CELEX: 62011CJ0375
Telekomunikāciju pakalpojumi
Direktīva 2002/20/EK
3. un 12.
14. pants
Radio frekvenču izmantošanas tiesības
Maksas par radio frekvenču izmantošanas tiesībām
Vienreizējas maksas par radio frekvenču izmantošanas tiesību piešķiršanu un atjaunošanu
Aprēķina metode
Esošo tiesību grozījumi

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 3. un 12.–14. pantu Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvā 2002/20/EK par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu atļaušanu (atļauju izsniegšanas direktīva) (
OV L 108, 21. lpp.
).
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp, pirmkārt,
Belgacom SA
(turpmāk tekstā – “
Belgacom
”),
Mobistar SA
(turpmāk tekstā – “
Mobistar
”) un
KPN Group Belgium SA
(turpmāk tekstā – “
KPN Group Belgium
”) un, otrkārt,
État belge
par to, vai maksas – kuras šiem mobilās telefonijas operatoriem jāmaksā saskaņā ar 2. un 3. pantu 2010. gada 15. marta likumā (2010. gada 25. marta
Moniteur belge
, 18849. lpp.; turpmāk tekstā – “2010. gada 15. marta likums”), ar ko groza 30. pantu 2005. gada 13. jūnija Likumā par elektroniskajām komunikācijām (2005. gada 20. jūnija
Moniteur belge
, 28070. lpp.; turpmāk tekstā – “2005. gada 13. jūnija likums”), – atbilst Atļauju izsniegšanas direktīvā paredzētajai maksu sistēmai.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvā 2002/21/EK par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva) (
OV L 108, 33. lpp.
; turpmāk tekstā – “Pamatdirektīva”), 8. pantā, kura nosaukums ir “Politikas mērķi un reglamentējoši principi”, 1. un 2. punktā ir noteikts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina to, ka, veicot šajā direktīvā un īpašajās direktīvās noteiktos reglamentējošos uzdevumus, valsts pārvaldes iestādes veic visus pamatotos pasākumus, kas ir vērsti uz 2., 3. un 4. punktā izklāstīto mērķu sasniegšanu. Šādi pasākumi ir proporcionāli minētajiem mērķiem.
Dalībvalstis nodrošina to, ka veicot šajā direktīvā un īpašajās direktīvās noteiktos reglamentējošos uzdevumus, jo īpaši tos, kas paredzēti efektīvas konkurences nodrošināšanai, valsts pārvaldes iestādes iespēju robežās ņem vērā vēlamību padarīt noteikumus tehnoloģiski neitrālus.
[..]
2.   Valsts pārvaldes iestādes veicina konkurenci elektronisko komunikāciju tīklu, elektronisko komunikāciju pakalpojumu un saistīto iekārtu un pakalpojumu nodrošināšanā,
inter alia
:
[..]
b)
nodrošinot, ka nepastāv konkurences kropļošana vai ierobežošana elektronisko komunikāciju nozarē;
c)
veicinot efektīvas investīcijas infrastruktūrā un veicinot novitātes; un
d)
veicinot efektīvu radio frekvenču un numuru resursu izmantošanu un nodrošinot to efektīvu pārvaldību.
[..]”
Atļauju izsniegšanas direktīvas preambulas 32. un 33. apsvērumā ir izklāstīts turpmākais:
“(32)
Papildus administratīvajiem maksājumiem var iekasēt nomas maksu par radio frekvenču un numuru izmantošanu kā instrumentu, lai nodrošinātu šādu resursu optimālu izmantošanu. Šādām maksām nevajadzētu kavēt novatorisku pakalpojumu un konkurences attīstību tirgū. Šī direktīva neierobežo nolūku, kādam tiek izmantotas maksas par izmantošanas tiesībām. Šādas maksas var izmantot, lai, piemēram, finansētu valsts pārvaldes iestāžu darbības, kuras nevar segt ar administratīviem maksājumiem. Ja konkurētspējīgas vai salīdzinošas atlases procedūru gadījumā maksas par tiesībām izmantot radio frekvences pilnībā vai daļēji sastāv no vienotas summas, maksāšanas kārtībai būtu jānodrošina, ka šādas maksas praksē nerada gadījumu, kad atlase jāveic, pamatojoties uz kritērijiem, kas nav saistīti ar mērķi nodrošināt optimālu radio frekvenču izmantošanu. Komisija regulāri var publicēt pētījumu ar etalonuzdevumiem attiecībā uz labāko praksi radio frekvenču piešķiršanai, numuru piešķiršanai vai piekļuves tiesību piešķiršanai.
(33)
Dalībvalstīm var būt nepieciešams grozīt tiesības, nosacījumus, procedūras, maksājumus un maksas attiecībā uz vispārējo atļauju izsniegšanu un izmantošanas tiesībām, ja tas ir objektīvi pamatots [pamatoti]. Par šādām izmaiņām būtu pienācīgi un [sav]laicīgi jāinformē visas ieinteresētās personas, sniedzot tām atbilstīgu iespēju izteikt savu viedokli par jebkuru šādu grozījumu.”
Atļauju izsniegšanas direktīvas 3. pantā, kura nosaukums ir “Elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu vispārēju atļauju izsniegšana”, 1. un 2. punktā ir paredzēts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina brīvību nodrošināt elektronisko komunikāciju tīklus un pakalpojumus saskaņā ar šajā direktīvā paredzētajiem noteikumiem. Šajā sakarā dalībvalstis neierobežo uzņēmumu nodrošināt [neierobežo uzņēmumu, kad tas nodrošina] elektronisko komunikāciju tīklus vai pakalpojumus, izņemot gadījumus, kad tas ir nepieciešams Līguma 46. panta 1. punktā minēto iemeslu dēļ.
2.   Elektronisko komunikāciju tīklu vai elektronisko komunikāciju pakalpojumu nodrošināšana, neierobežojot 6. panta 2. punktā minētos īpašos pienākumus vai 5. pantā minētās izmantošanas tiesības, var tikai būt pakļauta vispārēju atļauju izsniegšanai. [..].”
Atļauju izsniegšanas direktīvas 12. pantā, kura nosaukums ir “Administratīvi maksājumi”, ir noteikts:Jebkuri administratīvi maksājumi, kas uzlikti uzņēmumiem, kas nodrošina pakalpojumu vai tīklu saskaņā ar vispārējo atļauju izsniegšanu, vai uzņēmumiem, kuriem ir piešķirtas izmantošanas tiesības:
a)
kopumā iekļauj tikai tās administratīvās izmaksas, kas radīsies 6. panta 2. punktā minētās vispārēju atļauju izsniegšanas programmas, izmantošanas tiesību un īpašu pienākumu pārvaldē, kontrolē un ieviešanā, kas var iekļaut izmaksas starptautiskai sadarbībai, saskaņošanai un standartizēšanai, tirgus analīzei, izpildes pārraudzībai un citai tirgus kontrolei, kā arī reglamentējošo darbu, kas saistīts ar sekundāro tiesību aktu un administratīvo lēmumu, tādu kā lēmumu par piekļuvi un savstarpēju savienojumu sagatavošanu un ieviešanu; un
b)
tiek uzliekti [uzlikti] individuāliem uzņēmumiem objektīvā, caurskatāmā un samērīgā veidā, kas samazina papildu administratīvās izmaksas un saistītus maksājumus.
2.   Ja valsts pārvaldes iestādes uzliek administratīvus maksājumus, tās publicē to administratīvo izmaksu un kopējās ievākto [iekasēto] maksājumu summas gada pārskatu. Ņemot vērā atšķirības starp kopējo maksājumu un administratīvo izmaksu summu, veic atbilstīgus koriģējumus.”
Tās pašas direktīvas 13. pantā, kura nosaukums ir “Maksas par izmantošanas tiesībām un tiesībām uzstādīt iekārtas”, ir paredzēts:
“Dalībvalstis var ļaut attiecīgajai iestādei uzlikt tādu maksu par tiesībām izmantot radio frekvences vai numurus vai par tiesībām uzstādīt iekārtas uz, virs vai zem valsts vai privātā īpašuma, kas atspoguļo nepieciešamību nodrošināt optimālo šo resursu izmantošanu. Dalībvalstis nodrošina to, ka šādas maksas ir objektīvi pamatotas, caurskatāmas, nediskriminējošas un samērīgas attiecībā uz to paredzēto mērķi, un [ka tajās ir] ņem[ti] vērā [Pamatdirektīvas] 8. pantā minēt[ie] mērķ[i].”
Atļauju izsniegšanas direktīvas 14. pantā, kura nosaukums ir “Tiesību un pienākumu grozījumi”, ir izklāstīts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina to, ka tiesības, nosacījumus un procedūras attiecībā uz vispārēju atļauju izsniegšanu un izmantošanas tiesībām vai tiesībām uzstādīt iekārtas, var grozīt tikai objektīvi pamatotos gadījumos un samērīgā veidā. Atbilstīgā veidā sniedz paziņojumu par nolūku izdarīt minētos grozījumus, un ieinteresētajām personām, ietverot lietotājus un patērētājus, piešķir pietiekamu laikposmu, lai tās varētu izteikt savus viedokļus par piedāvātajiem grozījumiem, kas nav īsāks par četrām nedēļām, izņemot ārkārtas gadījumus.
2.   Dalībvalstis neierobežo vai neatsauc tiesības uzstādīt iekārtas pirms tā laikposma beigām, uz kuru tās ir piešķirtas, izņemot gadījumus, kad tas ir pamatojams un piemērojams saskaņā ar attiecīgajiem valsts tiesību aktiem attiecībā uz tiesību atsaukšanas kompensāciju.”
Atļauju izsniegšanas direktīvas pielikuma B daļā ir paredzēts:
“Nosacījumi, kas var būt pievienoti radio frekvenču izmantošanas tiesībām
[..]
6.
Nomas maksas [maksas par izmantošanas tiesībām] saskaņā ar šīs direktīvas 13. pantu.
[..]”
Atļauju izsniegšanas direktīvas 14. pantā – ar grozījumiem, kuri izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 25. novembra Direktīvu 2009/140/EK (
OV L 337, 37. lpp.
), – ir paredzēts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina to, ka tiesības, nosacījumus un procedūras attiecībā uz vispārējām atļaujām un izmantošanas tiesībām vai tiesībām uzstādīt iekārtas var grozīt tikai objektīvi pamatotos gadījumos un samērīgā veidā, vajadzības gadījumā ņemot vērā īpašos nosacījumus, kas piemērojami nododamām radiofrekvenču izmantošanas tiesībām. Ja vien ierosinātie grozījumi nav nebūtiski un par tiem panākta vienošanās ar tiesību vai vispārējās atļaujas turētāju, atbilstīgā veidā sniedz paziņojumu par nolūku izdarīt minētos grozījumus, un ieinteresētajām pusēm [personām], tostarp lietotājiem un patērētājiem, piešķir pietiekamu laikposmu, lai tās varētu izteikt savus viedokļus par piedāvātajiem grozījumiem, kas nav īsāks par četrām nedēļām, izņemot ārkārtas gadījumus.
2.   Dalībvalstis neierobežo vai neanulē [neatceļ] tiesības uzstādīt iekārtas vai radiofrekvenču izmantošanas tiesības pirms tā laikposma beigām, uz kuru tās ir piešķirtas, izņemot tad, ja tas ir pamatoti, vajadzības gadījumā saskaņā ar pielikumu un attiecīgajiem valsts tiesību aktiem par tiesību anulēšanas kompensāciju [valsts tiesību aktiem par kompensāciju tiesību atcelšanas gadījumā].”
Direktīvas 2009/140 5. panta 1. punktā ir noteikts:
“Dalībvalstis līdz 2011. gada 25. maijam pieņem un publicē normatīvos un administratīvos aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības. Dalībvalstis tūlīt dara zināmu Komisijai minēto noteikumu tekstu.
Tās piemēro minētos noteikumus no 2011. gada 26. maija.
[..]”
Beļģijas tiesības
2005. gada 13. jūnija likuma 30. pantā bija noteikts turpmākais:
“1.   Par izmantošanas tiesībām, kas minētas 11. pantā [tiesības izmantot numuru] un 18. pantā [tiesības izmantot radio frekvences], var tikt uzliktas maksas, lai nodrošinātu šo [komunikācijas] līdzekļu optimālu izmantošanu. Maksas iekasē [
Institut belge des services postaux et des télécommunications
, Beļģijas pasta un telekomunikāciju pakalpojumu iestāde; turpmāk tekstā – “
IBPT
”].
2.   Pēc [
IBPT
] atzinuma karalis nosaka summu un noteikumus attiecībā uz 1. punktā paredzētajām maksām.”
2010. gada 15. marta likuma 2. pantā ir paredzēts:
“2005. gada 13. jūnija likuma [..] 30. pantā ir veikti šādi grozījumi:
1.   Starp 1. un 2. punktu tiek ievietots 1.1., 1.2., 1.3. un 1.4. punkts, [kas izteikti šādā redakcijā]:
“1.1.
Lai [sasniegtu] 1. punktā norādīto mērķi, operatoriem, kuriem ir piešķirtas tiesības izmantot radio frekvences, lai izmantotu tīklu un sniegtu mobilo elektronisko komunikāciju pakalpojumus sabiedrībai, ir jāmaksā vienreizēja maksa laikposma sākumā, kura laikā izmantošanas tiesības ir spēkā.
Vienreizējo maksu nosaka, piešķirot frekvences.
Vienreizējā maksa ir:
1.
EUR 51 644 par MHz/mēnesī par 880-915 MHz un 925-960 MHz frekvenču joslām. Tiesību izmantot 880-915 MHz un 925-960 MHz frekvenču joslas iegūšana nozīmē arī tiesību izmantot 1710-1785 MHz un 1805-1880 MHz frekvenču joslas iegūšanu: [frekvenču] spektra apjoms, kas piešķirts 1710-1785 MHz un 1805-1880 MHz joslās, ir vienāds ar divkāršu spektra apjomu, kāds piešķirts 880-915 MHz un 925-960 MHz joslās, noapaļojot to uz augšu līdz tuvākajam skaitlim, kas bez atlikuma dalās ar 5 MHz. Atkāpjoties no iepriekš minētā, līdz2015. gada 26. novembrim vienreizējā maksa par spektra apjomu, kas 2010. gada 1. janvārī piešķirts 880-915 MHz un 925-960 MHz joslās, attiecas arī uz maksimālo spektra apjomu, kas 2010. gada 1. janvārī varēja būt piešķirts 1710-1785 MHz un 1805-1880 MHz joslās;
2.
EUR 20 833 par MHz/mēnesī par 1920-1980 MHz un 2110-2170 MHz frekvenču joslām, izņemot, ja spektra kopējais apjoms, kas operatoram ir šajās frekvenču joslās, nepārsniedz 2 x 5 MHz. Pēdējā minētajā gadījumā vienreizējā maksa ir EUR 32 000 par MHz/mēnesī;
3.
EUR 2778 par MHz/mēnesī par 2500-2690 MHz frekvenču joslu.
Piešķirot frekvences ar izsoles palīdzību, 1.1. punktā paredzētais minimālais vienreizējās maksas apmērs ir uzskatāms par kandidātu sākotnējo izsoles likmi.
1.2.
Operatoriem ir jāmaksā vienreizējā maksa par katru laikposmu, attiecībā uz kuru tiek atjaunota atļauja.
Vienreizējās maksas apmērs atbilst vienreizējai maksai, kas ir paredzēta 1.1. punkta pirmajā daļā.
Lai aprēķinātu vienreizējās maksas apmēru, jāņem vērā izmantošanas tiesību daļa, ko operators vēlas paturēt atjaunošanas laikā.
Ja operators vēlas spektru cedēt, šim spektram ir jāveido vienots bloks.
1.3.
Vienreizējā maksa atkarībā no gadījuma tiek maksāta vai nu piecpadsmit dienu laikā pēc tam, kad sācies 1.1. punkta pirmajā daļā minētais spēkā esamības laikposms, vai arī piecpadsmit dienu laikā pēc tam, kad sācies 1.2. punkta pirmajā daļā minētais laikposms, attiecībā uz kuru tiek atjaunota atļauja.
Atkāpjoties no iepriekšējās daļas, operatoram ir iespēja veikt maksājumu šādi:
a)
operators maksā samērīgi ar mēnešu skaitu, kas atlikuši līdz nākošajam kalendārajam gadam, atkarībā no gadījuma vai nu piecpadsmit dienu laikā pēc tam, kad sācies 1.1. punkta pirmajā daļā minētais spēkā esamības laikposms, vai arī piecpadsmit dienu laikā pēc tam, kad sācies 1.2. punkta pirmajā daļā minētais laikposms, attiecībā uz kuru tiek atjaunota atļauja;
b)
turklāt operators vēlākais 15. decembrī samaksā visu vienreizējo maksu par nākamo gadu. Ja atļaujas termiņš beidzas nākamajā gadā, operators maksā samērīgi ar mēnešu skaitu, kas atlikuši līdz izmantošanas tiesību termiņa beigām;
c)
likumisko procentu likme, kas tiek aprēķināta atbilstoši 2. panta 1. punktam 1865. gada 5. maija Likumā par aizdevumiem ar procentiem, atkarībā no gadījuma ir piemērojama kopš sešpadsmitās dienas pēc tam, kad sācies 1.1. punkta pirmajā daļā minētais spēkā esamības laikposms, vai arī kopš sešpadsmitās dienas pēc tam, kad sācies 1.2. punkta pirmajā daļā minētais laikposms, attiecībā uz kuru tiek atjaunota atļauja;
d)
vienlaikus ar vienreizējo maksu operators maksā procentus par atlikušo maksājamo summu.
Operators informē [
IBPT
] par savu izvēli divu darbdienu laikā – atkarībā no gadījuma – pēc tam, kad sācies 1.1. punkta pirmajā daļā minētais spēkā esamības laikposms, vai pēc tam, kad sācies 1.2. punkta pirmajā daļā minētais laikposms, attiecībā uz kuru tiek atjaunota atļauja.
Vienreizējā maksa nekādā gadījumā netiek atmaksāta ne pilnībā, ne daļēji.
1.4.
Ja operators pilnībā vai daļēji nesamaksā vienreizējo maksu par attiecīgajām frekvenču joslām, kā noteikts 1.1. punkta 1., 2. vai 3. apakšpunktā, visas izmantošanas tiesības saistībā ar attiecīgajām frekvenču joslām tam tiek atsauktas.”
2.   2. punkts tiek papildināts ar vārdiem “izņemot to, kas noteikts 1.1., 1.2. un 1.3. punktā.””
2010. gada 15. marta likuma 3. pantā ir noteikts:
“Pārejas laikposmā, ja šī likuma spēkā stāšanās brīdī termiņš automātiskas atļaujas atjaunošanas atsaukšanai jau ir pagājis, operators tomēr var atsaukt savu izmantošanas tiesību atjaunošanu līdz jaunā pagarināto izmantošanas tiesību laikposma pirmajai dienai un [operatoram] nav jāmaksā vienreizējā maksa par šo jauno laikposmu.”
2010. gada 15. marta likuma 4. pantā ir paredzēts:
“Šis likums stājas spēkā dienā, kad to publicē
Moniteur belge
[2010. gada 25. marta
Moniteur belge
, 18849. lpp.].”
Pamata tiesvedība un prejudiciālie jautājumi
Belgacom
,
Mobistar
un
KPN Group Belgium
ir mobilās telefonijas tīklu operatori, kuri kļuvuši par īpašniekiem atļaujām, kas dod tiesības izmantot 900 MHz, 1800 MHz un 2000-2600 MHz radio frekvences Beļģijā.
Ar 1994. gada 12. decembra likumu (1994. gada 22. decembra
Moniteur belge
, 31624. lpp.) tika liberalizēta mobilās telefonijas nozare Beļģijā, kas ļāva
Conseil des ministres
[Ministru padomei] papildus agrākajam sabiedriskajam operatoram piešķirt citiem operatoriem individuālas atļaujas mobilās telefonijas pakalpojumu sniegšanai 900 MHz frekvenču joslā piecpadsmit mēnešu laikposmam kopš atļauju izdošanas dienas.
1995. gada 27. novembrī
Conseil des ministres
piešķīra atļauju
Mobistar
, turpretim 1996. gada 2. jūlijā
Belgacom Mobile
saņēma atļauju ar atpakaļejošu spēku no 1995. gada 8. aprīļa izmantot tīklu 900 MHz kanāliem, ko tas jau izmantoja atbilstoši vadības līgumam ar
État belge
. Par atlīdzību katram no abiem operatoriem bija jāmaksā vienreizēja piešķiršanas nodeva aptuveni BEF 9 miljardu (jeb EUR 223 104 172,30) apmērā, kā arī ikgadējās maksas
IBPT
par radio frekvenču izmantošanu.
1997. gadā Beļģijas valdība nolēma nodot DCS 1800 MHz joslu izmantošanā, lai sagatavotos trešā vai pat ceturtā operatora ienākšanai tirgū. Ar Karaļa 1997. gada 24. oktobra lēmumu par mobilās telefonijas DCS-1800 tīklu izveidi un izmantošanu tika noteikta procedūra atļaujas saņemšanai attiecībā uz mobilās telefonijas DCS-1800 tīkla izveidi un izmantošanu, paredzot, ka šāda atļauja ir derīga piecpadsmit gadus ilgu laikposmu kopš dienas, kad izdota izmantošanas atļauja. 1998. gada 2. jūlijā
KPN Group Belgium
(agrāk –
KPN Orange SA
, tad –
BASE SA
) saņēma atļauju 1800 MHz joslā, samaksājot par to vienreizēju piešķiršanas nodevu BEF 8,005 miljardu (jeb EUR 198 438 766,50) apmērā un ikgadējās maksas par frekvenču izmantošanu.
Ņemot vērā neērtības, kādas sagādāja 1800 MHz frekvenču izmantošana salīdzinājumā ar 900 MHz frekvencēm, it īpaši to, ka bāzes staciju darbības attālums ir mazāks – tādēļ šāda paša pārklājuma nodrošināšanai jāierīko vairāk antenu joslu –,
IBPT
2003. gadā nolēma piešķirt
KPN Group Belgium
atsevišķus 900 MHz kanālus un kā atlīdzību piešķirt atsevišķus 1800 MHz kanālus
Belgacom
un
Mobistar
. Tādējādi kopš 2003. gada
KPN Group Belgium
tika piešķirtas papildu 900 MHz frekvences, kompensējot to, ka
Belgacom
un
Mobistar
tika piešķirtas frekvences 1800 MHz joslā. Līdzsvaram starp šādi katram no trijiem operatoriem piešķirto kanālu skaitu vajadzētu saglabāties līdz 2015. gadam.
Ar Karaļa 2001. gada 18. janvāra lēmumu tika ieviesta procedūra atļauju piešķiršanai attiecībā uz trešās paaudzes “UMTS” sistēmām, izmantojot frekvenču joslas no 1885-2025 MHz līdz 2110-2200 MHz.
Belgacom
,
Mobistar
un
KPN Group Belgium
iesniedza pieteikumus un saņēma atļauju izmantot šīs sistēmas kā atlīdzību par vienreizējām piešķiršanas nodevām EUR 150 miljonu apmērā, ko katrs no šiem operatoriem samaksājis par divdesmit gadu laikposmu, kuru ar Karaļa lēmumu ir plānots pagarināt par piecu gadu laikposmiem.
Brīdī, kad tika piešķirta katra no minētajām atļaujām,
Belgacom
,
Mobistar
un
KPN Group Belgium
uzņēmās kā atlīdzību samaksāt:
—
vienreizēju piešķiršanas nodevu;
—
ikgadējo maksu par frekvenču piešķiršanu un
—
ikgadējo maksu par atļauju pārvaldību.
Ar 2008. gada 25. novembra lēmumu
IBPT
atcēla automātisko atjaunošanu otrās paaudzes (
2G
) radio frekvenču izmantošanas atļaujām, kas bija piešķirtas trijiem operatoriem –
Belgacom
,
Mobistar
un
KPN Group Belgium
–, lai piemērotu jaunu maksu un attiecībā uz šo spektru īstenotu cik vien iespējams efektīvu politiku.
Belgacom
,
Mobistar
un
KPN Group Belgium
apstrīdēja šo lēmumu
Cour d’appel de Bruxelles
[Briseles Apelācijas tiesā], kura to atcēla ar 2009. gada 20. jūlija spriedumu attiecībā uz
Belgacom
un 2009. gada 22. septembra spriedumu attiecībā uz
Mobistar
. Pēc šiem abiem spriedumiem
IBPT
nolēma atsaukt savu 2008. gada 25. novembra lēmumu, kas piemērojams
KPN Group Belgium
, lai nodrošinātu vienādu attieksmi pret šiem trijiem operatoriem.
Pēc minētajiem
Cour d’appel de Bruxelles
spriedumiem Beļģijas likumdevējs 2010. gada 15. martā pieņēma likumu, ar ko groza 2005. gada 13. jūnija likuma 30. pantu. Kā izriet no 2010. gada 15. marta likuma 2. un 3. panta, kuri citēti šī sprieduma 13. un 14. punktā, norādītajā likumā ir paredzēts:
—
vienreizēja maksa, ar ko attiecībā uz mobilās telefonijas operatoriem aizstāj agrāko vienreizējo piešķiršanas nodevu, lai nodrošinātu radio frekvenču optimālu izmantošanu, un kas ir jāmaksā ne vien brīdī, kad tiek piešķirtas atļaujas radio frekvenču izmantošanas tiesībām, bet arī katru reizi, kad tiek atjaunota jau esošā atļauja;
—
vienreizējās maksas summa ir atkarīga no attiecīgās radio frekvences, un to aprēķina, pamatojoties uz vienreizējo piešķiršanas nodevu, ko operatori maksājuši, saņemot atļauju pirmo reizi, vai nu pēc salīdzinošas konkursa procedūras, vai arī pēc pārdošanas izsolē;
—
iespēja mobilās telefonijas operatoriem atteikties no izmantošanas tiesībām, pirms sākas šiem operatoriem esošo izmantošanas tiesību spēkā esamības laikposms; tiem nav jāmaksā vienreizējā maksa par tiesībām, no kurām tie atteikušies, un
—
papildus vienreizējai maksai operatoru, kam ir atļauja, pienākums katru gadu maksāt divas maksas, proti, maksu, kas paredzēta, lai segtu izmaksas, kas rodas, nododot frekvences lietošanā, un maksu, kas paredzēta, lai segtu atļaujas pārvaldības izmaksas.
Belgacom
,
Mobistar
un
KPN Group Belgium
iesniedza prasības
Cour Constitutionnelle
[Konstitucionālajā tiesā], lūdzot atcelt 2010. gada 15. marta likuma 2. un 3. pantu. Savu prasījumu pamatojumam tie konkrēti norāda, ka šie noteikumi ir pretrunā Atļauju izsniegšanas direktīvas 3. un 12.–14. pantam. Precīzāk, tie apstrīd faktu, ka vienreizējā maksa ir jāmaksā ne tikai atļaujas piešķiršanas brīdī, bet arī to atjaunojot un ka tā ir jāmaksā papildus maksai par frekvenču nodošanu lietošanā, kuru tie maksā reizi gadā.
Belgacom
,
Mobistar
un
KPN Group Belgium
apstrīd arī vienreizējās maksas apmēru un aprēķināšanas noteikumus, ciktāl tā tiekot aprēķināta, ņemot vērā nevis frekvenču tirgus vērtību, bet gan operatoru tirgus vērtību.
Iesniedzējtiesa norāda, ka no 2010. gada 15. marta likuma sagatavojošajiem dokumentiem izriet, ka vienreizējā maksa ir atlīdzība par frekvenču izmantošanu un tai ir tāds pats mērķis kā ikgadējām maksām par frekvenču nodošanu lietošanā, neaizstājot pēdējo minēto maksu veikšanu. Tā norāda, ka no minētajiem sagatavojošajiem dokumentiem turklāt izriet – likumdevējs ir uzskatījis, ka 2010. gada 15. marta likuma 2. un 3. pants, kuru spēkā esamība tiek apstrīdēta iesniedzējtiesā, atbilst Atļauju izsniegšanas direktīvai, ņemot vērā, ka minētajos pantos ir paredzēts maksas, kuras jāveic par izmantošanas tiesībām, sadalīt vienreizējā maksas daļā un ikgadējā maksas daļā. Proti, vienreizējā maksa tiktu iekasēta par tiesībām izmantot frekvences un atbilstu spektra kā ierobežota resursa vērtībai, bet ar ikgadējo maksu tiktu segtas frekvenču izmantošanas izmaksas, tas ir, kontroles, koordinēšanas, pārbaudes un citu kompetentās iestādes veikto darbību izmaksas.
Šādos apstākļos
Cour constitutionnelle
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai saskaņā ar [Atļauju izsniegšanas direktīvas] 3., 12. un 13. pantu, redakcijā, kas ir piemērojama šobrīd, dalībvalstis operatoriem, kuriem saistībā ar atļaujām mobilās telefonijas tīkla izveidei un izmantošanai to teritorijā, kas tika izsniegtas saskaņā ar iepriekšējo tiesisko pamatu, individuālās tiesības izmantot mobilās telefonijas frekvences ir piešķirtas uz piecpadsmit gadu laikposmu, var noteikt vienreizēju maksu, kas jāveic par to individuālo frekvenču izmantošanas tiesību atjaunošanu, kuras apmērs, ņemot vērā frekvenču skaitu un to mēnešu skaitu, attiecībā uz kuriem piešķir izmantošanas tiesības, tiek aprēķināts, pamatojoties uz agrāko vienreizējo tiesību piešķiršanas maksu, kas bija saistīta ar iepriekš minēto atļauju piešķiršanu, ja šī vienreizējā maksa tiek ieviesta papildus gan ikgadējai maksai par frekvenču nodošanu lietošanai – kas galvenokārt paredzēta, lai segtu izmaksas, kuras rodas, nododot lietošanā frekvences, kā arī daļēji to vērtības noteikšanai, savukārt vienreizējā maksa un ikgadēja maksa ir pamatota ar mērķi veicināt optimālu frekvenču izmantošanu –, gan maksai, kas sedz atļaujas pārvaldības izmaksas?
2)
Vai saskaņā ar šīs pašas Atļauju izsniegšanas direktīvas 3., 12. un 13. pantu dalībvalstis operatoriem, kuri pretendē uz jaunu mobilās telefonijas frekvenču izmantošanas tiesību iegūšanu, var noteikt pienākumu maksāt vienreizēju maksu, kuras apmērs tiek noteikts izsolē frekvenču piešķiršanas laikā, nosakot frekvenču vērtību, ja šī vienreizējā maksa tiek ieviesta papildus gan ikgadējai maksai par frekvenču nodošanu lietošanai – kas galvenokārt paredzēta, lai segtu izmaksas, kuras rodas, nododot lietošanā frekvences, kā arī daļēji to vērtības noteikšanai, savukārt vienreizējā maksa un ikgadējā maksa ir pamatota ar mērķi veicināt optimālu frekvenču izmantošanu –, gan ikgadējai maksai, kas sedz mobilās telefonijas tīkla izveides un izmantošanas atļauju, kuras izsniegtas saskaņā ar iepriekšējo tiesisko pamatu, pārvaldību?
3)
Vai saskaņā ar šīs pašas Atļauju izsniegšanas direktīvas 14. panta 2. punktu dalībvalstis mobilās telefonijas operatoriem attiecībā uz laika posmu, kurā tiek atjaunotas to individuālās tiesības izmantot mobilās telefonijas frekvences, kuras dažiem no tiem jau ir piešķirtas pirms šī jaunā laikposma sākuma, var noteikt vienreizēju maksu par frekvenču izmantošanas tiesību, kuras tiem piederēja pirms šī jaunā laikposma, atjaunošanu, kas paredzēts, lai veicinātu optimālu frekvenču izmantošanu, nosakot to vērtību, un šī vienreizējā maksa tiktu ieviesta papildus gan ikgadējai maksai par frekvenču nodošanu lietošanai – kas galvenokārt paredzēta, lai segtu izmaksas, kuras rodas, nododot lietošanā frekvences, kā arī daļēji to vērtības noteikšanai, savukārt vienreizējā maksa un ikgadējā maksa ir pamatota ar mērķi veicināt optimālu frekvenču izmantošanu –, gan ikgadējai maksai, kas sedz mobilās telefonijas tīkla izveides un izmantošanas atļauju, kuras izsniegtas saskaņā ar iepriekšējo tiesisko pamatu, pārvaldību?
4)
Vai saskaņā ar šīs pašas Atļauju izsniegšanas direktīvas 14. panta 1. punktu dalībvalstis kā nosacījumu tiesību izmantot frekvences iegūšanai un atjaunošanai var papildus noteikt vienreizēju maksu, ko nosaka izsolē un bez augšējā sliekšņa, ja šī vienreizējā maksa tiek ieviesta papildus gan ikgadējai maksai par frekvenču nodošanu lietošanai – kas galvenokārt paredzēta, lai segtu izmaksas, kuras rodas, nododot lietošanā frekvences, kā arī daļēji to vērtības noteikšanai, savukārt vienreizējā maksa un ikgadējā maksa ir pamatota ar mērķi veicināt optimālu frekvenču izmantošanu –, gan ikgadējai maksai, kas sedz mobilās telefonijas tīkla izveides un izmantošanas atļauju, kuras izsniegtas saskaņā ar iepriekšējo tiesisko pamatu, pārvaldību?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmajiem diviem jautājumiem
Par pieņemamību
Kipras valdība apstrīd otrā prejudiciālā jautājuma pieņemamību, apgalvojot, ka atbilde uz šo jautājumu nav objektīvi nepieciešama pamatlietas atrisināšanai. Proti, otrais prejudiciālais jautājums attiecoties uz jaunu radio frekvenču izmantošanas tiesību piešķiršanu, lai gan no lēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu izriet, ka lieta ir par radio frekvenču izmantošanas tiesību atjaunošanu.
Šajā ziņā jāatgādina, ka atbilstoši Tiesas pastāvīgajai judikatūrai uz jautājumiem par Savienības tiesību interpretāciju, kurus valsts tiesa uzdevusi saistībā ar pašas noteikto tiesisko regulējumu un faktiskajiem apstākļiem un kuru precizitāte Tiesai nav jāpārbauda, attiecas atbilstības pieņēmums. Tiesa var atteikties lemt par valsts tiesas iesniegto lūgumu tikai tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar pamatlietas faktisko situāciju vai tās priekšmetu, vai arī gadījumos, kad izvirzītā problēma ir hipotētiska vai kad Tiesai nav zināmi faktiskie vai juridiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (it īpaši skat. 2012. gada 12. jūlija spriedumu lietā C-378/10
VALE Építési
, 18. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā otrais prejudiciālais jautājums ir par Atļauju izsniegšanas direktīvas interpretāciju attiecībā uz dalībvalstu iespēju mobilās telefonijas operatoriem, kuri pretendē uz jaunu radio frekvenču izmantošanas tiesību iegūšanu, noteikt pienākumu maksāt vienreizēju maksu. No lietas materiāliem izriet, ka 2010. gada 15. marta likuma 2. un 3. pantā – kas ir prasības atcelt tiesību aktu priekšmets pamatlietā – ir paredzēta vienreizēja maksa ne tikai par radio frekvenču izmantošanas tiesību atjaunošanu, bet arī par radio frekvenču izmantošanas tiesību jaunu iegūšanu.
Šādos apstākļos lūgto interpretāciju nevar uzskatīt par tādu, kam nebūtu sakara ar pamatlietas faktisko situāciju vai priekšmetu. Tādēļ otrais prejudiciālais jautājums ir jāuzskata par pieņemamu.
Par lietas būtību
Ar pirmajiem diviem jautājumiem, kuri jāaplūko kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Atļauju izsniegšanas direktīvas 3., 12. un 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie liedz dalībvalstij noteikt mobilās telefonijas operatoriem, kuriem ir tiesības izmantot radio frekvences, vienreizēju maksu, kas jāmaksā gan par radio frekvenču izmantošanas tiesību jaunu iegūšanu, gan par šo tiesību atjaunošanu un kas jāmaksā papildus ne tikai ikgadējai maksai par frekvenču nodošanu lietošanā, kura galvenokārt paredzēta, lai segtu izmaksas, kas rodas, nododot lietošanā frekvences, un daļēji to vērtības noteikšanai, jo šīs abas maksas ir pamatotas ar mērķi veicināt ierobežotā resursa, kādas ir šīs radio frekvences, optimālu izmantošanu, bet kas jāmaksā papildus arī maksai, ar ko tiek segtas atļaujas pārvaldības izmaksas.
Tāpat iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai ar šīm Atļauju izsniegšanas direktīvas normām ir saderīgi noteikumi par apmēra noteikšanu vienreizējai maksai par radio frekvenču izmantošanas tiesībām, kura tiek noteikta, vai nu atsaucoties uz agrāko vienreizējo piešķiršanas nodevu, kas tiek aprēķināta, pamatojoties uz frekvenču skaitu un mēnešu skaitu, uz kuriem izmantošanas tiesības attiecas, vai arī izsolē frekvenču piešķiršanas brīdī.
Vispirms jākonstatē, ka šīs direktīvas 3. un 12. pants – kuros attiecīgi paredzēts dalībvalstu pienākums garantēt brīvību nodrošināt elektronisko komunikāciju tīklus un pakalpojumus un paredzēti noteikumi par “administratīvo maksājumu” piemērošanu – neattiecas uz tādu maksu, kāda ir aplūkota pamatlietā, kas neatbilst nevienam no šiem diviem gadījumiem.
Kā izriet no pirmajiem diviem jautājumiem, iesniedzējtiesa lūdz Tiesai interpretēt Atļauju izsniegšanas direktīvu, ciktāl tā attiecas, pirmkārt, uz dalībvalsts iespēju piemērot vienreizēju maksu mobilās telefonijas operatoriem un, otrkārt, uz noteikumiem par vienreizējās maksas apmēra noteikšanu gan piešķirot radio frekvenču izmantošanas tiesības, gan atjaunojot tās.
Attiecībā uz vienreizējas maksas piemērošanu vispirms jākonstatē, ka Atļauju izsniegšanas direktīvā ir paredzēta tikai radio frekvenču izmantošanas tiesību piešķiršanas procedūra un tajā nav nevienas īpašas normas, kurā būtu izvirzīti procesuālie nosacījumi jau piešķirtu radio frekvenču izmantošanas tiesību atjaunošanai.
Tomēr, kā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 40. punktā, tā kā dalībvalsts piešķir atsevišķas izmantošanas tiesības uz noteiktu laiku, šādas atļaujas atjaunošana ir jāuzskata par jaunu tiesību piešķiršanu uz jaunu laika posmu.
Tādējādi jākonstatē, ka saskaņā ar Atļauju izsniegšanas direktīvu uz radio frekvenču izmantošanas tiesību piešķiršanas procedūru un minēto tiesību atjaunošanas procedūru ir jāattiecina tā pati sistēma. Tātad Atļauju izsniegšanas direktīvas 13. pants ir vienādi jāpiemēro abām procedūrām.
Šajā ziņā jāuzsver, ka no pastāvīgās judikatūras izriet – saistībā ar Atļauju izsniegšanas direktīvu dalībvalstis var iekasēt tikai šajā direktīvā paredzētās nodevas vai maksas par elektronisko komunikāciju pakalpojumu un tīklu nodrošināšanu (pēc analoģijas skat. 2006. gada 18. jūlija spriedumu lietā
C-339/04
Nuova società di telecomunicazioni
, Krājums, I-6917. lpp.
, 35. punkts; 2011. gada 10. marta spriedumu lietā
C-85/10
Telefónica Móviles España
, Krājums, I-1575. lpp.
, 21. punkts, kā arī 2012. gada 12. jūlija spriedumu apvienotajās lietās C-55/11, C-57/11 un C-58/11
Vodafone España
un
France Telecom España
, 28. punkts).
Kā izriet no lēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu, iesniedzējtiesa pamatlietā būtībā vēlas noskaidrot, vai Atļauju izsniegšanas direktīvas 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas liedz dalībvalstij piemērot operatoriem tādu vienreizēju maksu par “radio frekvenču izmantošanas tiesībām”, par kādu ir pamatlieta, jo operatoriem jau tiek piemērota, pirmkārt, ikgadēja maksa par frekvenču nodošanu lietošanā un, otrkārt, maksa, ar ko tiek segtas atļaujas pārvaldības izmaksas.
Šajā ziņā jāatgādina, ka atbilstoši Atļauju izsniegšanas direktīvas 13. pantam dalībvalstis par tiesībām izmantot radio frekvences var papildus administratīvo izmaksu segšanai domātajām maksām noteikt maksu, kuras mērķis ir nodrošināt šī resursa optimālu izmantošanu (šajā ziņā skat. 2005. gada 20. oktobra spriedumu apvienotajās lietās
C-327/03 un C-328/03
ISIS Multimedia Net
un
Firma O2
, Krājums, I-8877. lpp.
, 23. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā
Telefónica Móviles España
, 24. punkts).
Atļauju izsniegšanas direktīvas 13. pantā nav skaidri noteikta nedz forma, kādā jābūt šai maksai, ko piemēro par radio frekvenču izmantošanu, nedz šīs maksas piemērošanas biežums.
Savukārt no Atļauju izsniegšanas direktīvas preambulas 32. apsvēruma izriet, ka maksas par tiesībām izmantot radio frekvences var sastāvēt no vienotas summas vai no periodiskas summas.
Turklāt no Tiesas judikatūras izriet, ka Atļauju izsniegšanas direktīvā nav ierobežots nolūks, kādam tiek iekasētas šādas maksas (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Telefónica Móviles España
, 33. punkts).
Tomēr šīs direktīvas 13. pantā dalībvalstīm ir noteikts pienākums nodrošināt to, ka šīs maksas par radio frekvenču izmantošanu ir objektīvi pamatotas, pārskatāmas, nediskriminējošas un samērīgas attiecībā uz to paredzēto mērķi un ka tajās ir ņemti vērā Pamatdirektīvas 8. pantā minētie mērķi, tostarp konkurences veicināšanas mērķis un radio frekvenču efektīvas izmantošanas mērķis.
No minētā Atļauju izsniegšanas direktīvas 13. panta un preambulas 32. apsvēruma arī izriet, ka maksai, kas telekomunikāciju pakalpojumu operatoriem tiek piemērota par resursu izmantošanu, ir jābūt ar mērķi nodrošināt šādu resursu optimālu izmantošanu un tā nedrīkst kavēt novatorisku pakalpojumu un konkurences attīstību tirgū.
Tātad Atļauju izsniegšanas direktīvas 12. un 13. pants pieļauj tādus valsts tiesību aktus, kādi aplūkoti pamatlietā, kuros paredzēts piemērot vienreizēju maksu, kuras mērķis ir veicināt frekvenču optimālu izmantošanu, pat ja šī maksa ir jāmaksā papildus citai ikgadējai maksai, kurai daļēji ir tāds pats mērķis, ar noteikumu, ka visas šīs maksas atbilst šī sprieduma 46. un 47. punktā izvirzītajiem nosacījumiem; tas jāpārbauda iesniedzējtiesai.
Attiecībā uz noteikumiem par apmēra noteikšanu vienreizējai maksai par radio frekvenču izmantošanas tiesībām, kāda aplūkota pamatlietā, ir jānorāda, ka Atļauju izsniegšanas direktīvā ir izvirzītas arī prasības, kas dalībvalstīm jāievēro, nosakot apmēru maksai par radio frekvenču izmantošanu, tomēr skaidri neparedzot konkrētu šādas maksas apmēra noteikšanas veidu (iepriekš minētais spriedums lietā
Telefónica Móviles España
, 25. punkts).
Šajā ziņā jāatgādina, ka atļauja izmantot valsts īpašumu, kas ir ierobežots resurss, ļauj tās īpašniekam gūt ievērojamu finansiālu labumu un tam sniedz priekšrocības salīdzinājumā ar citiem operatoriem, kas arī vēlas izmantot šo resursu, un tas pamato maksas noteikšanu, kas tostarp atspoguļo attiecīgā ierobežotā resursa izmantošanas vērtību (iepriekš minētais spriedums lietā
Telefónica Móviles España
, 27. punkts).
Šādos apstākļos mērķis nodrošināt, lai operatori tiem pieejamos ierobežotos resursus izmantotu optimāli, paredz, ka šīs maksas lielums jānosaka piemērotā līmenī, kas atspoguļo tostarp šo resursu izmantošanas vērtību, kam savukārt ir nepieciešams ņemt vērā attiecīgā tirgus ekonomisko un tehnoloģisko stāvokli (iepriekš minētais spriedums lietā
Telefónica Móviles España
, 28. punkts).
Kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 54. un 55. punktā, no tā izriet, ka maksas noteikšana par radio frekvenču izmantošanas tiesībām – vai nu atsaucoties uz agrāko vienreizējo piešķiršanas nodevu, kas tiek aprēķināta, pamatojoties uz frekvenču skaitu un mēnešu skaitu, uz kuriem frekvenču izmantošana attiecas, vai arī pamatojoties uz summām, kuras iegūtas izsolēs, – var būt piemērota metode radio frekvenču vērtības noteikšanai.
Ņemot vērā principus, ko Beļģijas Karaliste izmantojusi, nosakot agrākās vienreizējās piešķiršanas nodevas apmēru, šķiet, ka gan ar vienu, gan otru no šīm metodēm var iegūt summas, kuras atbilst attiecīgo radio frekvenču paredzamajam ienesīgumam. Atļauju izsniegšanas direktīva neliedz izmantot šādu kritēriju, nosakot iepriekš minēto maksu apmēru.
Ņemot vērā visus šos apsvērumus, uz pirmajiem diviem jautājumiem ir jāatbild, ka Atļauju izsniegšanas direktīvas 12. un 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie neliedz dalībvalstij noteikt mobilās telefonijas operatoriem, kuriem ir tiesības izmantot radio frekvences, vienreizēju maksu, kas jāmaksā gan par radio frekvenču izmantošanas tiesību jaunu iegūšanu, gan par šo tiesību atjaunošanu un kas jāmaksā papildus ne tikai ikgadējai maksai par frekvenču nodošanu lietošanā, kuras mērķis ir veicināt resursu optimālu izmantošanu, bet kas jāmaksā papildus arī maksai, ar ko tiek segtas atļaujas pārvaldības izmaksas, ar noteikumu, ka šo maksu mērķis tiešām ir nodrošināt resursa, kādas ir šīs radio frekvences, optimālu izmantošanu, ka tās ir objektīvi pamatotas, pārskatāmas, nediskriminējošas un samērīgas attiecībā uz to paredzēto mērķi un ka tajās tiek ņemti vērā Pamatdirektīvas 8. pantā izvirzītie mērķi; tas jāpārbauda iesniedzējtiesai.
Ar tādu pašu noteikumu apmēra noteikšana vienreizējai maksai par radio frekvenču izmantošanas tiesībām, vai nu atsaucoties uz agrāko vienreizējo piešķiršanas nodevu, kas tiek aprēķināta, pamatojoties uz frekvenču skaitu un mēnešu skaitu, uz kuriem frekvenču izmantošana attiecas, vai arī pamatojoties uz summām, kuras iegūtas izsolēs, var būt piemērota metode radio frekvenču vērtības noteikšanai.
Par ceturto jautājumu
Ar ceturto jautājumu, uz kuru jāatbild pirms trešā jautājuma, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Atļauju izsniegšanas direktīvas 14. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas liedz dalībvalstij noteikt mobilās telefonijas operatoram tādu maksu, kāda ir aplūkota pamatlietā.
Jānorāda, ka Atļauju izsniegšanas direktīvas 14. panta 1. punktā ir paredzēts, ka dalībvalsts ir pilnvarota objektīvi pamatotos gadījumos un samērīgā veidā grozīt tiesības, nosacījumus un procedūras attiecībā uz radio frekvenču izmantošanas tiesībām. Turklāt šajā pantā ir paredzēts, ka atbilstīgā veidā tiek sniegts paziņojums par nolūku izdarīt minētos grozījumus un ka ieinteresētajām personām var tikt noteikts pietiekams, vismaz četras nedēļas ilgs termiņš viedokļu izteikšanai.
Tāpat no Atļauju izsniegšanas direktīvas pielikuma B daļas 6. punkta izriet, ka maksu noteikšana par radio frekvenču izmantošanas tiesībām saskaņā ar šīs direktīvas 13. pantu ir viens no nosacījumiem, ar kādiem var būt papildinātas radio frekvenču izmantošanas tiesības.
No tā izriet, ka noteikt apmēru vienreizējai maksai, kāda ir pamatlietā aplūkotā maksa, nozīmē grozīt nosacījumus, kas piemērojami operatoriem, kuriem ir tiesības izmantot radio frekvences. Tādējādi dalībvalstij ir jānodrošina, ka tiek izpildīti nosacījumi maksu sistēmas – kura mobilās telefonijas operatoriem tiek piemērota saistībā ar radio frekvenču izmantošanas tiesībām – grozīšanai.
Tādējādi jānorāda, ka dalībvalstij, kura vēlas grozīt maksas, kas piemērojamas par iepriekš piešķirtajām radio frekvenču izmantošanas tiesībām, ir jāraugās, lai šie grozījumi atbilstu Atļauju izsniegšanas direktīvas 14. panta 1. punktā paredzētajiem nosacījumiem, proti, lai tie būtu objektīvi pamatoti, lai tie būtu izdarīti samērīgā veidā, kā arī būtu iepriekš paziņoti visām ieinteresētajām personām, sniedzot tām atbilstīgu iespēju izteikt savu viedokli. Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai, ņemot vērā pamatlietas apstākļus, ir izpildīti Atļauju izsniegšanas direktīvas 14. panta 1. punktā paredzētie nosacījumi.
Šajā saistībā jāuzsver, ka maksas, kura atbilst Atļauju izsniegšanas direktīvas 13. pantā paredzētajiem nosacījumiem, kas minēti šī sprieduma 46. un 47. punktā, ieviešana ir uzskatāma par objektīvi pamatotu un par veiktu samērīgā veidā.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, uz ceturto jautājumu ir jāatbild, ka Atļauju izsniegšanas direktīvas 14. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neliedz dalībvalstij noteikt mobilās telefonijas operatoram tādu maksu, kāda ir aplūkota pamatlietā, ar noteikumu, ka šis grozījums ir objektīvi pamatots, ka tas ir izdarīts samērīgā veidā un ka tas ir iepriekš paziņots visām ieinteresētajām personām, sniedzot tām atbilstīgu iespēju izteikt savu viedokli; tas jāpārbauda iesniedzējtiesai, ņemot vērā pamatlietas apstākļus.
Par trešo jautājumu
Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Atļauju izsniegšanas direktīvas 14. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas liedz dalībvalstij noteikt mobilās telefonijas operatoram tādu maksu, kāda aplūkota pamatlietā.
Jānorāda, ka atbilstoši Atļauju izsniegšanas direktīvas 14. panta 2. punktam dalībvalsts nav pilnvarota nedz ierobežot, nedz atsaukt radio frekvenču izmantošanas tiesības, izņemot gadījumus, kad tas ir pamatoti un atbilst Atļauju izsniegšanas direktīvas pielikumam un valsts tiesību normām, kas piemērojamas attiecībā uz tiesību atsaukšanas kompensāciju.
Šajā ziņā jākonstatē, ka Atļauju izsniegšanas direktīvas 14. panta 2. punktā, atšķirībā no tā paša panta 1. punkta, radio frekvenču izmantošanas tiesību “ierobežošanas” un “atsaukšanas” jēdzieni attiecas vienīgi uz gadījumiem, kuros šo tiesību saturs un apjoms var tikt grozīts.
Pat ja tiek atzīts, ka, ņemot vērā tās transponēšanas termiņu, Atļauju izsniegšanas direktīva ir piemērojama faktiem pamatlietā, tad katrā ziņā maksu, kādas aplūkotas pamatlietā, noteikšana mobilās telefonijas operatoriem neietekmē attiecīgajiem operatoriem piešķirto radio frekvenču izmantošanas tiesību saturu un apjomu. Tādējādi jākonstatē, ka maksu sistēmas grozīšana nav radio frekvenču ierobežošana vai atsaukšana Atļauju izsniegšanas direktīvas 14. panta 2. punkta izpratnē.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka Atļauju izsniegšanas direktīvas 14. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neliedz dalībvalstij noteikt mobilās telefonijas operatoram tādu maksu, kāda aplūkota pamatlietā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

1)
Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/20/EK par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu atļaušanu (atļauju izsniegšanas direktīva) 12. un 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie neliedz dalībvalstij noteikt mobilās telefonijas operatoriem, kuriem ir tiesības izmantot radio frekvences, vienreizēju maksu, kas jāmaksā gan par radio frekvenču izmantošanas tiesību jaunu iegūšanu, gan par šo tiesību atjaunošanu un kas jāmaksā papildus ne tikai ikgadējai maksai par frekvenču nodošanu lietošanā, kuras mērķis ir veicināt resursu optimālu izmantošanu, bet kas jāmaksā papildus arī maksai, ar ko tiek segtas atļaujas pārvaldības izmaksas, ar noteikumu, ka šo maksu mērķis tiešām ir nodrošināt resursa, kādas ir šīs radio frekvences, optimālu izmantošanu ka tās ir objektīvi pamatotas, pārskatāmas, nediskriminējošas un samērīgas attiecībā uz to paredzēto mērķi, un ka tajās tiek ņemti vērā mērķi, kuri izvirzīti 8. pantā Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvā 2002/21/EK par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva); tas jāpārbauda iesniedzējtiesai.
Ar tādu pašu noteikumu apmēra noteikšana vienreizējai maksai par radio frekvenču izmantošanas tiesībām, vai nu atsaucoties uz agrāko vienreizējo piešķiršanas nodevu, kas tiek aprēķināta, pamatojoties uz frekvenču skaitu un mēnešu skaitu, uz kuriem frekvenču izmantošana attiecas, vai arī pamatojoties uz summām, kuras iegūtas izsolēs, var būt piemērota metode, ar kuru noteikt radio frekvenču vērtības;

2)
Direktīvas 2002/20 14. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neliedz dalībvalstij noteikt mobilās telefonijas operatoram tādu maksu, kāda ir aplūkota pamatlietā, ar noteikumu, ka šis grozījums ir objektīvi pamatots, ka tas ir izdarīts samērīgā veidā un ka tas ir iepriekš paziņots visām ieinteresētajām personām, sniedzot tām atbilstīgu iespēju izteikt savu viedokli; tas jāpārbauda iesniedzējtiesai, ņemot vērā pamatlietas apstākļus;

3)
Direktīvas 2002/20 14. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neliedz dalībvalstij noteikt mobilās telefonijas operatoram tādu maksu, kāda aplūkota pamatlietā.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.