такова предложение се оттегля, също не е акт с неблагоприятни последици и не може да се иска неговата отмяна. Комисията излага няколко довода, за да оспори различните съображения, които Съдът на публичната служба излага в подкрепа на тезата си.
Г‑н Verile и г‑жа Gjergji оспорват тези доводи. Те твърдят, че предложението за бонус за осигурителен стаж действително е акт с неблагоприятни последици, тъй като то може да се оприличи на „оферта“ по националното право, която, ако е съобразена с приложимото право, не може да бъде оттеглена. Според тях такова предложение представлява „задължение, произтичащо от прилагането на право, което длъжностното лице има по силата на Правилника“.
Те допълват, че това предложение променя правното положение на засегнатото длъжностно лице, тъй като въз основа на него се определят всички параметри за изчислението, в резултат на което може да се получи актуализирана капиталова стойност и съответен брой години осигурителен стаж. На последно място, те твърдят, че ако се възприеме тезата на Комисията, засегнатото длъжностно лице ще бъде лишено от правото на ефективно правно средство за защита.
Следва да се припомни, че според член 91, параграф 1 от Правилника Съдът на Европейския съюз е компетентен да се произнесе по всеки възникнал спор между Съюза и лице, за което се прилага Правилникът, относно законосъобразността на акт, който засяга интересите на това лице.
Както се установява от постоянната съдебна практика, за актове с неблагоприятни последици могат да се считат само актовете, произвеждащи задължителни правни последици, засягащи пряко и непосредствено правното положение на заинтересованите лица, като променят съществено правното им положение (вж. решения от 21 януари 1987 г., Stroghili/Сметна палата, 204/85, Rec,
EU:C:1987:21
, т. 6 и цитираната съдебна практика и от 15 юни 1994 г., Pérez Jiménez/Комисия, T‑6/93, RecFP,
EU:T:1994:63
, т. 34 и цитираната съдебна практика).
Поради това е необходимо да се провери дали предложение за бонус за осигурителен стаж, връчено на длъжностно лице или служител от институцията му, след като то/той е подало/подал заявление за прехвърляне на пенсионните му права, придобити по друга пенсионна схема, към пенсионната схема на Съюза на основание член 11, параграф 2 от приложение VIII към Правилника, представлява акт с неблагоприятни последици, който засяга интересите на това лице по смисъла на член 91, параграф 1 от Правилника.
В случая се налага да се отбележи, че макар в точка 40 от обжалваното съдебно решение Съдът на публичната служба да припомня, че той вече е приел, че предложението за бонус за осигурителен стаж е акт с неблагоприятни последици за съответното длъжностно лице, той не посочва задължителните правни последици, които още при формулиране на предложението засягат правното положение на заинтересованото лице.
Единственото указание е в третото изречение от точка 42 от обжалваното съдебно решение, където Съдът на публичната служба посочва, че предложението за бонус за осигурителен стаж „представлява необходимия ангажимент от страна на институцията да осъществи правилно ефективното прилагане на правото на прехвърляне на пенсионните права на длъжностното лице, което то е упражнило, подавайки заявлението си за прехвърляне“.
Необходимо е следователно да се провери, като се вземат предвид и припомнените по-горе в точка 31 съображения на Съда на публичната служба, дали предложение за бонус за осигурителен стаж произвежда задължителни правни последици, засягащи пряко и непосредствено правното положение на неговия адресат, и ако това е така, да се установят тези последици.
По силата на член 11, параграф 2 от приложение VIII към Правилника:
„Длъжностно лице, което постъпи на служба за [Съюза] след:
—
прекратяване на служебното му правоотношение с държавна администрация или национална или международна организация, или
—
след като е упражнявало професионална дейност като осигурено или самоосигуряващо се лице,
след назначаването му като длъжностно лице, но преди да придобие право на пенсия по смисъла на член 77 от Правилника за персонала, може да поиска капиталовата стойност на придобитите от него пенсионни права, актуализирана към датата на реалния трансфер, да бъде прехвърлена на [Съюза].
В този случай институцията на длъжностното лице, като взема предвид неговата основна заплата и възраст и обменния курс към датата на заявлението за прехвърляне, определя чрез общите разпоредби за [прилагане] броя на годините [осигурителен] стаж, които ще му бъдат признати по пенсионната схема на [Съюза] по отношение на стажа от предишната му работа въз основа на прехвърления капитал, след приспадане на сума, представляваща ревалоризацията на капитала между датата на заявлението за прехвърляне и действителната дата на прехвърлянето.
Длъжностните лица могат да се ползват от този механизъм само по веднъж за всяка държава членка и за съответния пенсионен фонд“.
Трябва да се отбележи, че частта от изречението „чрез общите разпоредби за [прилагане]“ във втората алинея от тази разпоредба очевидно не би могла да се разбира в смисъл, че определянето на броя години осигурителен стаж, признати на заинтересованото лице след прехвърлянето към пенсионната схема на Съюза на правата му, придобити по друга пенсионна схема, се извършва направо чрез общите разпоредби за прилагане, които всяка институция има право да приеме. Както личи и от наименованието им, общите разпоредби за прилагане са акт с общо приложение, приет въз основа на членове 11 и 12 от приложение VIII към Правилника.
Затова член 11, параграф 2 от приложение VIII към Правилника трябва да се разбира в смисъл, че всяка институция определя чрез общи разпоредби за прилагане метода на изчисляване на броя години осигурителен стаж, които следва да се вземат предвид по пенсионната схема на Съюза, след прехвърлянето на капиталовата стойност на правата, придобити от длъжностното лице по друга пенсионна схема. Този метод трябва да се основава на посочените в член 11, параграф 2 от приложение VIII към Правилника параметри, а именно основната заплата на всяко длъжностно лице, неговата възраст и обменния курс към датата на заявлението за прехвърляне.
Броят на годините осигурителен стаж, които конкретно следва да се вземат предвид за всяко длъжностно лице, чиито пенсионни права, придобити по друга пенсионна схема, са прехвърлени към пенсионната схема на Съюза като капиталова стойност, се определя с индивидуален акт, в който методът, определен в общите разпоредби за прилагане, е приложен по отношение на конкретния случай на това длъжностно лице.
Следва също да се припомни, че както Общият съд посочва в определението си от 14 декември 1993 г., Calvo Alonso-Cortés/Комисия (T‑29/93, Rec,
EU:T:1993:115
, т. 46), от член 11, параграф 2 от приложение VIII към Правилника следва, че самата институция на Съюза може да пристъпи към прехвърляне на придобитите от длъжностното лице в неговата страна пенсионни права и да признае и определи броя години осигурителен стаж, които следва да се вземат предвид по собствената ѝ пенсионна схема за предходния период на служба, едва след като съответната държава членка определи реда и условията за това прехвърляне.
Наистина, както самият Съд на публичната служба приема в точка 42 от обжалваното съдебно решение, прехвърлянето на капиталовата стойност на пенсионните права, придобити по друга пенсионна схема, „е необходимо за завършване на цялата процедура по прехвърляне на пенсионните права към пенсионната схема на Съюза“.
От една страна, от тези съображения следва, че институцията, към която се числи заинтересованото лице, може да му признае години осигурителен стаж, които следва да се вземат предвид по пенсионната схема на Съюза, едва след като бъде осъществено прехвърлянето на капиталовата стойност на пенсионните права, придобити по друга пенсионна схема.
От друга страна, от това следва, че такива години осигурителен стаж могат да бъдат признати на заинтересованото лице само ако и доколкото при прилагането на метода за изчисление, предвиден в приетите от въпросната институция общи разпоредби за прилагане, се установи, че те действително съответстват на капитала, прехвърлен към пенсионната схема на Съюза, след приспадане, в съответствие с член 11, параграф 2, последна алинея от приложение VIII към Правилника, на сумата, представляваща ревалоризацията на този капитал между датата на заявлението за прехвърляне и датата, на която е осъществено прехвърлянето.
С други думи, на заинтересованото лице не може да се признае никакъв бонус за осигурителен стаж, ако той не съответства на действително прехвърлен към пенсионната схема на Съюза капитал.
По-конкретно, също от изложените по-горе съображения следва, че когато въз основа на член 11, параграф 2 от приложение VIII към Правилника и на общите разпоредби за прилагане, приети за неговото изпълнение, институция на Съюза определя конкретно броя на годините осигурителен стаж, които следва да се признаят на заинтересованото лице по пенсионната схема на Съюза след прехвърлянето на капиталовата стойност на пенсионните му права, придобити по друга пенсионна схема, тя упражнява обвързана компетентност и няма никаква възможност за преценка.
След това е уместно да се анализира процедурата, която трябва да се следва при наличие на заявление за прехвърляне към пенсионната схема на Съюза на придобити по друга пенсионна схема пенсионни права, установена както въз основа на приложимите разпоредби, така и от обясненията, дадени от Комисията относно собствената ѝ практика.
Следва да се отбележи, че връчването на предложение за бонус за осигурителен стаж не е изрично предвидено в член 11, параграф 2 от приложение VIII към Правилника. В тази разпоредба се разглежда само заявление на заинтересованото лице, което води до плащане на Съюза на капиталовата стойност на придобитите от него в резултат на предишната му дейност пенсионни права, и след това плащане, до определяне, според предвидените в същата разпоредба правила, на броя на годините осигурителен стаж, взети предвид в полза на заинтересованото лице по пенсионната схема на Съюза.
Доколкото точки 42 и 43 от обжалваното съдебно решение трябва да се разбират в смисъл, че въз основа на член 11, параграф 2 от приложение VIII към Правилника Комисията е „компетентна“ да връчи на длъжностното лице, подало заявление за прехвърляне на пенсионните права, придобити от него по друга пенсионна схема, предложение за бонус за осигурителен стаж, трябва да се отбележи, че нито от член 11, параграф 2 от приложение VIII към Правилника, нито от която и да е друга разпоредба или от някакъв принцип не следва, че институцията, до която заинтересованото лице е подало заявлението си за прехвърляне на пенсионните му права, е длъжна да му направи предложение, в което е посочен резултатът в допълнителни години осигурителен стаж, до който би довело евентуално прехвърляне.
Освен това извод за наличие на задължение за връчване на предложение с оглед на прехвърляне на придобити по-рано пенсионни права не може да се направи нито въз основа на ОРП от 2004 г., нито въз основа на ОРП от 2011 г. В никой от тези два текста, приложени към преписката по делото пред първата инстанция, предадена на Общия съд в съответствие с член 137, параграф 2 от Процедурния правилник от 2 май 1991 г., не е предвидено на длъжностното лице или на служителя, подало/подал заявление за прехвърляне на придобитите по-рано пенсионни права, да бъде връчено предложение за бонус за осигурителен стаж.
Затова изглежда, че практиката да се връчва такова предложение на заинтересованото лице, е възприета доброволно от Комисията, евентуално и от другите институции на Съюза. Очевидно целта на тази практика е на длъжностно лице или служител, заявило/заявил интереса си от евентуално прехвърляне към пенсионната схема на Съюза на пенсионните права, придобити по друга пенсионна схема за дейността му преди постъпване на служба, да се даде необходимата информация, за да може да вземе напълно информирано решението да поиска или да не поиска да се осъществи това прехвърляне.
В това отношение от резюмираните в точка 35 от обжалваното съдебно решение обяснения на Комисията, възпроизведени в писмените ѝ изложения до Общия съд, се установява, че на практика процедурата за прехвърляне на пенсионни права към пенсионната схема на Съюза включва пет етапа: първо, заинтересованото лице подава заявление в този смисъл; второ, компетентната служба на Комисията получава от съответната външна пенсионна каса съобщение за капитала, който може да бъде прехвърлен, и въз основа на тази информация връчва на заинтересованото лице предложение; трето, заинтересованото лице отказва да приеме или приема предложението за бонус за осигурителен стаж; четвърто, ако предложението бъде прието, Комисията иска и получава прехвърляне на съответния капитал на Съюза; пето, накрая тя приема решение, с което се определят правата на заинтересованото лице. Според нея само последното решение представлява акт с неблагоприятни последици.
От това следва, че на практика към трите етапа на процедурата за прехвърляне, предвидени в член 11, параграф 2 от приложение VIII към Правилника (заявление на заинтересованото лице; прехвърляне на капитала; определяне на броя на годините осигурителен стаж, взети предвид) Комисията добавя два други етапа (предложението за бонус за осигурителен стаж; приемане от заинтересованото лице, което така дава съгласие за прехвърлянето). По този начин тя дава на заинтересованото лице възможност да получи под формата на „предложение“ възможно най-точна информация за обема на правата, които ще му бъдат признати в случай на прехвърляне към пенсионната схема на Съюза на правата му, придобити по друга пенсионна схема. Тя му позволява освен това, след като е получил тази информация, да преустанови започнатата въз основа на първоначалното му заявление процедура, без никакви последствия за него. Наистина, това прехвърляне се осъществява само ако след получаване на предложението той потвърди желанието си да направи прехвърлянето на пенсионните си права, придобити по друга пенсионна схема.
Налага се изводът, че след връчването на предложение за бонус за осигурителен стаж правното положение на заинтересованото лице не се променя. Наистина, както вече беше посочено в точки 39—41 по-горе, на заинтересованото лице не може да се признае никакъв бонус за осигурителен стаж, докато капиталовата стойност на пенсионните му права, придобити по друга пенсионна схема, не бъде прехвърлена към пенсионната схема на Съюза. В момента на предаване на предложението на заинтересованото лице обаче това прехвърляне още не е осъществено. Едва след като заинтересованото лице, след като е получило предложението, даде съгласие процедурата за прехвърляне да продължи, Комисията иска да бъде прехвърлена към пенсионната схема на Съюза капиталовата стойност на пенсионните права, придобити към съответната външна пенсионна каса.
Квалифицирането на предложението на Комисията като „ангажимент“, което прави Съдът на публичната служба в точка 42 от обжалваното съдебно решение, не може да доведе до друг извод. Според Съда на публичната служба предложение за бонус за осигурителен стаж представлява „необходимия[т] ангажимент от страна на институцията да осъществи правилно ефективното прилагане на правото на прехвърляне на пенсионните права на длъжностното лице, което то е упражнило, подавайки заявлението си за прехвърляне“.
Както с основание изтъква Комисията обаче, задължението за съответната институция да осъществи правилно ефективното прилагане на правото на прехвърляне на пенсионните права, предвидено в член 11, параграф 2 от приложение VIII към Правилника, произтича пряко от текста на тази разпоредба. Дори да се предположи, че предложението за бонус за осигурителен стаж трябва да се тълкува като „ангажимент“ в смисъла, посочен от Съда на публичната служба, съответната институция би се ангажирала само да приложи правилно спрямо положението на заинтересованото лице член 11, параграф 2 от приложение VIII към Правилника и общите разпоредби за прилагане. Това задължение на съответната институция обаче произтича непосредствено от въпросните разпоредби дори при липсата на изричен ангажимент. Следователно от такъв ангажимент не би възникнало нито ново задължение в тежест на въпросната институция, нито изменение на правното положение на заинтересованото лице.
Не би могло да се приеме и че предложение за бонус за осигурителен стаж променя правното положение на заинтересованото лице, тъй като то предполага в негова полза право да му бъде признат по пенсионната схема на Съюза броят години осигурителен стаж, посочен в това предложение, ако даде съгласие за прехвърлянето към тази схема на пенсионните права, придобити от него по друга пенсионна схема. Такова право би предполагало съответно задължение за институцията, от която изхожда предложението, след като прехвърлянето е осъществено, да признае автоматично на заинтересованото лице броя години осигурителен стаж, посочен в предложението.
Такава квалификация на предложението за бонус за осигурителен стаж и на произтичащите от него правни последици обаче не е съвместима с текста на член 11, параграф 2 от приложение VIII към Правилника.
В тази разпоредба първо става въпрос за това, че длъжностното лице, което е в едно от посочените в нея положения, „може да поиска капиталовата стойност на придобитите от него [при предишната му дейност] пенсионни права, […] да бъде прехвърлена на [Съюза]“. След това в нея се посочва, че „[в] този случай институцията на длъжностното лице, […] определя броя на годините [осигурителен] стаж, които ще му бъдат признати по пенсионната схема на [Съюза] по отношение на стажа от предишната му работа въз основа на прехвърления капитал“.
От това следва, че в съответствие с член 11, параграф 2 от приложение VIII към Правилника ефективното определяне на броя на годините осигурителен стаж, признати на длъжностното лице, което е поискало прехвърляне към пенсионната схема на Съюза на пенсионните му права, придобити по-рано по друга пенсионна схема, по необходимост се извършва след конкретното осъществяване на прехвърлянето „въз основа на прехвърления капитал“. При това положение не може да се приеме, че с предложение за определяне на бонус за осигурителен стаж, което поради самото си естество се съобщава преди прехвърлянето, може да се направи такова определяне.
Цитираната в точка 37 по-горе съдебна практика и изложените по-горе в точки 38—42 съображения потвърждават този извод.
Наистина броят години, които следва да се признаят, се получава чрез прилагане на метода за преобразуване в години осигурителен стаж на капиталовата стойност на предишните права, предвиден в общите разпоредби за прилагане, приети от въпросната институция в съответствие с член 11, параграф 2 от приложение VIII към Правилника.
Ако се приеме, че във всички случаи Комисията трябва да признае на длъжностно лице броя години осигурителен стаж за пенсия, посочен в предложението, в някои случаи това би могло да доведе до признаване на брой години осигурителен стаж, различен от този, който се получава при правилното прилагане на метода, предвиден в релевантните общи разпоредби за прилагане. Причините за разминаването между посочения в предложението брой години и този, получен при прилагането на посочения по-горе метод, независимо дали се дължи на разминаване между, от една страна, размера на капиталовата стойност на правата, придобити от заинтересованото лице по друга пенсионна схема, съобщен на Комисията от ръководителите на тази схема и взет предвид за изготвянето на предложението, и от друга страна, размера (след евентуално приспадане на ревалоризацията между датата на заявлението за прехвърляне и датата, на която е осъществено прехвърлянето) на реално прехвърления капитал, или на неправилно прилагане на метода за изчисляване на бонуса при изготвяне на предложението, са без значение. Това, което има значение, е, че в съответствие с член 11, параграф 2 от приложение VIII към Правилника и с изложените по-горе в точки 38—42 съображения Комисията не може да признае на заинтересованото лице брой години, различен от този, който отговаря на броя години, получен чрез прилагане на предвидения в общите разпоредби за прилагане метод за преобразуване по отношение на действително прехвърления към пенсионната схема на Съюза капитал.
Съображенията на Съда на публичната служба, изложени в точки 47, 48 и 50—54 от обжалваното съдебно решение, не биха могли да доведат до друг извод. По същество Съдът на публичната служба изхожда от предпоставката, че стойността на капитала, който е взет предвид за изготвяне на предложението, няма да се различава от тази, която трябва да се вземе предвид след осъществяване на прехвърлянето, тъй като в съответствие с член 11, параграф 2, втора алинея от приложение VIII към Правилника „сума[та], представляваща ревалоризацията на капитала между датата на заявлението за прехвърляне и действителната дата на прехвърлянето“, не се взима предвид при определяне на броя години осигурителен стаж, които ще бъдат признати на заинтересованото лице по пенсионната схема на Съюза.
Независимо дори от факта, че Съдът на публичната служба не е взел предвид възможността за грешки било на ръководителите на предишната пенсионна схема на заинтересованото лице, било на самата Комисия, които биха могли да се отразят на съдържанието на връченото на заинтересованото лице предложение, достатъчно е да се отбележи, че въпросните съображения в крайна сметка по никакъв начин не се отразяват на факта, че в съответствие с член 11, параграф 2 от приложение VIII към Правилника определянето на годините осигурителен стаж, признати на заинтересованото лице въз основа на пенсионните му права, придобити по друга пенсионна схема, може да се осъществи едва след прехвърлянето към пенсионната схема на Съюза на капиталовата стойност на тези права.
От всички изложени по-горе съображения следва, че предложение за бонус за осигурителен стаж, като посочените в жалбата на г‑н Verile и на г‑жа Gjergji до Съда на публичната служба, не произвежда задължителни правни последици, които засягат пряко и непосредствено правното положение на неговия адресат, като променят съществено правното му положение. Следователно то не е акт с неблагоприятни последици, който засяга интересите на лицето по смисъла на член 91, параграф 1 от Правилника.
Този извод не се оспорва от другите съображения в обжалваното съдебно решение.
На първо място, в точка 38 от обжалваното съдебно решение Съдът на публичната служба се основава на факта, че в решение от 18 декември 2008 г. Белгия и Комисия/Genette (T‑90/07 P и T‑99/07 P, Сб.,
EU:T:2008:605
, т. 91) Общият съд квалифицира като „решения“ две предложения за бонус за осигурителен стаж, връчени от Комисията на заинтересованото длъжностно лице, страна по това дело.
Следва все пак да с е отбележи, че нито в решение Белгия и Комисия/Genette, точка 64 по-горе (
EU:T:2008:605
), нито в друго решение Общият съд не разглежда въпроса дали предложение за бонус за осигурителен стаж има или няма характер на акт с неблагоприятни последици, който засяга интересите на лицето по смисъла на член 91, параграф 1 от Правилника, и той не се е произнесъл по въпроса дали такова предложение произвежда по отношение на адресата си задължителни правни последици, уточнявайки, ако има такива, какви са тези последици.
Следва освен това да се припомни, че обратно на положението по настоящото дело, по делото, по което е постановено решение Белгия и Комисия/Genette, точка 64 по-горе (
EU:T:2008:605
), заинтересованото длъжностно лице е приело изпратените му предложения за бонус за осигурителен стаж и пенсионните му права, придобити по белгийската пенсионна схема преди постъпването му на служба на Комисията, са били вече прехвърлени към пенсионната схема на Съюза преди подаване на жалбата му (решение Белгия и Комисия/Genette, т. 64 по-горе,
EU:T:2008:605
, т. 12).
Освен това неговата жалба не е относно законосъобразността на решението, прието след това прехвърляне, с което се признава бонус за осигурителен стаж по пенсионната схема на Съюза. С актовете на Комисията, предмет на жалбата по това дело, е отхвърлено искането на заинтересованото лице, подадено след осъществяване на прехвърлянето, да му бъде разрешено да оттегли предишното си заявление за прехвърляне на пенсионните му права, подадено при действието на отменен впоследствие белгийски закон, и да подаде ново заявление, за да се ползва от нов белгийски закон, който той смятал, че е по-благоприятен за него (решение Белгия и Комисия/Genette, т. 64 по-горе,
EU:T:2008:605
, т. 12 и 92).
Общият съд приема, че отхвърленото с обжалваните актове искане се основава на оспорване на прилагането от компетентните белгийски органи на релевантното белгийско законодателство. Тъй като Комисията изобщо не е компетентна да разглежда такова оспорване, Общият съд приема, че обжалваните по това дело актове нямат неблагоприятни последици за заинтересованото лице, и след като отменя решението на Съда на публичната служба, отхвърля жалбата като недопустима (решение Белгия и Комисия/Genette, т. 64 по-горе,
EU:T:2008:605
, т. 79 и 93—108).
От това следва, че предмет на решение Белгия и Комисия/Genette, точка 64 по-горе (
EU:T:2008:605
), е различен въпрос, който се поставя много преди прехвърлянето към пенсионната схема на Съюза на пенсионните права, придобити от заинтересованото лице в Белгия. Наистина към момента на подаване на жалбата по посоченото дело това прехвърляне е реално осъществено и нито законосъобразността му, нито въпросът дали актовете, приети за осъществяването му, са актове с неблагоприятни последици, са предмет на това дело.
От това следва, че решение Белгия и Комисия/Genette, точка 64 по-горе (
EU:T:2008:605
), не може да послужи за намиране на отговор на поставените по настоящото дело въпроси.
На второ място, за да обоснове извода си, че предложение за бонус за осигурителен стаж е акт с неблагоприятни последици, Съдът на публичната служба се позовава на правото на длъжностните лица на ефективна съдебна защита, на изискването за правна сигурност, „присъщо на правилата относно срока, предвидени в Правилника“ (т. 39 от обжалваното съдебно решение), на „целта на административната процедура по прехвърляне на пенсионни права“, както и на „самата същност на правото, предоставено на длъжностното лице с член 11, параграф 2 от приложение VIII към Правилника, да реши да извърши прехвърляне на пенсионните си права или да ги запази в първоначалните национални или международни пенсионни фондове“, която би била „унищож[ена]“, ако заинтересованото длъжностно лице бъде принудено да оспорва „начина, по който службите на Комисията са изчислили броя на допълнителните години осигурителен стаж, на които то има право“, едва след осъществяването на прехвърлянето на пенсионните му права, придобити преди това (т. 49 от обжалваното съдебно решение).
Първо, когато става въпрос за правото на ефективна съдебна защита, следва да се припомни, че според член 47, първа алинея от Хартата на основните права на Европейския съюз всеки, чиито права и свободи, гарантирани от правото на Съюза, са били нарушени, има право на ефективни правни средства за защита пред съд в съответствие с предвидените във втора и трета алинея от същия член условия.
Доколкото, както беше посочено по-горе, предложение за бонус за осигурителен стаж не произвежда задължителни правни последици, засягащи пряко и непосредствено правното положение на неговия адресат, като променя съществено правното му положение, то не нарушава правата му, така че не може да става въпрос за нарушаване на правото на ефективна съдебна защита във връзка с такъв акт.
При всяко положение решението, което ще бъде прието след прехвърлянето на капиталовата стойност на придобитите от заинтересованото лице пенсионни права преди постъпването му на служба, би могло да наруши правата му. Това решение е акт с неблагоприятни последици, който засяга интересите на това лице, срещу който може да се подаде жалба за отмяна в съответствие с член 91, параграф 1 от Правилника, така че правото на ефективна съдебна защита на заинтересованото лице е зачетено напълно.
Второ, налага се изводът, че Съдът на публичната служба не е обяснил защо „изискването за правна сигурност, присъщо на правилата относно срока, предвидени в Правилника“, ще бъде нарушено, ако се приеме, че предложение за бонус за осигурителен стаж не е акт с неблагоприятни последици за своя адресат.
Трето, когато става въпрос за целта на „административната процедура по прехвърляне на пенсионни права“ и за „същността“ на правото, предоставено на длъжностното лице с член 11, параграф 2 от приложение VIII към Правилника, посочени в точка 49 от обжалваното съдебно решение, трябва първо да се отбележи, че в точка 91 от решение Белгия и Комисия/Genette, точка 64 по-горе (
EU:T:2008:605
), посочено в същата точка от обжалваното съдебно решение, Общият съд само констатира по същество, че искане за прехвърляне на пенсионни права въз основа на член 11, параграф 2 от приложение VIII към Правилника води до приемането на решенията както на органите, управляващи пенсионната схема, по която е осигурено заинтересованото лице преди постъпването му на служба, така и на институцията на Съюза, към която то се числи. Изводите, които Съдът на публичната служба, изглежда, е направил от точка 91 от решение Белгия и Комисия/Genette, точка 64 по-горе (
EU:T:2008:605
), изобщо не следват от това решение.
Освен това е вярно, че според съдебната практика, посочена в точка 37 от обжалваното съдебно решение, като дава възможност за съгласуване на националните пенсионни схеми с пенсионната схема на Съюза, предвидената в член 11, параграф 2 от приложение VIII към Правилника схема за прехвърляне на пенсионни права цели да улесни преминаването от работа в държавите членки, в публичния или в частния сектор, към служба за Съюза и по този начин да се осигурят на Съюза най-добрите възможности за подбор на квалифицирани и опитни служители, които вече имат подходящ професионален опит (вж. определение от 9 юли 2010 г. Ricci и Pisaneschi, C‑286/09 и C‑287/09,
EU:C:2010:420
, т. 28 и цитираната съдебна практика).
Целта на тази разпоредба е по този начин правата, придобити от длъжностните лица на Съюза в държава членка, независимо че могат да имат евентуално ограничен или дори условен или бъдещ характер или да не са достатъчни, за да бъде възможно непосредственото получаване на пенсия, да могат да бъдат запазени за заинтересованото длъжностно лице и да бъдат признати по пенсионна схема, в която то участва към момента на приключване на професионалната си кариера, в настоящия случай пенсионната схема на Съюза. От тези съображения става ясно, че целта на посочената в член 11, параграф 2 от приложение VIII към Правилника „възможност“ е да бъде предоставено на длъжностните лица на Съюза право, чието упражняване зависи само от собствения им избор (решения от 20 октомври 1981 г., Комисия/Белгия, 137/80, Rec,
EU:C:1981:237
, т. 12 и 13 и Белгия и Комисия/Genette, т. 64 по-горе,
EU:T:2008:605
, т. 89 и 90).
От тази съдебна практика все пак не следва, че член 11, параграф 2 от приложение VIII към Правилника изисква също на заинтересованото лице да се гарантира възможността, преди да реши дали да упражни правото си да прехвърли към пенсионната схема на Съюза пенсионните си права, придобити по друга пенсионна схема, да разбере какъв е окончателният брой години осигурителен стаж за пенсия, които ще му бъдат признати след такова прехвърляне. Тази разпоредба не изисква също и евентуален спор между заинтересованото лице и неговата институция относно тълкуването и прилагането на относимите разпоредби да бъде разрешен от съда на Съюза дори още преди заинтересованото лице да е решило дали иска да прехвърли към пенсионната схема на Съюза пенсионните си права, придобити по друга пенсионна схема.
Разбира се, възможността съдът на Съюза да вземе становище по предполагаемите аспекти на хипотетично прехвърляне към пенсионната схема на Съюза на правата, придобити по друга пенсионна схема от длъжностно лице, което още не е дало съгласие за такова прехвърляне, може със сигурност да интересува въпросното длъжностно лице.
Налага се обаче да се припомни, че според член 270 ДФЕС съдът на Съюза не е компетентен да дава консултативни становища, а само да се произнася по всеки спор между Съюза и неговите длъжностни лица в границите и при условията, определени в Правилника.
Точно Правилникът обаче предвижда в член 91, параграф 1, че жалба за отмяна като подадената в случая от г‑н Verile и от г‑жа Gjergji може да бъде само срещу акт с неблагоприятни последици, който засяга интересите на съответното лице. Ако обжалваният акт не е с неблагоприятни последици за жалбоподателя, жалбата е недопустима. В това отношение евентуалният интерес на жалбоподателя да бъде даден отговор по същество на поставения с жалбата му въпрос, няма значение.
Трябва да се отбележи освен това, че за заинтересованото лице не е възможно да се запознае с всички съществени параметри в момента, в който решава дали ще упражни правото си да поиска да бъдат прехвърлени към пенсионната схема на Съюза пенсионните права, които е придобило по друга пенсионна схема. Наистина, то не може да установи със сигурност бъдещото развитие нито на пенсионната схема на Съюза, нито на схемата, по която се е осигурявало преди. По необходимост то трябва да направи своя избор, основавайки се отчасти на хипотези и предвиждания, които е напълно възможно да се окажат изцяло или отчасти непълни, неокончателни или неточни.
На трето място, доводът, който Съдът на публичната служба извежда от член 8, параграф 5 от ОРП от 2011 г. (т. 46 от обжалваното съдебно решение), не може да доведе до друг извод.
Тази разпоредба предвижда следното:
„Всяко подписано решение, взето от служител, който нарежда да се внесе на Съюза […] капиталовата стойност на пенсионните му права, по самото си естество е неоттегляемо“.
Налага се да се отбележи, че тази разпоредба не се отнася до предложението за бонус за осигурителен стаж, връчено от съответната институция на длъжностното лице, което се интересува от евентуално прехвърляне към пенсионната схема на Съюза на пенсионните му права, придобити по друга пенсионна схема. Наистина, както вече беше посочено в точка 46 по-горе, връчването на такова предложение не е предвидено в ОРП от 2011 г.
В член 8, параграф 5 от ОРП от 2011 г. се посочва „решение“ на заинтересованото лице, „с което се нарежда да се внесе на Съюза […] капиталовата стойност на пенсионните му права“. С други думи, той се отнася до окончателното съгласие на заинтересованото лице за прехвърляне към пенсионната схема на Съюза на пенсионните му права, придобити по друга пенсионна схема.
Поради установената от самата Комисия практика това окончателно искане има формата на съгласие на заинтересованото лице за прехвърлянето на придобитите по-рано от него права, дадено в отговор на предложението за определяне на допълнителните години осигурителен стаж, което му е връчено в отговор на първоначалното му заявление. Приложимите текстове не задължават Комисията да възприеме тази практика, която дава възможност на заинтересованото лице след получаване на предложението за бонус за осигурителен стаж да спре постъпките, направени след първоначалното му заявление за прехвърляне на пенсионните му права.
Следва да се уточни освен това, че съгласието на заинтересованото лице трябва да се разбира като съгласие за продължаване на процедурата по прехвърлянето, а не като съгласие със съдържанието на предложението. С други думи, давайки съгласие след получаване на предложението, както иска Комисията, той само изразява волята си за осъществяване на прехвърлянето на придобитите по-рано от него пенсионни права към пенсионната схема на Съюза. От всички изложени по-горе съображения следва, че броят години осигурителен стаж за пенсия, който ще се получи при това прехвърляне в полза на заинтересованото лице, ще бъде определен едва когато прехвърлянето бъде реално осъществено и заинтересованото лице евентуално ще може да оспори приетото във връзка с това решение пред компетентните административни и съдебни инстанции.
Следва освен това да се отбележи, че член 8, параграф 5 от ОРП от 2011 г. само посочва изрично това, което при всяко положение следва от текста на член 11, параграф 2 от приложение VIII към Правилника. Наистина, ако въз основа на параграф 2 от тази разпоредба длъжностно лице или служител поиска да бъде изплатена на Съюза капиталовата стойност на пенсионните му права, придобити преди това по друга пенсионна схема, тази операция, която води до загуба на правата му по тази друга схема, в замяна на която получава увеличение на годините осигурителен стаж за пенсия, взети предвид по пенсионната схема на Съюза, по принцип е необратима. Ново прехвърляне на пенсионните му права от пенсионната схема на Съюза към друга пенсионна схема може да се осъществи само при описаните в параграф 1 от същия член хипотези, като всички те предполагат прекратяване на служебното правоотношение.
От изложените по-горе съображения следва, че разпоредбата на член 8, параграф 5 от ОРП от 2011 г. е неотносима към централния въпрос по настоящото дело, а именно въпроса дали предложение за бонус за осигурителен стаж е акт с неблагоприятни последици или не.
Изложените от г‑н Verile и г‑жа Gjergji доводи също не могат да доведат до друг извод.
На първо място, трябва да се отхвърли доводът, че предложението наподобява „оферта“ по националното право (вж. т. 25 по-горе).
Според съдебната практика правоотношението между длъжностните лица и администрацията има нормативен, а не договорен характер (решения от 19 март 1975 г., Gillet/Комисия, 28/74, Rec,
EU:C:1975:46
, т. 4 и от 22 декември 2008 г., Centeno Mediavilla и др./Комисия, C‑443/07 P, Сб.,
EU:C:2008:767
, т. 60). От тази съдебна практика може да се заключи, че правоотношенията, които са пряко регламентирани от разпоредбите на Правилника, както в настоящия случай тези относно пенсионната схема на Съюза, нямат договорен характер. Поради това понятия от частното право на държавите членки, приложимо по отношение на договорите, като това за „оферта“, са без значение за прилагането на член 11, параграф 2 от приложение VIII към Правилника.
На второ място, трябва да се отхвърли и доводът, че връчването на предложение за бонус за осигурителен стаж представлява „прилагане на право, което длъжностното лице има по силата на Правилника“.
Наистина вече беше отбелязано по-горе в точки 44—46, че нито една разпоредба от Правилника, от ОРП от 2004 г. или от ОРП от 2011 г. не предвижда връчването на такова предложение.
На трето място, г‑н Verile и г‑жа Gjergji посочват, че предложението за бонус за осигурителен стаж променя правното положение на заинтересованото лице, тъй като „[въз основа на това] решение се определят приложимите общи разпоредби за прилагане, а следователно и всички параметри за изчислението, чрез което може да се получи актуализирана капиталова стойност и съответен брой години осигурителен стаж“.
Достатъчно е да се отбележи, че този довод се основава на неправилна предпоставка. Наистина, както самите г‑н Verile и г‑жа Gjergji припомнят, по смисъла на член 9 от тях ОРП от 2011 г. се прилагат по отношение на заявленията за прехвърляне на пенсионни права, заведени от Комисията след 1 януари 2009 г.
Следователно, за да се определи дали са приложими ОРП от 2004 г., или ОРП от 2011 г., трябва да се вземе предвид датата, на която е заведено заявление за прехвърляне на пенсионни права, а не датата на връчването на предложение за бонус за осигурителен стаж.
На четвърто и последно място, не може да се възприеме и доводът на г‑н Verile и на г‑жа Gjergji, че всъщност Комисията отговаря по същество на жалби по административен ред срещу предложения за бонус за осигурителен стаж, без да посочи, че те са подадени срещу акт, който няма неблагоприятни последици.
В това отношение е достатъчно да се припомни, че условията за допустимост на жалба са абсолютни процесуални предпоставки и когато са налице условията за това, съдът на Съюза трябва да ги разгледа служебно и в този контекст да отхвърли като недопустима жалбата, ако обжалваният с нея акт не е акт с неблагоприятни последици (вж. в този смисъл решение от 6 декември 1990 г., B./Комисия, T‑130/89, Rec,
EU:T:1990:78
, т. 13 и 14 и цитираната съдебна практика). Фактът, че по причини, свързани с политиката ѝ по отношение на персонала, Комисията отговаря по същество на жалба по административен ред, вместо да я отхвърли като недопустима, не може да доведе до друг извод (вж. в този смисъл решение B./Комисия, посочено по-горе,
EU:T:1990:78
, т. 16 и цитираната съдебна практика).
От всички изложени дотук съображения следва, че Съдът на публичната служба допуска грешка при прилагане на правото, като приема, че вторите предложения, връчени от Комисията на г‑н Verile и на г‑жа Gjergji, са актове с неблагоприятни последици и подлежат на обжалване на основание член 91 от Правилника.
Поради това, без да се разглеждат другите изложени от Комисията основания, следва жалбата да се уважи и да се отмени обжалваното съдебно решение.
По жалбата пред първата инстанция
От член 13, параграф 1 от приложение I към Статута на Съда следва, че когато отменя решението на Съда на публичната служба, Общият съд решава сам спора, ако фазата на производството позволява това.
Тъй като в настоящия случай фазата на производството позволява това, следва Общият съд да постанови окончателно решение по делото.
По допустимостта
Първо, следва да се провери допустимостта на жалбата, която Комисията оспорва.
Във връзка с това е важно да се припомни, че според член 21 от Статута на Съда исковата молба или жалбата трябва да посочва предмета на спора и исканията на ищеца или жалбоподателя. Освен това според съдебната практика исканията трябва да бъдат изложени ясно и недвусмислено, тъй като в противен случай има опасност Общият съд да се произнесе infra или ultra petita и правата на ответната страна да бъдат нарушени (вж. определение от 13 април 2011 г., Planet/Комисия, T‑320/09, Сб.,
EU:T:2011:172
, т. 22 и цитираната съдебна практика).
Възможно е обаче от съдържащите се в жалбата данни и от цялостното обосноваване на същата имплицитно да се установи кой акт се обжалва. Прието е също, че би могло да се счита, че жалба, формално подадена срещу акт, който е част от съвкупност от актове, образуващи едно цяло, е насочена също, ако е необходимо, и срещу другите актове (вж. определение Planet/Комисия, т. 107 по-горе,
EU:T:2011:172
, т. 23 и цитираната съдебна практика).
В настоящия случай исканията в подадената от г‑н Verile и от г‑жа Gjergji жалба до Съда на публичната служба са във връзка с вторите предложения за бонус за осигурителен стаж, които са им връчени от Комисията. От съображенията, изложени при анализа на първото основание на жалбата на Комисията, обаче се установява, че тези предложения не са подлежащи на обжалване актове с неблагоприятни последици. Следователно искания за отмяната на такива предложения са недопустими.
Страните не спорят обаче, че г‑н Verile и г‑жа Gjergji са дали съгласие за продължаване на процедурата за прехвърляне на пенсионните им права, придобити преди постъпването им на служба, като отбелязват съгласието си, както иска Комисията, с разглежданите втори предложения.
От отговорите на Комисията на поставените ѝ от Общият съд въпроси и от представените по негово искане документи се установява, че процедурата за прехвърляне на придобитите по-рано пенсионни права на г‑н Verile и на г‑жа Gjergji действително е продължила и е доведена до край.
Така капиталовата стойност на пенсионните права, придобити от г‑н Verile по люксембургска пенсионна схема, е получена от Комисията на 16 септември 2011 г. Комисията представя и записка без дата, изпратена на г‑н Verile, с която го уведомява, че бонусът за осигурителен стаж за пенсия, който му е признат по силата на това прехвърляне, е седем години и девет месеца, както е предвидено и в първото, и във второто предложение, които са му връчени (вж. т. 3 и 4 по-горе). Тя представя и документи, в които се посочва, че като остатък от прехвърления капитал тя му е изплатила сума, малко по-голяма от посочената във второто предложение, която обаче е много по-малка от посочената в първото предложение.
Що се отнася до г‑жа Gjergji, капиталовата стойност на пенсионните ѝ права, придобити по белгийска пенсионна схема, е получена от Комисията на 9 декември 2011 г. На 27 януари 2012 г. Комисията ѝ изпраща записка, с която я уведомява, че бонусът за осигурителен стаж, който ѝ е признат въз основа на това прехвърляне, е четири години, десет месеца и седемнадесет дни, което съответства на това, което е посочено във второто предложение, което ѝ е връчено (вж. т. 6 по-горе).
При това положение се поставя въпросът дали може да се счита, че с жалбата, подадена от г‑н Verile и от г‑жа Gjergji до Съда на публичната служба, с която формално се оспорват вторите предложения, всъщност се иска отмяна на решенията за бонус за осигурителен стаж, приети по отношение на тях след прехвърлянето към пенсионната схема на Съюза на капиталовата стойност на придобитите от тях по-рано пенсионни права.
Разпитани от Общия съд в съдебното заседание, г‑н Verile и г‑жа Gjergji отговарят утвърдително на въпрос относно възможността за такова изменение на квалификацията на искането за отмяна в тяхната жалба. Комисията обаче смята, че такова изменение на квалификацията не е обосновано, тъй като в искането за отмяна в жалбата ясно се посочват вторите предложения.
Следва да се отбележи, че по отношение на г‑жа Gjergji се налага констатацията, че решението на Комисията, с което се признава бонус за осигурителен стаж след прехвърлянето на капиталовата стойност на пенсионните ѝ права, придобити преди постъпването ѝ на служба, е прието след датата (2 декември 2011 г.), на която е подадена жалбата до Съда на публичната служба.
Наистина това решение е могло да бъде прието едва след получаването от Комисията на капиталовата стойност на пенсионните права на г‑жа Gjergji, придобити по белгийската пенсионна схема. Комисията обаче получава този капитал едва на 9 декември 2011 г.
Следователно в случая на г‑жа Gjergji към момента на подаване на жалбата до Съда на публичната служба не съществува никакво решение, срещу което тя да може да подаде жалба за отмяна. В това отношение приемането на такова решение в хода на производството е без значение (вж. в този смисъл решение от 10 юли 1990 г., Automec/Комисия T‑64/89, Rec,
EU:T:1990:42
, т. 69 и определение от 2 май 1997 г., Peugeot/Комисия, T‑90/96, Rec,
EU:T:1997:63
, т. 38).
От това следва, че жалбата до Съда на публичната служба, подадена от г‑жа Gjergji, трябва да се отхвърли като недопустима.
Що се отнася до г‑н Verile, следва да се отбележи, че от отговорите на Комисията на въпросите на Общия съд или от представените от нея документи не може да се установи точната дата, на която е прието решението на Комисията, с което се признава бонус за осигурителен стаж въз основа на прехвърлянето към пенсионната схема на Съюза на капиталовата стойност на пенсионните му права, придобити по люксембургската пенсионна схема.
Комисията освен това не представя никакво копие от това решение. Така че не е сигурно, че то съществува в писмена форма.
Общият съд приема все пак, че това решение е прието, преди да бъде подадена жалбата до Съда на публичната служба.
Наистина, от една страна, капиталовата стойност на пенсионните права, придобити от г‑н Verile по люксембургска пенсионна схема, е получена от Комисията на 16 септември 2011 г. При липсата на каквото и да е твърдение или указание, което да обоснове забавяне при приемането на решението, с което въз основа на това прехвърляне се признава бонус за осигурителен стаж за пенсия, изглежда разумно да се приеме, че посоченото решение е било прието малко след това прехвърляне.
От друга страна, Общият съд констатира, че върху споменатата в точка 112 по-горе записка на вниманието на г‑н Verile е поставен печат с надпис „подпис и дата“. Върху този печат е положен подписът на „лице, на което е разпределена“ преписката, с посочване на датата 28 ноември 2011 г., както и този на „Контрольор 1“ с посочване на датата 1 декември 2011 г. Квадратче върху същия печат с означение „Контрольор 2“ е задраскано, което явно показва, че не е бил предвиден втори контрольор. Затова може да се заключи, че изготвянето на тази записка е приключило най-късно на 1 декември 2011 г.
С въпросната записка освен това се уведомява г‑н Verile, че след получаването на капиталовата стойност на пенсионните му права, придобити по люксембургска пенсионна схема, той получава по пенсионната схема на Съюза седем години и девет месеца осигурителен стаж. По този начин от използваните изрази се установява, че към момента на изготвянето на тази записка решението за признаване на бонус за осигурителен стаж на г‑н Verile вече е било прието.
От това следва, че към момента на подаване на жалбата до Съда на публичната служба по отношение на г‑н Verile вече е съществувало подлежащо на обжалване с жалба за отмяна решение за признаване на бонус за осигурителен стаж.
Въз основа на посочената по-горе в точка 108 съдебна практика Общият съд приема, че искането за отмяна в жалбата до Съда на публичната служба, подадена от г‑н Verile, трябва да се тълкува като искане за отмяна на решението за признаване на бонус за осигурителен стаж след прехвърлянето на капиталовата стойност на правата му, придобити по люксембургската пенсионна схема, към пенсионната схема на Съюза.
Наистина, първо, от съдържанието на жалбата и от всички изложени в нея доводи се установява, че в крайна сметка г‑н Verile е искал да оспори направената от Комисията преценка на последиците, до които води за него прехвърлянето към пенсионната схема на Съюза на капиталовата стойност на пенсионните му права, придобити по люксембургската пенсионна схема.
По-конкретно г‑н Verile смята, че изчисляването на бонуса за осигурителен стаж, който щял да му бъде признат след това прехвърляне, трябвало да стане въз основа на ОРП от 2004 г., които били по-благоприятни за него, тъй като според тях като остатък от прехвърления капитал трябвало да му бъде изплатена по-голяма сума. В този контекст той оспорва законосъобразността на разпоредбите от ОРП от 2011 г., в които се предвижда прилагането на ОРП от 2011 г. по отношение на заявленията за прехвърляне на пенсионни права, подадени след 1 януари 2009 г. Тези доводи очевидно имат значение, когато става въпрос за искане за отмяна на решение, с което се признава бонус за осигурителен стаж за пенсия.
Второ, текстът на второто предложение, изпратено на г‑н Verile, е почти идентичен на текста на решението, с което се признава бонус за осигурителен стаж, прието след осъществяване на прехвърлянето на капиталовата стойност на придобитите по люксембургската пенсионна схема пенсионни права. Има само една много малка разлика между сумата на остатъка от капитала, посочена в предложението, и тази, която действително му била изплатена. Тази разлика несъмнено може да се обясни с разликата между сумата, взета предвид за изготвяне на предложението, и реално прехвърлената сума, както тези суми се установяват от преписката по делото.
Затова може да се счита, че предложението и решението, прието след осъществяване на прехвърлянето на капиталовата стойност, представляват едно цяло по смисъла на цитираната по-горе в точка 108 съдебна практика, така че може да се приеме, че жалба, формално подадена срещу предложението, е подадена и срещу решението.
Този прочит на жалбата е в още по-голяма степен обоснован, тъй като, както се установява по-горе в точки 65—70, в практиката на Общия съд досега не е правено ясно разграничение между предложение за бонус за осигурителен стаж, което не е акт с неблагоприятни последици, и решението, с което се признава бонус за осигурителен стаж за пенсия, което представлява такъв акт и подлежи на обжалване с жалба за отмяна.
Трето, следва също да се припомни, че възприетото от ОН поведение е дало основание на г‑н Verile да счита, че формално жалбата му трябва да е срещу второто предложение, а не срещу решението, с което се признава бонус за осигурителен стаж, прието след приемането на това предложение и осъществяването на прехвърлянето на капиталовата стойност на придобитите по-рано пенсионни права.
Наистина ОН не указва на г‑н Verile, че жалбата по административен ред, която той подава срещу второто предложение, не е срещу акт с неблагоприятни последици, който засяга интересите му (според член 90, параграф 2 от Правилника само такъв акт може да се обжалва по административен ред), и че трябва да изчака приемането на такъв акт, за да го оспори с жалба по административен ред. Напротив, ОН разглежда и отхвърля по същество жалбата по административен ред на г‑н Verile (вж. т. 5 по-горе), което за него е могло да бъде само допълнително указание, че искането за отмяна в жалбата му трябва формално да е насочено срещу второто предложение, което той оспорва с жалбата си по административен ред.
Общият съд приема освен това, че изискванията по член 91, параграф 2 от Правилника, според който жалба за отмяна на акт с неблагоприятни последици е допустима само ако преди това ОН е бил сезиран с жалба по административен ред срещу този акт, в съответствие с член 90, параграф 2 от Правилника, и тази жалба е била отхвърлена с мълчаливо или изрично решение, в настоящия случай са спазени в достатъчна степен.
Вярно е, разбира се, че жалбата по административен ред на г‑н Verile е срещу второто предложение и е подадена и отхвърлена преди приемането на решението за признаване на бонус за осигурителен стаж въз основа на придобитите от него по-рано пенсионни права, прехвърлени към пенсионната схема на Съюза.
Следва обаче да се отбележи, че първо, съдържанието на последното решение, както се установява от записката, спомената по-горе в точка 112, и от другите представени от Комисията документи, е почти същото като това на второто предложение, предмет на жалбата по административен ред; второ, по тази причина, изложените от г‑н Verile както в жалбата му по административен ред, така и в жалбата му основания и оплаквания срещу второто предложение се отнасят и до решението; трето, в решението, с което отхвърля жалбата по административен ред, ОН разглежда и отхвърля всички тези оплаквания, което позволява да се приеме, че отговорът му на хипотетична втора жалба по административен ред срещу решението за признаване на бонус за осигурителен стаж би бил съвсем същият; четвърто, на последно място, ОН не отхвърля жалбата по административен ред на г‑н Verile като недопустима, тъй като не е срещу акт с неблагоприятни последици, а я разглежда и отхвърля по същество.
При това положение би било прекомерно и проява на недобросъвестност от страна на Комисията да се изисква от г‑н Verile да подаде нова жалба по административен ред срещу решението за признаване на бонус за осигурителен стаж, преди да подаде жалба за отмяна на това решение.
От всички изложени дотук съображения следва, че трябва да се приеме, че жалбата до Съда на публичната служба, подадена от г‑н Verile, с която се иска отмяна на решението за признаване на бонус за осигурителен стаж за пенсия, е допустима и да се разгледа по същество.
По съществото на спора
В подкрепа на жалбата до Съда на публичната служба са изложени три основания. Първото е изведено от грешка при прилагане на правото и нарушение на член 11, параграф 2 от приложение VIII към Правилника, както и по същество, от незачитане на придобити права, второто, от нарушение на разумния срок, на принципите на правна сигурност и на защита на оправданите правни очаквания и третото, от нарушение на принципите на равно третиране, на недопускане на дискриминация и на пропорционалност.
С всички посочени основания г‑н Verile всъщност оспорва законосъобразността на прилагането на ОРП от 2011 г. по отношение на подадените след 1 януари 2009 г. заявления за прехвърляне към пенсионната схема на Съюза на пенсионни права, придобити по друга пенсионна схема, с други думи, по отношение на заявления за прехвърляне, подадени дори преди приемането и влизането в сила на ОРП от 2011 г.
Прилагането на ОРП от 2011 г. по отношение на подадените преди влизането им в сила заявления за прехвърляне е предвидено в член 9, трета и четвърта алинея от тях. Член 9, трета алинея, последно изречение от ОРП от 2011 г. гласи, че ОРП от 2004 г. продължават да се прилагат „за преписките на служителите, чиито заявления за прехвърляне по член 11, параграфи 2 и 3 от приложение VIII към Правилника са заведени преди [1 януари 2009 г.]“. Първото изречение от четвърта алинея от същия член гласи, че „[п]редвидените в приложение 1 коефициенти за преобразуване (TrCoeff
x
) се прилагат от 1 януари 2009 г.“. От успоредния прочит на тези две разпоредби следва, че прехвърлянето към пенсионната схема на Съюза на капиталовата стойност на пенсионните права, придобити от заинтересованото лице по друга пенсионна схема, се осъществява, ако заявлението за прехвърляне е подадено след 1 януари 2009 г., в съответствие с разпоредбите на ОРП от 2011 г., а не на тези на ОРП от 2004 г., които продължават да се прилагат за подадените преди тази дата заявления.
По първото основание
За да обоснове прилагането на ОРП от 2011 г. по отношение на прехвърляния на пенсионни права, за които е подадено заявление преди датата на влизането им в сила, както в отговора си на жалбата по административен ред на г‑н Verile, така и в производството пред Съда на публичната служба Комисията се позовава на приемането на Регламент (ЕО, Евратом) № 1324/2008 на Съвета от 18 декември 2008 г. за адаптиране от 1 юли 2008 г. на процента на вноската в пенсионноосигурителната схема за длъжностни лица и други служители на Европейските общности (
ОВ L 345, стр. 17
).
Според член 2 от Регламент № 1324/2008, в сила от 1 януари 2009 г., размерът на лихвения процент от член 4, параграф 1 и член 8 от приложение VIII към Правилника за длъжностните лица и член 40, четвърта алинея и член 110, параграф 3 съответно от Условията за работа на другите служители, за изчисляване на сложната лихва е 3,1 %.
Следователно становището на Комисията, което може да се изведе от отговора ѝ на процесуално организационно действие пред Съда на публичната служба, е, че тъй като коефициентите за преобразуване, предвидени в общите разпоредби за прилагане на член 11, параграф 2 от приложение VIII към Правилника, са „пряка функция“ на предвидения в член 8 от приложение VIII към Правилника лихвен процент, изменението на същия, определено към 1 януари 2009 г. с влизането в сила на Регламент № 1324/2008, „по необходимост“ води на същата дата до изменение на споменатите коефициенти за преобразуване. По този начин на 1 януари 2009 г. предвидените в ОРП от 2004 г. коефициенти за преобразуване станали „неактуални“ и „лишени от правна основа“, и то независимо от каквато и да е формална отмяна на ОРП от 2004 г. (вж. т. 67 от обжалваното съдебно решение).
Г‑н Verile твърди, че тази теза е опорочена от грешка при прилагане на правото, тъй като лихвеният процент, за който се отнася член 2 от Регламент № 1324/2008, не се взима предвид при предвиденото в член 11, параграф 2 от приложение VIII към Правилника прехвърляне на пенсионни права към пенсионната схема на Съюза.
Този довод трябва да се приеме. Наистина член 11, параграф 2 от приложение VIII към Правилника препраща към приетите от всяка институция на Съюза общи разпоредби за прилагане единствено за правилата за преобразуване на прехвърления капитал в допълнителни години осигурителен стаж и изобщо не споменава лихвения процент, за който се отнася Регламент № 1324/2008.
Въпреки че взимането предвид на този лихвен процент за целите на определянето на коефициенти за преобразуване за прилагането на член 11, параграф 2 от приложение VIII към Правилника би могло да изглежда логично, дори необходимо, за да се гарантира актюерският баланс на пенсионната схема на Съюза, това би могло да стане само след изменение от съответната институция на общите разпоредби за прилагане на посочената по-горе разпоредба. Не би могло да се твърди, че при липсата на такова изменение приемането на Регламент № 1324/2008 е достатъчно, за да обезсили действащите вече общи разпоредби за прилагане и да бъде пречка за прилагането им.
Въз основа на тези и на изложените в точки 72—97 от обжалваното съдебно решение съображения, които Общият съд възприема изцяло, следва да се отхвърли резюмираната в точка 145 по-горе теза на Комисията.
Все пак обратно на това, което твърди г‑н Verile, не може да се приеме, че като предвижда в член 9 от ОРП от 2011 г. прилагането им по отношение на заявленията за прехвърляне на пенсионни права, считано от 1 януари 2009 г., Комисията нарушава придобитите права на лицата, които като г‑н Verile, преди приемането на ОРП от 2011 г., са подали такова заявление, въз основа на което още не е направено прехвърляне към пенсионната схема на Съюза на капиталовата стойност на пенсионните им права, придобити по друга пенсионна схема.
Наистина, както беше изложено по-горе при анализа на първото основание на жалбата на Комисията, нито връчването на длъжностното лице или на служителя, подало/подал такова заявление, на предложение за бонус за осигурителен стаж за пенсия, още по-малко само подаването на такова заявление, не променят правното положение на заинтересованото лице и не произвеждат задължителни правни последици. Следователно за длъжностно лице или служител в положението на г‑н Verile не съществуват придобити права, които да могат да бъдат нарушени при прилагането в неговия случай на ОРП от 2011 г.
Следва да се припомни, че законите, внасящи изменения в законодателна разпоредба, се прилагат, ако не е предвидено друго, спрямо бъдещите последици на положения, възникнали при действието на предишния закон. Подходът е различен само при положения, възникнали и окончателно завършени при действието на предишната норма, които създават придобити права. Правото се смята за придобито, когато правопораждащият факт е възникнал преди законодателната промяна. Не такъв обаче е случаят с право, чийто правопораждащ факт не се е осъществил при действието на измененото законодателство (вж. решение Centeno Mediavilla и др./Комисия, т. 94 по-горе,
EU:C:2008:767
, т. 61—63 и цитираната съдебна практика).
В случая обаче, както се установява от точки 39—41 по-горе, заинтересованото лице придобива право да му бъде признат бонус за осигурителен стаж едва след като капиталовата стойност на пенсионните му права, придобити по друга пенсионна схема, бъде прехвърлена към пенсионната схема на Съюза. Следователно, доколкото нито предложение за бонус за осигурителен стаж, предадено на длъжностно лице или служител от неговата институция, след като е подало/подал заявление за прехвърляне към пенсионната схема на Съюза на пенсионните му права, придобити по друга пенсионна схема, нито, a fortiori, само подаването на такова заявление не произвеждат задължителни правни последици, докато поисканото прехвърляне още не е осъществено, в такава хипотеза става въпрос за „положение, което предстои да възникне“, или най-много за „положение, което е възникнало, но не е напълно завършено“ по смисъла на цитираната в точка 152 по-горе съдебна практика. Във всеки случай не може да става въпрос за положение, което е възникнало и напълно завършено при действието на предишната норма (в случая ОРП от 2004 г.), което създава придобити права (вж. в този смисъл решение Centeno Mediavilla и др./Комисия, т. 94 по-горе, т. 62).
От това следва, че прилагането на ОРП от 2011 г. по отношение на прехвърляне на придобитите по друга пенсионна схема пенсионни права, като това на г‑н Verile, поискано преди приемането на ОРП от 2011 г., но осъществено след влизането им в сила, не противоречи на член 11, параграф 2 от приложение VIII към Правилника и не нарушава придобитите права на заинтересованото лице.
От всички тези съображения следва, че първото основание не е обосновано и трябва да се отхвърли.
По второто основание
Второто основание е изведено от нарушаване на разумния срок, на принципа на правна сигурност и на принципа на защита на оправданите правни очаквания.
В подкрепа на това основание г‑н Verile посочва обстоятелството, че първото предложение за бонус за осигурителен стаж, което му било връчено, е оттеглено от Комисията една година след като било прието, което представлявало нарушаване на принципа на разумния срок и на принципа на правна сигурност.
Принципът на правна сигурност намира приложение спрямо положения от вида на разглежданото по настоящото дело само когато нормите на Съюза се отнасят до положения, настъпили преди влизането им в сила — хипотези, чужди на конкретния случай (вж. в този смисъл решение от 11 юли 2007 г. Centeno Mediavilla и др./Комисия, T‑58/05, Сб.,
EU:T:2007:218
, т. 60 и цитираната съдебна практика).
Във връзка с принципа на разумния срок следва да се припомни, че г‑н Verile прави искане за прехвърляне на пенсионните му права, придобити по люксембургската пенсионна схема, на 17 ноември 2009 г., но то в крайна сметка е осъществено на 16 септември 2011 г., когато Комисията получава прехвърления от люксембургската каса капитал. Нищо не дава основание да се смята, че вина за това съществено закъснение (с почти две години) има люксембургската каса, нито самият г‑н Verile.
Въпреки това, дори да се предположи, че закъснението при обработване на заявлението на г‑н Verile представлява нарушение от страна на Комисията на принципа на разумния срок, такова нарушение не е основание за прилагане по отношение на г‑н Verile на ОРП от 2004 г. вместо на ОРП от 2011 г., както той иска по същество. Наистина нищо не дава основание да се приеме, че по-бързо обработване от Комисията на заявлението за прехвърляне на пенсионните права, подадено от г‑н Verile, би довело до прилагане в неговия случай на ОРП от 2004 г. след прехвърлянето към пенсионната схема на Съюза на капиталовата стойност на пенсионните му права, придобити по люксембургската пенсионна схема.
Напротив, както се установява от приложеното към преписката по делото пред Съда на публичната служба копие от записка, разпространена на 17 септември 2010 г. и адресирана до всички членове на персонала на Комисията на интранет сайта, Комисията обръща внимание на всички заинтересовани лица относно факта, че новите общи разпоредби за прилагане на член 11, параграф 2 от приложение VIII към Правилника, които трябвало да бъдат приети, щели да се прилагат по отношение на всички заявления за прехвърляне на пенсионни права, подадени след 1 януари 2009 г. Тя указва също на заинтересованите лица, че в новите общи разпоредби за прилагане ще се вземе предвид именно предвиденият в Регламент № 1324/2008 лихвен процент.
От същата записка се установява, че твърде голям брой, повече от 10000, заявления за прехвърляне на пенсионни права са заведени от Комисията през месеците преди разпространяването на тази записка, с което може да се обясни времето между подаването на заявлението за прехвърляне на г‑н Verile (17 ноември 2009 г.) и връчването на първото предложение за бонус за осигурителен стаж (5 май 2010 г.).
При тези условия следва да се приеме, че по-бързо обработване на заявлението на г‑н Verile и на около 10000 други заявления, подадени през един и същ период, най-много би накарало Комисията да установи необходимостта да измени общите разпоредби за прилагане на член 11, параграф 2 от приложение VIII към Правилника, за да се съобрази с приемането на Регламент № 1324/2008 и затова да разпространи посочената по-горе в точка 161 записка на по-ранна дата и евентуално да приеме новите общи разпоредби за прилагане на по-ранна дата. То обаче не би довело до приемане по отношение на г‑н Verile на решение за признаване на бонус за осигурителен стаж за пенсия, в което в неговия случай да бъдат приложени ОРП от 2004 г.
При това положение, ако се предположи, че твърдението за нарушение на принципа на разумния срок е доказано, то няма значение за жалбата на г‑н Verile.
Накрая, когато става въпрос за твърдението за нарушение на принципа на защита на оправданите правни очаквания, следва да се припомни, че право да иска защита на оправданите правни очаквания има всяко лице, намиращо се в положение, от което следва, че администрацията на Съюза е създала у него основателни очаквания, като му е дала конкретни уверения под формата на конкретни, безусловни и еднозначни сведения от оправомощени и достоверни източници. Напротив, никой не може да се позове на нарушаване на този принцип при липсата на конкретни уверения, дадени му от администрацията (вж. решение Centeno Mediavilla др./Комисия, т. 158 по-горе,
EU:C:2008:767
, т. 96 и 97 и цитираната съдебна практика).
Г‑н Verile твърди, че в първото предложение, което му е било предадено, се посочва, че ако трябва да бъдат внесени изменения в реда за изпълнение на член 11 от приложение VIII към Правилника, „[броят години осигурителен стаж], признат след прехвърлянето, няма[ло] да бъде намален (т. 88 от жалбата до Съда на публичната служба).
Освен фактът, че това първо предложение е оттеглено, преди да бъде осъществено прехвърлянето и в правното положение на г‑н Verile да настъпи някаква промяна, следва да се отбележи, че посоченото от г‑н Verile изречение не би могло да се разбира в смисъл, че Комисията се ангажира да приложи по отношение на прехвърлянето на пенсионните права на г‑н Verile ОРП от 2004 г. То означава просто, че след осъществяване на прехвърлянето последващо изменение на общите разпоредби за прилагане на член 11, параграф 2 от приложение VIII към Правилника няма да има никакви последици за броя години осигурителен стаж, признати на заинтересованото лице след прехвърлянето.
При излагане на настоящото основание на жалбата г‑н Verile посочва също уверенията, които били дадени на друго длъжностно лице, което също било подало заявление за прехвърляне на пенсионните си права през същия период като него, че новите общи разпоредби за прилагане по никакъв начин няма да се отразят на положението му.
В посочената по-горе в точка 161 записка се споменава освен това „едно неудачно съобщение […] през м. май 2010 г.“. Това съобщение също е представено от Комисията на Съда на публичната служба по негово искане. То е от 5 май 2010 г. и в него именно се посочва, че „актуализираните [общи разпоредби за прилагане] ще влязат в сила на първия ден от месеца, следващ датата на публикуването им в Административни известия“ и „[т]е ще бъдат приложими единствено по отношение на новите заявления за прехвърляне, заведени […] считано от тази дата“.
Дори да се приеме, че тези указания са конкретни уверения, които могат да създадат у адресатите оправдани правни очаквания, следва да се изключи възможността г‑н Verile да се позове на тях, за да оспори законосъобразността на член 9 от ОРП от 2011 г., в който е предвидено тяхното прилагане в неговия случай. Наистина частноправните субекти не могат да се позовават на принципа за защита на оправданите правни очаквания, за да оспорят прилагането на новоприета нормативна разпоредба, особено в област като разглежданата в настоящия случай, в която законодателят разполага с широко право на преценка (вж. в този смисъл решение Centeno Mediavilla и др./Комисия, т. 94 по-горе,
EU:C:2008:767
, т. 91 и цитираната съдебна практика).
От това следва, че второто основание също трябва да се отхвърли.
По третото основание
В подкрепа на третото основание, изведено от нарушение на принципите на равно третиране, на недопускане на дискриминация и на пропорционалност, пред Съда на публичната служба г‑н Verile посочва, че за определяне на приложимите общи разпоредби за прилагане трябвало да се вземе предвид само датата на подаване на заявлението за прехвърляне на пенсионните му права. Ако не бъдела взета предвид тази дата като обективен елемент, съдбата на заявление за прехвърляне и приложимите параметри щели да зависят от по-голямата или по-малка бързина, с която националните органи и съответната институция на Съюза щели да обработят това заявление.
В рамките на процесуално-организационно действие, за което е взел решение Съдът на публичната служба, на г‑н Verile е поставен въпрос относно категорията длъжностни лица, спрямо които той счита, че е жертва на дискриминация, както твърди в третото си основание.
Той отговаря, че счита, че е дискриминиран спрямо длъжностните лица и служителите, подали заявление за прехвърляне на пенсионните си права през същия период, през който и той подал заявлението си за прехвърляне, и за които, поради по-голямата бързина, с която техният национален пенсионен орган обработил заявлението им, прехвърлянето към пенсионната схема на Съюза на капиталовата стойност на пенсионните им права, придобити по националната схема, вече е било осъществено „в момента, в който Комисията взима решение да блокира всички процедури за прехвърляне“.
Наистина пред Съда на публичната служба Комисията потвърждава, че за по-малко от 300 заявления за прехвърляне на пенсионни права, подадени след 1 януари 2009 г., капиталовата стойност вече е била внесена от съответната национална каса и решението за признаване на бонус за осигурителен стаж вече е било прието въз основа на ОРП от 2004 г., когато тя си дава сметка за необходимостта да приложи по отношение на такива заявления коефициенти за преобразуване, съобразени с лихвения процент, предвиден в Регламент № 1324/2008. Затова тя приема, че тези решения са окончателни и не могат да бъдат отменени.
Във връзка с това следва да се припомни, че нарушение на принципа на равно третиране, приложим в правото на публичната служба на Съюза, е налице, когато две категории лица, чието фактическо и правно положение не се различават съществено, са третирани различно и когато такова различно третиране не е обективно обосновано. При приемането на норми, приложими именно в областта на публичната служба, законодателят на Съюза е длъжен да спазва общия принцип на равно третиране (вж. решение Centeno Mediavilla и др./Комисия, т. 94 по-горе,
EU:C:2008:767
, т. 76 и 78 и цитираната съдебна практика).
В случая обаче се налага да се отбележи, че с приемането на член 9, трета и четвърта алинея от ОРП от 2011 г., в резултат на които се получава разлика в третирането на длъжностните лица, за които прехвърлянето към пенсионната схема на Съюза на капиталовата стойност на пенсионните права, придобити по друга пенсионна схема, е осъществено съответно преди и след влизането в сила на ОРП от 2011 г., Комисията не е нарушила този принцип, тъй като различното третиране засяга длъжностни лица, които не са от една и съща категория (вж. в този смисъл решение Centeno Mediavilla и др./Комисия, т. 94 по-горе,
EU:C:2008:767
, т. 79—81).
Наистина, г‑н Verile и другите длъжностни лица, за които прехвърлянето към пенсионната схема на Съюза на капиталовата стойност на пенсионните права, придобити по друга пенсионна схема, не е осъществено към момента на влизането в сила на ОРП от 2011 г., не са в същото правно положение като длъжностните лица, чиито пенсионни права, придобити преди постъпването им на служба, преди тази дата вече са били прехвърлени под формата на капиталова стойност към пенсионната схема на Съюза и по отношение на които е било взето решение за признаване на бонус за осигурителен стаж за пенсия. Първите все още са имали пенсионни права по друга пенсионна схема, докато за втората категория вече е било осъществено прехвърлянето на капитала, довело до погасяване на тези права и до съответно признаване на бонус за осигурителен стаж по пенсионната схема на Съюза.
Впрочем такава разлика в третирането се основава на обективен и независещ от волята на Комисията елемент, а именно бързината с която съответната външна пенсионна схема обработва заявлението за прехвърляне на капитала на заинтересованото лице.
Колкото до принципа на пропорционалност, достатъчно е да се отбележи, че той няма никаква връзка с доводите, обобщени по-горе в точка 172. Тъй като г‑н Verile не излага никакъв друг довод, не може да се приеме, че в случая този принцип е нарушен.
От това следва, че третото основание на жалбата до Съда на публичната служба също следва да се отхвърли, както и жалбата, подадена от г‑н Verile, в нейната цялост.
По съдебните разноски
Съгласно член 211, параграф 2 от Процедурния правилник на Общия съд, когато жалбата е основателна и Общият съд реши спора, той се произнася по съдебните разноски.
Съгласно член 134, параграф 1 от същия правилник, приложим в производството по жалба по силата на член 211, параграф 1 от него, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
По силата на член 211, параграф 3 от същия правилник обаче в производствата по жалби, подадени от институции, направените от тях разходи остават за тяхна сметка.
Тъй като в случая Общият съд приема, че жалбата на Комисията е основателна и жалбата до Съда на публичната служба трябва да се отхвърли, въз основа на посочените по-горе разпоредби следва всяка страна да бъде осъдена да понесе собствените си разноски.

По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (състав по жалбите)
реши:

1)
Отменя решението на Съда на публичната служба на Европейския съюз (пленум) от 11 декември 2013 г., Verile и Gjergji/Комисия (F‑130/11).

2)
Отхвърля жалбата, подадена от г‑н Marco Verile и от г‑жа Anduela Gjergji до Съда на публичната служба по дело F‑130/11.

3)
Осъжда г‑н Verile и г‑жа Gjergji, от една страна, и Европейската комисия, от друга страна, да понесат собствените си разноски.

Jaeger
Kanninen
Gratsias
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 13 октомври 2015 година.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: френски.