CELEX: 62010CJ0087
Pristojnost, priznavanje in izvrševanje sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah
Uredba (ES) št. 44/2001
Posebne pristojnosti
Člen 5, točka 1(b), prva alinea
Sodišče kraja izpolnitve pogodbene obveznosti, ki je podlaga za zahtevek
Prodaja blaga
Kraj dobave
Pogodba, ki vsebuje klavzulo ‚Dobava: franko tovarna‘

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 5, točka 1(b), prva alinea, Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001
z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 2001,
L 12, str. 1, v nadaljevanju: Uredba).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbama Electrosteel Europe SA (v nadaljevanju: Electrosteel) s sedežem v Arlesu
(Francija) in Edil Centro SpA (v nadaljevanju: Edil Centro) s sedežem v Piovenu Rocchettu (Italija) glede izpolnitve pogodbe
o prodaji blaga.

Pravni okvir
Člen 2(1) Uredbe, ki je del poglavja II, oddelek 1 z naslovom „Splošne določbe“, določa:
„Ob upoštevanju določb te uredbe so osebe s stalnim prebivališčem v državi članici ne glede na njihovo državljanstvo tožene
pred sodišči te države članice.“
Člen 3(1) Uredbe, ki je v istem oddelku 1, določa:
„Osebe s stalnim prebivališčem v državi članici so lahko tožene pred sodišči druge države članice samo na podlagi pravil,
opredeljenih v oddelkih od 2 do 7 tega poglavja.“
Člen 5 Uredbe, ki je v njenem poglavju II, oddelek 2 z naslovom „Posebna pristojnost“, določa:
„Oseba s stalnim prebivališčem v državi članici je lahko tožena v drugi državi članici:
1.       (a) v zadevah v zvezi s pogodbenimi razmerji pred sodiščem v kraju izpolnitve zadevne obveznosti;
(b) za namene te določbe in razen, če ni drugače dogovorjeno, je kraj izpolnitve zadevne obveznosti:
–        v primeru prodaje blaga kraj v državi članici, kamor je bilo v skladu s pogodbo blago dostavljeno ali bi moralo biti dostavljeno,
–        v primeru opravljanja storitev kraj v državi članici, kjer so bile v skladu s pogodbo storitve opravljene ali bi morale biti
opravljene;
(c) če se ne uporabi pododstavek (b), potem se uporabi pododstavek (a);
[…]“
Člen 23(1) Uredbe, ki je del navedenega poglavja II, oddelek 7 z naslovom „Dogovor o pristojnosti“, določa:
„Če so se stranke, od katerih ima vsaj ena svoje stalno prebivališče v državi članici, dogovorile, da mora biti za spore,
ki so ali ki bodo mogoče nastali v zvezi z določenim pravnim razmerjem, pristojno določeno sodišče ali sodišča določene države
članice, je pristojno to sodišče oz. so pristojna sodišča te države članice. Ta pristojnost je izključna, razen če se stranke
niso dogovorile drugače. Dogovor o pristojnosti mora biti sklenjen:
(a)       v pisni obliki ali potrjen v pisni obliki; ali
(b)       v obliki, ki je v skladu s prakso, ki je ustaljena med strankama; ali
(c)       v mednarodni trgovini v skladu z mednarodnimi trgovskimi običaji, ki so znani strankam ali bi jim morali biti znani in ki
so splošno priznani v mednarodni trgovini in redno upoštevani s strani strank pogodb istega tipa v okviru zadevne panoge.“
Člen 60(1) Uredbe, ki je del poglavja V z naslovom „Splošne določbe“, določa:
1. Za namene te uredbe ima gospodarska družba ali druga pravna oseba ali združenje fizičnih ali pravnih oseb stalno prebivališče
v kraju, kjer ima:
(a)       statutarni sedež; ali
(b)       glavno upravo; ali
(c)       glavno poslovno enoto.“

Dejansko stanje v sporu o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
Iz spisa, ki je bil predložen Sodišču, je razvidno, da sta družbi Edil Centro, ki je prodajalec, in Electrosteel, ki je kupec,
sklenili pogodbo o prodaji blaga. Zaradi spora glede izpolnitve te pogodbe je prodajalec na Tribunale ordinario di Vicenza
vložil predlog, naj se kupcu naloži, da mu plača 36.588,26 EUR iz naslova kupnine za prejeto blago.
Kupec se je v ugovoru najprej na podlagi določb Uredbe skliceval na nepristojnost italijanskega sodišča, ki mu je bila predložena
zadeva. V utemeljitev tega ugovora je kupec potrdil, da ima sedež v Franciji in bi zato moral biti tožen pred sodiščem te
države članice.
Družba Edil Centro nasprotno trdi, da pogodba, sklenjena na njenem sedežu v Italiji, vsebuje klavzulo „Resa: Franco ns. [nostra]
sede“ („Dobava: franko [naš] sedež“), ki se nanaša na kraj dobave blaga, in da so zato za obravnavanje spora pristojna italijanska
sodišča.
Družba Edil Centro se sklicuje na izraze „Incoterms“ („international commercial terms“) – ki jih je določila Mednarodna trgovinska
zbornica s sedežem v Parizu – v različici iz leta 2000 in v angleščini, ki je uradni jezik za te izraze (v nadaljevanju: incotermi),
ter zatrjuje, da klavzula „franko naš sedež“ ustreza incotermu „EKW“ („Ex Works“), katerega točki A4 in B4 naj bi določali
kraj dobave blaga.
Ti točki „Incoterm Ex Works“ določata:
„A4      Delivery
The seller must place the goods at the disposal of the buyer at the named place of delivery, not loaded on any collecting
vehicle, on the date or within the period agreed or, if no such time is agreed, at the usual time for delivery of such goods.
If no specific point has been agreed within the named place, and if there are several points available, the seller may select
the point at the place of delivery which best suits his purpose.
B4      Taking delivery
The buyer must take delivery of the goods when they have been delivered in accordance with A4 […]“
Iz spisa je razvidno, da je blago, ki je predmet sporne pogodbe, kupcu dobavil prevoznik, ki je to blago prevzel v Italiji,
na sedežu prodajalca, in ga oddal v Franciji, na sedežu kupca.
Predložitveno sodišče poudarja, da v Italiji prvostopenjska in pritožbena sodišča ter Corte suprema di cassazione pojem „kraj
dobave“ kot „kraj izpolnitve zadevne obveznosti“ v skladu s členom 5, točka 1(b), prva alinea, Uredbe razlagajo različno.
Glede na te različne razlage je Tribunale ordinario di Vicenza prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo
to vprašanje:
„Ali je treba člen 5, točka 1(b), Uredbe […] – in na splošno pravo Skupnosti – ki določa, da je kraj izpolnitve zadevne obveznosti
v primeru prodaje blaga kraj v državi članici, kamor je bilo v skladu s pogodbo blago dobavljeno ali bi moralo biti dobavljeno,
razlagati tako, da je kraj dobave, ki je upošteven za določitev pristojnega sodišča, končni namembni kraj blaga, ki je predmet
pogodbe, ali tako, da je to kraj, v katerem prodajalec na podlagi materialnega prava, ki se uporablja za posamezen primer,
izpolni obveznost dobave, ali pa je mogoča še katera druga razlaga navedene določbe?“

Vprašanje za predhodno odločanje
Najprej je treba ugotoviti, da je Sodišče po tem, ko je predložitveno sodišče vložilo ta predlog za sprejetje predhodne odločbe,
izdalo sodbo z dne 25. februarja 2010 v zadevi Car Trim (C-381/08, ZOdl., str. I-1255), v kateri je v točki 2 izreka razsodilo,
da je treba člen 5, točka 1(b), prva alinea, Uredbe razlagati tako, da je treba pri prodaji na daljavo kraj, kamor je bilo
blago dobavljeno ali bi moralo biti dobavljeno, določiti v skladu z določbami pogodbe. Dodalo je, da če kraja dobave ni mogoče
določiti na podlagi tega, brez sklicevanja na materialno pravo, ki velja za to pogodbo, je ta kraj tisti kraj, v katerem je
bilo blago dejansko izročeno, na podlagi česar je kupec pridobil ali bi moral pridobiti pravico dejanskega razpolaganja s
tem blagom v končnem kraju postopka prodaje.
Razlago navedene določbe, ki jo je podalo Sodišče v zgoraj navedeni sodbi Car Trim, je mogoče uporabiti v postopku v glavni
stvari, hkrati pa predstavlja skoraj popoln odgovor na vprašanje, ki ga je postavilo Tribunale ordinario di Vicenza.
Vendar je treba še pojasniti, kako je treba razlagati izraz „v skladu s pogodbo“ iz člena 5, točka 1(b), prva alinea, Uredbe,
zlasti koliko je mogoče upoštevati izraze in klavzule pogodbe, ki ne imenujejo neposredno in izrecno kraja dobave, ki je odločilen
za določitev sodišča, pristojnega za obravnavanje sporov med strankami.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je v skladu s členom 23 Uredbe dogovor o pristojnosti lahko sklenjen ne samo v pisni
obliki ali potrjen v pisni obliki, ampak tudi v obliki, ki je v skladu s prakso, ki je ustaljena med strankama, ali v mednarodni
trgovini v skladu z mednarodnimi trgovskimi običaji, ki so znani strankam ali bi jim morali biti znani in ki so splošno priznani
v mednarodni trgovini in jih stranke redno upoštevajo pri pogodbah istega tipa v okviru zadevne panoge.
Ni razloga, da bi se štelo, da je zakonodajalec Unije želel, da se taki trgovski običaji pri razlagi drugih določb iste uredbe
ne upoštevajo, še zlasti pri določitvi pristojnega sodišča v skladu s členom 5, točka 1(b), prva alinea, Uredbe.
Običaji, zlasti če jih zberejo, pojasnijo in objavijo znane poklicne organizacije in jim gospodarski subjekti pogosto sledijo
v praksi, imajo pomembno vlogo v nedržavni ureditvi mednarodne trgovine. Olajšujejo naloge gospodarskih subjektov pri pripravi
pogodbe, saj ti z uporabo kratkih in preprostih izrazov lahko uredijo velik del svojih trgovskih razmerij. Incotermi, ki jih
je pripravila Mednarodna trgovinska zbornica in ki opredeljujejo in določajo vsebino nekaterih izrazov in klavzul, ki se običajno
uporabljajo v mednarodni trgovini, so še posebej poznani in pogosto uporabljani v praksi.
Tako mora nacionalno sodišče v okviru preučitve pogodbe, da bi ugotovilo kraj dobave v smislu člena 5, točka 1(b), prva alinea,
Uredbe, upoštevati vse upoštevne izraze in klavzule te pogodbe, če je treba, vključno z izrazi in klavzulami, ki so splošno
znani in določeni z mednarodnimi trgovinskimi običaji, kot so incotermi, če je mogoče ta kraj na podlagi njih jasno opredeliti.
Kadar vsebuje pogodba take izraze ali klavzule, je morda treba preučiti, ali so ti določbe, ki urejajo le pogoje v zvezi z
razpršitvijo tveganj, povezanih s prevozom blaga, ali z razdelitvijo stroškov med pogodbenima strankama, ali pa določajo tudi
kraj dobave blaga. Glede incoterma „Ex Works“, na katerega se sklicuje v okviru postopka v glavni stvari, je treba ugotoviti,
da ta klavzula, kot je poudarila generalna pravobranilka v točki 40 sklepnih predlogov, ne zajema le določb točk A5 in B5
z naslovom „Transfer of risks“, ki se nanašajo na prenos tveganj, in določb točk A6 in B6 z naslovom „Division of costs“,
ki urejajo razdelitev stroškov, ampak ločeno tudi določbe točk A4 in B4 z naslovom „Delivery“ in „Taking delivery“, ki se
sklicujejo na isti kraj in tako omogočajo opredeliti kraj dobave blaga.
Nasprotno, kadar se blago, ki je predmet pogodbe, le prevaža po ozemlju države članice, ki je glede na sedež strank in začetni
ali končni kraj blaga tretja država članica, je treba zlasti preveriti, ali je kraj, ki je naveden v pogodbi in je na ozemlju
te države članice, odločilen za razdelitev stroškov in tveganj, povezanih s prevozom blaga, ali pa je tudi kraj dobave tega
blaga.
Predložitveno sodišče mora presoditi, ali klavzula „Dobava: franko [naš] sedež“, povzeta v zadevni pogodbi v postopku v glavni
stvari, ustreza incotermu „Ex Works“, točki A4 in B4, ali neki drugi klavzuli ali drugemu običaju, ki se po navadi uporablja
v trgovini in s katerim je mogoče jasno, ne da bi bilo treba uporabiti materialno pravo, ki se uporablja za pogodbo, določiti
kraj dobave blaga v skladu s to pogodbo.
Glede na navedeno je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 5, točka 1(b), prva alinea, Uredbe razlagati
tako, da je treba pri prodaji na daljavo kraj, kamor je bilo blago v skladu s pogodbo dobavljeno ali bi moralo biti dobavljeno,
določiti v skladu z določbami te pogodbe. Da bi predložitveno sodišče, ki odloča o zadevi, preverilo, ali je kraj dobave določen
„v skladu s pogodbo“, mora, upoštevati vse upoštevne izraze in klavzule te pogodbe, na podlagi katerih je mogoče ta kraj jasno
opredeliti, vključno z izrazi in klavzulami, ki so splošno znani in določeni z mednarodnimi trgovinskimi običaji, kot so incotermi,
ki jih je izdelala Mednarodna trgovinska zbornica, v različici, objavljeni leta 2000. Če kraja dobave ni mogoče določiti na
podlagi tega, brez sklicevanja na materialno pravo, ki velja za pogodbo, je ta kraj tisti kraj, v katerem je bilo blago dejansko
izročeno, na podlagi česar je kupec pridobil ali bi moral pridobiti pravico dejanskega razpolaganja s tem blagom v končnem
kraju postopka prodaje.

Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
Člen 5, točka 1(b), prva alinea, Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju
sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah je treba razlagati tako, da je treba pri prodaji na daljavo kraj, kamor je
bilo blago v skladu s pogodbo dobavljeno ali bi moralo biti dobavljeno, določiti v skladu z določbami te pogodbe.
Da bi predložitveno sodišče, ki odloča o zadevi, preverilo, ali je kraj dobave določen „v skladu s pogodbo“, mora upoštevati
vse upoštevne izraze in klavzule te pogodbe, na podlagi katerih je mogoče ta kraj jasno opredeliti, vključno z izrazi in klavzulami,
ki so splošno znani in določeni z mednarodnimi trgovinskimi običaji, kot so incotermi, ki jih je izdelala Mednarodna trgovinska
zbornica, v različici, objavljeni leta 2000.
Če kraja dobave ni mogoče določiti na podlagi tega, brez sklicevanja na materialno pravo, ki velja za pogodbo, je ta kraj
tisti kraj, v katerem je bilo blago dejansko izročeno, na podlagi česar je kupec pridobil ali bi moral pridobiti pravico dejanskega
razpolaganja s tem blagom v končnem kraju postopka prodaje.
Podpisi
*
Jezik postopka: italijanščina.