CELEX: 62003TJ0419
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Lietoto iepakojuma savākšanas un pārstrādes sistēma Austrijā
Līgumi par savākšanu un šķirošanu, kuros ietverta ekskluzivitātes klauzula
Lēmums par individuālu atbrīvojumu
Noteiktie pienākumi
Samērīguma princips

Tiesvedības priekšvēsture

Altstoff Recycling Austria AG
(turpmāk tekstā – “
ARA
”) ir privāta akciju sabiedrība, kura izveidota 1993. gadā un kuras īpašniece ir vienīgā akcionāre
Altstoff Recycling Austria Verein
(turpmāk tekstā – “
ARA
grupa”).
ARA
grupa ir uzņēmumu grupa, kas darbojas iepakojuma, iesaiņojuma un stikla iepakojuma, kā arī tirdzniecības jomā.

ARA
Austrijā valsts līmenī vada iepakojuma savākšanas un reģenerācijas sistēmu. Faktu norises laikā šīs sistēmas ietvaros tā par
atkritumu apsaimniekošanu ar ekonomiski neatkarīgiem sektoriāliem pārstrādes uzņēmumiem (turpmāk tekstā – “SPU”) noslēdza
līgumus, ar kuriem tai tika uzticēta iepakojuma savākšanas, šķirošanas, pārvadāšanas un reģenerācijas organizēšana. Katrs
SPU bija atbildīgs par attiecīgo iepakojuma materiāla kategoriju. SPU savukārt noslēdza līgumus par pakalpojumu sniegšanu
ar reģionālajiem partneriem, citiem vārdiem, uzņēmumiem vai teritoriālām apvienībām, kas konkrēti nodrošināja iepakojuma savākšanu,
šķirošanu, pārvadāšanu un reģenerāciju (turpmāk tekstā – “partneru līgumi”). Kopā
ARA
un SPU veidoja “
ARA
sistēmu”.
Faktu norises laikā
ARA
sistēmā ietilpa astoņi SPU, proti,
ARGEV Verpackungsverwertungs-Gesellschaft mbH
(turpmāk tekstā – “
ARGEV
”), kas bija atbildīga par metāla iepakojuma (metāls, dzelzs, alumīnijs) un vieglā iepakojuma (koks, keramika, plastmasa,
kompozītmateriāls, tekstils) savākšanu, šķirošanu, pārvadāšanu un reģenerāciju;
Österreichischer Kunststoff Kreislauf AG
(turpmāk tekstā – “
ÖKK
”), kas bija atbildīga par plastmasas un tekstila iepakojuma reģenerāciju;
Aluminium-Recycling GmbH
(turpmāk tekstā – “
Alurec
”), kas bija atbildīga par
ARGEV
savāktā alumīnija iepakojuma reģenerāciju;
Arbeitsgemeinschaft Verbundmaterialien GmbH
, kas bija atbildīga par iepakojuma no kompozītmateriāla, izņemot kastes no kompozītmateriāla dzērieniem, reģenerāciju;
Verein für Holzpackmittel
(turpmāk tekstā – “
VHP
”), kas bija atbildīga par iepakojuma no koka reģenerāciju un daļēji arī tā savākšanu;
Ferropack Recycling GmbH
(turpmāk tekstā – “
Ferropack
”), kas bija atbildīga par
ARGEV
savāktā dzelzs iepakojuma reģenerāciju;
Altpapier-Recycling-Organisationsgesellschaft mbH
(turpmāk tekstā – “
ARO
”), kas bija atbildīga par papīra, kartona un rievotā kartona iepakojuma reģenerāciju, un, visbeidzot,
Austria Glas Recycling GmbH
(turpmāk tekstā – “
AGR
”), kas bija atbildīga par stikla iepakojuma reģenerāciju. 2009. gada 14. septembrī
ARA
sev pievienoja
ARGEV
, kā arī citus
ARA
sistēmas SPU, izņemot
AGR
.
Faktu norises laikā
ARGEV
vadīja trīs atkritumu savākšanas sistēmas – vienu vieglam mājsaimniecību iepakojumam, vienu mājsaimniecību metāla iepakojumam
un vienu vieglam un metāla industrijas radītam iepakojumam. Faktu norises laikā
ARGEV
partneri bija
ARA
ar līdzdalību 11 % un
ARGEV
grupa, kuras sastāvā bija ap 100 locekļu, ieskaitot ražotājus un importētājus, uzņēmumus tirdzniecības nozarē, uzņēmumus
iepakojuma nozarē un uzņēmumus atkritumu savākšanas un reģenerācijas nozarē.

ARA
piedāvā savus pakalpojumus ikvienam Austrijas un ārvalstu uzņēmumam, uz ko tieši attiecas
Verordnung über die Vermeidung und Verwertung von Verpackungsabfällen und bestimmten Warenresten und die Einrichtung von Sammel-
und Verwertungssystemen
([Austrijas] Vides, jaunatnes un ģimenes lietu ministra noteikumi par atkritumu iepakojuma un noteiktu produktu atkritumu
novēršanu un to reģenerāciju, un atkritumu savākšanas un reģenerācijas sistēmu ieviešanu) (
BGBl
., 648/1996), kuri stājās spēkā 1996. gada 1. decembrī (turpmāk tekstā – “noteikumi”). Noteikumu pamatā ir
Abfallwirtschaftsgesetz
([Austrijas] Likums par atkritumu apsaimniekošanu) (
BGBl
., 434/1996) ar grozījumiem (
BGBl
., 102/2002) (turpmāk tekstā – “likums”), un ar tiem ir transponēta Eiropas Parlamenta un Padomes 1994. gada 20. decembra
Direktīva 94/62/EK par iepakojumu un izlietoto iepakojumu (OV L 365, 10. lpp.).
ARA
kā
ERS
pārstāvis īsteno licences partnera tiesības.
1994. gada 24. martā
Bundeskammer für Arbeiter und Angestellte
(Federālā Nodarbināto un darba ņēmēju kamera, turpmāk tekstā – “
BAA
”) iesniedza sūdzību par
ARA
sistēmu Eiropas Brīvās tirdzniecības asociācijas Uzraudzības komitejā (turpmāk tekstā – “EBTA”). Šī sūdzība tālāk tika nodota
Eiropas Komisijai.
1994. gada 30. jūnijā
ARA
un
ARGEV
paziņoja dažus nolīgumus EBTA, lai saņemtu negatīvu apstiprinājumu vai attiecīgi lēmumu par atbrīvojumu attiecīgajā kategorijā.
Ar 1995. gada 21. marta vēstuli kompetence izvērtēt paziņotos nolīgumus tika nodota Komisijai.

FRS Folien-Rücknahme-Service GmbH & Co
.
KG
un
Raiffeisen Umweltgesellschaft mbH
1996. gada 8. maijā Komisijai iesniedza sūdzību par viena uzņēmuma izveides projektu, lai ieviestu atkritumu savākšanas un
reģenerācijas sistēmu. Tomēr sūdzības iesniedzēji šo sūdzību neuzturēja.
Ar 2001. gada 28. augusta vēstuli
ARA
paziņoja Komisijai jaunus nolīgumus un kopā ar
ARGEV
lūdza apvienot to paziņošanas procedūras, lai saņemtu negatīvu apstiprinājumu vai attiecīgi lēmumu par atbrīvojumu attiecīgajā
kategorijā saskaņā ar EKL 81. panta 3. punktu. Vienlaikus
ARO
darīja zināmu, ka tā ir iesaistīta procedūrā kā pieteicēja. Šī procedūra attiecās uz visiem nolīgumiem, uz kuriem balstīta
ARA
sistēma, proti:
–        starp
ARA
un uzņēmumiem, uz kuriem attiecas noteikumi (bez kvotas), noslēgtajiem nolīgumiem par atbrīvošanos no pienākumiem un licenci;
–        starp
ARA
un
ARGEV
noslēgto apsaimniekošanas līgumu kā piemēru standarta apsaimniekošanas līgumiem, kas tikuši noslēgti starp
ARA
un citiem SPU (
Arbeitsgemeinschaft Verbundmaterialien GmbH
,
ARO
,
AGR
,
Alurec
,
VHP
,
Ferropack
un
ÖKK
);
–        starp
ARGEV
un
ÖKK
un starp
ARGEV
un
Alurec
noslēgtajiem apsaimniekošanas vai sadarbības līgumiem kā piemēriem standarta līgumiem, kas noslēgti starp
ARGEV
un
ÖKK
,
Alurec
,
Ferropack
un
VHP
;
–
ARGEV
un
ARO
ar to attiecīgajiem reģionālajiem partneriem noslēgtie līgumi.

BAA
1996. gada 19. februāra un 2002. gada 22. marta vēstulēs iepazīstināja Komisiju ar apsvērumiem par
ARA
sistēmu, atsaukdamās uz sūdzību, ko tā šajā sakarā bija iesniegusi 1994. gada 24. martā EBTA. Turklāt ar 2000. gada 27. aprīļa
vēstuli
EVA Erfassen und Verwerten von Altstoffen GmbH
(turpmāk tekstā – “
EVA
”) pret
ARA
sistēmas uzņēmumiem iesniedza sūdzību, ar kuru tika atkārtota un papildināta sākotnējā, 1996. gada 8. maijā
FRS Folien‑Rücknahme‑Service
un
Raiffeisen Umweltgesellschaft
sagatavotā sūdzība.
Komisija 2002. gada 24. jūlijā pieņēma lēmumu par procedūras aizsākšanu šajā lietā.
Ar Komisijas 2002. gada 19. oktobra paziņojumu (OV C 252, 2. lpp.) tā trešām ieinteresētajām personām deva iespēju darīt zināmu
to viedokli saskaņā ar Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17, Pirmās regulas par [EKL 81.] un [EKL 82.] panta īstenošanu
(OV 1962, 13, 204. lpp.), ar grozījumiem 19. panta 3. punktu.
Pēc Komisijas formulētajiem komentāriem minētajā paziņojumā
ARA
un
ARGEV
paziņoja par četru saistību uzņemšanos, kuru starpā būtu jānorāda šādas:
–        saistību uzņemšanās Nr. 1: sākot no 2000. gada 29. novembra
ARGEV
un
ARO
atsakās piemērot klauzulu par preferences režīma piemērošanu, par kuru tās vienojušās ar atkritumu savākšanas uzņēmumiem;
–        saistību uzņemšanās Nr. 3:
ARGEV
nerada šķēršļus reģionālajiem partneriem strādāt ar
ARA
sistēmas konkurentiem, ne arī ar tiem noslēgt un izpildīt līgumus par kopīgu konteineru vai citu mājsaimniecību radīta iepakojuma
savākšanas un/vai šķirošanas iekārtu izmantošanu; tomēr šī saistību uzņemšanās neierobežo
ARGEV
tiesības noteikt savas līgumiskās organizēšanas iespējas kopīgi izmantotai iepakojuma savākšanas un reģenerācijas sistēmai
un noteikt visus pasākumus, kas jāpiemēro, lai spētu izpildīt pienākumus, kas tai noteikti saskaņā ar likumu un lēmumu par
atļaujas piešķiršanu;
–        saistību uzņemšanās Nr. 4:
ARGEV
un
ARO
atkāpjas no līguma noteikumiem ar reģionālajiem partneriem, izbeidzoties līguma termiņam uz trim gadiem, ja vien līgumslēdzējas
puses nav panākušas kopīgu vienošanos par līguma termiņa pagarināšanu augstākais par diviem gadiem; vēlākais pēc līguma piecu
gadu termiņa beigām
ARGEV
un
ARO
no jauna piešķir pakalpojumu līguma slēgšanas tiesības procedūrā, kurā piemēroti konkurences noteikumi, kura ir pārskatāma
un objektīva (visu veidu publiskais iepirkums, aicinājums iesniegt pieteikumu utt.).
2003. gada 16. oktobrī Komisija pieņēma Lēmumu 2004/208/EK par EKL 81. un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru (Lietas
COMP D3/35470 –
ARA
un COMP D3/35473 –
ARGEV
,
ARO
) (OV 2004, L 75, 59. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
EKL 81. panta 1. punkta piemērošanas ietvaros apstrīdētajā lēmumā tika identificēti vairāki tirgi. Vispirms tirgus, kurā darbojas
savākšanas un individuālās otrreizējas lietošanas un reģenerācijas sistēmas, ir definēts kā “sistēmu tirgus”. Savākšanas sistēmas
attiecās uz uzņēmumiem, kuriem bija ar noteikumiem paredzēti pienākumi, lai beigu beigās tos no šiem pienākumiem atbrīvotu,
vietā liekot vienotu otrreizējas lietošanas un reģenerācijas dienestu. Individuālās otrreizējas lietošanas un reģenerācijas
sistēmas organizēja īpaši dienesti ikvienam uzņēmumam, kurš nevēlējās pievienoties pastāvošajām savākšanas sistēmām. Noteikumos
paredzēto pienākumu kontekstā apskatāmais tirgus ietver tikai atkritumu iepakojumu.
Apstrīdētajā lēmumā ir precizēts, ka, tā kā funkcionāli nav iespējams apmainīties ar pakalpojumiem, tad sistēmu tirgū būtu
jāveic nošķiršana starp sistēmu tirgu mājsaimniecību atkritumu un sistēmu tirgu lielo uzņēmumu un industrijas radīto atkritumu
likvidēšanai.
Tālāk par to, ka SPU paši neveic lietota iepakojuma likvidēšanu, apstrīdētajā lēmumā tiek apskatīti otra līmeņa tirgi: lietota
iepakojuma savākšanas un šķirošanas tirgi, kuros SPU darbojas kā savākšanas un šķirošanas pakalpojumu pasūtītāji un uzņēmumi,
kā arī vietējās apvienības – kā minēto pakalpojumu sniedzēji. Ja ar apskatāmajiem pakalpojumiem funkcionāli nevar apmainīties,
tad izšķiršanu veic atkarībā no atkritumu rašanās vietas starp mājsaimniecību radītā izlietotā iepakojuma savākšanas un šķirošanas
tirgu, no vienas puses, un industrijas radītā izlietotā iepakojuma tirgu, no otras puses. Tāpat mājsaimniecību radītā iepakojuma
sektorā, ņemot vērā noteiktu materiālu īpatnības, ir iespējams nošķirt trīs tirgus, proti, makulatūras savākšanas, lietotas
stikla taras savākšanas un vieglā iepakojuma savākšanas un šķirošanas tirgu.
Visbeidzot, apstrīdētajā lēmumā ir nošķirts savākšanas un šķirošanas tirgus un savākto materiālu un izejvielu reģenerācijas
pakalpojumu tirgus, jo savākto materiālu reģenerācijas organizēšana un izejvielu piedāvājums ir viena un tā paša produktu
tirgus dažādi līmeņi. Apstrīdētajā lēmumā ir arī norādīts, ka ir tikpat daudz reģenerācijas pakalpojumu un izejvielu, cik
materiālu kategoriju. Ir precizēts arī, ka vienai un tai pašai materiālu kategorijai nevar radīt atšķirību starp mājsaimniecību
un industrijas radīto iepakojumu.
No ģeogrāfiskā viedokļa raugoties, attiecībā uz tirgus sistēmām un savākšanas un šķirošanas sistēmām saskaņā ar apstrīdēto
lēmumu par pamatu ir jāņem Austrijas teritorija. Savukārt attiecībā uz reģenerācijas pakalpojumu un izejvielu tirgiem par
pamatu būtu jāņem Eiropas Ekonomikas zona (EEZ).
Definējusi apskatāmos tirgus, Komisija izvērtēja partnerlīgumus un secināja, ka to rezultātā ir radīts jūtams konkurences
ierobežojums EKL 81. panta 1. punkta izpratnē, pirmkārt, mājsaimniecību radītā iepakojuma savākšanas un šķirošanas tirgos,
izņemot līgumu starp
ARO
un teritoriālām apvienībām, un, otrkārt, industrijas radītā iepakojuma savākšanas un šķirošanas tirgos. Šis ierobežojums
izriet no pastāvošā noteikuma par teritoriālu ekskluzivitāti, kas labvēlīgi ietekmē ikvienu reģionālo
ARGEV
vai
ARO
partneri. Faktiski, ņemot vērā
ARGEV
un
ARO
dominējošo stāvokli pieprasījuma tirgū, līgumu darbības laikā ikvienam citam mājsaimniecību un industrijas radītā iepakojuma
savākšanas un šķirošanas pakalpojumu sniedzējam iespēja piekļūt nozīmīgiem tirgiem vai arī nozīmīgas noieta iespējas ir bijušas
liegtas.
Saskaņā ar apstrīdēto lēmumu attiecībā uz mājsaimniecību radīto iepakojumu identificētais ierobežojums esot būtisks EKL 81. panta
1. punkta izpratnē. Pieņemot, ka faktu norises laikā
ARGEV
bija galvenais savākšanas un šķirošanas pakalpojumu pasūtītājs, pakalpojumu sniegšanas līgumu, kuros bija ietverts noteikums
par ekskluzivitāti, tīkls kopējā ģeogrāfiskajā tirgū radīja kumulatīvas sekas slēgt tirgu izslēgtajiem savākšanas un šķirošanas
uzņēmumiem. No piedāvājuma viedokļa raugoties, ar teritorijas sakārtošanu saistītajiem iemesliem un vajadzīgo loģistiku atkritumu
apsaimniekošanai nebija savienojama otras savākšanas infrastruktūras ieviešana. Tā saskaņā ar apstrīdēto lēmumu bija reāli
uzskatīt, ka ikvienai savākšanas sistēmai, kas, iespējams, varēja sākt konkurēt ar
ARA
sistēmu, bija jāstrādā ar
ARA
sistēmas reģionālajiem partneriem, kā rezultātā izslēgtajiem savākšanas un šķirošanas uzņēmumiem nebija ticamas iespējas
iedibināties tirgū. Tādējādi tika slēgta svarīga pieeja uz laiku līdz pat pieciem gadiem, kas ir maksimālais līgumu darbības
termiņš.
Attiecībā uz industrijas radīto iepakojumu apstrīdētajā lēmumā ir secināts, ka faktu norises laikā
ARGEV
un
ARO
nebija galvenie savākšanas un šķirošanas pakalpojumu pieprasītāji. Šajā nozarē bija citas funkcionējošas atkritumu apsaimniekošanas
sistēmas, un atkritumu likvidēšanas uzņēmumi savus pakalpojumus varēja piedāvāt lielajiem atkritumu ražotājiem. Tomēr atbilstoši
apstrīdētajam lēmumam konkurējošās sistēmas un lielie atkritumu ražotāji ekonomiskās nozīmes plānā neesot bijuši salīdzināmi
ar
ARA
sistēmu, un šajā kontekstā ar identificēto ierobežojumu izslēgtajiem uzņēmumiem līgumu darbības laikā esot liegta nozīmīga
pieeja un tādējādi būtiski ietekmēta konkurence.
Saskaņā ar apstrīdēto lēmumu pakalpojumu līgumos atrodamais noteikums par ekskluzivitāti tomēr esot bijis vajadzīgs savākšanas
un šķirošanas infrastruktūras funkcionēšanai un ieviešanai, kas prasīja ievērojamas investīcijas un ļāva tieši īstenot vides
tiesību normas. Tāpat fakts par visas savākšanas uzticēšanu vienam uzņēmumam attiecīgajā zonā uz laiku līdz augstākais pieciem
gadiem ļāva līgumslēdzējām pusēm, pirmkārt, ilgtermiņā plānot un organizēt sniedzamos pakalpojumus un, otrkārt, īstenot cenu
kritumu un pakalpojumu klāsta palielināšanu, tādējādi vairojot efektivitāti. Tādēļ reģionālajiem partneriem labvēlīgā ekskluzivitāte
ļāva uzlabot tehniskā un ekonomiskā progresa radīšanu un veicināšanu un bija labvēlīga patērētājiem, kas saņēma taisnīgu peļņas
daļu EKL 81. panta 3. punkta izpratnē. Tāpat noteikums par eksluzivitāti uz trijiem gadiem izrādījās esam nepiemērots ekonomisku
iemeslu dēļ, lai garantētu ilgstošu un uzticamu savākšanas un šķirošanas pakalpojumu un nodrošinātu, ka reģionālie partneri
veiktu investīcijas savākšanas un šķirošanas līgumu izpildei.
Saskaņā ar apstrīdēto lēmumu identificētais ierobežojums neesot bijis tāds, kas attiecīgajos tirgos izskauž konkurenci. Tomēr
attiecībā uz mājsaimniecību radīto atkritumu savākšanu un šķirošanu Komisija veica turpinājumā minētos precizējumus.
Pirmkārt, attiecībā uz mājsaimniecību radīto atkritumu savākšanu apstrīdētajā lēmumā ir atzīts, ka jaunu līgumu slēgšanas
tiesību piešķiršana, vēlākais pēc pieciem gadiem, konkursa ietvaros garantēs brīvas konkurences apstākļus savākšanas zonās.
Praksē tomēr ar vietu saistītu problēmu, ar vides un ainavas aizsardzību saistītu juridisku problēmu un patērētāju ieražu
atkritumu savākšanas jomā dēļ nav iespējams ieviest otru mājsaimniecību radīto atkritumu savākšanas infrastruktūru. Ņemot
vērā šo piedāvājuma apskatāmajā tirgū īpatnību, Komisija uzskatīja, ka mājsaimniecību tuvumā novietotie konteineri izlietotam
iepakojumam ir elements, kā dēļ konkurence gluži vienkārši nav iespējama.
Ievērojot iepriekš minēto, Komisija secināja, ka absolūta pieeja jau esošajām savākšanas infrastruktūrām ir būtisks nosacījums
konkurences stiprināšanai ne tikai pieprasījuma mājsaimniecību radīto atkritumu savākšanas pakalpojumu kontekstā, bet arī
vertikāli izveidotā tirgū fizisku personu atstātā izlietotā iepakojuma pieņemšanas un reģenerācijas organizēšanā. Tādēļ atbilstoši
apstrīdētajam lēmumam konkurence piedāvājuma kontekstā savākšanas pakalpojumu jomā varēja būt tikai tad, ja
ARGEV
nebūtu aizliegusi reģionālajiem partneriem slēgt līgumus par kopīgu konteineru izmantošanu ar
ARA
sistēmas konkurentiem.
Apstrīdētajā lēmumā ir konstatēts, ka saistību uzņemšanās Nr. 3 ietvaros
ARGEV
vēlējās šo kopējo lietošanu saistīt ar nozīmīgiem ierobežojumiem. Tā Komisija uzskatīja par vajadzīgu noteikt dažas izmaiņas,
lai nodrošinātu, ka ir izpildīti nosacījumi, kas ļauj piešķirt atbrīvojumu saskaņā ar EKL 81. panta 3. punktu. Pirmkārt,
ARGEV
nedrīkstēja savākšanas uzņēmumus kavēt ar
ARA
un
ARGEV
konkurentiem noslēgt un izpildīt līgumus par kopīgu konteineru un citu izlietotā tirdzniecības iepakojuma savākšanas un šķirošanas
iekārtu izmantošanu. Otrkārt, lai izvairītos no iespējas, ka
ARGEV
ievāc visu savākto iepakojumu un kavē konkurentus ievērot noteiktās kvotas, tā no reģionālajiem partneriem drīkstēja pieprasīt
pierādījumus par to iepakojuma daudzumu, kas atbilst
ARA
sistēmas daļai kopējā dažādu savākšanas sistēmu licencētā iepakojuma apjomā. Šī otrā saistība attiecās uz visiem uzņēmumiem,
kas noslēguši partnerlīgumu savākšanai ar
ARGEV
, un tā bija spēkā, ciktāl konkurējošā sistēma pieprasīja attiecīgajā zonā kopīgu izmantošanu un sākot no datuma, kurā apskatāmajai
sistēmai tika piešķirta piekrišana.
Otrkārt, attiecībā uz mājsaimniecību radīto atkritumu šķirošanas pakalpojumiem apstrīdētajā lēmumā ir secināts, ka iepakojuma
šķirošana atkarībā no izmantotajiem materiāliem nozīmē sarežģītu tehnisku procesu, ka arī investīcijas, kuras citām šķirošanas
operācijām būtu derīgas tikai ierobežotā apmērā. Ievērojamas investīcijas jaunu iekārtu ieviešanai
ARA
sistēma konkurentiem esot vērā ņemams šķērslis to iekļūšanai tirgū.
Lai gan
ARGEV
paziņoja, ka atkritumu apsaimniekošanas uzņēmumi brīvi esot varējuši konkurējošo sistēmu rīcībā nodot šķirošanas iekārtas,
Komisija uzskatīja, ka saistību uzņemšanās Nr. 3 ietvaros tā tomēr esot gribējusi noteikt ievērojamus kopējas lietošanas ierobežojumus.
Ņemot vērā brīvas pieejas šķirošanas iekārtām nozīmi konkurences eksistences mērķa labad, Komisija tādējādi uzskatīja par
vajadzīgu atbrīvojumu atbilstoši EKL 81. panta 3. punktam pakārtot noteikumam, saskaņā ar kuru
ARGEV
nedrīkst atkritumu apsaimniekošanas uzņēmumus kavēt noslēgt un izpildīt līgumus par kopīgu šķirošanas iekārtu izmantošanu.
Apstrīdētajā lēmumā it īpaši ir iekļauti šādi noteikumi:
“
2. pants
EKL 81. panta 1. punkta un EEZ līguma 53. panta 1. punkta noteikumi ir atzīstami par nepiemērojamiem saskaņā ar EKL 81. panta
3. punktu un EEZ līguma 53. panta 3. punktu dažādiem līgumiem par savākšanu un šķirošanu, kurus
ARGEV
un
ARO
noslēgušas ar attiecīgiem reģionāliem partneriem un kuros ir ietverts noteikums par ekskluzivitāti, un kuru darbības termiņš
ir vēlākais 2006. gada 31. decembris.
Atbrīvojums ir spēkā no 1994. gada 30. jūnija līdz 2006. gada 31. decembrim.
3. pants
2. pantā minētais atbrīvojums ir saistīts ar šādiem pienākumiem:
a)
ARGEV
neliegs savākšanas uzņēmumiem nedz noslēgt ar
ARA
sistēmas konkurentiem līgumus par kopīgu konteineru un citu mājsaimniecību radītā izlietotā tirdzniecības iepakojuma savākšanas
un šķirošanas iekārtu izmantošanu, nedz arī šos līgumus izpildīt;
b)
ARGEV
nepieprasīs no savākšanas uzņēmumiem tai iesniegt apstiprinājumu tikai par iepakojuma apjomu, kas atbilst
ARA
sistēmas daļai no visa sistēmām piešķirtā mājsaimniecību radītā iepakojuma apjoma noteiktām materiālu kategorijām. Šajā gadījumā
ARGEV
var samazināt savākšanas līguma 3.1.1. punktā minēto atlīdzību šī punkta pirmajā teikumā minētajās proporcijās. Attiecībā
uz savākšanas līguma 3.1.2. un 3.1.3. punktā minēto atlīdzību nozīme ir
ARGEV
iesniegtajiem pierādījumiem. Šo pienākumu nosaka visiem savākšanas uzņēmumiem, ar kuriem
ARGEV
ir noslēgusi partnerlīgumu.”

Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas iesniegts Pirmās instances tiesas kancelejā 2003. gada 22. decembrī,
ARA
un
ARGEV
cēla šo prasību.
Ar atsevišķu dokumentu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā reģistrēts tajā pašā dienā,
ARA
un
ARGEV
pieprasīja apturēt apstrīdētā lēmuma 3. panta b) punkta izpildi (lieta T‑419/03 R). Ar 2004. gada 11. marta vēstuli tās šo
prasību atsauca. Ar Pirmās instances tiesas priekšsēdētāja 2004. gada 26. marta rīkojumu lietā T‑419/03 R lieta tika izslēgta
no reģistra un lēmums par tiesāšanās izdevumiem tika atlikts.
Atsevišķos dokumentos, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegti attiecīgi 2004. gada 19. februārī un 23. aprīlī,
EVA
un
BAA
lūdza atļauju iestāties šajā lietā Komisijas prasījumu atbalstam. Ar 2005. gada 20. janvāra rīkojumu Pirmās instances tiesas
pirmās palātas priekšsēdētājs atļāva iestāties lietā
EVA
un
BAA
. Personas, kas iestājušās lietā, iesniedza savus procesuālos rakstus 2005. gada 17. maijā.
2007. gada 16. septembrī tiesas sastāva daļējas maiņas rezultātā lieta tika nodota izskatīšanai Pirmās instances tiesas otrajai
palātai un tika noteikts jauns tiesnesis referents.
Pamatojoties uz tiesneša referenta ziņojumu, Pirmās instances tiesa (otrā palāta) 2009. gada 8. jūlijā nolēma uzsākt mutvārdu
procesu. 2009. gada 12. augustā lietas dalībnieki parakstīja ziņojumu tiesas sēdē, par tiesas sēdes datumu nosakot 2009. gada
29. septembri.
2009. gada 14. septembrī
ARA
(turpmāk tekstā – “prasītāja”) Pirmās instances tiesu informēja, kā tā ir pārņēmusi
ARGEV
, kā arī citus
ARA
sistēmas SPU, izņemot
AGR
.
2009. gada 21. septembrī Pirmās instances tiesa izskatīja prasītājas lūgumu apturēt tiesvedību saskaņā ar Pirmās instances
tiesas Reglamenta 77. pantu. Ar 2009. gada 22. septembra rīkojumu Pirmās instances tiesa apturēja tiesvedību uz sešiem mēnešiem.
Tiesvedība atsākās 2010. gada 23. martā, un tiesas sēde notika 2010. gada 15. jūnijā.
Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai [agrāk – Pirmās instances tiesa] ir šādi:
–        atcelt apstrīdētā lēmuma 2. un 3. pantu;
–        pakārtoti – atcelt apstrīdētā lēmuma 3. pantu;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas,
EVA
un
BAA
prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        noraidīt prasību;
–        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums
Tiesas sēdē Komisija paziņoja, ka atsakās no
ARA
iesniegtā iebilduma saistībā ar prasības nepieņemamību, un tas tika ierakstīts tiesas sēdes protokolā.
Prasītāja min sešus pamatus savas prasības pamatojumam. Pirmais pamats ir saistīts ar EKL 81. panta un Regulas Nr. 17 2. panta
pārkāpumu. Otrais pamats ir saistīts ar pakalpojumu līgumu saderību ar Komisijas 1999. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 2790/99
par [EKL] 81. panta 3. punkta piemērošanu vertikālu vienošanos un saskaņotu darbību kategorijām (OV L 336, 21. lpp.) nosacījumiem.
Trešais pamats ir saistīts ar to, ka apstrīdētā lēmuma 2. un 3. pantā neesot ievērotas
essential‑facilities
doktrīnas prasības. Ceturtais pamats ir saistīts ar to, ka apstrīdētajā lēmumā paredzētie noteikumi nav izpildāmi. Piektais
pamats ir saistīts ar apstrīdētajā lēmumā minēto noteikumu nesamērīgo raksturu, un sestais pamats ir saistīts ar pretrunām,
kas vērojamas apstrīdētā lēmuma rezolutīvajā un motīvu daļā.
Vispirms Komisija attiecībā uz argumentu par saiknes trūkumu starp konkurences ierobežojumu un noteikto pienākumu saistībā
ar prasītājas tiesībām veidot savu sistēmu un precizitātes trūkumu apstrīdētajā lēmumā norāda, ka atbildes rakstā ir izvirzīti
jauni pamati, kas tādējādi neesot pieņemami. Tāpat tā uzskata, ka prasītājas arguments par izmaksu sadali esot tiesas sēdē
izvirzīts jauns pamats un tādēļ nepieņemams.
Šajā ziņā Vispārējā tiesa atgādina, ka saskaņā ar Reglamenta 48. panta 2. punkta pirmo daļu jaunu pamatu izvirzīšana tiesvedības
laikā ir aizliegta vismaz, ja šie pamati nav balstīti uz tādiem tiesību vai faktiskiem apstākļiem, kas ir kļuvuši zināmi iztiesāšanas
laikā. Šajā sakarā pamats, kas tikai papildina iepriekš tieši vai netieši izvirzītu pamatu un kas ir cieši saistīts ar to,
ir jāatzīst par pieņemamu (skat. Pirmās instances tiesas 2003. gada 10. aprīļa spriedumu lietā T‑195/00
Travelex Global and Financial Services
un
Interpayment Services
/Komisija,
Recueil
, II‑1677. lpp., 33. un 34. punkts, un 2007. gada 24. maija spriedumu lietā T‑151/01
Duales System Deutschland
/Komisija, Krājums, II‑1607. lpp., 71. punkts).
Šajā gadījumā jāteic, ka par jauniem uzskatītie pamati ir atzīstami kā prasītājas minēto argumentu papildinājumi, atbildot
uz Komisijas atbildes rakstā minēto attiecībā uz ceturto pamatu par noteikumu izpildes neiespējamību, attiecībā uz piekto
argumentu par noteikumu samērīgumu un – sesto argumentu par pretrunu esamību apstrīdētā lēmuma motīvu un rezolutīvajā daļā.
Tādēļ Komisijas apgalvojums par jaunu pamatu nepieņemamību ir jānoraida.

Par pirmo pamatu, kas saistīts ar EKL 81. panta un Regulas Nr. 17 2. panta pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja uzskata, ka partnerlīgumos nav neviena noteikuma, no kā varētu izsecināt, ka tieši vai netieši ir spēkā uz to attiecināms
ekskluzīvs pienākums. Tā norāda, ka, lai arī tā ir aprobežojusies un nolēmusi sadarboties tik ar vienu reģionālo partneri
katrā savākšanas zonā, nekas neliedz to uzticēt darīt citiem iepakojuma savākšanas un/vai šķirošanas uzņēmumiem ikvienā līgumdarbības
zonā. Turklāt apgalvotās konkurenci ierobežojošās sekas izrietot no komutatīva līguma, ar kuru privāts vai komerciāls patērētājs
apmierina savas vajadzības un tādējādi tās neietilpst EKL 81. panta 1. punkta piemērošanas jomā.
Prasītāja arī norāda, ka lēmums aprobežoties nenozīmējot, ka katrā savākšanas zonā paliek viens partneris, kurš savu darbību
var veikt alternatīvas savākšanas sistēmas ietvaros. Pamatojot apgalvojumu, tā norāda, ka praksē potenciālo partneru izvēle
tiek paplašināta tādēļ, ka industrijas radītā iepakojuma likvidēšanas laikā atkritumu ražotājs brīvi var izvēlēties savākšanas
uzņēmumu, kurš iepakojumu aizgādās uz
ARA
sistēmas pieņemšanas punktiem. Tas nozīmējot, ka dažādos savākšanas reģionos paralēli prasītājas reģionālajam partnerim mājsaimniecību
radīto atkritumu savākšanai aktīvi darbojas vairāki citi savākšanas uzņēmumi. Prasītāja piebilst, ka mājsaimniecību radīto
atkritumu likvidēšanas laikā
AGR
un
ARO
ikvienā savākšanas zonā organizējot savākšanas sistēmas, kas bieži apkalpo citus reģionālos partnerus. Tādējādi neeksistējot
“savākšanas uzņēmumu vietējie monopoli”, un Komisijai esot vajadzējis sniegt negatīvu apstiprinājumu šiem līgumiem, piemērojot
Regulas Nr. 17 2. pantu.
Komisija un personas, kas iestājušās lietā, apstrīd visus prasītājas izvirzītos argumentus.
Vispārējās tiesas vērtējums
Prasītājas skatījumā partnerlīgumos nav ietverts neviens noteikums, no kā varētu izsecināt, ka tieši vai netieši ir spēkā
uz to attiecināms ekskluzīvs pienākums. Šis arguments būtu jāizvērtē vispirms.
No partnerlīgumu vērtējuma izriet, ka tajos nav neviena savākšanas un/vai šķirošanas partneriem labvēlīga formālas teritoriālas
ekskluzivitātes noteikuma. Faktiski neviens noteikums prasītāju nesaista stāties līgumattiecībās ar vienu savākšanas un/vai
šķirošanas partneri reģionā. Tādēļ Vispārējās tiesas ziņā ir vērtēt, vai Komisija attiecīgā tirgus īpašajos apstākļos pietiekami
ir pierādījusi, ka uz noteiktu laiku ar vienu vienīgu savākšanas un/vai šķirošanas partneri noslēgtie līgumi reāli darbojas
kā saistoša ekskluzivitāte, kas rada konkurences ierobežojumus. Tālāk būtu jāpārbauda attiecīgā gadījumā, vai identificētais
konkurences ierobežojums ir pietiekami nozīmīgs, lai radītu EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu. Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā
ar judikatūru Komisijas aktu pārbaudei tiesā, kas prasa sarežģītu ekonomisku vērtējumu, būtu jāaprobežojas ar procesuālo noteikumu
un motīvu vērtējumu, kā arī faktu materiālu precizitāti, acīmredzamas kļūdas vērtējumā neesamību un pilnvaru nepareizu izmantošanu
(skat. Pirmās instances tiesas 2003. gada 23. oktobra spriedumu lietā T‑65/98
Van den Bergh Foods
/Komisija,
Recueil
, II‑4653. lpp., 80. punkts un tajā minētā judikatūra).
Atbilstoši šim Komisijas veiktajam līgumu vērtējumam prasītāja ir plānojusi vien līgumattiecības ar vienu savākšanas un/vai
šķirošanas partneri reģionā uz trim līdz pieciem gadiem (skat. apstrīdētā lēmuma 95., 111. un 220. apsvērumu), un tas – atbilstoši
prasītājas teiktajam – ir izskaidrojams ar to, ka tās vajadzības attiecībā uz apskatāmajiem pakalpojumiem ir spējis apmierināt
viens līgumpartneris.
Faktiski no partnerlīgumiem izriet prasītājas vēlme piešķirt mājsaimniecības radīto iepakojumu savākšanas un/vai šķirošanas
pakalpojumu sniegšanas tiesības vienam partnerim reģionā uz laiku no trim līdz pieciem gadiem. Nekas no minētajiem līgumiem
neļauj secināt, ka prasītāja šī perioda laikā varētu atteikties no ierobežojuma, ko tā noteikusi, un lūgt citiem savākšanas
un/vai šķirošanas uzņēmumiem vienlaicīgi sniegt minētos pakalpojumus attiecīgajā savākšanas reģionā, piemēram, lai pretotos
licencēto iepakojuma apjomu pieaugumam.
Turklāt citi partnerlīgumu elementi ļauj secināt, ka papildu partnera līdzdalība attiecīgajā teritorijā ir izslēgta. Tā reģionālajiem
partneriem ir paredzēta atlīdzības maiņa, ja tiek grozīta savākšanas sistēma vai apjomu robeža. Tāpat aicinājumi iesniegt
piedāvājumus uzņēmumiem, kas vēlas, lai tiem tiktu piešķirtas līguma slēgšanas tiesības, vienmēr ir jāattiecina uz attiecīgo
savākšanas reģionu kopumā.
No iepriekš minētā izriet, ka partnerlīgumu darbības laikā izslēgtie uzņēmumi nevar iesniegt savus piedāvājumus (skat. apstrīdētā
lēmuma 221.–223., 228. un 236. apsvērumu). Tādēļ, pat ja šajā ziņā nav nevienas formālas normas, partnerlīgumiem ir tieši
tādas pašas sekas kā iekļaujot katram savākšanas un/vai šķirošanas partnerim labvēlīgu noteikumu par teritoriālu ekskluzivitāti.
Tāpēc nav nozīmes prasītājas minētajam argumentam par ekskluzivitātes pienākuma neesamību.
Attiecībā uz analīzi par partnerlīgumu konkurenci ierobežojošo ietekmi ir jāprecizē, ka saskaņā ar judikatūru Komisijas vērtējuma
par to, vai pastāv vērā ņemams konkurences ierobežojums EKL 81. panta 1. punkta izpratnē, pamatojuma izvērtēšanas ietvaros
Vispārējā tiesa nevar aprobežoties ar ekskluzivitātes elementiem, kas apskatīti atsevišķi, un tikai atsaucoties uz ierobežojumiem,
kas noteikti ar partnerlīgumiem dažādos savākšanas reģionos (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Van den Bergh Foods
/Komisija, 82. punkts). Faktiski attiecībā uz jautājumu par to, vai uz prasītājas partnerlīgumiem attiecas EKL 81. panta 1. punkta
ierobežojums, saskaņā ar judikatūru būtu jāizvērtē, vai visi līdzīgie līgumi, kas noslēgti attiecīgajā tirgū, un citi attiecīgo
līgumu ekonomiskā un juridiskā konteksta elementi liecina par to, ka visu šo līgumu rezultātā jauniem konkurentiem pieeja
šim tirgum ir liegta. Ja no šā vērtējuma izriet, ka tā nav, individuālie līgumi, kas veido līgumu virkni, nevar apdraudēt
konkurenci EKL 85. panta 1. punkta izpratnē. Turpretī, ja vērtējums atklāj, ka pieeja tirgum ir sarežģīta, būtu jāanalizē,
ciktāl strīdīgie līgumi veicina kopējo seku rašanos, ņemot vērā, ka ir aizliegti tikai tie līgumi, kas būtiski veicina iespējamo
tirgus sadali (skat. Tiesas 1991. gada 28. februāra spriedumu lietā C‑234/89
Delimitis
,
Recueil
, I‑935. lpp., 23. un 24. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā
Van den Bergh Foods
/Komisija, 83. punkts).
Komisija apstrīdētā lēmuma 176. apsvērumā konstatēja, ka mājsaimniecību radītā iepakojuma jomā
ARA
sistēma ir vienīgā savākšanas un reģenerācijas sistēma, kas pārklāj visu Austrijas valsts teritoriju un ietver visus materiālu
veidus, izņemot kompozītkartonu dzērienu iepakošanai. No apstrīdētā lēmuma 182. apsvēruma izriet – un to nav apstrīdējusi
arī prasītāja –, ka tā ir vislielākais atkritumu likvidēšanas pakalpojumu pieprasītājs.
Ciktāl partnerlīgumus ir noslēdzis lielākais atkritumu likvidēšanas pakalpojumu pieprasītājs, proti, prasītāja, praktiskas
šī līgumu tīkla ieviešanas sekas ir pieejas tirgum slēgšana izslēgtajiem savākšanas un šķirošanas uzņēmumiem un tas, ka attiecībā
uz piedāvājumu konkurence ir ierobežota mājsaimniecību radītā iepakojuma savākšanas un šķirošanas tirgū līguma darbības laikā,
proti, no trim līdz pieciem gadiem.
Pieņemot, ka prasītājas īstenotie partnerlīgumi ir spēkā visā Austrijas teritorijā, šis konkurences ierobežojums nevar palikt
tikai vienam savākšanas reģionam. Tam būs sekas visā šajā teritorijā un līdz ar to visā attiecīgajā ģeogrāfiskajā savākšanas
un šķirošanas tirgū (skat. apstrīdētā lēmuma 226. apsvērumu). Tā izslēgtajiem uzņēmumiem esot grūtības gan apiet līgumu tīklu
un iekļūt Austrijas mājsaimniecību radīto atkritumu savākšanas un šķirošanas tirgū, gan arī izdzīvot minētajā tirgū.
Šo situāciju sarežģī papildu apstākļi pieejai mājsaimniecību radītā iepakojuma savākšanas un šķirošanas tirgum. Faktiski pamati
saistībā ar teritorijas sakārtošanu un vajadzīgo loģistiku atkritumu apsaimniekošanai nav savienojami ar citu mājsaimniecību
radīto atkritumu savākšanas iekārtu uzstādīšanu (skat. apstrīdētā lēmuma 227. apsvērumu), kas apstiprina šajā sakarā Austrijas
iestāžu izdarītos apsvērumus (skat. apstrīdētā lēmuma 285. apsvērumu). Tā, lai nodrošinātu savākšanas un šķirošanas pakalpojumus
no pašas darbības sākuma, iespējamie
ARA
sistēmas konkurenti ar citiem savākšanas uzņēmumiem nevarot noslēgt līgumus par papildu savākšanas infrastruktūras ierīkošanu
paralēli jau esošajiem konteineriem un tādējādi esot spiesti sadarboties ar prasītājas savākšanas partneriem. Piemēram, konkurējošajai
sistēmai
Öko‑Box
daļēji esot jāizmanto prasītājas savākšanas sistēmas, lai attīstītu savu ar kompozītkartona dzērienu iepakojuma savākšanu
un reģenerāciju saistīto darbību (skat. apstrīdētā lēmuma 177. un 227. apsvērumu), ko prasītāja arī nav apstrīdējusi.
Attiecībā uz šķirošanas infrastruktūru prasītāja neapstrīd Komisijas konstatēto, ka pieeja tirgum ir apgrūtināta, jo jaunu
šķirošanas iekārtu uzstādīšanai ir nepieciešamas būtiskas investīcijas, kas nozīmē ievērojamu apgrūtinājumu pieejai mājsaimniecību
radītā iepakojuma savākšanas un šķirošanas tirgum (skat. apstrīdētā lēmuma 318. apsvērumu).
Visi šie apstākļi ir mudinājuši Komisiju apstrīdētā lēmuma 227. apsvērumā secināt, ka “svarīgi ir tas, ka līgumu ar reģionālajiem
partneriem darbības laikā izslēgtajiem savākšanas un šķirošanas uzņēmumiem attiecīgajā tirgū dažādās teritorijās, kur līgumi
ir spēkā, ir parādījušās jūtamas, t.i., ievērojamas piedāvājuma iespējas”. Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 236. apsvērumu šis
secinājums attiecas arī uz šķirošanas uzņēmumiem.
No iepriekš minētā izriet, ka ierobežojuma, kas saista prasītāju, vienīgās sekas nav pašas brīvas darbības ierobežošana. Faktiski
ar to attiecībā uz piedāvājumu izslēgtajiem mājsaimniecību radītā iepakojuma savākšanas un šķirošanas uzņēmumiem tiek ierobežota
piekļuve tirgum, jo ar minētajiem uzņēmumiem tiek ierobežotas iespējas darboties šajā tirgū. Tā atšķirībā no prasītājas viedokļa
šīs sekas pārsniedza komutatīvā līguma paredzēto, kuru noslēdzot privāts vai komerciāls patērētājs apmierina savas vajadzības.
Tādējādi Komisija nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, uzskatīdama, ka partnerlīgumu tīkls slēdz attiecīgo tirgu minētajiem
uzņēmumiem, tādējādi radot vērā ņemamu konkurences ierobežojumu EKL 81. panta 1. punkta izpratnē. Tāpēc saistībā ar Komisijai
paziņoto partnerlīgumu tīklu nevar saņemt negatīvu apstiprinājumu saskaņā ar Regulas Nr. 17 2. pantu.
Konstatēdama vērā ņemamu konkurences ierobežojumu, Komisija apstrīdētā lēmuma 275., 276. un 316. apsvērumā atzina, ka partnerlīgumi
esot attaisnojami no savākšanas un šķirošanas darbību viedokļa apsaimniekošanas un efektivitātes iemeslu dēļ, uzticama savākšanas
pakalpojuma nodrošināšanas vajadzībām, kā arī nepieciešamību nodrošināt plānošanas un investīciju drošību, tādējādi izpildot
savākšanas un šķirošanas pakalpojumu līgumu. Komisijas skatījumā šis ekskluzivitātes pienākums tādējādi ir neapstrīdams ierobežojums
racionālas savākšanas un šķirošanas darbību Austrijas tirgū plānošanas mērķa ierobežojums EKL 81. panta 3. punkta izpratnē
(skat. apstrīdētā lēmuma 268.–287. un 316. apsvērumu).
Tai pat laikā Komisija uzskatīja, ka šis konkurences ierobežojums mājsaimniecību radītā iepakojuma savākšanas un šķirošanas
tirgū var būt pamats konkurences ierobežojumam augšupējā tirgū, citiem vārdiem, mājsaimniecību radītā iepakojuma likvidēšanas
sistēmu tirgū, ja prasītājai izdodas saviem partneriem noteikt ekskluzivitāti
de facto
savākšanas un šķirošanas pakalpojumu sniegšanā (skat. apstrīdētā lēmuma 230., 234. un 286. apsvērumu). Faktiski šī ekskluzivitāte
ļauj tās potenciālajiem konkurentiem noslēgt pieeju savākšanas un šķirošanas infrastruktūrai. Šādā situācijā tiem nebūtu iespējas
apiet prasītājas radīto līgumu tīklu, jo mājsaimniecību radītā iepakojuma savākšanas un šķirošanas tirgū nav citu savākšanas
un šķirošanas uzņēmumu, kas tai no pašu darbību sākuma varētu sniegt pakalpojumus ar konkurētspējīgiem nosacījumiem. Tā prasītājas
saistība līgumiski saistīties tikai ar vienu savākšanas un/vai šķirošanas partneri reģionā varētu novest pie konkurences ierobežojuma
mājsaimniecību radītā iepakojuma likvidēšanas sistēmu tirgū, kas noteikti izpaustos kā pieprasījuma pēc savākšanas un šķirošanas
pakalpojumu samazināšanās mājsaimniecību radītā iepakojuma savākšanas un šķirošanas tirgū (skat. apstrīdētā lēmuma 287. apsvērumu).
Tādējādi atšķirībā no tā, ko apstiprina prasītāja, problēma nav tajā, ka partnerlīgumi ir pamats “savākšanas uzņēmumu vietējo
monopolu” radīšanai, kas ir pretrunā EKL 81. panta 1. punktam, bet gan, ka konkurences ierobežojums mājsaimniecību radītā
iepakojuma savākšanas un šķirošanas tirgū 65. punktā minētajos apstākļos ļauj izskaust konkurenci mājsaimniecību radītā iepakojuma
likvidēšanas sistēmu tirgū, tādējādi ierobežojot pieprasījumu pēc savākšanas un šķirošanas pakalpojumiem mājsaimniecību radītā
iepakojuma savākšanas un šķirošanas tirgū.
Šajā gadījumā Komisija apstrīdētā lēmuma 231., 234. un 236. apsvērumā atzina, ka prasītāja neaizliedz kopīgu savākšanas un
šķirošanas infrastruktūras lietošanu. Tomēr Komisija uzskatīja, ka dažas tiesības, ko prasītāja ir paturējusi saskaņā ar saistību
uzņemšanos Nr. 3, tā varētu izmantot, lai saviem potenciālajiem konkurentiem apgrūtinātu pieeju tirgum. Šāda riska novēršanai
Komisija nolēma prasītājai noteikt divus apstrīdētā lēmuma 3. pantā paredzētos un šī sprieduma 27. punktā minētos pienākumus
saskaņā ar Regulas Nr. 17 8. panta 1. punktu (skat. apstrīdētā lēmuma 287., 288. un 318. apsvērumu).
Faktiski Komisijas skatījumā iespēja, ka prasītāja varētu gūt labumu no tā, ka katrā reģionā ir tikai viens savākšanas un
šķirošanas partneris, un tiesībām, ko tā sev paturējusi saskaņā ar saistību uzņemšanos Nr. 3 konkurences likvidēšanai mājsaimniecību
radītā iepakojuma likvidēšanas sistēmu tirgū, pamato apstrīdētā lēmuma 3. pantā minēto pienākumu noteikšanu. Ar šiem noteikumiem,
kuri būtībā kalpo tam, lai prasītāju kavētu kopīgi lietot savākšanas un šķirošanas infrastruktūru, un kopīgas lietošanas gadījumā
piesavināties sev nepiederošo savāktā iepakojuma daļu, ļauj izvairīties no iespējas, ka prasītāja kavē pieeju konkurējošām
sistēmām jau esošajām savākšanas un šķirošanas infrastruktūrām un ka tā varētu ierobežot konkurenci mājsaimniecību radītā
iepakojuma likvidēšanas sistēmu tirgū un tādējādi ierobežo pieprasījumu pēc savākšanas un šķirošanas pakalpojumiem mājsaimniecību
radītā iepakojuma savākšanas un šķirošanas tirgū.
Prasītāja apstrīd šo secinājumu, apgalvodama, ka potenciālo partneru izvēle esot liela, jo attiecībā uz industrijas radītā
iepakojuma likvidēšanu atkritumu radītāji brīvi izvēlas savus reģionālos partnerus un ka attiecībā uz mājsaimniecību radītā
iepakojuma likvidēšanu
AGR
un
ARO
katrā savākšanas reģionā organizē savākšanas sistēmas, bieži vien piesaistot citus reģionālos partnerus.
Pirmkārt, attiecībā uz industrijas radītā iepakojuma likvidēšanu, no vienas puses, ir jānorāda – kā tas atšķirībā no prasītājas
apgalvotā izriet no lietas materiālos atrodamajiem dokumentiem –, ka ir spēkā tikai viens partnerlīgums industrijas un mājsaimniecību
radītā iepakojuma savākšanai, saskaņā ar kuru tikai vien prasītājas partneris nodrošina šo divu veidu iepakojuma savākšanas
pakalpojumus. Atbilstoši minētajam līgumam šos divus iepakojumu veidus var savākt vienlaicīgi. Tas, ka tikai vienam partnerim
ir jānodrošina šo divu iepakojuma veidu savākšana, tādējādi izslēdz iespēju uzņēmumiem, kas ir specializējušies tikai viena
no minēto iepakojumu veidiem savākšanā, kļūt par savākšanas partneri. Tomēr prasītājas skatījumā šis apstāklis tos nekavē
iekļūt tirgū, jo tie var piedāvāt pārvadāšanas vai industrijas radītā iepakojuma savākšanas pakalpojumus minēto atkritumu
radītājiem saskaņā ar šī sprieduma 75. punktā minētajiem nosacījumiem.
No otras puses, ir jāprecizē, ka mājsaimniecību un industrijas radītā iepakojuma savākšanas un šķirošanas tirgos ir vērojamas
pietiekami būtiskas atšķirības, lai savākšanas un šķirošanas uzņēmumi, kas specializējušies vienā no šiem diviem tirgiem,
nevarētu būt aizstājami un ka minētie uzņēmumi nevarētu savus pakalpojumus sniegt citā tirgū. Komisija ir konstatējusi – un
prasītāja šai sakarā nav iesniegusi pretējus pierādījumus –, ka savākšanas un šķirošanas pakalpojumi ir jāorganizē citādi,
ņemot vērā dažādas īpašas savākšanas un šķirošanas vajadzības (skat. apstrīdētā lēmuma 161. apsvērumu).
Faktiski attiecībā uz šķirošanu lielie uzņēmumi rada vislielāko iepakojuma apjomu, kas tiek izvietoti ražošanas vietās, tos
sašķirojot pēc materiāla veida. Šī iemesla dēļ nav nepieciešams izveidot infrastruktūru industrijas radītā iepakojuma šķirošanai,
kā tas savukārt ir paredzēts mājsaimniecību radītajam iepakojumam, un tādēļ partnerlīgums ļauj savākšanas partnerim piemērot
sankcijas iepakojuma piegādātājiem, kas piegādā nesašķirotu iepakojumu.
Tāpat attiecībā uz savākšanu – kā tas, vispirmām kārtām, izriet no partnerlīguma – industrijas radītā iepakojuma savākšanai
ir raksturīgas noteiktas īpatnības salīdzinājumā ar mājsaimniecības radītā iepakojuma šķirošanu. Turklāt industrijas radītā
iepakojuma gadījumā savākšanas partneris rīkojas kā reģionāls iepakojuma pieņemšanas centrs. Tā galvenā nodarbošanās ir saņemt
lielo industrijas atkritumu radītāju, kuri darbojas kā atkritumu piegādātāji, piegādātos materiālus un izdot visus piegādāto
materiālu svēršanas dokumentus saskaņā ar Austrijas tiesību aktiem, lai pārbaudītu, vai ir tikuši sasniegti minimālie apjomi
(skat. apstrīdētā lēmuma 166. apsvērumu). Tādēļ atkritumu radītāju pienākums ir nogādāt sašķirotos materiālus līdz to pieņemšanas
punktam. Pakārtoti īpaši industriālos reģionos savākšanas partneris piedāvā arī savākšanas pakalpojumu, ļaujot licencēto iepakojumu
savākt tā rašanās vietā, no kā saskaņā ar prasītājas norādīto atkritumu radītāji var atteikties. Savukārt mājsaimniecību radītā
iepakojuma gadījumā no partnerlīguma izriet, ka savākšanas pakalpojums izpaužas kā regulāra savākšanas konteineru iztukšošana
un atkritumu maisu savākšana, ko veic savākšanas partneris saskaņā ar tā izstrādātu savākšanas plānu noteiktās dienās, kā
arī kā no mājsaimniecībām savākto atkritumu transportēšana līdz šķirošanas iekārtām, turklāt šķirošanas partneris attiecībā
pret
ARA
ir atbildīgs par savāktā iepakojuma kvalitāti.
Tādējādi pastāv vērā ņemamas atšķirības starp mājsaimniecību un industrijas radītā iepakojuma savākšanu. Kā jau tas tika konstatēts
apstrīdētajā lēmumā, funkcionāli nevar aizstāt mājsaimniecību radītā iepakojuma savākšanas pakalpojumu ar industrijas radītā
iepakojuma savākšanas pakalpojumu (skat. apstrīdētā lēmuma 162. apsvērumu).
Proti, prasītāja uzskata, ka izslēgtie savākšanas uzņēmumi varēja savus pakalpojumus industrijas radīto iepakojumu savākšanas
un šķirošanas tirgū piedāvāt atkritumu radītājiem, kuriem savi atkritumi jātransportē līdz to pieņemšanas punktam, vai pat
tiem piedāvāt to savākt, tādējādi konkurējot ar savākšanas partneru piedāvātajiem pakalpojumiem īpaši industrializētos reģionos.
Tomēr, tā kā mājsaimniecību radītā iepakojuma savākšanas pakalpojumu funkcionāli nevar aizstāt ar industrijas radītā iepakojuma
savākšanas pakalpojumu, ir jāpieņem, ka mājsaimniecību sektorā specializējušies uzņēmumi principā nevar piedāvāt industrijas
radītā iepakojuma savākšanas pakalpojumus. Tādēļ tam, ka industriālo atkritumu radītāji brīvi var izvēlēties savu līgumpartneri,
šajā lietā nav nekādas nozīmes.
Otrkārt, attiecībā uz mājsaimniecību radītās makulatūras likvidēšanu Komisija – un to arī neapstrīdēja prasītāja – apstrīdētā
lēmuma 157. apsvērumā konstatēja, ka “
ARO
uzpērk noteikto apjomu tikai no vietējām makulatūras savākšanas vietām”, kas funkcionēja pirms
ARA
sistēmas ieviešanas. Atbilstoši apstrīdētā lēmuma 158. apsvērumam situācija ir tieši tāda pati attiecībā uz izlietotas stikla
taras likvidēšanu.
No iepriekš minētā izriet, ka nav iespējams, ka izslēgtie mājsaimniecību radītā iepakojuma savākšanas un šķirošanas uzņēmumi,
no vienas puses, var piekļūt industrijas radītā iepakojuma savākšanas un šķirošanas tirgum un, no otras puses, var sniegt
pakalpojumus vai nu makulatūras savākšanas tirgū, vai arī izlietotās stikla taras tirgū, jo šie tirgi funkcionē vietējo savākšanas
punktu dēļ un tādējādi ir slēgti jauniem konkurentiem. Tādējādi atšķirībā no prasītājas izvirzītajiem argumentiem šo tirgu
esamībai nav nozīmes, lai palielinātu pieprasījumu pēc mājsaimniecību radītā iepakojuma savākšanas un šķirošanas pakalpojumiem
un nodrošinātu ar prasītājam reģionālajiem partneriem konkurējošu uzņēmumu dzīvotspēju.
Šos secinājumus neietekmē prasītājas tiesas sēdē minētais arguments, saskaņā ar kuru to, ka konkurence ir deformēta, īpaši
var apšaubīt, ja līgums šķiet nepieciešams tam, lai uzņēmums varētu uzsākt darboties jomā, kurā tas līdz šim nav darbojies
(Pirmās instances tiesas 2006. gada 2. maija spriedums lietā T‑328/03
O2 (Germany)
/Komisija, Krājums, II‑1231. lpp., 68. punkts).
Šajā ziņā jānorāda, ka šajā lietā atšķirībā no iepriekš minētās
O2 (Germany)
/Komisija, nav redzams, ka prasītājas ieviestais partnerlīgumu tīkls ļāva tirgū iekļūt konkurējošam uzņēmumam. Gluži otrādi
– kā tas tika norādīts šī sprieduma 65. punktā – minētā tīkla kumulatīvas iedarbības dēļ
ARA
sistēmas konkurentiem bija liegta pieeja mājsaimniecību radītā iepakojuma likvidēšanas sistēmas tirgum. Tātad šis arguments
ir atstājams bez ievērības.
Tā Komisija, nepieļaujot acīmredzamu kļūdu vērtējumā, varēja secināt, pirmkārt, ka mājsaimniecību radītā vieglā iepakojuma
savākšanas un šķirošanas tirgū ir konkurences ierobežojums un ka šis ierobežojums, ņemot vērā tā pozitīvo ietekmi mājsaimniecību
radītā iepakojuma savākšanas un šķirošanas organizēšanā, ir pamats, lai saņemtu individuālu atbrīvojumu, un, otrkārt, ka šis
ierobežojums var ietekmēt mājsaimniecību radītā iepakojuma likvidēšanas sistēmu tirgu un tādēļ arī pieprasījumu mājsaimniecību
radītā iepakojuma savākšanas un šķirošanas jomā. Tāpat Komisija nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu novērtējumā, uzskatīdama,
ka, lai izvairītos no iespējas, ka prasītāja varētu izskaust konkurenci mājsaimniecību radītā iepakojuma likvidēšanas sistēmu
tirgū, ir nepieciešams pie izņēmuma piesaistīt šī sprieduma 27. punktā minētos noteikumus. Tādēļ šis pamats ir jānoraida.

Par otro pamatu, kas saistīts ar partnerlīgumu saderīgumu ar Regulas Nr. 2790/1999 noteikumiem
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja uzskata, ka, lai arī partnerlīgumos bija ietverts tai noteikts ekskluzivitātes pienākums, tai nevarot piemērot EKL
81. panta 1. punktu saskaņā ar Regulas Nr. 2790/1999 2. panta 1. punktu un 3. panta 1. punktu, ar kuru netiek pieļauts paredzēt
pienākumus tiem, uz kuriem attiecas atbrīvojums. Faktiski, ja sekotu Komisijas apstrīdētā lēmuma 155. un nākamajos apsvērumos
radītajai atbilstošā tirgus definīcijai, tad nevienam no prasītājas reģionālajiem partneriem Austrijā nepiederētu vairāk par
30 % vieglā iepakojuma savākšanas un/vai šķirošanas tirgus. Turklāt prasītāja uzskata, ka ar Regulu Nr. 2790/1999 attiecībā
uz izplatīšanas sistēmām, saskaņā ar kurām noteiktiem izplatītājiem tiek paredzētas ekskluzīvas teritorijas, tiek piešķirts
atbrīvojums un nekas cits nevarot būt spēkā tā partnerlīgumu tīkla ietvaros, kurā līguma slēgšanas tiesību piešķīrējs saviem
partneriem nodrošina ekskluzīvas teritorijas.
Prasītāja arī apstrīd Komisijas definēto atbilstošo ģeogrāfisko tirgu, argumentējot, ka savākšanas reģioni neatbilstot nevienai
komerciālai zonai, jo tā tās esot noteikusi konkursa laikā. Tāpat tā uzskata, ka noteicošs kritērijs, lai noteiktu piegādātāja
tirgus daļu, ir situācija, kas bijusi pirms, nevis pēc partnerlīgumu noslēgšanas.
Visbeidzot, prasītāja norāda, ka iemesls, kāpēc tā neesot atsaukusies uz Regulu Nr. 2790/1999 pirms prasības pieteikuma iesniegšanas,
ir tāds, ka Komisija neesot publiskojusi savu paziņojumu par iebildumiem.
Komisija un personas, kas iestājušās lietā, apstrīd visus prasītājas izvirzītos argumentus.
Vispārējās tiesas vērtējums
Vispirms būtu jāizvērtē prasītājas apgalvojumi, saskaņā ar kuriem tai neesot bijusi iespēja agrāk minēt argumentus, kas saistīti
ar Regulu Nr. 2790/1999.
Šajā ziņā, pirmkārt, ir jāatgādina, ka ar 2001. gada 28. augusta vēstuli
ARA
un
ARGEV
pieprasīja negatīvu apstiprinājumu paziņotajiem līgumiem vai, attiecīgajā gadījumā, lēmumu par atbrīvojumu saskaņā ar EKL
81. panta 3. punktu. Šis pieteikums tika iesniegts atbilstoši Komisijas 1994. gada 21. decembra Regulas (EK) Nr. 3385/94 par
Padomes Regulā Nr. 17 paredzēto pieteikumu un paziņojumu formu, saturu un citiem datiem prasībām (OV L 377, 28. lpp.) 2. panta
prasībām, kā arī pieteikumam pievienotajai A/B formai, un Komisija šajā sakarā nav paudusi nekādus apsvērumus.
Otrkārt, saskaņā ar 2002. gada 19. oktobra paziņojuma (skat. šī sprieduma 12. punktu) 139. punktu Komisija plānoja neizvirzīt
nekādus iebildumus par līgumiem, kas paziņoti, pamatojoties uz EKL 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu, vai piešķirt līgumslēdzējām
pusēm individuālu atbrīvojumu saskaņā ar EKL 81. panta 3. punktu un EEZ līguma 53. panta 3. punktu, kas, iespējams, saistīts
ar ierobežojumiem.
Treškārt, Komisija prasītājai 2003. gada 1. aprīlī nosūtīja vēstuli, kurā tā norādīja par iespējamiem plāniem pieņemt pozitīvu
lēmumu atbilstoši EKL 81. pantam un saskaņā ar Regulas Nr. 17 8. panta 1. punktu pievienot šim lēmumam dažus noteikumus par
kopīgu savākšanas iekārtu lietošanu. Daļā ar nosaukumu “Pamatojums” Komisija sīki izklāstīja iemeslus, kuru dēļ esot iespējams
piešķirt individuālu atbrīvojumu attiecībā uz partnerlīgumiem, kā arī tos, kādēļ tā uzskata, ka daži
ARA
sistēmas līgumi var būt pamats konkurences izskaušanai, tādējādi attaisnojot minēto pienākumu noteikšanu. Visbeidzot, ar
šo vēstuli prasītāja tika informēta par iespēju mēneša laikā sākot no vēstules saņemšanas brīža iesniegt apsvērumus. Otrajā
– 2003. gada 6. jūnija – vēstulē Komisija informēja prasītāju par grozījumiem paredzētajos noteikumos, ņemdama vērā tās un
Austrijas valdības minēto.
Šajos apstākļos nevarēja apstrīdēt, ka administratīvās procedūras laikā prasītāja varējusi zināt par paziņoto līgumu iespējamo
konkurenci izslēdzošo ietekmi, kā arī pienākumiem, ko Komisija plānojusi tai noteikt individuālā atbrīvojuma ietvaros. Kā
izriet no 2003. gada 16. maija un 25. jūnija vēstulēm, ko prasītāja nosūtījusi Komisijai, tā skaidri nav pieprasījusi piemērot
Regulu Nr. 2790/1999, arī nav cēlusi nevienu iebildumu saistībā ar minētās regulas 3. panta 1. punkta vai atbilstošā tirgus
definīcijas nepiemērošanu šajā sakarā. Šis apstāklis – kā to norādījusi Komisija – izskaidro, ka uz argumentiem saistībā ar
Regulu Nr. 2790/1999 apstrīdētajā lēmumā nav sniegta nekāda atbilde. Tādēļ tas, ka apstrīdētajā lēmumā nav izdarīta atsauce
uz šiem argumentiem, neapdraud tā tiesiskumu.
Katrā ziņā, pat pieņemot, ka prasītāja, lūgdama tai piešķirt atbrīvojumu saskaņā ar EKL 81. panta 3. punktu, netieši ir pieprasījusi
piemērot Regulu Nr. 2790/1999, pamatu, kas būtībā saistīts ar minētās regulas nepiemērošanu, nevar atzīt par tādu, kā dēļ
apstrīdētais lēmums varētu būt prettiesisks.
Faktiski partnerlīgumi ir līgumi par pakalpojumu sniegšanu, kas prasītāju katrā savākšanas reģionā ekskluzīvi līgumiski saista
ar savākšanas un/vai šķirošanas partneri, kur katrs no tiem darbojas dažādā mājsaimniecību radītā iepakojuma likvidēšanas
ķēdes līmenī. Ar šiem līgumiem līgumslēdzējas puses rada nosacījumus, kādos tām katrā reģionā jāveic prasītājai uzticētā mājsaimniecību
radītā iepakojuma savākšana un šķirošana. Tādēļ runa ir par apakšuzņēmumu līgumiem nekonkurējošu uzņēmumu starpā, kas ietilpst
Regulas Nr. 2790/1999 2. panta 1. punkta piemērošanas jomā.
No apstrīdētā lēmuma 173. apsvēruma izriet – ko nav apstrīdējusi arī prasītāja –, ka attiecīgais ģeogrāfiskais tirgus, lai
noteiktu, vai pastāv vērā ņemams konkurences ierobežojums EKL 81. panta 1. punkta izpratnē, tirgu sistēmu un savākšanas un
šķirošanas tirgu gadījumos ir visa Austrijas teritorija, jo lūguma un piedāvājuma šajā tirgū objektīvie apstākļi būtiski atšķiras
no apstākļiem, kas valda citos iekšējā tirgus reģionos. Faktiski šī sprieduma 5. punktā minētajos Austrijas tiesību aktos
iepakojuma likvidēšanas jomā ir definēti apstākļi, kādos minētā darbība būtu jāizvērš visā Austrijas teritorijā, un šie apstākļi
tādēļ ir īpaši apstākļi salīdzinājumā ar tiem, kādi vērojami citā iekšējā tirgus teritorijā. Turklāt prasītāja savu partnerlīgumu
tīklu ir ieviesusi visā šajā teritorijā, kurš līgumu kumulatīvās iedarbības dēļ ikkatrā savākšanas reģionā, iespējams, var
ietekmēt konkurenci gan mājsaimniecību radītā iepakojuma likvidēšanas sistēmu, gan arī minētā iepakojuma savākšanas un šķirošanas
tirgū.
Savukārt atbilstošā teritorija – lai novērtētu, vai šajā gadījumā ir pārsniegta Regulas Nr. 2790/1999 3. panta 1. punktā noteiktā
30 % daļa, – ir savākšanas teritorija: gan tā, kurā savākšanas un/vai šķirošanas partneri sadarbojas ar prasītāju, gan arī
tā, kurā tie sniedz savus pakalpojumus. Prasītāja konkursu izsludina katrā reģionā, un partneri savus pakalpojumus piedāvā,
organizējot savākšanas un šķirošanas infrastruktūru katrā no šiem reģioniem. Turklāt saskaņā ar konkursa standartnolikuma
7. punktu atkarībā no reģiona pastāv īpatnības, kas aprakstītas dokumentā ar nosaukumu “Select Regional, Teil L”. Tāpat prasītājas
ziņojumā par paveikto 2002. gadā precīzāk ir norādīts, ka rajoni un pašvaldības ir sagrupēti savākšanas reģionos, kur katram
prasītāja ir attīstījusi piemērotu un visai īpašu savākšanas pieeju.
No visa iepriekš minētā izriet, ka ikvienam savākšanas reģionam saskaņā ar Komisijas Paziņojumā 2000/C 291/01 – Pamatnostādnes
vertikālo ierobežojumu jomā (OV 2000, C 291, 1. lpp.) noteiktajiem kritērijiem ir viendabīgi nosacījumi pakalpojumu sniegšanā,
un tos no kaimiņu reģioniem var nošķirt to īpatnību un pakalpojumu sniegšanas nosacījumu dēļ, lai noteiktu atbilstošo ģeogrāfisko
tirgu Regulā Nr. 2790/1999 paredzētās tirgus daļas aprēķināšanai.
Tas, ka Komisija uzskatīja, ka atbilstošais ģeogrāfiskais tirgus – lai izvērtētu pret konkurenci vērstu paziņoto līgumu ietekmi
– ir visa Austrijas teritorija, neko nemaina. Faktiski šis apstāklis neliedz tā ietvaros atrast no savākšanas un šķirošanas
pakalpojumu sniedzēju viedokļa vēl ierobežotākus ģeogrāfiskos tirgus, kuros pakalpojumu sniegšanas nosacījumi ir viendabīgi
un atšķiras no kaimiņu reģionos esošajiem. Tādējādi – kā minēts šī sprieduma 93. punktā – tie ir savākšanas reģioni, kuri
veido atbilstošo tirgu, lai noteiktu, vai prasītājai var piešķirt Regulas Nr. 2790/1999 paredzēto atbrīvojumu kategorijām.
Attiecībā uz prasītājas apgalvojumu, saskaņā ar kuru noteicošais elements piegādātāja tirgus daļas noteikšanā ir situācija
pirms partnerlīgumu noslēgšanas, nevis situācija pēc to noslēgšanas, ir jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 2790/1999 9. panta
2. punkta a) apakšpunktu 3. panta piemērošanai “tirgus daļu aprēķina, pamatojoties uz iepriekšējā kalendārā gada datiem”.
Ir arī jānorāda – kā to jau darījusi Komisija –, ka jaunu tirgu gadījumā ir jāņem vērā brīdis, kad tirgus ticis radīts. Tikai
no šī brīža var noteikt, cik lielā mērā piegādātājs ir spēcīgs tirgū, aprēķinot tam atbilstošo tirgus daļu saskaņā ar Regulas
Nr. 2790/1999 9. panta 2. punkta a) apakšpunktu.
Šajā gadījumā tas nozīmē, ka tirgus daļas aprēķināšanai katram savākšanas un/vai šķirošanas partnerim ir jāņem vērā situācija
pēc mājsaimniecību radītā iepakojuma savākšanas un šķirošanas līgumu noslēgšanas, nevis situācija pēc tam, kā to norāda prasītāja.
Kā savākšanas un šķirošanas pakalpojumu sniedzēji, ar kuriem prasītājai ir ekskluzīvas līgumiskās saistības, savākšanas un
šķirošanas partneri ievērojami pārsniedz ar Regulas Nr. 2790/1999 3. panta 1. punktu noteikto 30 % tirgus daļu. Pirmkārt,
saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 225. apsvērumu – ko nav apstrīdējusi arī prasītāja – vieglā iepakojuma jomā tikai
Öko‑Box
ir ieviesusi mājsaimniecību radītā iepakojuma veidam, proti, kompozītkartonam un izlietotai stikla tarai, konkurējošu sistēmu.
Otrkārt, kā prasītāja to atzinusi savos procesuālajos rakstos,
Öko‑Box
ir attīstījusi sistēmu, kurā savākšanas sistēmas tiek izmantotas tikai daļai no iepakojuma, šajā sakarā atsaukdamās uz prasītājas
savākšanas partneriem. Tādēļ reģionālo savākšanas un/vai šķirošanas partneru tirgus daļas viegli vien var sasniegt 100 %,
un tādējādi ar Regulas Nr. 2790/1999 2. panta 1. punktu netiek pieļauts paziņotajiem līgumiem piešķirt atbrīvojumu kategorijās,
neparedzot nekādus noteikumus.
Ņemot vērā iepriekš minēto, šis pamats ir jānoraida.

Par trešo pamatu par apstrīdētā lēmuma 2. un 3. pantu, ar kuriem netiek ievērota
essential‑facilities
doktrīna
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja uzskata, ka Komisija izšķirošu nozīmi ir piešķīrusi citu savākšanas sistēmu brīvai un neierobežotai pieejai savākšanas
infrastruktūrai, lai pastiprinātu konkurenci, un ka apstrīdētā lēmuma 2. pants un, vispirmām kārtām, 3. pants esot mēģinājums
noteikt pienākumu
ARA
sistēmai, neievērojot
essential‑facilities
doktrīnas prasības.
Lai to pamatotu, prasītāja, pirmkārt, apstiprina, ka principā šie partnerlīgumi neizslēdz iespēju kopīgi lietot konteinerus
un ka tādēļ no šiem līgumiem neizriet nekas tiem ekskluzīvs šo konteineru sakarā. Šādos apstākļos neesot faktisku konkurences
ierobežojumu un Komisijas noteiktie pienākumi neesot pamatojami ar EKL 81. panta 3. punktu un Regulas Nr. 17 8. panta 1. punktu.
Otrkārt, prasītāja norāda, ka reāli ar apstrīdēto lēmumu tai tiek noteikts pienākums savu kapacitāti “novirzīt” tās konkurentiem,
kas ir EKL 82. panta piemērošanas joma. Šāds noteikums varot būt leģitīms Tiesas judikatūras izpratnē vien tad, ja šādas savākšanas
iekārtas prasītājai esot būtiskas iekārtas (Tiesas 1998. gada 26. novembra spriedums lietā C‑7/97
Bronner
,
Recueil
, I‑7791. lpp.). Šajā gadījumā tas tā neesot, jo, no tehniskā viedokļa raugoties, esot iespējams pavairot prasītājas esošās
savākšanas sistēmas, ļaujot konkurējošām savākšanas sistēmām ieviest savākšanas sistēmu vietās, kur tā vada uzglabāšanas sistēmu,
un otrādi.
Komisija apstrīd visus prasītājas izvirzītos argumentus.
Vispārējās tiesas vērtējums
Saskaņā ar nostiprinātu judikatūru par ļaunprātīgu atzīstams tas, ka uzņēmums, kam attiecīgajā tirgū ir dominējošs stāvoklis,
atsaka uzņēmumam, ar kuru tas atrodas konkurences attiecībās kaimiņu tirgū, vai nu tā darbībai nepieciešamas izejvielas, vai
arī pakalpojumus, ciktāl šāda rīcība var izskaust jebkādu konkurenci no šī uzņēmuma puses (iepriekš minētais Tiesas spriedums
lietā
Cour Bronner
, 38. punkts, un 2004. gada 29. aprīļa spriedums lietā C‑418/01
IMS Health
,
Recueil
, I‑5039. lpp., 40.–45. punkts). Šādos gadījumos, konstatējot pārkāpuma esamību, proti dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu,
Komisija saskaņā ar Regulas Nr. 17 3. pantu var nodrošināt sava lēmuma lietderīgo iedarbību, nosakot atsevišķus pienākumus
(Tiesas 1995. gada 6. aprīļa spriedums apvienotajās lietās C‑241/91 P un C‑242/91 P
RTE
un
ITP
/Komisija,
Recueil
, I‑743. lpp., 90. un 91. punkts).
Saskaņā ar partnerlīgumiem savākšanas un šķirošanas partneriem ir jāievieš vajadzīgā infrastruktūra savu līgumisko saistību
izpildei (skat. apstrīdētā lēmuma 98. apsvērumu). Minētā infrastruktūra pieder savākšanas un šķirošanas partneriem, nevis
prasītājai, kas aprobežojas vien ar sarunu vešanu ar teritoriālām apvienībām par to izvietošanu. Tā prasītājas skatījumā uz
šīm iekārtām tai nav nekādu īpašumtiesību, kas tai ļaunprātīgi ļautu atteikt sniegt savākšanas pakalpojumus tās konkurentiem,
lai beigu beigās tos izslēgtu no iepakojuma likvidēšanas tirgus.
Tai pat laikā saskaņā ar partnerlīgumiem un organizēšanas iespējām, ko tā sev paturējusi ar saistību uzņemšanos Nr. 3, prasītāja
kopā ar saviem partneriem ir spējīga kontrolēt pieeju infrastruktūrai, kas ieviesta katrā savākšanas reģionā. Šādi prasītāja
var slēgt saviem konkurentiem pieeju tās partneriem piederošajai savākšanas un šķirošanas infrastruktūrai.
Faktiski – kā to Komisija norādījusi apstrīdētā lēmuma 234. apsvērumā – problēma, kas radusies šajā gadījumā, ir tā, ka saskaņā
ar organizēšanas iespējām, ko prasītāja sev paturējusi ar saistību uzņemšanos Nr. 3, tā var kavēt kopīgu savākšanas un šķirošanas
infrastruktūras lietošanu. Gūdama labumu no šīm organizēšanas iespējām, prasītāja, proti, var kavēt savākšanas partnerus,
kas to vēlas, atvērt savu infrastruktūru
ARA
sistēmas konkurentiem un apgrūtināt to iekļūšanu mājsaimniecību radītā iepakojuma likvidēšanas tirgū. Šāda rīcība draud radīt
konkurences ierobežojumus šajā tirgū un tādējādi ierobežot savākšanas un šķirošanas pakalpojumu pieprasījumu mājsaimniecību
radītā iepakojuma savākšanas un šķirošanas tirgū.
Kā norādīts šī sprieduma 67. punktā, lai izvairītos no minētā riska, Komisija uzskatīja par nepieciešamu individuālo atbrīvojumu
saskaņā ar Regulas Nr. 17 8. panta 1. punktu saistīt ar apstrīdētā lēmuma 3. pantā noteiktajiem pienākumiem.
Tādējādi šajā gadījumā runa nav par vienpusēju atteikšanos no prasītājas puses konkurējošiem uzņēmumiem sniegt vajadzīgu pakalpojumu
kaimiņu tirgus attīstīšanai, kas būtu pretrunā EKL 82. pantam un kas leģitimizē
essential‑facilities
doktrīnas piemērošanu. Runa ir par gadījumu, kur stāvoklis, kādu prasītāja patur saskaņā ar partnerlīgumiem ar savākšanas
un šķirošanas uzņēmumiem, var būt pamats konkurences ierobežojumam mājsaimniecību radītā iepakojuma likvidēšanas sistēmas
tirgū, tādējādi ierobežojot arī savākšanas un šķirošanas pakalpojumu pieprasījumu mājsaimniecību radītā iepakojuma savākšanas
un šķirošanas tirgū. Galu galā ir pareizi, ka Komisija šajā gadījumā nav piemērojusi
essential‑facilities
doktrīnu un ar to saistīto Tiesas judikatūru.
No iepriekš minētā izriet, pirmkārt, ka Komisija nav mēģinājusi šajā gadījumā piemērot
essential‑facilities
doktrīnu un, otrkārt, ka
essential‑facilities
doktrīna un ar to saistītā Tiesas judikatūra šajā gadījumā, lai izvērtētu noteikumu, kas pievienoti Komisijas piešķirtajam
atbrīvojumam prasītājai, tiesiskumu, šajā gadījumā nav piemērojama. Tādējādi šis pamats ir jānoraida.

Par ceturto pamatu, kas saistīts ar apstrīdētajā lēmumā minētajiem neizpildāmajiem pienākumiem
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas skatījumā ar apstrīdēto lēmumu noteiktie pienākumi nav saderīgi ar Tiesas judikatūru par samērīguma principu, jo
tie neesot piemēroti izvirzītā mērķa sasniegšanai un nav vismazākā iespējamā atbildība.
Prasītāja arī uzskata, ka Komisija neesot pietiekami ņēmusi vērā
ARA
sistēmas īpatnības, jo atšķirībā no Vācijā esošās atkritumu likvidēšanas sistēmas savākšanu, šķirošanu un reģenerāciju lielā
mērā veic dažādi uzņēmumi un to partneri nevar
a posteriori
pierādīt savāktā, sašķirotā un reģenerētā iepakojuma apjomus, bet tiem faktiski savāktais iepakojums nepārtraukti ir jānodod
prasītājas pieņemšanas punktos. Rezultātā apstrīdētā lēmuma 3. panta b) punktā noteiktā pienākuma vienīgais mērķis ir prasītāju
kavēt prasīt lielāku savākto produktu kvotu, nekā tai pienākas. Šī noteiktā pienākuma pamatā esot tas, ka prasītāja savākto
iepakojumu nodošanas brīdī esot informēta par
ARA
sistēmas tirgus daļu, kas tomēr neesot iespējams divu iemeslu dēļ. Pirmais iemesls ir tas, ka ārējām savākšanas sistēmām,
proti tām, kurām nav intereses kopīgi lietot savākšanas sistēmas infrastruktūru, prasītāja nav jāinformē par to licencētajiem
apjomiem, kas, savukārt, padara par neiespējamu aprēķināt prasītājas daļu no visa mājsaimniecību radītā iepakojuma apjoma.
Otrs iemesls ir tas, ka informācija par tirgus daļām ir pieejama tikai
a posteriori
, pēc periodiskas ražotāju un importētāju savākto licencēto apjomu deklarēšanas. Tā prasītāja norāda, ka savākto produktu
sadalei sistēmas lietotāju starpā būtu jāizmanto sadales metodes, kas jau iepriekš esot zināmas, sākot no noteiktā iepakojuma
apjoma piegādes brīža.
Visbeidzot prasītāja piebilst, ka neesot nekādas saiknes starp konkurences ierobežojumu un apstrīdētā lēmuma 3. panta b) punktā
noteikto pienākumu, un min, ka tā 2003. gada 28. augustā Komisijai esot nosūtījusi priekšlikumu ar mērķi noteikt citu sadales
metodi, kas paredz, ka dažādas savākšanas sistēmas katru gadu iepriekš rezervē savākšanas uzņēmuma noteikto pieņemšanas kapacitāti
atkarībā no sagaidāmajiem licencētajiem apjomiem. Tomēr Komisija šo modeli neesot ņēmusi vērā.
Komisija un personas, kas iestājušās lietā, apstrīd visus prasītājas izvirzītos argumentus.
Vispārējās tiesas vērtējums
Vispirms jānorāda, ka prasītāja uz samērīguma principu atsaucas gan sava ceturtā pamata par apstrīdētajā lēmumā noteikto pienākumu
neizpildāmību atbalstam, gan arī atsevišķa (piektā pamata) atbalstam. Tādēļ piektā pamata ietvaros ir jāvērtē noteikto pienākumu,
proti, apstrīdētā lēmuma 3. panta b) punktā minēto, samērīgums, un šī pamata ietvaros ir jāvērtē attiecīgā noteiktā pienākuma
izpildāmība.
Atbildei uz prasītājas izvirzītajiem argumentiem, pirmkārt, – un kā tas arī izriet no lietas materiāliem – ir jānorāda, ka
ārējo sistēmu licencētajiem apjomiem šajā gadījumā nav nekādas nozīmes prasītājas daļas kopējā mājsaimniecību radītā iepakojuma
apjomā aprēķināšanai. Faktiski jāmin, ka savākto iepakojumu sadales problēma ir tikai gadījumā, kad savākšanas infrastruktūra
tiek lietota kopīgi. Šādā gadījumā, tā kā prasītāja nevar pretendēt uz visu savāktā iepakojuma apjomu, būtu jāaprēķina katras
tās savākšanas sistēmas iepakojuma daļa, kuras kopīgi izmanto minēto infrastruktūru, lai to starpā sadalītu šo savākto iepakojumu.
Rezultātā prasītājas izvirzītajam argumentam par datu par ārējo sistēmu licencētajiem apjomiem pieejamību nav nekāda pamatojuma.
Otrkārt, neraugoties uz prasītājas apgalvojumiem, prasītājai nav izdevies pierādīt, kādēļ nav bijis iespējams tās daļu kopējā
mājsaimniecību radītā iepakojuma apjomā brīdī, kad savāktais iepakojums ir ticis nodots pieņemšanas punktos, jo savākto iepakojumu
sadale prasa iepriekš noteiktu un uz vienu gadu spēkā esošu sadales metodi. Gluži otrādi, no līguma par atbrīvošanu no pienākumiem
un licenci, kas prasītāju līgumiski saista ar atkritumu radītājiem, izriet, ka prasītājai maksājamās gada atlīdzības aprēķināšanai
atkritumu radītājiem ik mēnesi vai reizi ceturksnī, vai vēlākais otrā mēneša desmitajā dienā pēc minētā gada vai kvartāla
beigām ir jādeklarē precīzs, tirgū iekļauto iepakojumu apjoms atkarībā no tā, vai runa ir par lielu vai mazu atkritumu radītāju.
Tas nozīmē, ka ar līgumu par atbrīvošanu no pienākumiem un licenci aptvertos iepakojumu apjomus prasītāja var aprēķināt uz
to līgumu vai datu pamata, ko tā periodiski saņem.
Protams, galējie dati par pagājušu kalendāro gadu ir pieejami tikai otrā mēneša pirmo desmit dienu laikā pēc attiecīgā gada
pēdējā mēneša vai pēdējā ceturkšņa beigām. Tai pat laikā tas nenozīmē – kā to apgalvo prasītāja –, ka iepakojumu sadali var
veikt tikai 15 mēnešus pēc tirdzniecības gada sākuma, kavējot savākto iepakojumu “nepārtrauktu sadali”. Savākto iepakojumu
sadale pakāpeniski varētu notikt, pamatojoties uz faktisko licencēto iepakojumu apjomiem tirgū iepriekšējos mēnešos. Šīs sadales
rezultāts tiek precizēts gada beigās ar kompensāciju, pamatojoties uz faktiskiem galīgajiem apjomiem, ko paziņo atkritumu
radītāji. Kā to norādījusi Komisija, sadali sistemātiski varētu pamatot ar plānotajiem apjomiem, kurus var pieskaņot tikai
noteiktos brīžos. Tāpat – kā tas izriet no dokumentiem lietas materiālos – šo pēdējo minēto iespēju pagaidu noregulējuma tiesvedības
laikā Vispārējā tiesā piedāvāja prasītāja un akceptēja Komisija.
Treškārt, jānorāda – kā tas arī izriet no tiesas sēdes –, ka apstrīdētais lēmums provizoriski tika izpildīts lietas dalībniekiem
pieņemamā veidā.
No iepriekš minētā izriet, ka nepārtraukta iepakojumu sadale nav šķērslis, lai izpildītu apstrīdētā lēmuma 3. panta b) punktā
noteikto pienākumu, un atšķirībā no tā, ko apgalvo prasītāja, tādējādi nenozīmē izmantot iepriekš noteikto un vienu gadu spēkā
esošo sadales metodi.
Citi argumenti, ko izvirza prasītāja, nevar atspēkot šo vērtējumu.
Pirmkārt, attiecībā uz argumentu, saskaņā ar kuru neesot nekādas saiknes starp konkurences ierobežojumu un noteikto pienākumu,
jānorāda, ka tam nav nekāda pamatojuma. No apstrīdētā lēmuma 290. un 293. apsvēruma izriet, ka pastāv redzama saikne starp
noteikto pienākumu, no vienas puses, un risku slēgt vertikāli izveidoto tirgu prasītājas konkurentiem, kā arī samazināt pieprasījumu
pēc savākšanas un šķirošanas pakalpojumiem mājsaimniecību radīto iepakojumu savākšanas un šķirošanas tirgū, no otras puses.
Minētais risks izriet no individuāla atbrīvojuma piešķiršanas līgumiem, ar kuriem prasītāja līgumiski ir saistīta tikai ar
vienu partneri katrā reģionā, un patur iespēju, kas savukārt var kavēt kopīgi izmantot savākšanas un šķirošanas infrastruktūru.
Šī noteiktā pienākuma mērķis tādējādi ir izvairīties no tā, ka prasītāja varētu saņemt pierādījumus par konkurējošo to sistēmu
iepakojumu apjomiem, kuras kopā ar prasītāju izmanto savākšanas infrastruktūru, un ka tā piesavinātos šīm sistēmām pienākošos
daudzumu, it īpaši Austrijas uzraudzības iestādes sakarā. Šāda rīcība no prasītājas puses kavējot konkurējošās sistēmas ievērot
to kvotas un apgrūtinot to palikšanu tirgū. To izzušana no tirgus novestu pie pieprasījuma samazināšanās pēc savākšanas un
šķirošanas pakalpojumiem mājsaimniecību radīto iepakojumu savākšanas un šķirošanas tirgū. Tā pretēji prasītājas argumentiem,
un ņemot vērā Regulas Nr. 17 8. panta 1. punktu, ir pareizi, ka Komisija ir noteikusi attiecīgo pienākumu, lai izvairītos
no iespējas, ka prasītājai piešķirtais individuālais atbrīvojums var būt pamats konkurences ierobežojumam mājsaimniecību radīto
iepakojumu likvidēšanas sistēmu tirgū un tādējādi pieprasījuma pēc mājsaimniecību radīto iepakojumu savākšanas un šķirošanas
pakalpojumiem samazinājumam.
Otrkārt, attiecībā uz prasītājas apgalvojumu, ka Komisija lielu daļu no 3. panta b) punktā noteiktā pienākuma ir vārds vārdā
pārņēmusi no lēmuma par Vācijas atkritumu likvidēšanas sistēmu, neņemdama vērā
ARA
sistēmas īpatnības, arī ir jānorāda, ka tam nav nekāda pamatojuma. Faktiski šo divu attiecīgo lēmumu vērtējums liecina par
to, ka to punkti nav vienādi. Tāpat pretēji tam, ko uzskata prasītāja, apstrīdētā lēmuma vērtējums norāda uz to, ka pierādījumi,
uz kuriem ir izdarīta atsauce minētā lēmuma 3. panta b) punktā noteiktajā pienākumā, nekalpo tam, lai fiziski aizstātu savāktos
iepakojums, bet gan lai apstiprinātu, kāda daļa no savāktajiem iepakojumiem pienākas prasītājai. Saskaņā ar noteikumu 11. panta
8. punktu un saistību uzņemšanos Nr. 2 atļaujā par savākšanas un reģenerācijas sistēmas ieviešanu un izmantošanu, šie pierādījumi
kalpo tam, lai Austrijas uzraudzības iestādei pierādītu, ka prasītāja izpilda savu savākšanas kvotu. Atbilstoši apstrīdētā
lēmuma 291. apsvērumam tos arī var izmantot partneru atlīdzības samazināšanai, ja savākšanas infrastruktūra tiek izmantota
kopīgi.
No visa iepriekš minētā izriet, ka Komisijas piedāvātās sadales metodes ir pamatotas ar datiem, kas prasītājai ir viegli pieejami
savākto iepakojumu sadales brīdī, – tādas kā plānotie daudzumi vai licencētie apjomi par iepriekšējiem mēnešiem, un ka ar
šīm metodēm ir ņemtas vērā
ARA
sistēmas īpatnības tāpat kā ar prasītājas piedāvāto metodi. Vienīgā atšķirība ir tā, ka Komisijas piedāvātajās metodēs plānotie
daudzumi vai licencētie apjomi par iepriekšējiem mēnešiem var tikt precizēti
a posteriori
, piemēram, pamatojoties uz tirgū noteiktajiem un atkritumu radītāju paziņotajiem reālajiem un galīgajiem licencēto iepakojumu
apjomiem. Kā tas norādīts šī sprieduma 118. punktā, šis precizējums
a posteriori
nav nesaderīgs ar nepārtrauktu savākto iepakojumu sadali to savākšanas sistēmu starpā, kas kopīgi izmanto savākšanas infrastruktūru.
Tādējādi pretēji prasītājas apgalvojumiem noteiktais pienākums nav neizpildāms.
Tādējādi šis pamats ir noraidāms.

Par piekto pamatu, kas saistīts ar samērīguma principa pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas skatījumā apstrīdētā lēmuma 3. panta b) punktā noteiktais pienākums ir nesamērīgs tādēļ, ka ar to tai tiek uzliktas
saistības, kas to kavē ievērot noteiktās kvotas un tādējādi apdraud tās eksistenci. Faktiski ar noteikto pienākumu prasītājai
tiek mazināta pieeja tās rīcībā pieejamai savākšanas kapacitātei. Šī iemesla dēļ prasītāja ir paturējusi sev tiesības pārvaldīt
savu sistēmu, ar līgumu aizliegdama savākšanas uzņēmumiem rīkoties patstāvīgi. It īpaši nesamērīgums ir vērojams divos gadījumos:
tad, kad cita savākšanas sistēma iegūst papildu licencēto apjomu, un tad, kad citas savākšanas sistēmas pilnībā vai daļēji
uzstāda savas savākšanas iekārtas.
Pirmajā gadījumā prasītāja uzskata, ka citas savākšanas sistēmas ierašanās tirgū samazina
ARA
sistēmas daļu kopējā mājsaimniecību radīto iepakojumu apjomā un tādējādi tās tirgus daļu. Faktiski konkurenti neaprobežojas
ar klientu atņemšanu
ARA
sistēmai, bet iepakojumu apjomu tirgū ievieš papildu licencētus iepakojumus, ko attiecīgajā brīdī nepieņem nedz ražotāji,
nedz izplatītāji un ko tā sauc par “parazitējošo uzņēmumu iepakojumu apjomiem”. Šādā situācijā samazinās reģionālo partneru
savākto produktu daļa, ko prasītāja no tiem var pieprasīt, kas tai neļauj ievērot noteiktās kvotas, un
Bundesministerium für Umwelt, Jugend und Familie
(Austrijas Vides, jaunatnes un ģimenes lietu ministrija) tai var atņemt atļauju. Tā Komisijas noteiktais pienākums mazina
prasītājas pieeju savākšanas kapacitātei.
Tā arī norāda, ka Komisijas piedāvātais risinājums, pieskaņojot konteineru apjomus, lai varētu tikt galā ar lielākiem savākšanas
apjomiem, nav apmierinošs. Tā prasītāja varot vien zināt
a posteriori
, ka savākšanas kapacitāte nav pietiekama, un koriģējošus pasākumus faktiski nevar veikt agrāk nekā pēc diviem gadiem. Šī
iemesla dēļ tā uzskata, ka, lai varētu kopīgi lietot konteinerus, konkurējošām savākšanas sistēmām katru gadu iepriekš būtu
jānosaka nepieciešamie konteineru, kā arī atbilstoši savākšanas apjomi.
Prasītāja precizē, ka savākšanas kapacitātes sagatavošanai un pieejai savāktajiem apjomiem ir viena un tā pati problēma un,
ja attiecīgais noteiktais pienākums nozīmē pienākumu savākšanas apjomus nodot konkurentiem, visa tās kapacitāšu plānošana
būtu zemē metama.
Attiecībā uz otro gadījumu prasītāja norāda, ka konkurējošās sistēmas primāri ir piegādātāji, ka specializējušies precīzos
iepakojumu veidos un kas ir spējīgi uzstādīt citas savākšanas iekārtas tā, ka prasītājas izmantotās iekārtas tie visādā ziņā
izmantotu kā papildu veidu. Tās tas konkrēti ir
Öko‑Box
un
Bonus
sistēmu gadījumā. Prasītājas skatījumā šī konkurējošo sistēmu rīcība katrā ziņā ir paredzama, jo kopīga savākšanas infrastruktūras
izmantošana nerada reālu cenu konkurenci, kas var rasties, tikai izveidojot savu savākšanas infrastruktūru. Tādēļ tā uzskata,
ka, pat kopīgi lietojot savākšanas infrastruktūru tikai daļēji, tās pienākums būtu noteiktā pienākuma dēļ atteikties no savākto
apjomu lielākā daudzumā nekā konkurējošās sistēmas vajadzībām atbilstošais pieņemšanas, kas savukārt acīmredzami nebūtu prātīgi.
Turklāt prasītāja sūdzas, ka Komisija neesot piedāvājusi nekādu risinājumu daļējas kopīgas savākšanas infrastruktūras lietošanas
problēmai un ka tā pat neesot izvērtējusi iesniegto kompromisa piedāvājumu.
Visbeidzot prasītājas skatījumā apstrīdētā lēmuma 3. panta b) punktā noteiktais pienākums to mudinot reorganizēt iepakojuma
savākšanu, kas nozīmē izmaksu celšanos un līdz ar to
ARA
sistēmas efektivitātes zudumu. Tādēļ tā uzskata, ka šīs izmaksas būtu jāuzveļ tiem, kas gūst labumu, kopīgi lietojot savākšanas
infrastruktūru, proti, konkurējošām sistēmām un savākšanas partneriem. Tāpat tā norāda, ka arī ar sistēmas funkcionēšanu saistītās
izmaksas (vai sistēmiskās izmaksas) būtu jānoveļ uz konkurējošo sistēmu pleciem.
Komisija un personas, kas iestājušās lietā, apstrīd visus prasītājas izvirzītos argumentus.
Vispārējās tiesas vērtējums
Jāatgādina, ka samērīguma princips, kas ir daļa no Kopienas tiesību pamatprincipiem, pieprasa, lai attiecīgie pasākumi nepārsniedz
robežas tam, kas ir stingri nepieciešams konkrētā regulējumā nosprausto mērķu sasniegšanai, un, pastāvot iespējai izvēlēties
starp vairākiem piemērotiem pasākumiem, priekšroka ir dodama mazāk apgrūtinošam pasākumam (skat. Tiesas 2002. gada 11. jūlija
spriedumu lietā C‑210/00
Käserei Champignon Hofmeister
,
Recueil
, I‑6453. lpp., 59. punkts; 2004. gada 9. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑184/02 un C‑223/02 Spānija un Somija/Parlaments
un Padome, Krājums, I‑7789. lpp., 57. punkts, un 2009. gada 7. jūlija spriedumu lietā C‑558/07
S P C M
u.c., Krājums, I‑5783. lpp., 41. punkts).
Šajā gadījumā Komisijas sasniedzamais mērķis, paredzot apstrīdētā lēmuma 3. panta b) punktā minēto pienākumu, ir mājsaimniecību
radīto iepakojumu likvidēšanas sistēmu tirgū izvairīties no konkurences izskaušanas, kas varētu rasties, ja prasītājas paziņotajiem
savākšanas un šķirošanas līgumiem tiktu piešķirts individuāls atbrīvojums, un kas mazinātu pieprasījumu pēc savākšanas un
šķirošanas pakalpojumiem mājsaimniecību radīto iepakojumu savākšanas un šķirošanas tirgū. Faktiski no apstrīdētā lēmuma 290.
un 292. apsvēruma izriet, ka, kopīgi lietojot savākšanas infrastruktūru, prasītāja varētu mēģināt piesavināties visu savākto
iepakojumu un tādējādi traucēt konkurējošās sistēmas ievērot noteikto kvotu. Kā minēts šī sprieduma 122. punktā, aizliegums
prasītājai pieprasīt pierādījumus par iepakojumu daudzumiem, kas atbilst tās konkurentiem pienākošajai daļai visā mājsaimniecību
radīto iepakojumu kopumā, ļautu izvairīties no tā, ka tā piesavinās visu savākto iepakojumu, proti, saistībā ar Austrijas
uzraudzības iestādi, kurai tai, iesniedzot pierādījumus, ir jāpierāda, ka tā sasniedz tai noteikto kvotu. Tāpat – kā tas izriet
no šī sprieduma 123. punkta, šis aizliegums ir saderīgs ar
ARA
sistēmas īpatnībām.
Galu galā, lai izvairītos no iespējas, ka prasītāja mēģina piesavināties visu savākto iepakojumu, būtu jārada minēto iepakojumu
sadale. Šajā sakarā Komisija piedāvāja sadales metodes, kas pamatotas ar precīzām daļām, kuras atbilst katras sistēmas licencētajiem
apjomiem, kas novērš risku no prasītājas puses izveidot iepakojumu savākšanas monopolu. Faktiski šīs sadales metodes kavē
prasītāju mēģināt vājināt konkurējošo sistēmu pozīciju, mākslīgi palielinot savākšanas partneru paziņotos daudzumus. Tādējādi
šīs metodes liekas esam piemērotas sasniedzamā mērķa kontekstā, proti, izvairīties no jebkādas konkurences izskaušanas mājsaimniecību
radīto iepakojumu likvidēšanas sistēmu tirgū un tādējādi pieprasījuma pēc savākšanas un šķirošanas pakalpojumiem mazināšanas
mājsaimniecību radīto iepakojumu savākšanas un šķirošanas tirgū.
Tādējādi apstrīdētā lēmuma 3. panta b) punktā noteiktais pienākums nav nepiemērots Komisijas sasniedzamā mērķa kontekstā (šajā
ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Käserei Champignon Hofmeister
, 60.–64. punkts).
Šo secinājumu neatspēko prasītājas argumenti par papildu licencētajiem apjomiem, ko iegūst cita savākšanas sistēma, un daļēju
tās uzstādīto savākšanas iekārtu izmantošanu.
Pirmkārt, attiecībā uz argumentu par papildu licencētajiem apjomiem, ko iegūst cita savākšanas sistēma, no vienas puses, ir
jānorāda, ka noteikumu 11. panta 7. punktā šajā lietā atbilstošajā versijā, ir minēts, ka procenti ir jānosaka tādējādi, ka
tiek savākti vismaz 50 % katra iepakojuma materiāla daudzuma, kam līdzdalība sistēmā ir paredzēta. No otras puses, saskaņā
ar saistību uzņemšanos Nr. 1 licences ietvaros savākšanas un reģenerācijas sistēmas ieviešanai un lietošanai minimālās savākšanas
un reģenerācijas kvotas prasītājai tiek aprēķinātas “salīdzinājumā ar tiem iepakojumu apjomiem kalendārā gada laikā, par kuriem
ir noslēgts līgums, saskaņā ar noteikumu 11. panta 7. punktu”. Tādējādi “parazitējošo uzņēmumu iepakojumi”, citiem vārdiem,
iepakojumi, ko līdz šim brīdim nav pieņēmusi neviena no likvidēšanas sistēmām, nekādā mērā neietekmē prasītājas savākšanas
kvotas, kuras tiek aprēķinātas iepriekš minētajā veidā. Turklāt, ir arī tiesa, ka ar prasītāju konkurējošo sistēmu licencēto
“parazitējošo uzņēmumu iepakojumi” ir pamats tam, ka šie iepakojumi nav tās rīcībā, lai sasniegtu savākšanas kvotu. Tomēr,
ņemot vērā piemērojamo valsts tiesību sistēmu, gadījumā, kad savākšanas infrastruktūra tiek lietota kopīgi, vajadzīgā iepakojuma
apjoma savākšanai, lai sasniegtu savākšanas kvotu, sistēmas nevar rēķināties ar “parazitējošo uzņēmumu iepakojumu”, bet tām
jāpalielina sava savākšanas kapacitāte, piemēram, biežāk iztukšojot konteinerus.
Apgalvojums, saskaņā ar kuru prasītāja esot varējusi uzzināt tikai
a posteriori
, ka plānotā savākšanas kapacitāte nav pietiekama, šo secinājumu neatspēko. Faktiski – kā tas norādīts šī sprieduma 118. punktā
–, prasītāja iepriekš var aptuveni noteikt licencēto iepakojumu apjomus un, izejot no šī skaitļa, pateikt, kādas ir tās ar
savākšanu saistītās vajadzības, un lemt, vai ir vērts palielināt savākšanas kapacitāti. Tāpat tā šo paredzēto savākšanas kapacitāti
var koriģēt atkarībā no faktiski tirgū nonākušā un licences ņēmēju regulāri paziņotā iepakojumu apjoma.
Visbeidzot, pretēji prasītājas apgalvojumiem savākšanas infrastruktūras kopīga lietošana nav faktiska atsacīšanās no kapacitātes
par labu jaunajiem konkurentiem. Reāli kopīga lietošana nemazina tās savākšanas kapacitāti, jo tā ir atkarīga no licencēto
iepakojumu apjomiem, ko ikkatra savākšanas sistēma paziņo saviem savākšanas partneriem, tādējādi ņemot vērā licencēto iepakojumu
apjomu pieaugumu katrā savākšanas teritorijā. Tādējādi – kā minēts šī sprieduma 139. punktā –, prasītājai savākšanas kvotas
ievērošanai savākšanas process ir jāpieskaņo jaunām vajadzībām, piemēram, lūdzot partnerus palielināt konteineru kapacitāti
vai biežāk nodrošinot to iztukšošanu.
Rezultātā arguments par papildu licencētajiem apjomiem, ko iegūst cita savākšanas sistēma, ir jānoraida.
Otrkārt, ar argumentu par daļēju prasītājas uzstādīto savākšanas iekārtu izmantošanu no to sistēmu puses, kurām pašām ir sava
savākšanas infrastruktūra, nevar apstrīdēt apskatāmā pienākuma samērīgumu. Tā – kā tas izriet no atsevišķiem dokumentiem lietas
materiālos – prasītājai apstrīdētā lēmuma 3. panta b) punktā noteiktais pienākums konkurējošām sistēmām, kuras lūdz daļēji
izmantot savākšanas infrastruktūru, nepiešķir tiesības piesavināties iepakojumu apjomu, kas atbilst visam tirgū sastopamo,
tām pienākošos licencēto iepakojumu kopumam. Gluži otrādi, konkurējošām sistēmām iepriekš ir jādara zināma tām pienākošos
licencēto iepakojumu daļa, attiecībā uz kuru tās vēlas kopīgi lietot [savākšanas infrastruktūru], un tikai šī daļa tiek ņemta
vērā, sadalot savākto iepakojumu. Turklāt jānorāda, ka šo iespēju pagaidu noregulējuma tiesvedības ietvaros Vispārējā tiesā
piedāvāja prasītāja un Komisija tai piekrita.
Attiecībā uz prasītājas apgalvojumu, ka kopīga savākšanas infrastruktūras lietošana, daļēja vai pilnīga, nerada reālu cenu
konkurenci, ir jāatgādina, ka ar apstrīdēto lēmumu prasītājai ir ļauts samazināt partnerlīgumos paredzēto atlīdzību. Tā konkurenti
uzņemas gan ar savākšanas konteineru un maisu nodošanu saistītos izdevumus, gan arī tos, kas saistīti ar iepakojumu savākšanu
no mājsaimniecībām un lietotājiem ar līdzīgu iepakojumu apjomu, un tiem pienākošos licencēto iepakojumu transportu. Protams,
šis apstāklis, no atsevišķu izdevumu viedokļa, nostāda tādā pašā situācijā kā prasītāja. Tomēr, ņemot vērā iespējamās atšķirības
attiecībā uz sistēmas organizēšanu un pārvaldi, rentabla materiālu reģenerācija un tirdzniecība, kā arī dažādu uzņēmumu tirdzniecības
politika nevar izslēgt cenu konkurenci.
Attiecībā uz apskatāmā pienākuma nepieciešamību no apstrīdētā lēmuma 290. un 293. apsvēruma izriet, ka, ja šāda pienākuma
nav, tad prasītāja būtu spējīga mēģināt kontrolēt savākto iepakojumu sadali, piesavinoties daļu no iepakojuma, kas tai reāli
nepienākas. Pat ja prasītāja ir piedāvājusi citu sadales metodi, kas balstīta uz katru gadu iepriekš noteiktu pieņemšanas
kapacitāti atkarībā no gaidāmajiem licencētajiem apjomiem, tai nav izdevies pierādīt, ka pastāv citi pasākumi, kuru dēļ šis
pienākums būtu lieks. Faktiski, tā kā prasītājas stāvoklis tirgū ir stabils, tad tās piedāvātā sadales metode neļautu mainīt
ik gadu pieprasītos apjomus, mākslīgi palielinot gaidāmos licencētos daudzumus un tādējādi vājinot konkurējošo sistēmu stāvokli
un samazinot daļu no konkurentu rīcībā esošajiem konteineriem. Kā savos procesuālajos rakstos norādījusi Komisija – un prasītājai
nav izdevies apstrīdēt šo argumentu –, konkurējošās sistēmas no savas puses, savukārt, pieprasītos daudzumus mēģinot palielināt,
kas rada sacīksti konkurējošo sistēmu starpā, it īpaši ekonomiski pievilcīgos reģionos, kuros prasītājai ir ļoti stabila pozīcija,
ņemot vērā tās stabilo stāvokli tirgū. Turpretī apstrīdētā lēmuma 3. panta b) punktā paredzētā sadale ir pamatota ar piemērotām,
objektīvām un uzticamām metodēm, kas aizsargā jauno konkurentu intereses, visādā ziņā ievērojot prasītājas stāvokli tirgū.
Rezultātā nav neviena cita pasākuma, kas ļautu tikpat efektīvi izvairīties no konkurences izskaušanas vertikālā tirgū. Tādēļ
apstrīdētā lēmuma 3. panta b) punktā minētais pienākums ir vajadzīgs sasniedzamā mērķa sasniegšanai (šajā ziņā skat. iepriekš
minēto Tiesas spriedumu lietā
Käserei Champignon Hofmeister
, 66. punkts, un 2002. gada 10. decembra spriedumu lietā C‑491/01
British America Tobacco (Investments)
un
Imperial Tobacco
,
Recueil
, I‑11453. lpp., 139. punkts).
No visa iepriekš minētā izriet, ka ar apskatāmo pienākumu netiek pārkāpts samērīguma princips, jo tas ir pasākums, kas piemērots
ar apstrīdēto lēmumu sasniedzamā mērķa sasniegšanai, proti, izvairīties no konkurences ierobežojumiem mājsaimniecību radīto
iepakojumu likvidēšanas sistēmu tirgū un tiem sekojoša pieprasījuma pēc savākšanas un šķirošanas pakalpojumu samazināšanās,
un ka tas nepārsniedz to, kas vajadzīgs, lai šo mērķi sasniegtu.
Arguments, kas saistīts ar
ARA
sistēmas efektivitātes zudumiem, kas it kā izriet no tā, ka, kopīgi lietojot savākšanas infrastruktūru, prasītājai nav ļauts
novirzīt atsevišķus izdevumus konkurējošām sistēmām un savākšanas partneriem, šo secinājumu nekādā mērā neietekmē. No vienas
puses, attiecībā uz sistēmiskajām izmaksām saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 139. un 304. apsvērumu tās rodas, ieviešot
ARA
sistēmu, un atbilst minētās sistēmas īpatnībām. Kopīgas lietošanas infrastruktūras gadījumā prasītāja nav pierādījusi, ka
konkurenti, kuri gūst labumu, kopīgi lietojot savākšanas infrastruktūru, gūst labumu no visas
ARA
sistēmas kopumā savas ar atkritumu likvidēšanu saistītās darbības attīstīšanai. Savukārt vēl jo vairāk var iztēloties, ka,
pamatojoties uz savākšanas infrastruktūras kopīgu lietošanu, konkurenti ieviesīs savas tehnoloģijas atkritumu likvidēšanai.
Tādēļ tas, ka prasītājai ir jāuzņemas šīs izmaksas, nekādi neapdraud
ARA
sistēmas efektivitāti un tāpēc nav pamatoti tās novirzīt trešām personām. No otras puses, attiecībā uz izmaksām, kas radušās,
kopīgi lietojot savākšanas infrastruktūru, ir jānorāda, ka prasītājai nav izdevies pierādīt, cik lielā mērā kopīga savākšanas
infrastruktūras lietošana maina cenu par savākto iepakojumu kilogramu. Tāpēc nevar konstatēt, cik lielā mērā tiktu samazināta
ARA
sistēmas efektivitāte, ja prasītāja nevarētu šos izdevumus novirzīt trešām personām.
Tādējādi šis pamats ir noraidāms.

Par sesto pamatu, kas saistīts ar pretrunām apstrīdētā lēmuma rezolutīvajā un motīvu daļā
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas skatījumā pastāv pretruna starp apstrīdētā lēmuma 301. un 313. apvērumu un tā rezolutīvo daļu, it īpaši 3. panta
b) punktu. Šajā pantā neesot ietverta iespēja uzlikt pienākumu tad, kad konkurējošās sistēmas nepieprasa kopīgi lietot savākšanas
infrastruktūru, un tajā neesot nekādas norādes attiecībā uz brīdi, kas šis pienākums būtu nosakāms. Tā turpina, ka apstrīdētā
lēmuma rezolutīvā daļa būtu jāgroza tādējādi, ka no tā teksta būtu skaidri redzama saikne starp pienākuma par iekārtu kopīgu
izmantošanu noteikšanu un brīdi, kad šis pienākums būtu jāizpilda. Prasītāja secina, ka apstrīdētais lēmums neesot pietiekami
precīzs un loģisks.
Komisija apstrīd visus prasītājas izvirzītos argumentus.
Vispārējās tiesas vērtējums
Jāatzīst, ka, lai arī ir tiesa, ka apstrīdētā lēmuma 3. panta b) punktā ir paredzēts, ka prasītāja “nepieprasīs no savākšanas
uzņēmumiem tai iesniegt apstiprinājumu, ka iepakojuma apjomam, kas atbilst
ARA
sistēmas daļai no visa sistēmām piešķirtā mājsaimniecību radītā iepakojuma apjoma noteiktām materiālu kategorijām”, tomēr
saskaņā ar judikatūru lēmuma rezolutīvā daļa ir jāinterpretē to pamatojošu iemeslu kontekstā, proti, šajā gadījumā apstrīdētā
lēmuma 301. un 313. apsvēruma kontekstā (šajā ziņā skat. Pirmās instances 1998. gada 15. septembra spriedumu apvienotajās
lietās T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 un T‑388/94
European Night Services
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑3141. lpp., 211. punkts). Taču no apstrīdētā lēmuma 301. apsvēruma izriet, ka, “ja konkurējošā sistēma nepieprasa kopīgu
lietošanu, bet ievieš savu savākšanas infrastruktūru, pienākumi netiek noteikti”, un 313. apsvēruma – “atlīdzība tiek samazināta
tikai tad, ja konkurējošā sistēma pieprasa kopīgu lietošanu attiecīgajā savākšanas reģionā, un tikai sākot no sistēmas akreditēšanas
brīža”.
Tāpat, lai ir tiesa, ka apstrīdētā lēmuma 3. panta b) punktā ir norādīts, ka “šo pienākumu nosaka visiem savākšanas uzņēmumiem,
ar kuriem
ARGEV
ir noslēgusi partnerlīgumu”, tomēr saskaņā ar šī sprieduma 152. punktā minēto judikatūru šī minētā panta daļa arī ir jāinterpretē
apstrīdētā lēmuma 292. apsvēruma kontekstā. Šajā apsvērumā ir precizēts, pirmkārt, ka šis pienākums attiecas uz visiem uzņēmumiem,
kas noslēguši partnerlīgumu ar prasītāju, neatkarīgi no tā, vai ir dota piekrišana kopīgai infrastruktūras lietošanai, turklāt
ar to ir domāts tos mudināt noslēgt līgumus ar konkurējošām sistēmām un, otrkārt, ka apstrīdētā lēmuma 3. panta b) punktā
paredzētais pienākums ir saistošs gadījumā, kad konkurējošā sistēma pieprasa savākšanas infrastruktūras kopīgu lietošanu saskaņā
ar minētā lēmuma 3. panta a) punktu.
Rezultātā pretēji prasītājas apgalvotajam apstrīdētā lēmuma rezolutīvā daļā, to lasot kopā ar tā apsvērumiem, skaidri un precīzi
ir norādīts, ka, no vienas puses, apskatāmais pienākums ir spēkā tikai tad, kad konkurējošā sistēma pieprasa kopīgu savākšanas
infrastruktūras lietošanu, un, otrkārt, tam nozīmīgais datums ir sistēmas akreditēšanas datums. Tādējādi šis pamats ir jānoraida
un arī prasība ir jānoraida kopumā.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs un
Komisija, kā arī
EVA
un
BAA
ir prasījušas tai piespriest atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tad tai ir jāpiespriež segt savus izdevumus, kā arī atlīdzināt
Komisijas un
EVA
un
BAA
tiesāšanās izdevumus, ieskaitot izdevumus par pagaidu noregulējuma tiesvedību.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (otrā palāta)
nospriež:
1)
prasību noraidīt;
2)
Altstoff Recycling Austria AG
sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas,
EVA Erfassen und Verwerten von Altstoffen GmbH
un
Bundeskammer für Arbeiter und Angestellte
tiesāšanās izdevumus, tai skaitā tos, kas attiecas uz pagaidu noregulējuma tiesvedību.
Pelikánová
Jürimäe
Soldevila Fragoso
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2011. gada 22. martā.
[Paraksti]
Satura rādītājs
Tiesvedības priekšvēstureII – 2
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumiII – 9
Juridiskais pamatojumsII – 10
Par pirmo pamatu, kas saistīts ar EKL 81. panta un Regulas Nr. 17 2. panta pārkāpumuII – 11
Lietas dalībnieku argumentiII – 11
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 12
Par otro pamatu, kas saistīts ar partnerlīgumu saderīgumu ar Regulas Nr. 2790/1999 noteikumiemII – 19
Lietas dalībnieku argumentiII – 19
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 19
Par trešo pamatu par apstrīdētā lēmuma 2. un 3. pantu, ar kuriem netiek ievērota essential‑facilities doktrīnaII – 22
Lietas dalībnieku argumentiII – 22
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 23
Par ceturto pamatu, kas saistīts ar apstrīdētajā lēmumā minētajiem neizpildāmajiem pienākumiemII – 24
Lietas dalībnieku argumentiII – 24
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 25
Par piekto pamatu, kas saistīts ar samērīguma principa pārkāpumuII – 27
Lietas dalībnieku argumentiII – 27
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 29
Par sesto pamatu, kas saistīts ar pretrunām apstrīdētā lēmuma rezolutīvajā un motīvu daļāII – 33
Lietas dalībnieku argumentiII – 33
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 33
Par tiesāšanās izdevumiemII – 34
*
Tiesvedības valoda – vācu.