CELEX: 62012CJ0322
Četvrta direktiva 78/660/EEZ
Članak 2. stavak 3.
Načelo istinitog i poštenog prikaza
Članak 2. stavak 5.
Obveza izuzeća od primjene
Članak 32.
Metoda za procjenu po izvornom nabavnom trošku
Nabavna cijena koja je vidno manja od stvarne vrijednosti

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje načela istinitog i poštenog prikaza aktive i pasive društva, njegovog financijskog stanja te dobiti ili gubitka, koje se nalazi u članku 2. stavcima 3. do 5. Četvrte direktive Vijeća 78/660/EEZ od 25. srpnja 1978., zasnovane na članku [44. stavku 2. točki (g) UEZ‑a] o godišnjim financijskim izvještajima za određene vrste trgovačkih društava (
SL L 222, str. 11
., u daljnjem tekstu: Četvrta direktiva) (SL, posebno izdanje a hrvatskom jeziku, svezak 1., poglavlje 17., str. 16.).
Zahtjev je upućen u okviru spora između Belgije i GIMLE SA (u daljnjem tekstu: GIMLE) vezano za računovodstveni tretman stjecanja dionica koje su preprodane mjesec dana nakon njihovog stjecanja po cijeni 3400 puta većoj od njihove nabavne cijene.
Pravni okvir
Pravo Unije
Članak 2. stavci 3. do 5. Četvrte direktive propisuje:
„3.   Godišnji financijski izvještaji daju istinit i pošten prikaz aktive i pasive društva, njegovo financijsko stanje, te dobit ili gubitak.
4.   Tamo gdje primjena odredbi ove direktive ne bi bila dostatna za dobivanje istinitog i poštenog prikaza u okviru značenja stavka 3., moraju se dostaviti dodatne informacije.
5.   Tamo gdje, u iznimnim slučajevima, neka odredba ove direktive nije spojiva s obvezom propisanom u stavku 3., od te se odredbe mora odstupiti kako bi se pribavilo istinit i točan prikaz u okviru značenja stavka 3. Svako takvo odstupanje mora biti objavljeno u bilješkama uz financijski izvještaj zajedno s objašnjenjem razloga za to i izjavom o njenom učinku na aktivu, pasivu, financijsku poziciju te dobit ili gubitak. Države članice mogu definirati odnosne iznimne slučajeve i propisati posebna, odgovarajuća pravila.”
Članak 31. stavak 1. točka (c) ove direktive propisuje:
„Države članice osiguravaju da stavke iskazane u godišnjim financijskim izvještajima budu procijenjene u skladu sa sljedećim općim načelima:
[...]
c)
procjena treba biti izvršena na razumnoj osnovi, a posebno:
aa)
može se uključiti samo dobit koja se ostvari s datumom bilance;
[...]”
Članak 32. navedene direktive propisuje:
„Stavke iskazane u godišnjim financijskim izvještajima procjenjuju se u skladu s člancima 34. do 42. koji se temelje na načelu nabavne cijene ili troška proizvodnje.”
Belgijsko pravo
Sud koji je uputio zahtjev smatra da članak 3. prvi podstavak, članci 4. i 16. prvi podstavak Arrêté royal od 8. listopada 1976., vezano za godišnje financijske izvještaje poduzetnika u verziji koja je primjenjiva u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Arrêté royal), predstavljaju prenošenje u unutarnje pravo članka 2. stavaka 3. do 5. Četvrte direktive.
Na temelju članka 3. prvi podstavak Arrêté royala, godišnji financijski izvještaji trebaju istinito i točno odražavati stanje aktive i pasive, financijsko stanje te dobit ili gubitak poduzetnika.
Članak 4. Arrêté royala propisuje da se godišnji financijski izvještaji sastavljaju u skladu s odredbama tog Arrêté royala i da se, u slučaju da primjena tih odredaba ne bi bila dovoljna za ispunjavanje uvjeta iz članka 3. navedenog Arrêté royala, u bilješkama uz godišnje financijske izvještaje moraju dostaviti dodatne informacije.
Sukladno članku 16. prvom podstavku navedenog Arrêté royala, u iznimnom slučaju kad primjena pravila procjene predviđenih u poglavlju u kojem je taj članak ne bi bila u skladu člankom 3. Arrêté royala, treba izuzeti od primjene ta pravila procjene i primijeniti članak 3.
Članak 20. Arrêté royala predviđa, ne dovodeći u pitanje primjenu članaka 16., 27., 27. točke (a) i 34. Arrêté royala, da se imovina procjenjuje po njezinoj nabavnoj vrijednosti i da se u bilanci iskazuje u toj istoj vrijednosti, umanjeno za amortizacije i smanjenja tih vrijednosti, te da kao nabavnu vrijednost treba smatrati ili nabavnu cijenu definiranu u članku 21. ili trošak proizvodnje definiran u članku 22. ili vrijednost prilikom prijenosa koja je definirana člankom 23. navedenog Arrêté royala.
Glavni postupak i prethodno pitanje
Činjenice koje proizlaze iz zahtjeva za prethodnu odluku mogu se sažeti na sljedeći način.
GIMLE, dioničko društvo osnovano u skladu s belgijskim pravom, osnovali su 26. studenoga 1998. A. Sjöwall i B. Larsson, švedski državljani i rezidenti Ujedinjene Kraljevine. Predmet poslovanja GIMLE‑a je stjecanje udjela u svim vrstama društava i upravljanje istima.
Dana 27. studenoga 1998. GIMLE je kupio 50 dionica TV‑Shop Europe AB, društva koje je osnovano u skladu sa švedskim pravom, čiji je A. Sjöwall također bio osnivač, za iznos od 5000 švedskih kruna (SEK), odnosno 100 SEK po dionici. Dana 4. siječnja 1999., znači 38 dana nakon njihove kupnje, GIMLE je te dionice prodao Electronic Retailing AB‑u, društvu osnovanom u skladu sa švedskim pravom, za cijenu od 17.000.000 SEK, dakle 340.000 SEK po dionici. Nakon ove prodaje, GIMLE je prikazao kapitalnu dobit od 74.776.696 belgijskih franaka (BEF) (1.853.668 eura), što je odgovaralo razlici između prodajne cijene i nabavne cijene navedenih dionica.
Međutim, u poreznom smislu ova vrsta kapitalne dobiti koja je ostvarena kao rezultat prodaje dionica u Belgiji predstavlja iznimku, tako da GIMLE nije prijavio tu kapitalnu dobit kao oporezivi prihod u svojoj poreznoj prijavi za društvo za fiskalnu godinu 2000. (prihod u 1999. godini).
Rješenjem o ispravku od 19. studenoga 2002. porezna je uprava ipak procijenila da je GIMLE ostvario oporezive prihode na temelju kapitalne dobiti koja je ostvarena povodom kupnje predmetnih dionica u glavnom postupku, dakle „po izlasku novčanih sredstava zamijenjenih dionicama čija je stvarna vrijednost veća od cijene koja je plaćena”. Time je porezna uprava pretpostavila da stvarna vrijednost dionica, u trenutku njihova stjecanja 27. studenoga 1998., nije odgovarala njihovoj nabavnoj cijeni (100 SEK po dionici), nego upravo njihovoj preprodanoj cijeni od 4. siječnja 1999. (340.000 SEK po dionici). Posljedično je porezna uprava podvrgnula kapitalnu dobit u iznosu od 74.776.696 BEF (1.853668 eura) porezu na dobit.
Tribunal de première instance de Bruxelles je ocijenio da je GIMLE‑ova tužba protiv odluke od 18. srpnja 2003. kojom je porezna uprava odbacila njegov prigovor dopuštena i osnovana. Posljedično, taj je sud naredio da se iznos spornog poreza smanji i osudio je Belgiju na povrat svih iznosa koje je neosnovano naplatila, zajedno sa zateznim kamatama.
Žalba koju je Belgija podnijela Cour d’appel de Bruxelles protiv prvostupanjske presude bila je odbijena. Cour d’appel de Bruxelles nije preispitivao valjanost procjene činjenica koju je izvršila Belgija, prema kojoj je nabavna cijena predmetnih dionica u glavnom postupku bila očigledno manja od njihove stvarne vrijednosti, koja je odgovarala prodajnoj cijeni 38 dana kasnije. Međutim, navedeni je sud smatrao da ta procjena nije bila od važnosti, s obzirom na to da je na temelju članka 3. prvog podstavka, članaka 4. i 16. prvog podstavka Arrêté royala GIMLE imao obvezu računovodstveno prikazati svoje dionice ne prema njihovoj stvarnoj vrijednosti, nego prema njihovom izvornom nabavnom trošku. Posebno, isti je sud konstatirao da članak 16. navedenog Arrêté royala ne obvezuje da se izvorni nabavni trošak zamijeni stvarnom vrijednošću, osim u okolnostima koje bi se smatrale „iznimnima”, i da članak 4. drugi podstavak Arrêté royala dopušta poduzetniku da prikaže istinito i točno stanje aktive i pasive na način da u bilješkama uz godišnje financijske izvještaje navede „dodatne informacije”, a da se ipak ne izuzme od primjene jednoobrazno pravilo o procjeni na temelju izvornog nabavnog troška. Posljedično, Cour d’appel de Bruxelles potvrdio je prvostupanjsku presudu presudivši da je Belgija pogrešno uzela u obzir kapitalnu dobit od 74.776.696 BEF za izračun poreza koji je GIMLE dugovao.
Belgija je uložila žalbu Cour de cassation protiv presude Cour d’appel de Bruxelles, ističući da članak 3. prvi podstavak i članci 4. i 16. prvi podstavak Arrêté royala ne predviđaju samo obvezu da se dostave dodatne informacije u bilješkama uz godišnje financijske izvještaje, nego nameću izuzeće od primjene načela knjiženja imovine po nabavnoj cijeni, s obzirom na to da, kao u glavnoj stvari, cijena koja je plaćena očigledno ne odgovara stvarnoj vrijednosti dobara o kojima je riječ, dajući pritom pogrešan prikaz aktive i pasive društva, njegovog financijskog stanja kao i rezultata poslovanja.
S obzirom na to da žalba Belgije zahtijeva tumačenje članka 2. stavaka 3. do 5. Četvrte direktive, Cour de cassation je odlučio zastati s postupkom i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li se članak 2. stavci 3. do 5. Četvrte direktive [...] tumačiti na način da ne propisuje samo dostavu dodatnih informacija u bilješkama uz godišnje financijske izvještaje, nego da propisuje, kada nabavna cijena očigledno ne odgovara stvarnoj vrijednosti dobara o kojima se radi, dajući tako pogrešan prikaz aktive i pasive, financijskog stanja kao i rezultata poslovanja društva, izuzeće od primjene načela knjiženja imovine po njezinoj nabavnoj cijeni i knjiženje imovine odmah po njezinoj preprodajnoj cijeni, ako se navedena preprodajna cijena pokaže kao njezina stvarna vrijednost?”
O prethodnom pitanju
Očitovanja podnesena Sudu
GIMLE, belgijska vlada i njemačka vlada kao i Europska komisija podnijeli su pisana očitovanja sudu. GIMLE, njemačka vlada i Europska komisija procjenjuju da treba negativno odgovoriti na postavljeno pitanje. Samo je belgijska vlada zauzela drugačiji stav.
GIMLE i njemačka vlada naglašavaju da se metoda za procjenu navedena u članku 32. Četvrte direktive temelji na izvornom nabavnom trošku imovine, predstavljenom nabavnom cijenom ili troškom proizvodnje navedene. Dodaju da se ova metoda ne može izuzeti od primjene osim u ograničenim slučajevima iz članka 33. te direktive.
Komisija, referirajući se na presudu Tomberger od 27. lipnja 1996., (C‑234/94,
Recueil
, str. I‑3133., točka 17.) i presudu DE + ES Bauunternehmung od 14. rujna 1999. (C‑275/97,
Recueil,
str. I‑5331., točka 26.), podsjeća da načelo istinitog i poštenog prikaza iz članka 2. stavka 3. Četvrte direktive predstavlja njezin glavni cilj. Zainteresirani u postupku koji su podnijeli očitovanja Sudu ipak se ne slažu kada je riječ o dosegu članka 2. stavka 5. te direktive, koji predviđa obvezu izuzimanja od primjene odredbe direktive ako se, u iznimnim slučajevima, njezina primjena pokaže suprotna načelu istinitog i poštenog prikaza.
GIMLE, njemačka vlada i Komisija ističu da kupnja imovine po cijeni manjoj od njezine stvarne vrijednosti ne predstavlja „izniman slučaj”, u smislu članka 2. stavka 5. Četvrte direktive koji opravdava izuzeće od primjene načela procjene na temelju izvornog nabavnog troška koji je propisan u članku 32. te direktive. U tom smislu, GIMLE ističe da izbor zakonodavca Unije u korist metode koja se temelji na izvornom nabavnom trošku podrazumijeva da računovodstvo poduzetnika predstavlja vrednovanja koja rijetko odgovaraju stvarnoj vrijednosti imovine. Njemačka vlada dodaje da ova metoda neizbježno vodi do pojave ponekad značajnih skrivenih rezervi, kad je nabavna cijena manja od stvarne vrijednosti imovine, ali da su takve skrivene rezerve u skladu s načelom procjene na razumnoj osnovi predviđenom u članku 31. stavku 1. točki (c) navedene direktive.
Belgijska vlada nasuprot tome procjenjuje da pojam „iznimni slučaj”, predviđen u članku 2. stavku 5. Četvrte direktive pokriva situaciju u kojoj je nabavna cijena imovine, kao u glavnom postupku, očigledno manja od njezine stvarne vrijednosti, jer bi uporaba nabavne cijene dala pogrešan prikaz financijskog stanja poduzetnika. U tom pogledu, belgijska se vlada putem analogije referira na točku 32. gore navedene presude DE + ES Bauunternehmung, u kojoj je sud presudio da su „iznimni slučajevi”, predviđeni člankom 31. stavkom 2. Četvrte direktive, oni u kojima zasebna procjena ne bi dala najistinitiji i najpošteniji mogući prikaz stvarnog financijskog stanja poduzetnika o kojem se radi.
Ocjena Suda
Sud koji je uputio zahtjev u biti pita nameće li načelo istinitog i poštenog prikaza, navedeno u članku 2. stavcima 3. do 5. Četvrte direktive, obvezu izuzeća od primjene načela da se imovina procjenjuje na temelju njezine nabavne cijene ili troška proizvodnje, kako je propisano u članku 32. navedene direktive, u korist procjene na temelju stvarne vrijednosti imovine, kada je nabavna cijena ili trošak proizvodnje navedene imovine očigledno manji od njezine stvarne vrijednosti.
Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da se glavni postupak odnosi na računovodstveni tretman kupnje dionica koje su preprodane, mjesec dana nakon kupnje, po cijeni koja je 3400 puta veća od njihove nabavne cijene.
Iz zahtjeva također proizlazi da je temelj glavnog spora porezne prirode, u mjeri u kojoj bi knjiženje dionica po njihovoj stvarnoj vrijednosti u trenutku njihove kupnje dopuštalo belgijskim nadležnim tijelima oporezovati predmetno društvo na temelju kapitalne dobiti koja je nastala na temelju razlike između stvarne vrijednosti tih dionica i njihove nabavne cijene.
U tom pogledu Sud je već imao priliku precizirati da Četvrta direktiva nema za cilj odrediti uvjete na kojima se mogu ili moraju zasnivati godišnji financijski izvještaji društava za utvrđivanje osnovice i visine poreza od strane poreznih tijela država članica, poput poreza na dobit u glavnom postupku. S druge strane, nije ni isključeno da države članice mogu koristiti godišnje financijske izvještaje u porezne svrhe kao referentnu osnovicu (presuda od 7. siječnja 2003., BIAO, C‑306/99,
Recueil
, str. I‑1., točka 70.) te nijedna odredba Četvrte direktive ne zabranjuje državama članicama da na poreznom planu isprave učinke računovodstvenih pravila iz ove direktive, u svrhu određivanja oporezivog iznosa dobiti koji bi bio bliži ekonomskoj stvarnosti.
Potrebno je podsjetiti da Četvrta direktiva nastoji osigurati usklađivanje između nacionalnih odredbi koje se odnose na strukturu i sadržaj godišnjih financijskih izvještaja i godišnjih izviješća kao i metodu procjene u odnosu na zaštitu članova društva i trećih osoba. U tu svrhu, sukladno njezinoj trećoj uvodnoj izjavi, direktiva ima za cilj samo propisivanje minimalnih uvjeta u odnosu na financijske informacije koje se imaju učiniti dostupnima javnosti (presuda BIAO, gore navedena, točka 69.).
Četvrta direktiva temelji ovo usklađivanje sadržaja godišnjih financijskih izvještaja na načelu „istinitog i poštenog prikaza”, čije je poštivanje glavni cilj direktive (gore navedene presude Tomberger, točka 17., DE + ES Bauunternehmung, točka 26., i BIAO, točka 72.). Prema ovom načelu, koje se nalazi u članku 2. stavcima 3. do 5. ove direktive, godišnji financijski izvještaji trebaju davati istinit i pošten prikaz aktive i pasive, financijskog stanja i dobiti i gubitka društva.
Članak 2. stavak 3. do 5. Četvrte direktive koji propisuje načelo istinitog i poštenog prikaza nalazi se u odjeljku 1. ove direktive naslovljen „Opće odredbe”. Odjeljak 7. navedene direktive, naslovljen „Pravila procjene” određuje pravila procjene stavki iskazanih u godišnjim financijskim izvještajima, među kojima se nalaze opća načela navedena u članku 31. iste direktive.
Sud je već imao priliku naglasiti da se primjena načela istinitog i poštenog prikaza treba voditi u mjeri u kojoj je to moguće, općim načelima iz članka 31. Četvrte direktive, u kojima načelo procjene na razumnoj osnovi, navedeno u članku 31. stavku 1. točki (c), ima posebnu važnost (presuda Tomberger, gore navedena, točka 18.).
Na temelju odredaba članka 31. stavka 1. točke (c) Četvrte direktive, koje propisuju načelo procjene na razumnoj osnovi, uzimanje u obzir ukupnosti elemenata – ostvarene dobiti, rashoda, prihoda, obveza i gubitaka ‐ koji su realno povezani s predmetnom financijskom godinom, osigurava poštivanje načela istinitog i poštenog prikaza (gore navedene presude Tomberger, točka 22. i BIAO, točka 123). Posebno, navedeni stavak 1. točka (c) podtočka aa. određuje da može biti upisana samo dobit ostvarena do dana zaključenja bilance.
Načelo istinitog i poštenog prikaza mora se također razumjeti u svjetlu načela koje je navedeno u članku 32. Četvrte direktive, uslijed čega se procjena stavki iskazanih u godišnjim financijskim izvještajima temelji na nabavnoj cijeni ili trošku proizvodnje imovine.
Zbog te odredbe istinit i pošten prikaz koji trebaju davati godišnji financijski izvještaji društva ne temelji se na procjeni imovine na osnovi njezine stvarne vrijednosti nego na osnovi izvornog nabavnog troška.
Točno je da članak 2. stavak 5. Četvrte direktive predviđa da se u iznimnim slučajevima, ukoliko primjena neke odredbe ove direktive nije u skladu s obvezom propisanom u članku 2. stavku 3., od predmetne odredbe mora odstupiti kako bi se pribavio istinit i točan prikaz u okviru značenja navedenog stavka 3.
Zbog članka 2. stavka 5. navedene direktive je dakle zamislivo da se može izuzeti od primjene, u iznimnim slučajevima, članak 32. navedene direktive koji propisuje procjenu dionica na temelju nabavne cijene ili troška proizvodnje, kada bi primjena ove metode dovela do pogrešne slike aktive i pasive, financijskog stanja te dobiti ili gubitka društva.
Međutim, potrebno je konstatirati da, kako ističu GIMLE, njemačka vlada i Komisija, podcjenjivanje imovine u poslovnim knjigama društava ne bi trebalo, samo po sebi, predstavljati „izniman slučaj”, u smislu članka 2. stavka 5. Četvrte direktive.
Naime, mogućnost da je određena imovina podcijenjena u poslovnim knjigama društava je, u slučaju kad je njezina nabavna vrijednost manja od njezine stvarne vrijednosti, samo nužna posljedica izbora učinjenog od strane zakonodavca Unije, u članku 32. Četvrte direktive, u korist metode za procjenu zasnovane ne na stvarnoj vrijednosti imovine nego na izvornom nabavnom trošku iste.
Osim toga, kako naglašava njemačka vlada, podcjenjivanje određene imovine kao što su dionice, u poslovnim knjigama društva, zbog njihove procjene na temelju nabavne cijene ili troška proizvodnje, u skladu je s načelom procjene na razumnoj osnovi navedenim u članku 31. stavku 1. točki (c) Četvrte direktive. Naime, procjena takve imovine na temelju njezine stvarne vrijednosti dovest će do pojave kapitalne dobiti u poslovnim knjigama društva, koja odgovara razlici između stvarne vrijednosti i nabavne vrijednosti te imovine, suprotno članku 31. stavku 1. pod (c) podtočki aa. navedene direktive, prema kojem može biti upisana samo dobit ostvarena do dana zaključenja bilance.
Štoviše, Komisija ispravno navodi da Belgija u trenutku predmetnih transakcija u glavnom postupku nije usvojila fakultativne odredbe na temelju članka 2. stavka 5. ili 33. Četvrte direktive. Komisija također s pravom ističe da društvo koje je sigurno da će ostvariti važnu dobit zbog poduzetih poslova vezanih za buduću preprodaju imovine mora, u skladu s člankom 2. stavkom 4. ove direktive, dostaviti dodatne informacije o navedenom.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da načelo istinitog i poštenog prikaza navedeno u članku 2. stavcima 3. do 5. Četvrte direktive ne dopušta izuzimanje od primjene načela procjene imovine na temelju njezine nabavne cijene ili troška proizvodnje, koje je propisano u članku 32. navedene direktive, u korist procjene na temelju njezine stvarne vrijednosti, kada je nabavna cijena ili trošak proizvodnje navedene imovine očigledno manji od njezine stvarne vrijednosti.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (deseto vijeće) odlučuje:

Načelo istinitog i poštenog prikaza navedeno u članku 2. stavcima 3. do 5. Četvrte direktive 78/660/EEZ Vijeća od 25. srpnja 1978. zasnovano na članku [44. stavku 2. točki (g) UEZ‑a] o godišnjim financijskim izvještajima za određene vrste trgovačkih društava ne dopušta izuzeće od primjene načela procjene imovine na temelju njezine nabavne cijene ili troška proizvodnje, koje je propisano u članku 32. navedene direktive, u korist procjene na temelju njezine stvarne vrijednosti kada je nabavna cijena ili trošak proizvodnje navedene imovine očigledno manji od njezine stvarne vrijednosti.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: francuski.