CELEX: 62013CJ0359
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Voľný pohyb osôb
Články 20 ZFEÚ a 21 ZFEÚ
Štátny príslušník členského štátu
Bydlisko v inom členskom štáte
Štúdium v zámorskej krajine alebo na zámorskom území
Zachovanie nároku na financovanie vysokoškolského štúdia
Podmienka bydliska ‚troch zo šiestich rokov‘
Obmedzenie
Odôvodnenie

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 20 ZFEÚ, 21 ZFEU a 45 ZFEÚ, ako aj článku 7 ods. 2 nariadenia Rady (EHS) č. 1612/68 z 15. októbra 1968 o slobode pohybu pracovníkov v rámci spoločenstva (
Ú. v. ES L 257, s. 2
; Mim. vyd. 05/001, s. 15).
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi B. Martensovou a Minister van Onderwijs, Cultuur en Wetenschap (minister školstva, kultúry a vedy, ďalej len „minister“) vo veci žiadosti ministra o náhradu financovania vysokoškolského štúdia (ďalej len „financovanie štúdia“), ktoré bolo poskytnuté B. Martensovej, a to z dôvodu, že nesplnila podmienku stanovenú vnútroštátnou právnou úpravou, podľa ktorej mala bývať v Holandsku počas troch zo šiestich rokov pred svojím zápisom do programu vzdelávania alebo odbornej prípravy mimo Holandska (ďalej len tzv. podmienka „troch zo šiestich rokov“).
Právny rámec
Právo Únie
Článok 7 ods. 1 a 2 nariadenia č. 1612/68 stanovuje:
„1.   S pracovníkom, ktorý je štátnym príslušníkom členského štátu, sa na území iného členského štátu nesmie z dôvodu jeho štátnej príslušnosti zaobchádzať inak ako s vlastnými pracovníkmi, pokiaľ ide o podmienky zamestnania a pracovné podmienky, najmä odmeňovanie, prepustenie, a ak by sa stal nezamestnaným, opätovné začlenenie do práce alebo zamestnania.
2.   Takýto pracovník požíva rovnaké sociálne a daňové výhody ako vlastní pracovníci.“
Holandské právo
§ 2.2 ods. 1 Wet studiefinanciering 2000 (zákon z roku 2000 o financovaní štúdia), v znení zmien a doplnení z 11. októbra 2006 (ďalej len „WSF z roku 2000“), znie:
„Na financovanie štúdia má nárok študent, ktorý:
a)
je holandský štátny príslušník;
b)
síce nie je holandský štátny príslušník, ale pokiaľ ide o oblasť financovania štúdia, zaobchádza sa s ním ako s holandským štátnym príslušníkom na základe zmluvy alebo rozhodnutia medzinárodnej organizácie,…
…“
§ 2.14 tohto zákona, naposledy zmenený a doplnený zákonom z 15. decembra 2010 (Stb. 2010, č. 807), stanovuje:
„1.   Toto ustanovenie sa vzťahuje len na študentov, ktorí sa zapísali k vysokoškolskému štúdiu v inštitúcii mimo Holandska po 31. auguste 2007…
2.   Na financovanie štúdia má nárok študent, ktorý:
a)
bol zapísaný na účely vzdelávania alebo odbornej prípravy mimo Holandska, za predpokladu, že sa v Holandsku poskytuje financovanie štúdia na obdobnú kategóriu vzdelávania alebo odbornej prípravy, ktorého úroveň a kvalita je porovnateľná s kvalitou a úrovňou zodpovedajúceho vzdelávania alebo odbornej prípravy… a že záverečná skúška programu vzdelávania alebo odbornej prípravy je porovnateľná so záverečnou skúškou zodpovedajúceho programu vzdelávania alebo odbornej prípravy…,
b)
bol zapísaný na účely vzdelávania alebo odbornej prípravy mimo Holandska, ktoré bez toho, aby bolo dotknuté znenie písm. a), spĺňa okrem iného kritériá stanovené v ministerskej vyhláške, a
c)
býval v Holandsku najmenej tri zo šiestich rokov pred zápisom k tomuto vzdelávaniu alebo odbornej príprave a mal tam legálny pobyt počas tohto obdobia. Obdobie, počas ktorého bol študent zapísaný k vzdelávaniu alebo odbornej príprave mimo Holandska, ktoré je uvedené v písm. a), sa pri stanovení obdobia šiestich rokov, uvedeného v predchádzajúcej vete, nezohľadňuje.
…“
Podľa § 11.5 WSF z roku 2000 sa minister môže odchýliť od podmienky troch zo šiestich rokov stanovenej v § 2.14 ods. 2 písm. c) tohto zákona, pokiaľ by uplatnenie tejto podmienky viedlo k prípadu závažnej nespravodlivosti.
§ 12.3 WSF z roku 2000, ktorý obsahuje prechodné ustanovenie na základe § 2.14 tohto zákona, v znení zmien a doplnení od 1. septembra 2007, stanovuje:
„Odchylne od § 3.21 ods. 2 WSF z roku 2000, študent, ktorý bol už pred 1. septembrom 2007 zapísaný k vysokoškolskému štúdiu mimo Holandska a nepodal žiadosť o financovanie štúdia, môže…, so spätnou účinnosťou najneskôr do 1. septembra 2007, požiadať o financovanie štúdia v súvislosti s vysokoškolským štúdiom mimo Holandska, ak podá na tento účel žiadosť najneskôr 31. augusta 2008.“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Žalobkyňa vo veci samej, holandská štátna príslušníčka narodená 2. októbra 1987, sa v júli 1993 presťahovala so svojimi rodičmi do Belgicka, členského štátu, v ktorom bol jej otec zamestnaný a ona navštevovala flámsku základnú a strednú školu, a v ktorom rodina uvedenej žalobkyne naďalej býva.
Žalobkyňa vo veci samej sa od 15. augusta 2006 zapísala na denné bakalárske štúdium na Univerzite v Holandských Antilách vo Willemstade (Curaçao).
V období od októbra 2006 do októbra 2008 otec žalobkyne vo veci samej pracoval na čiastočný úväzok v Holandsku ako cezhraničný pracovník. Od novembra 2008 bol opätovne zamestnaný na plný úväzok v Belgicku.
Žalobkyňa vo veci samej sa 24. júna 2008 obrátila na ministra so žiadosťou o financovanie štúdia. V tlačive, ktoré mala na tento účel vyplniť, okrem iného potvrdila, že počas šiestich rokov pred začiatkom svojho štúdia na ostrove Curaçao, oprávnene bývala v Holandsku počas najmenej troch rokov.
Rozhodnutím z 22. augusta 2008 minister poskytol žalobkyni vo veci samej podľa pravidla vzťahujúceho sa na študenta, ktorý už nebýva u svojich rodičov, financovanie štúdia vo forme základného štipendia a príspevku na cestovné náklady na obdobie od septembra 2007, teda konečného dátumu na poskytovanie financovania so spätnou účinnosťou stanoveného v § 12.3 WSF z roku 2000. Toto financovanie minister v pravidelných intervaloch predlžoval. Žalobkyňa vo veci samej následne vo februári 2009 požiadala o ďalšiu študentskú pôžičku, ktorá jej bola poskytnutá.
Rozhodnutiami z 28. mája 2010 minister na základe kontroly v súvislosti s financovaním jej štúdia zistil, že žalobkyňa vo veci samej nemala v období od augusta 2000 do júla 2006 bydlisko v Holandsku počas najmenej troch rokov v období od augusta 2000 do júla 2006, a že teda nesplnila podmienku troch zo šiestich rokov. Minister preto zrušil financovanie štúdia, ktoré bolo žalobkyni vo veci samej predtým priznané, zamietol akékoľvek ďalšie takéto financovanie a požiadal o vrátenie sumy, ktorá jej bola vyplatená, a to vo výške 19481,64 eura.
Rozhodnutím z 27. augusta 2010 minister vyhlásil za neopodstatnené výhrady, ktoré žalobkyňa vo veci samej uviedla v správnej žalobe, ktorú podala voči rozhodnutiam z 28. mája 2010, v ktorých B. Martens tvrdila, že skutočnosť, že jej nie je poskytnuté financovanie štúdia z dôvodu, že nesplnila podmienku troch zo šiestich rokov, nemôže byť dostatočne odôvodnená absenciou väzby s Holandskom. Podľa nej študenti, ktorí spĺňajú túto podmienku a ktorí sú teda oprávnení získať holandské financovanie na vzdelávanie alebo odbornú prípravu mimo Holandska, môžu mať omnoho slabšiu väzbu s týmto členským štátom, než akú s ním mala a stále má ona.
Rechtbank’s‑Gravenhage vyhlásil žalobu, ktorú podala B. Martens proti rozhodnutiu z 27. augusta 2010, za nedôvodnú.
Minister počas odvolacieho konania, ktoré začala žalobkyňa vo veci samej na vnútroštátnom súde proti rozsudku, ktorý vyhlásil Rechtbank’s‑Gravenhage, uviedol, že voči B. Martensovej neuplatnil podmienku troch zo šiestich rokov na obdobie od septembra 2007 do októbra 2008, pretože počas tohto obdobia pracoval jej otec na čiastočný úväzok v Holandsku a podmienky na získanie financovanie štúdia tak boli splnené. Podmienka troch zo šiestich rokov sa naopak uplatní na obdobie od novembra 2008 do júna 2011, pretože v tomto období jej otec už nepracoval ako cezhraničný zamestnanec v Holandsku, keďže od tohto dátumu pracoval výlučne v Belgicku.
Zo spisu predloženého Súdnemu dvoru vyplýva, že okrem toho, že žalobkyňa vo veci samej žiadala o financovanie štúdia, jej rodičia znášali väčšinu nákladov na jej živobytie a školné počas jej vzdelávania na univerzite v Holandských Antilách, ktoré dokončila 1. júla 2011.
Za týchto podmienok Centrale Raad van Beroep rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
a)
Má sa právo Únie, predovšetkým článok 45 ZFEÚ a článok 7 ods. 2 nariadenia č. 1612/68, vykladať v tom zmysle, že členskému štátu Európskej únie (konkrétne Holandskému kráľovstvu), bráni v tom, aby plnoletému dieťaťu, voči ktorému má vyživovaciu povinnosť cezhraničný pracovník, ktorý má holandskú štátnu príslušnosť, býva v Holandsku a pracuje sčasti v Holandsku a sčasti v Belgicku, odoprel nárok na financovanie štúdia v prípade vzdelávania alebo odbornej prípravy mimo Únie od okamihu, keď v ňom cezhraničný pracovník ukončil činnosť a pôsobí už len v Belgicku, pretože dieťa nespĺňa podmienku, že minimálne tri zo šiestich rokov, ktoré predchádzali jeho zápisu v predmetnej vzdelávacej inštitúcii, bývalo v Holandsku?
b)
V prípade kladnej odpovede na prvú otázku písm. a), bráni právo Únie, aby sa financovanie štúdia – za predpokladu, že sú splnené ostatné podmienky – priznalo na obdobie, ktoré je kratšie ako trvanie vzdelávania alebo odbornej prípravy, na ktoré sa financovanie štúdia poskytlo?
Ak Súdny dvor pri odpovedi na prvú otázku písm. a) a b) dospeje k záveru, že právne predpisy týkajúce sa práva na voľný pohyb pracovníkov nezakazujú, aby sa B. Martensovej na obdobie od novembra 2008 do júna 2011 alebo na časť tohto obdobia nepriznalo financovanie štúdia:
2.
Majú sa články 20 ZFEÚ a 21 ZFEÚ vykladať v tom zmysle, že členskému štátu Únie (konkrétne Holandskému kráľovstvu), bránia v tom, aby predĺžil financovanie štúdia na účely vzdelávania alebo odbornej prípravy vo vzdelávacej inštitúcii so sídlom v zámorskej krajine alebo území (ZKÚ) (v prejednávanom prípade na ostrove Curaçao), na ktoré existoval nárok, pretože otec dotknutej osoby pracoval v Holandsku ako cezhraničný pracovník, keď dotknutá osoba nespĺňa podmienku, ktorá platí pre všetkých občanov Únie, teda aj pre vlastných štátnych príslušníkov, že minimálne tri zo šiestich rokov, ktoré predchádzali jej zápisu na toto vzdelávanie, bývala v Holandsku?“
O prejudiciálnych otázkach
Svojimi otázkami, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má právo Únie vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave členského štátu, o akú ide vo veci samej, ktorá podmieňuje zachovanie nároku na financovanie vysokoškolského štúdia uskutočneného mimo tohto štátu tým, aby študent žiadajúci o poskytnutie takéhoto financovania býval v uvedenom štáte aspoň počas troch zo šiestich rokov pred svojím zápisom na uvedené štúdium.
Najprv treba pripomenúť, že B. Martens ako holandská štátna príslušníčka má štatút občana Únie v zmysle článku 20 ods. 1 ZFEÚ, a teda sa môže domáhať práv, ktoré patria k tomuto štatútu, a to prípadne aj vo vzťahu k členskému štátu svojho pôvodu (pozri rozsudky Morgan a Bucher, C‑11/06 a C‑12/06,
EU:C:2007:626
, bod 22, ako aj Prinz a Seeberger, C‑523/11 a C‑585/11,
EU:C:2013:524
, bod 23 a citovanú judikatúru).
Súdny dvor už niekoľkokrát rozhodol, že štatút občana Únie má byť základným štatútom štátnych príslušníkov členských štátov, ktorý tým z nich, ktorí sa nachádzajú v rovnakej situácii, umožňuje, aby sa s nimi v oblasti vecnej pôsobnosti Zmluvy o FEÚ bez ohľadu na ich štátnu príslušnosť a bez toho, aby boli dotknuté výnimky výslovne stanovené v tejto súvislosti, z právneho hľadiska zaobchádzalo rovnako (rozsudky D’Hoop, C‑224/98,
EU:C:2002:432
, bod 28, ako aj Prinz a Seeberger,
EU:C:2013:524
, bod 24 a citovaná judikatúra).
Medzi situáciami, na ktoré sa vzťahuje uplatnenie práva Únie, sú aj situácie týkajúce sa výkonu základných slobôd zaručených Zmluvou, najmä tých, ktoré patria do voľného pohybu a pobytu na území členských štátov, ako je to zakotvené v článku 21 ZFEÚ (rozsudky Morgan a Bucher,
EU:C:2007:626
, bod 23, ako aj Prinz a Seeberger,
EU:C:2013:524
, bod 25 a citovaná judikatúra).
V tejto súvislosti je potrebné spresniť, že ak majú členské štáty právomoc podľa článku 165 ods. 1 ZFEÚ, pokiaľ ide o obsah výučby a organizácie vzdelávacích systémov, musia pri výkone tejto právomoci dodržiavať právo Únie, a najmä ustanovenia Zmluvy týkajúce sa voľného pohybu a pobytu na území členských štátov, ako je to v článku 21 ods. 1 ZFEÚ priznané každému občanovi Únie (rozsudky Morgan a Bucher,
EU:C:2007:626
, bod 24, ako aj Prinz a Seeberger,
EU:C:2013:524
, bod 26 a citovaná judikatúra).
Navyše právo Únie nestanovuje členským štátom nijakú povinnosť zaviesť systém financovania vysokoškolského štúdia v členskom štáte alebo v zahraničí. Pokiaľ však členský štát stanoví takýto systém, ktorý umožňuje študentom získať takúto pomoc, musí dohliadnuť na to, aby pravidlá na priznanie tejto pomoci netvorili neodôvodnené obmedzenie uvedeného práva na pohyb a pobyt na území členských štátov (pozri v tomto zmysle rozsudky Morgan a Bucher,
EU:C:2007:626
, bod 28; Prinz a Seeberger,
EU:C:2013:524
, bod 30, ako aj Thiele Meneses, C‑220/12,
EU:C:2013:683
, bod 25).
V tejto súvislosti z ustálenej judikatúry vyplýva, že vnútroštátna právna úprava, ktorá niektorých domácich štátnych príslušníkov znevýhodňuje len z toho dôvodu, že uplatnili svoje právo slobodne sa pohybovať a zdržiavať sa na území iného členského štátu, predstavuje obmedzenie slobôd, ktoré sú v článku 21 ods. 1 ZFEÚ priznané každému občanovi Únie (rozsudky Morgan a Bucher,
EU:C:2007:626
, bod 25, ako aj Prinz a Seeberger,
EU:C:2013:524
, bod 27).
Možnosti, ktoré Zmluva otvára v oblasti pohybu občanov Únie, by totiž nemohli mať plný účinok, ak by štátneho príslušníka členského štátu mohli od ich využitia odradiť prekážky na jeho pobyt v inom členskom štáte, vytvorené právnou úpravou štátu jeho pôvodu, ktorá ho penalizuje len preto, že tieto možnosti využil (pozri v tomto zmysle rozsudky Morgan a Bucher,
EU:C:2007:626
, bod 26, ako aj Prinz a Seeberger,
EU:C:2013:524
, bod 28).
Táto úvaha je zvlášť dôležitá v oblasti vzdelávania s ohľadom na ciele stanovené v článku 6 písm. e) ZFEÚ a v článku 165 ods. 2 druhej zarážke ZFEÚ, teda najmä na podporu mobility študentov a učiteľov (pozri rozsudky D’Hoop,
EU:C:2002:432
, bod 32; Morgan a Bucher,
EU:C:2007:626
, bod 27, ako aj Prinz a Seeberger,
EU:C:2013:524
, bod 29).
V prejednávanom prípade je nesporné, že žalobkyňa vo veci samej sa presťahovala do Belgicka, kde jej otec vykonával zárobkovú činnosť, a že odvtedy navštevovala flámsku základnú a strednú školu. V auguste 2006 začala vo veku 18 rokov študovať na univerzite v Holandských Antilách vo Willemstade a toto štúdium dokončila 1. júla 2011. Ako potvrdila holandská vláda na pojednávaní, B. Martensovej sa mohlo poskytnúť financovanie štúdia na ostrove Curaçao na základe možnosti, ktorú poskytuje WSF z roku 2000, podľa ktorého mohol každý študent, ktorý splnil podmienku troch zo šiestich rokov, získať takéto financovanie na štúdium v zahraničí. Samotná B. Martens pri podaní svojej žiadosti o financovanie v máji 2008 oznámila holandským orgánom, že túto podmienku splňuje. Od skončenia svojho štúdia B. Martens pracuje v Holandsku.
Podľa holandskej vlády neexistuje nijaké obmedzenie práva na voľný pohyb žalobkyne vo veci samej, lebo žalobkyňa vo veci samej tým, že sa presťahovala z Belgicka na ostrov Curaçao, neuplatnila svoje právo voľne sa pohybovať a zdržiavať sa na území členských štátov, ktoré jej priznáva článok 20 ods. 2 písm. a) ZFEÚ.
Toto tvrdenie nemôže uspieť, lebo nezohľadňuje skutočnosť, že žalobkyňa vo veci samej využila svoje práva na voľný pohyb tým, že sa so svojou rodinou v roku 1993 presťahovala z Holandska do Belgicka a naďalej využívala tieto práva počas celého obdobia, čo žila v Belgicku.
Právna úprava, o ktorú ide vo veci samej, môže tým, že zachovanie nároku na financovanie štúdia v zahraničí podriaďuje podmienke troch zo šiestich rokov, postihovať žiadateľa len z toho dôvodu, že vykonal svoju slobodu pohybu a pobytu v inom členskom štáte, a to vzhľadom na účinky, ktoré výkon tejto slobody môže mať na možnosť získať financovanie vysokoškolského štúdia (pozri v tomto zmysle rozsudky D’Hoop,
EU:C:2002:432
, bod 30; Prinz a Seeberger,
EU:C:2013:524
, bod 32, ako aj Thiele Meneses,
EU:C:2013:683
, bod 28).
Ako uviedla generálna advokátka v bode 106 svojich návrhov, skutočnosť, že od okamihu, keď žalobkyňa využila svoje práva na voľný pohyb, uplynula značná doba, je v tomto ohľade irelevantná (pozri analogicky rozsudok Nerkowska, C‑499/06,
EU:C:2008:300
, bod 47).
Treba preto konštatovať, že podmienka troch zo šiestich rokov, ktorá je stanovená v § 2.14 ods. 2 WSF z roku 2000, aj keď sa uplatňuje bez rozdielu na holandských štátnych príslušníkov a ostatných občanov Únie, predstavuje obmedzenie práva na voľný pohyb a pobyt, ktoré majú všetci občania Únie podľa článku 21 ZFEÚ (pozri v tomto zmysle rozsudok Prinz a Seeberger,
EU:C:2013:524
, bod 31).
Obmedzenie, ktoré vyplýva z právnej úpravy, o ktorú ide v konaní vo veci samej, môže byť z hľadiska práva Únie opodstatnené len vtedy, ak vychádza z objektívnych dôvodov všeobecného záujmu, ktoré sú nezávislé od štátnej príslušnosti dotknutých osôb a sú primerané cieľu, ktorý legitímne sleduje vnútroštátne právo. Z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že opatrenie je primerané vtedy, ak popritom, že je spôsobilé realizovať sledovaný cieľ, nejde nad rámec toho, čo je potrebné na jeho dosiahnutie (rozsudky De Cuyper, C‑406/04,
EU:C:2006:491
, body 40 a 42; Morgan a Bucher,
EU:C:2007:626
, bod 33, ako aj Prinz a Seeberger,
EU:C:2013:524
, bod 33).
Holandská vláda tvrdí, že pokiaľ existuje obmedzenie voľného pohybu a pobytu, ustanovenia WSF z roku 2000 sú odôvodnené objektívnymi dôvodmi všeobecného záujmu, a to cieľom zabezpečiť minimálnu úroveň integrácie medzi žiadateľom o financovanie a poskytujúcim štátom. Bolo by preto opodstatnené vyhradiť financovanie kompletného štúdia v zahraničí študentom, ktorí preukážu, že sa v Holandsku dostatočne integrovali. Študent, ktorý býval v Holandsku počas najmenej troch z posledných šiestich rokov pred začatím svojho vzdelávania, v zahraničí by túto úroveň integrácie preukázal. Táto podmienka nejde ani nad rámec toho, čo je potrebné na dosiahnutie sledovaných cieľov, a to z dvoch dôvodov. Po prvé by podľa § 11.5 WSF z roku 2000 príslušný minister mohol vylúčiť uplatnenie podmienky troch zo šiestich rokov, ak by jej uplatnenie viedlo k prípadu závažnej nespravodlivosti, čo by bránilo tomu, aby sa táto podmienka považovala za príliš všeobecnú. Po druhé uvedená podmienka bydliska nevyžaduje, aby študent býval v Holandsku počas troch po sebe idúcich rokov pred začiatkom jeho štúdia a nemá teda príliš výlučný charakter.
V tejto súvislosti treba konštatovať, že tak integrácia študentov, ako aj vôľa overiť existenciu určitej väzby medzi spoločnosťou dotknutého členského štátu a osobou oprávnenou na dávku, akou je tá, o ktorú ide vo veci samej, môžu predstavovať objektívne hľadiská všeobecného záujmu, na základe ktorých je možné odôvodniť, že podmienky priznania takejto dávky môžu obmedzovať voľný pohyb občanov Únie (pozri v tomto zmysle Thiele Meneses,
EU:C:2013:683
, bod 34 a citovanú judikatúru).
Podľa ustálenej judikatúry však dôkaz požadovaný členským štátom na účely preukázania existencie takejto reálnej integračnej väzby nesmie mať príliš výlučný charakter a nemôže bezdôvodne uprednostňovať skutočnosť, ktorá nutne neodráža skutočný a efektívny stupeň prepojenia medzi žiadateľom a členským štátom, s vylúčením všetkých ostatných reprezentatívnych skutočností (pozri rozsudky D’Hoop,
EU:C:2002:432
, bod 39; Prinz a Seeberger,
EU:C:2013:524
, bod 37, ako aj Thiele Meneses,
EU:C:2013:683
, bod 36).
Pokiaľ ide o určitú väzbu príjemcu dávky s dotknutým členským štátom, Súdny dvor už rozhodol, že vo vzťahu k dávkam, ktoré nie sú upravené právom Únie, majú členské štáty širokú mieru voľnej úvahy, pokiaľ ide o stanovenie kritérií na hodnotenie takejto väzby (pozri v tomto zmysle rozsudky Gottwald, C‑103/08,
EU:C:2009:597
, bod 34, ako aj Thiele Meneses,
EU:C:2013:683
, bod 37).
V prípade jedinej podmienky pobytu, o ktorú ide vo veci samej, existuje riziko, že z predmetného nároku na financovanie vysokoškolského štúdia budú vylúčení študenti, ktorí aj napriek tomu, že nebývajú v Holandsku počas požadovaných troch zo šiestich rokov pred začiatkom štúdia v zahraničí, majú s týmto členským štátom skutočné integračné väzby.
V tejto súvislosti treba uviesť, že Súdny dvor už konštatoval, pokiaľ ide o právnu úpravu dotknutú vo veci samej, že uplatnenie podmienky troch zo šiestich rokov zavádza neodôvodnenú nerovnosť v zaobchádzaní medzi holandskými pracovníkmi a migrujúcimi pracovníkmi s bydliskom v Holandsku, lebo stanovením konkrétnej doby bydliska na území dotknutého členského štátu uvedená podmienka uprednostňuje skutočnosť, ktorá nie je nevyhnutne jediným odrazom skutočnej väzby medzi dotknutou osobou a uvedeným členským štátom, a má tak príliš výlučnú povahu (pozri rozsudok Komisia/Holandsko, C‑542/09,
EU:C:2012:346
, body 86 a 88).
Právna úprava, o ktorú ide vo veci samej, však tým, že vytvára obmedzenie slobody pohybu a pobytu občana Únie, ako je žalobkyňa vo veci samej, má takisto príliš výlučnú povahu, lebo neumožňuje zohľadniť iné väzby, ktoré by sa mohli vytvoriť medzi takýmto študentom a poskytujúcim členským štátom, ako je štátna príslušnosť študenta, jeho školská dochádzka, rodina, zamestnanie, jeho jazykové schopnosti alebo existencia ostatných spoločenských alebo ekonomických väzieb (pozri v tomto zmysle rozsudok Prinz a Seeberger,
EU:C:2013:524
, bod 38). Rovnako ako uviedla generálna advokátka bode 103 svojich návrhov, zamestnanie rodinných príslušníkov, od ktorých je študent závislý v poskytujúcom členskom štáte, by mohlo byť tiež jedným z prvkov, ktoré by sa mali zohľadniť pri posúdení týchto väzieb.
Navyše prípadné uplatnenie § 11.5 WSF z roku 2000 zo strany príslušného ministra, na základe ktorého by sa tento minister mohol odchýliť od podmienky troch zo šiestich rokov, ak by uplatnenie tejto podmienky viedlo k prípadu závažnej nespravodlivosti, nemôže za okolností, o aké ide vo veci samej, zmeniť príliš výlučnú povahu uvedenej podmienky. Zdá sa totiž, že toto ustanovenie nezaručuje zohľadnenie ďalších väzieb, ktoré by sa mohli vytvoriť medzi žalobkyňou vo veci samej a poskytujúcim členským štátom, a teda neumožňuje dosiahnuť cieľ integrácie, ktorý je podľa holandskej vlády cieľom právnej úpravy, o ktorú ide vo veci samej.
Za týchto okolností má podmienka troch zo šiestich rokov, o ktorú ide vo veci samej, príliš výlučnú a súčasne príliš náhodnú povahu a nedôvodne uprednostňuje skutočnosť, ktorá nutne neodráža stupeň integrácie žiadateľa v dotknutom členskom štáte. Vnútroštátna právna úprava, o ktorú ide vo veci samej, sa preto nemôže považovať za primeranú vo vzťahu k uvedenému cieľu integrácie.
Vnútroštátnemu súdu, ktorý je ako jediný oprávnený posudzovať skutkový stav, prislúcha, aby preskúmal prípadné väzby medzi žalobkyňou vo veci samej a Holandským kráľovstvom, keďže B. Martens, holandská štátna príslušníčka narodená v Holandsku, uviedla vo svojej žiadosti o priznanie nároku na financovanie štúdia, že bývala v tomto členskom štáte počas troch zo šiestich rokov pred svojím zápisom do programu vzdelávania v zahraničí, pričom v skutočnosti od šiestich rokov bývala v Belgicku a jej otec pracoval v Holandsku v rokoch 2006 až 2008, kde v súčasnosti ona pracuje.
Na položené otázky treba preto odpovedať tak, že články 20 ZFEÚ a 21 ZFEÚ sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave členského štátu, o akú ide vo veci samej, ktorá podmieňuje zachovanie nároku na financovanie vysokoškolského štúdia uskutočneného mimo tohto štátu tým, aby študent žiadajúci o získanie takéhoto financovania býval v uvedenom štáte aspoň počas troch zo šiestich rokov pred svojím zápisom na uvedené štúdium.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:

Články 20 ZFEÚ a 21 ZFEÚ sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave členského štátu, o akú ide vo veci samej, ktorá podmieňuje zachovanie nároku na financovanie vysokoškolského štúdia uskutočneného mimo tohto štátu tým, aby študent žiadajúci o získanie takéhoto financovania býval v uvedenom štáte aspoň počas troch zo šiestich rokov pred svojím zápisom na uvedené štúdium.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: holandčina.