CELEX: 62010CJ0411
Unijní právo
Zásady
Základní práva
Uplatňování unijního práva
Zákaz nelidského nebo ponižujícího zacházení
Společný evropský azylový systém
Nařízení (ES) č. 343/2003
Pojem ,bezpečné země‘
Přemístění žadatele o azyl do příslušného členského státu
Povinnost
Vyvratitelná domněnka dodržování základních práv tímto členským státem

Obě žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se týkají zaprvé výkladu čl. 3 odst. 2 nařízení Rady (ES) č. 343/2003 ze dne 18. února
2003, kterým se stanoví kritéria a postupy pro určení členského státu příslušného k posuzování žádosti o azyl podané státním
příslušníkem třetí země v některém z členských států (Úř. věst. L 50, s. 1; Zvl. vyd. 19/06, s. 109), zadruhé základních práv
Evropské unie, včetně práv uvedených v článcích 1, 4 a 18, čl. 19 odst. 2 a článku 47 Listiny základních práv Evropské unie
(dále jen „Listina“), a zatřetí protokolu (č. 30) o uplatňování Listiny v Polsku a ve Spojeném království [(Úř. věst. 2010,
C 83, s. 313), dále jen „protokol (č. 30)“]:
Tyto žádosti byly podány v rámci sporů mezi žadateli o azyl, kteří mají být na základě použití nařízení č. 343/2003 vráceni
do Řecka, a orgány Spojeného království a irskými orgány.

Právní rámec

Mezinárodní právo
Úmluva o právním postavení uprchlíků, která byla podepsána v Ženevě dne 28. července 1951 [Sbírka smluv Organizace spojených
národů, sv. 189, s. 150, č. 2545 (1954) (dále jen „Ženevská úmluva“)], vstoupila v platnost dne 22. dubna 1954. Byl k ní připojen
Protokol týkající se právního postavení uprchlíků ze dne 31. ledna 1967 (dále jen „protokol z roku 1967“), který vstoupil
v platnost dne 4. října 1967.
Všechny členské státy jsou smluvními stranami Ženevské úmluvy a protokolu z roku 1967, stejně jako Islandská republika, Norské
království, Švýcarská konfederace a Lichtenštejnské knížectví. Unie smluvní stranou Ženevské úmluvy ani protokolu z roku 1967
není, ale článek 78 SFEU a článek 18 Listiny stanoví, že právo na azyl je zaručeno při dodržování mimo jiné této úmluvy a tohoto
protokolu.
Článek 33 Ženevské úmluvy, nazvaný „Zákaz vyhoštění a navracení (refoulement)“, ve svém odstavci 1 stanoví:
„Žádný smluvní stát nevyhostí jakýmkoli způsobem nebo nevrátí uprchlíka na hranice zemí, ve kterých by jeho život či osobní
svoboda byly ohroženy na základě jeho rasy, náboženství, národnosti, příslušnosti k určité společenské vrstvě či politického
přesvědčení.“

Společný evropský azylový systém
Za účelem dosažení cíle stanoveného Evropskou radou na zasedání ve Štrasburku ve dnech 8. a 9. prosince 1989, spočívajícího
v harmonizaci jejich azylových politik, podepsaly členské státy dne 15. června 1990 v Dublinu Úmluvu o určení státu příslušného
pro posuzování žádosti o azyl podané v některém z členských států Evropských společenství (Úř. věst. 1997, C 254, s. 1, dále
jen „Dublinská úmluva“). Tato úmluva vstoupila v platnost dne 1. září 1997 pro dvanáct původních signatářů, dne 1. října 1997
pro Rakouskou republiku a Švédské království a dne 1. ledna 1998 pro Finskou republiku.
Závěry Evropské rady na zasedání v Tampere ve dnech 15. a 16. října 1999 předvídaly zejména vytvoření společného evropského
azylového systému, založeného na úplném uplatňování a začlenění Ženevské úmluvy a zajišťujícího tak, že nikdo nebude vrácen
zpět tam, kde by byl vystaven pronásledování, tj. zachování zásady nenavracení.
Amsterodamská smlouva ze dne 2. října 1997 doplnila do Smlouvy o ES článek 63, který dal Evropskému společenství pravomoc
k přijetí opatření doporučených Evropskou radou v Tampere. Tato smlouva rovněž ke Smlouvě o ES připojila protokol (č. 24)
o poskytování azylu státním příslušníkům členských států Evropské unie (Úř. věst. 2010, C 83, s. 305), podle něhož se členské
státy navzájem považují pro veškeré právní a praktické účely spojené se záležitostmi azylu za bezpečnou zemi původu.
Přijetí článku 63 ES mimo jiné umožnilo nahradit mezi členskými státy s výjimkou Dánského království Dublinskou úmluvu nařízením
č. 343/2003, které vstoupilo v platnost dne 17. března 2003. Na stejném právním základě byly přijaty i směrnice použitelné
na věci v původních řízeních, a to za účelem zavedení společného evropského azylového systému předvídaného závěry Evropské
rady z Tampere.
Od vstupu Lisabonské smlouvy v platnost jsou ustanoveními relevantními v oblasti azylu článek 78 SFEU, který předvídá zavedení
společného evropského azylového systému, a článek 80 SFEU, který připomíná zásadu solidarity a spravedlivého rozdělení odpovědnosti
mezi členskými státy.
Unijní právní úpravu rozhodnou ve věcech v původních řízeních tvoří:
–        nařízení č. 343/2003;
–        směrnice Rady 2003/9/ES ze dne 27. ledna 2003, kterou se stanoví minimální normy pro přijímání žadatelů o azyl (Úř. věst.
L 31, s. 18);
–        směrnice Rady 2004/83/ES ze dne 29. dubna 2004 o minimálních normách, které musí splňovat státní příslušníci třetích zemí
nebo osoby bez státní příslušnosti, aby mohli žádat o postavení uprchlíka nebo osoby, která z jiných důvodů potřebuje mezinárodní
ochranu, a o obsahu poskytované ochrany (Úř. věst. L 304, s. 12);
–        směrnice Rady 2005/85/ES ze dne 1. prosince 2005 o minimálních normách pro řízení v členských státech o přiznávání a odnímání
postavení uprchlíka (Úř. věst. L 326, s. 13).
Kromě toho je třeba zmínit směrnici Rady 2001/55/ES ze dne 20. července 2001 o minimálních normách pro poskytování dočasné
ochrany v případě hromadného přílivu vysídlených osob a o opatřeních k zajištění rovnováhy mezi členskými státy při vynakládání
úsilí v souvislosti s přijetím těchto osob a s následky z toho plynoucími (Úř. věst. L 212, s. 12; Zvl. vyd. 19/04, s. 162).
Jak vyplývá z dvacátého bodu odůvodnění této směrnice, jedním z jejích cílů je přijmout mechanismy solidarity s cílem přispět
k udržení rovnováhy mezi členskými státy při vynakládání úsilí v souvislosti s přijetím vysídlených osob v případě hromadného
přílivu a na vyrovnávání se s následky z toho plynoucími.
Zaznamenávání údajů o otiscích prstů cizinců překračujících nelegálně vnější hranice Unie umožňuje určit členský stát příslušný
pro posouzení žádosti o azyl. Toto zaznamenávání je stanoveno nařízením Rady (ES) č. 2725/2000 ze dne 11. prosince 2000 o zřízení
systému Eurodac pro porovnávání otisků prstů za účelem účinného uplatňování Dublinské úmluvy (Úř. věst. L 316, s. 1; Zvl.
vyd. 19/04, s. 26).
Nařízení č. 343/2003 a směrnice 2003/9, 2004/83 a 2005/85 odkazují v prvním bodě odůvodnění na skutečnost, že společná azylová
politika včetně společného evropského azylového systému je nedílnou součástí unijního cíle spočívajícího v postupném vytváření
prostoru svobody, bezpečnosti a práva otevřeného těm, kteří donuceni okolnostmi oprávněně hledají ochranu ve Společenství.
Ve druhém bodě odůvodnění kromě toho odkazují na závěry Evropské rady z Tampere.
Každý z těchto předpisů uvádí, že ctí základní práva a zásady, které jsou uznány zejména v Listině. Konkrétně patnáctý bod
odůvodnění nařízení č. 343/2003 upřesňuje, že nařízení usiluje o zajištění plného dodržování práva na azyl, které zaručuje
článek 18 Listiny, pátý bod odůvodnění směrnice 2003/9 upřesňuje, že jejím cílem je především zajistit plné respektování lidské
důstojnosti a podpořit používání článků 1 a 18 Listiny, a desátý bod odůvodnění směrnice 2004/83 upřesňuje, že tato směrnice
usiluje zejména o zajištění plného dodržování lidské důstojnosti a práva na azyl u žadatelů o azyl a jejich rodinných příslušníků,
kteří je doprovázejí.
Nařízení č. 343/2003 podle svého článku 1 stanoví kritéria a postupy pro určení členského státu příslušného k posuzování žádosti
o azyl podané státním příslušníkem třetí země v některém z členských států.
Článek 3 odst. 1 a 2 tohoto nařízení stanoví:
„1.      Členské státy posuzují každou žádost o azyl podanou příslušníkem třetí země na hranici nebo na jejich území kterémukoli z nich.
Žádost posuzuje jediný členský stát, který je příslušný podle kritérií stanovených v kapitole III.
2.      Odchylně od odstavce 1 může každý členský stát posoudit žádost o azyl, kterou podal státní příslušník třetí země, i když podle
kritérií stanovených tímto nařízením není příslušný. V tom případě se tento členský stát stává příslušným členským státem
ve smyslu tohoto nařízení a přebírá povinnosti spojené s touto příslušností. V případě potřeby uvědomí původně příslušný členský
stát, členský stát, který vede řízení o stanovení příslušnosti členského státu, nebo členský stát, kterému byla podána žádost
o převzetí nebo přijetí zpět.“
Za účelem určení „příslušného členského státu“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 nařízení č. 343/2003 uvádí kapitola III nařízení seznam
objektivních a hierarchicky seřazených kritérií souvisejících s nezletilými osobami bez doprovodu, celistvostí rodiny, vydáním
povolení k pobytu nebo víza, nedovoleným vstupem na území členského státu nebo pobytem v něm, řádným vstupem na území členského
státu a žádostí podanou v mezinárodní tranzitní oblasti letiště.
Článek 13 tohoto nařízení stanoví, že pokud nemůže být podle pořadí kritérií určen žádný členský stát, je k posouzení žádosti
o azyl příslušný první členský stát, ve kterém byla žádost podána.
Podle článku 17 nařízení č. 343/2003, pokud se členský stát, ve kterém byla podána žádost o azyl, domnívá, že k posouzení
žádosti o azyl je příslušný jiný členský stát, může v co nejkratší době vyzvat tento jiný členský stát, aby žadatele převzal.
Článek 18 odst. 7 tohoto nařízení stanoví, že pokud dožádaný členský stát nedodrží dvouměsíční nebo, je-li uplatňována naléhavost,
měsíční lhůtu, má se za to, že žádost byla schválena, což má za následek vznik povinnosti tohoto členského státu převzít osobu
včetně přijetí řádných opatření pro příjezd.
Článek 19 nařízení č. 343/2003 je formulován takto:
„1.      Pokud dožádaný členský stát souhlasí s převzetím žadatele, uvědomí členský stát, ve kterém byla podána žádost o azyl, žadatele
o svém rozhodnutí neposuzovat jeho žádost a o povinnosti přemístit žadatele do příslušného členského státu.
2.      Rozhodnutí podle odstavce 1 musí obsahovat odůvodnění. Obsahuje podrobnosti o lhůtě pro provedení přemístění a v případě potřeby
informace o místě a dni, kde a kdy by se měl žadatel ohlásit, jestliže cestuje do příslušného členského státu sám. Proti tomuto
rozhodnutí je možné podat opravný prostředek nebo je možné provést jeho přezkum. Opravný prostředek nebo přezkum týkající
se tohoto rozhodnutí nemá odkladný účinek na provedení přemístění, pokud tak nerozhodnou soudy nebo příslušné orgány v jednotlivém
případě, umožňují-li to vnitrostátní právní předpisy.
[…]
4.      Pokud k přemístění nedojde během šestiměsíční lhůty, je příslušný členský stát, ve kterém byla žádost o azyl podána. Tato
lhůta může být prodloužena nejvýše na jeden rok, pokud přemístění nemohlo být uskutečněno z důvodu uvěznění žadatele o azyl,
nebo až na 18 měsíců, pokud je žadatel o azyl na útěku.
[…]“
Spojené království se podílí na uplatňování každého z nařízení a čtyř směrnic uvedených v bodech 11 až 13 tohoto rozsudku.
Naproti tomu Irsko se podílí na uplatňování nařízení a směrnic 2004/83, 2005/85 a 2001/55, nikoli však na uplatňování směrnice
2003/9.
Dánské království je vázáno dohodou, kterou uzavřelo s Evropským společenstvím, rozšiřující na Dánsko působnost nařízení č. 343/2003
a nařízení č. 2725/2000; tato dohoda byla schválena rozhodnutím Rady 2006/188/ES ze dne 21. února 2006 (Úř. věst. L 66, s. 37).
Není vázáno směrnicemi uvedenými v bodě 11 tohoto rozsudku.
Společenství rovněž uzavřelo dohodu s Islandskou republikou a Norským královstvím o kritériích a mechanismech určení státu
příslušného pro posuzování žádosti o azyl podané v některém z členských států nebo na Islandu nebo v Norsku, schválenou rozhodnutím
Rady 2001/258/ES ze dne 15. března 2001 (Úř. věst. 93, s. 38; Zvl. vyd. 19/04, s. 76).
Společenství dále uzavřelo dohodu se Švýcarskou konfederací o kritériích a mechanismech určení státu příslušného pro posuzování
žádosti o azyl podané v některém z členských států nebo ve Švýcarsku, schválenou rozhodnutím Rady 2008/147/ES ze dne 28. ledna
2008 (Úř. věst. L 53, s. 3), jakož i protokol se Švýcarskou konfederací a Lichtenštejnským knížectvím k Dohodě mezi Evropským
společenstvím a Švýcarskou konfederací o kritériích a mechanismech určení státu příslušného pro posuzování žádosti o azyl
podané v některém z členských států nebo ve Švýcarsku, schválený rozhodnutím Rady 2009/487/ES ze dne 24. října 2008 (Úř. věst.
2009, L 161, s. 6).
Směrnice 2003/9 stanoví minimální normy pro přijímání žadatelů o azyl v členských státech. Tyto normy se týkají zejména informací,
které musí být poskytnuty žadatelům o azyl, jakož i dokumentů, které jim musí být předány, rozhodnutí, která může členský
stát přijmout, pokud jde o pobyt a pohyb žadatelů o azyl na území státu, rodiny, lékařská vyšetření, školní docházku a vzdělávání
nezletilých osob, zaměstnávání žadatelů o azyl, jakož i jejich přístup k odbornému vzdělávání, obecná ustanovení o materiálních
podmínkách přijetí a zdravotní péči žadatelů, ustanovení o podmínkách přijetí a zdravotní péči, která musí být poskytnuta
žadatelům o azyl.
Tato směrnice stanoví rovněž povinnost dozoru nad podmínkami příjmu, jakož i možnost podat opravný prostředek, pokud jde o záležitosti
a rozhodnutí, na něž se tato směrnice vztahuje. Kromě toho obsahuje pravidla týkající se školení orgánů a prostředků nezbytných
k uplatňování vnitrostátních předpisů přijatých k provedení uvedené směrnice.
Směrnice 2004/83 stanoví minimální normy, které musí splňovat státní příslušníci třetích zemí nebo osoby bez státní příslušnosti,
aby mohli žádat o postavení uprchlíka nebo osoby, která z jiných důvodů potřebuje mezinárodní ochranu, a jež se týkají obsahu
poskytované ochrany. Její kapitola II obsahuje několik ustanovení o tom, jak posuzovat žádosti. Její kapitola III upřesňuje,
jaké podmínky musí osoba splnit, aby byla považována za uprchlíka. Její kapitola IV se týká postavení uprchlíka. Její kapitoly
V a VI pojednávají o podmínkách, které musí osoba splnit, aby měla nárok na podpůrnou ochranu a z ní plynoucí status. Kapitola
VII směrnice obsahuje různá pravidla upřesňující obsah mezinárodní ochrany. Podle čl. 20 odst. 1 této směrnice nejsou touto
kapitolou dotčena práva stanovená v Ženevské úmluvě.
Směrnice 2005/85 upřesňuje práva žadatelů o azyl a postup posuzování žádostí.
Článek 36 směrnice 2005/85, nadepsaný „Pojetí evropských bezpečných třetích zemí“, v odstavci 1 stanoví:
„Členské státy mohou stanovit, že posouzení žádosti o azyl a posouzení bezpečnosti žadatele v jeho zvláštní situaci podle
kapitoly II se neprovede vůbec nebo se neprovede zcela, pokud příslušný orgán na základě skutečností zjistil, že žadatel o azyl
chce vstoupit na jeho území protiprávně nebo na něj protiprávně vstoupil z bezpečné třetí země podle odstavce 2.“
Podmínky stanovené v odstavci 2 se týkají zejména:
–        ratifikace Ženevské úmluvy a dodržování jejích ustanovení;
–        existence zákonem stanoveného azylového řízení;
–        ratifikace Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950 (dále jen „EÚLP“),
a dodržování jejích ustanovení, včetně norem týkajících se účinných opravných prostředků.
Článek 39 směrnice 2005/85 uvádí účinné opravné prostředky, které musí být možné podat k soudům členských států. Jeho odst. 1
písm. a) bod iii) zmiňuje rozhodnutí neprovést posouzení podle článku 36 této směrnice.

Spory v původních řízeních a předběžné otázky

Věc C‑411/10
Pan N. S., žalobce v původním řízení, je afghánským státním příslušníkem, který přicestoval do Spojeného království mimo jiné
přes Řecko. V posledně uvedeném státě byl dne 24. září 2008 zadržen, ale nepodal žádost o azyl.
Podle jeho tvrzení jej řecké orgány umístily na čtyři dny do vazby a při jeho propuštění mu předaly příkaz opustit do 30 dnů
řecké území. Tvrdí, že při pokusu o opuštění Řecka byl zadržen policií a navrácen do Turecka, kde byl po dobu dvou měsíců
držen ve vazbě za nesnesitelných podmínek. Z místa vazby v Turecku uprchl a vydal se na cestu z tohoto státu do Spojeného
království, kam přicestoval dne 12. ledna 2009 a kde téhož dne podal žádost o azyl.
Dne 1. dubna 2009 požádal Secretary of State for the Home Department (dále jen „Secretary of State“) na základě článku 17
nařízení č. 343/2003 Řeckou republiku o převzetí žalobce v původním řízení za účelem posouzení jeho žádosti o azyl. Řecká
republika na tuto žádost ve lhůtě stanovené v čl. 18 odst. 7 uvedeného nařízení neodpověděla, a na základě tohoto ustanovení
se tedy má za to, že dne 18. června 2009 přijala odpovědnost za posouzení žádosti žalobce.
Dne 30. července 2009 Secretary of State tomuto žalobci v původním řízení oznámil, že byly vydány pokyny za účelem jeho vrácení
do Řecka dne 6. srpna 2009.
Dne 31. července 2009 Secretary of State žalobci v původním řízení oznámil rozhodnutí potvrzující, že v souladu s přílohou
3 částí 2 bodem 5 odst. 4 zákona z roku 2004 o azylu a imigraci (zacházení s žadateli a další otázky) [Asylum and Immigration
(Treatment of Claimants, etc) Act 2004, dále jen „azylový zákon z roku 2004“] je jeho tvrzení, že by přemístění do Řecka porušilo
práva, která mu přiznává EÚLP, zjevně neopodstatněné, jelikož Řecká republika je zařazena na „seznam bezpečných zemí“ části
2 přílohy 3 azylového zákona z roku 2004.
Důsledkem tohoto potvrzujícího rozhodnutí bylo, v souladu s bodem 5 odst. 4 části 2 přílohy 3 azylového zákona z roku 2004,
že žalobce v původním řízení nebyl oprávněn podat ve Spojeném království proti rozhodnutí nařizujícímu jeho přemístění do
Řecka opravný prostředek v oblasti imigrace („immigration appeal“) s odkladným účinkem, při neexistenci takového potvrzujícího
rozhodnutí by měl na takovýto opravný prostředek právo.
Dne 31. července 2009 žalobce v původním řízení požádal, aby Secretary of State přijal odpovědnost za posouzení jeho žádosti
o azyl v souladu s čl. 3 odst. 2 nařízení č. 343/2003, z toho důvodu, že v případě jeho vrácení do Řecka by hrozilo porušení
základních práv, která mu přiznává unijní právo, EÚLP nebo Ženevská úmluva. V dopise ze dne 4. srpna 2009 Secretary of State
uvedl, že trvá na svém rozhodnutí přemístit žalobce v původním řízení do Řecka a na rozhodnutí potvrzujícím, že požadavek
žalobce v původním řízení založený na EÚLP je zjevně neopodstatněný.
Dne 6. srpna 2009 podal žalobce v původním řízení žádost o připuštění návrhu na soudní přezkum („judicial review“) rozhodnutí
Secretary of State. V důsledku toho posledně uvedený zrušil pokyny přijaté za účelem jeho přemístění. Dne 14. října 2009 bylo
žalobci povoleno podat návrh na soudní přezkum.
Tento návrh přezkoumal High Court of Justice (England & Wales), Queen´s Bench Division (Administrative Court) ve dnech 24.
až 26 února 2010. Rozsudkem ze dne 31. března 2010 soudce Cranston tento návrh zamítl, ale umožnil žalobci v původním řízení
podat proti tomuto rozsudku odvolání ke Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division).
Žalobce v původním řízení podal k posledně uvedenému soudu opravný prostředek dne 21. dubna 2010.
Z předkládacího rozhodnutí, ve kterém uvedený soud odkazuje na rozsudek High Court of Justice (England & Wales), Queen´s Bench
Division (Administrative Court), vyplývá, že:
–        azylové řízení v Řecku vykazuje závažné nedostatky: žadatelé narážejí při plnění nezbytných formalit na řadu obtíží, nejsou
jim poskytovány dostatečné informace a pomoc a jejich žádosti nejsou pečlivě posuzovány;
–        podíl udělených azylů je tam velmi nízký;
–        soudní opravné prostředky jsou tam nedostatečné a přístup k nim je velmi obtížný;
–        podmínky přijetí žadatelů o azyl jsou tam nepřiměřené: buď jsou žadatelé zadržováni v nevyhovujících podmínkách, nebo žijí
venku v nouzi, bez přístřeší a stravy.
High Court of Justice (England & Wales), Queen´s Bench Division (Administrative Court), dospěl k závěru, že pokud jde o osoby
předávané na základě nařízení č. 343/2003, není prokázáno riziko navrácení z Řecka do Afghánistánu a Turecka, ale žalobce
v původním řízení tento závěr před předkládajícím soudem zpochybňuje.
Secretary of State před Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) připustil, že „vůči Spojenému království se lze
dovolávat základních práv stanovených v Listině a […] Administrative Court se dopustil pochybení, když rozhodl opačně“. Podle
Secretary of State Listina pouze potvrzuje práva, která jsou již nedílnou součástí unijního práva, a nevytváří nová práva.
Secretary of State nicméně uvedl, že High Court of Justice (England & Wales), Queen´s Bench Division (Administrative Court)
nesprávně rozhodl, že při výkonu diskreční pravomoci, kterou Secretary of State svěřuje čl. 3 odst. 2 nařízení č. 343/2003,
byl povinen zohlednit základní unijní práva. Podle Secretary of State tato diskreční pravomoc nespadá do působnosti unijního
práva.
Podpůrně Secretary of State uvedl, že povinnost ctít základní unijní práva jej nezavazuje k tomu, aby zohlednil důkazy o tom,
že pokud by byl žalobce vrácen do Řecka, existovalo by vážné riziko, že základní práva, která mu přiznává unijní právo, budou
porušena. Systematika nařízení č. 343/2003 mu totiž umožňuje, aby vycházel z nevyvratitelné domněnky, že Řecko (nebo jakýkoli
členský stát) bude dodržovat povinnosti, které pro něj vyplývají z unijního práva.
Konečně, žalobce v původním řízení před předkládajícím soudem tvrdil, že ochrana přiznaná Listinou je nadřazená a jde nad
rámec ochrany zaručené článkem 3 EÚLP, což může vést v projednávané věci k odlišnému výsledku.
Na jednání konaném dne 12. července 2010 předkládající soud rozhodl, že k tomu, aby mohl rozhodnout o odvolání, je třeba zaujmout
stanovisko k některým otázkám unijního práva.
Za těchto podmínek se Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru
následující předběžné otázky:
„1)      Spadá rozhodnutí přijaté členským státem na základě čl. 3 odst. 2 nařízení č. 343/2003 [...], zda posoudí žádost o azyl, není-li
podle kritérií stanovených v kapitole III nařízení příslušný, pro účely článku 6 [SEU] nebo článku 51 [Listiny] do působnosti
unijního práva?
V případě kladné odpovědi na první otázku:
2)      Je povinnost členského státu ctít základní práva Evropské unie (včetně práv stanovených v článcích 1, 4, 18, čl. 19 odst. 2
a článku 47 Listiny) splněna v případě, kdy tento stát přemístí žadatele o azyl do členského státu, který je ve smyslu čl. 3
odst. 1 [nařízení č. 343/2003] příslušným státem podle kritérií stanovených v kapitole III [tohoto] nařízení, bez ohledu na
situaci v tomto příslušném státě?
3)      Brání konkrétně povinnost ctít základní práva Evropské unie uplatnění nevyvratitelné domněnky, že příslušný stát bude dodržovat
(i) základní práva žadatele podle unijního práva; nebo (ii) minimální normy stanovené ve směrnicích 2003/9 [...], 2004/83
[...] a 2005/85 [...]?
4)      Lze mít podpůrně za to, že unijní právo ukládá členskému státu povinnost posoudit podle čl. 3 odst. 2 nařízení [č. 343/2003]
žádost a  převzít za tuto žádost odpovědnost v případě, kdy by přemístěním do příslušného státu vystavil žadatele [o azyl]
hrozbě, že budou porušena jeho základní práva, zejména práva stanovená v článcích 1, 4, 18, čl. 19 odst. 2 nebo článku 47
Listiny, nebo hrozbě, že se na něj nebudou vztahovat minimální normy stanovené ve směrnicích [2003/9, 2004/83 a 2005/85],
a pokud ano, za jakých okolností?
5)      Je ochrana přiznaná obecnými zásadami unijního práva, a konkrétně právy stanovenými v článcích 1, 18 a 47 Listiny osobě, na
kterou se vztahuje nařízení [č. 343/2003], širší než ochrana přiznaná článkem 3 EÚLP?
6)      Je ustanovení vnitrostátního práva, podle kterého soud za účelem určení, zda určitá osoba může být legálně vyhoštěna do jiného
členského státu v souladu s nařízením [č. 343/2003], považuje tento členský stát za stát, ze kterého tato osoba nebude poslána
do jiného státu v rozporu s jejími právy podle [EÚLP] nebo jejími právy podle [Ženevské úmluvy] a [protokolu z roku 1967],
slučitelné s právy stanovenými v článku 47 Listiny?
7)      V rozsahu, v němž se předchozí otázky týkají povinností Spojeného království, má na odpovědi [dané na druhou až šestou otázku]
vliv protokol (č. 30)?“

Věc C‑493/10
Tato věc se týká pěti žalobců v původním řízení, kteří mezi sebou nemají žádný vztah, původem z Afghánistánu, Íránu a Alžírska.
Každý z nich cestoval přes území Řecka a byl zadržen za nelegální vstup. Poté se vydali do Irska, kde požádali o azyl. Tři
z žalobců v původním řízení tuto žádost podali, aniž přiznali svou předchozí přítomnost na řeckém území, zatímco ostatní dva
svou předchozí přítomnost v Řecku přiznali. Systém EURODAC potvrdil, že všech pět žalobců předtím vstoupilo na řecké území,
ale žádný z nich tam nepožádal o azyl.
Všichni žalobci v původním řízení se staví proti vrácení do Řecka. Jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí, nebylo tvrzeno,
že by přemístění žalobců v původním řízení do Řecka na základě nařízení č. 343/2003 porušilo článek 3 EÚLP z důvodu rizika
navrácení, „řetězového navrácení“, špatného zacházení nebo přerušených žádostí o azyl. Nebylo ani tvrzeno, že by toto přemístění
porušilo nějaký jiný článek EÚLP. Žalobci v původním řízení uvedli, že azylové řízení a podmínky žadatelů o azyl v Řecku jsou
nevyhovující, takže Irsko je povinno využít možnosti, kterou mu dává čl. 3 odst. 2 nařízení č. 343/2003, a přijmout odpovědnost
za posouzení jejich žádostí o azyl a rozhodnutí o nich.
Za těchto podmínek se High Court rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)      Je přemísťující členský stát podle nařízení [č. 343/2003] povinen posoudit, zda přijímající členský stát dodržuje článek 18
Listiny [...], směrnice [2003/9, 2004/83 a 2005/85] a nařízení [č. 343/2003]?
2)      Pokud je odpověď kladná, a pokud je zjištěno, že přijímající členský stát nedodržuje jedno nebo více z těchto ustanovení,
je přemísťující členský stát povinen přijmout odpovědnost za posouzení žádosti podle čl. 3 odst. 2 nařízení [č. 343/2003]?“
Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 16. května 2011 byly věci C‑411/10 a C‑493/10 spojeny pro účely ústní části řízení
a rozsudku.

K předběžným otázkám

K první otázce ve věci C‑411/10
Podstatou první otázky Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) ve věci C‑411/10 je, zda rozhodnutí přijaté členským
státem na základě čl. 3 odst. 2 nařízení č. 343/2003, zda posoudí žádost o azyl, není-li podle kritérií stanovených v kapitole
III tohoto nařízení příslušný, spadá pro účely článku 6 SEU nebo článku 51 Listiny do působnosti unijního práva.
Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
Pan N. S., Equality and Human Rights Commission (EHRC), Amnesty International Ltd and the AIRE Centre (Advice on Individual
Rights in Europe) (UK), United Nations High Commissioner for Refugees (UNHCR), francouzská, nizozemská, rakouská a finská
vláda, jakož i Evropská komise se domnívají, že rozhodnutí přijaté na základě čl. 3 odst. 2 nařízení č. 343/2003 spadá do
působnosti unijního práva.
Pan N. S. v tomto ohledu zdůrazňuje, že výkon pravomoci stanovené tímto ustanovením není nutně pro žadatele příznivější, což
vysvětluje, že Komise ve své zprávě o hodnocení dublinského systému [KOM/2007/299 v konečném znění] navrhla, aby využití pravomoci
přiznané čl. 3 odst. 2 nařízení č. 343/2003 podléhalo souhlasu žadatele o azyl.
Podle Amnesty International Ltd and the AIRE Centre (Advice on Individual Rights in Europe) (UK) a francouzské vlády je možnost
stanovená v čl. 3 odst. 2 nařízení č. 343/2003 odůvodněna skutečností, že cílem tohoto nařízení je chránit základní práva
a mohlo by být nezbytné pravomoc stanovenou tímto ustanovením uplatnit.
Finská vláda zdůrazňuje, že nařízení č. 343/2003 je součástí souboru pravidel, která tvoří systém.
Podle Komise platí, že pokud nařízení přiznává členskému státu diskreční pravomoc, musí ji tento stát vykonávat při dodržování
unijního práva (rozsudky ze dne 13. července 1989, Wachauf, 5/88, Recueil, s. 2609; ze dne 4. března 2010, Chakroun, C‑578/08,
Sb. rozh. s. I‑1839, a ze dne 5. října 2010, McB., C‑400/10 PPU, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí). Zdůrazňuje, že
rozhodnutí přijaté členským státem na základě čl. 3 odst. 2 nařízení č. 343/2003 s sebou nese pro tento členský stát, který
bude vázán unijními procesními povinnostmi a směrnicemi, důsledky.
Irsko, Spojené království a belgická a italská vláda se naopak domnívají, že takové rozhodnutí nespadá do působnosti unijního
práva. Uplatňovanými argumenty jsou jednoznačnost textu, podle kterého se jedná o možnost, odkaz na ustanovení „o svrchovanosti“
nebo na „diskreční ustanovení“ v dokumentech Komise, účel takového ustanovení, a to humanitární důvody, a konečně logika systému
zavedeného nařízením č. 343/2003.
Spojené království zdůrazňuje, že doložka o svrchovanosti nepředstavuje odchylku ve smyslu rozsudku ze dne 18. června 1991,
ERT (C‑260/89, Recueil s. I‑2925, bod 43). Rovněž uvádí, že skutečnost, že uplatnění tohoto ustanovení nepředstavuje uplatňování
unijního práva, neznamená, že členské státy ponechávají bez povšimnutí základní práva, jelikož jsou vázány Ženevskou úmluvou
a EÚLP. Belgická vláda nicméně zdůrazňuje, že výkon rozhodnutí přemístit žadatele o azyl s sebou nese uplatňování nařízení
č. 343/2003, a spadá tak do působnosti článku 6 SEU a Listiny.
Podle české vlády rozhodnutí členského státu spadá do unijního práva, pokud tento členský stát uplatňuje ustanovení o svrchovanosti,
ale nespadá do něj, pokud tuto pravomoc neuplatňuje.
Odpověď Soudního dvora
Článek 51 odst. 1 Listiny stanoví, že její ustanovení jsou určena členským státům, výhradně pokud uplatňují unijní právo.
Přezkum čl. 3 odst. 2 nařízení č. 343/2003 ukazuje, že přiznává členským státům posuzovací pravomoc, která je nedílnou součástí
společného evropského azylového systému stanoveného Smlouvou o FEU a vybudovaného unijním zákonodárcem.
Jak zdůraznila Komise, tuto posuzovací pravomoc musí členské státy vykonávat při dodržování ostatních ustanovení uvedeného
nařízení.
Kromě toho čl. 3 odst. 2 nařízení č. 343/2003 uvádí, že odchylka od zásady uvedené v čl. 3 odst. 1 téhož nařízení s sebou
nese konkrétní důsledky stanovené tímto nařízením. Členský stát, který se rozhodne přezkoumat žádost o azyl sám, se tak stává
příslušným členským státem ve smyslu nařízení č. 343/2003 a musí v případě potřeby uvědomit další členský stát či členské
státy dotčené žádostí o azyl.
Tyto skutečnosti potvrzují výklad, podle něhož posuzovací pravomoc přiznaná členským státům článkem 3 odst. 2 nařízení č. 343/2003
je součástí mechanismu určení členského státu příslušného k posouzení žádosti o azyl stanoveného uvedeným nařízením, a tudíž
je pouze součástí společného evropského azylového systému. O členském státě, který vykonává tuto posuzovací pravomoc, je tedy
třeba mít za to, že uplatňuje unijní právo ve smyslu čl. 51 odst. 1 Listiny.
Na první otázku ve věci C‑411/10 je tedy třeba odpovědět tak, že rozhodnutí přijaté členským státem na základě čl. 3 odst. 2
nařízení č. 343/2003, zda posoudí žádost o azyl, není-li podle kritérií stanovených v kapitole III tohoto nařízení příslušný,
pro účely článku 6 SEU nebo článku 51 Listiny uplatňuje unijní právo.

Ke druhé až čtvrté a šesté otázce ve věci C‑411/10 a oběma otázkám ve věci C‑493/10
Druhou otázkou ve věci C‑411/10 a první otázkou ve věci C‑493/10 se předkládající soudy v podstatě tážou, zda členský stát,
který má provést přemístění žadatele o azyl do členského státu, jejž čl. 3 odst. 1 nařízení č. 343/2003 označuje za příslušný,
je povinen ověřit, že posledně uvedený členský stát dodržuje základní unijní práva, směrnice 2003/9, 2004/83 a 2005/85, jakož
i nařízení č. 343/2003.
Podstatou třetí otázky Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) ve věci C‑411/10 je, zda povinnost členského státu,
který má provést přemístění žadatele o azyl, ctít základní práva brání uplatnění nevyvratitelné domněnky, že příslušný stát
dodržuje základní práva žadatele podle unijního práva nebo minimální normy stanovené ve výše uvedených směrnicích.
Čtvrtou otázkou ve věci C‑411/10 a druhou otázkou ve věci C‑493/10 se předkládající soudy v podstatě tážou, zda pokud je zjištěno,
že příslušný členský stát nedodržuje základní práva, je členský stát, který má provést přemístění žadatele o azyl, povinen
přijmout odpovědnost za posouzení žádosti o azyl podle čl. 3 odst. 2 nařízení č. 343/2003.
Konečně podstatou šesté otázky Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) ve věci C‑411/10 je, zda ustanovení vnitrostátního
práva, podle kterého soud za účelem určení, zda určitá osoba může být legálně vyhoštěna do jiného členského státu na základě
nařízení č. 343/2003, považuje tento členský stát za „bezpečný stát“, je slučitelné s právy stanovenými v článku 47 Listiny.
Tyto otázky je třeba přezkoumat společně.
Společný evropský azylový systém je založen na úplném uplatňování a začlenění Ženevské úmluvy a zajištění, že nikdo nebude
vrácen zpět tam, kde by byl vystaven pronásledování. Dodržování Ženevské úmluvy a protokolu z roku 1967 je stanoveno v článku
18 Listiny a článku 78 SFEU (viz rozsudky ze dne 2. března 2010, Salahadin Abdulla a další, C‑175/08, C‑176/08, C‑178/08 a C‑179/08,
Sb. rozh. s. I‑1493, bod 53, jakož i ze dne 17. června 2010, Bolbol, C‑31/09, Sb. rozh. s. I-05539, bod 38).
Jak bylo uvedeno v bodě 15 tohoto rozsudku, různá nařízení a směrnice relevantní pro věci v původních řízeních stanoví, že
ctí základní práva a zásady, které jsou uznány v Listině.
Je třeba rovněž poukázat na to, že podle ustálené judikatury musí členské státy nejen vykládat své vnitrostátní právo v souladu
s unijním právem, ale rovněž dbát na to, aby se neopíraly o výklad znění předpisu sekundárního práva, který koliduje se základními
právy chráněnými unijním právním řádem nebo s jinými obecnými zásadami unijního práva (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne
6. listopadu 2003, Lindqvist, C‑101/01, Recueil, s. I‑12971, bod 87, jakož i ze dne 26. června 2007, Ordre des barreaux francophones
et germanophone a další, C‑305/05, Sb. rozh. s. I‑5305, bod 28).
Z přezkumu předpisů tvořících společný evropský azylový systém vyplývá, že tento systém byl koncipován v kontextu umožňujícím
předpokládat, že všechny státy, které se na něm podílejí, ať jde o členské státy nebo třetí státy, dodržují základní práva,
včetně práv, jejichž základem je Ženevská úmluva a protokol z roku 1967, jakož i EÚLP, a že si členské státy mohou v tomto
ohledu vzájemně důvěřovat.
Právě z důvodu této zásady vzájemné důvěry přijal unijní zákonodárce nařízení č. 343/2003 a úmluvy uvedené v bodech 24 až
26 tohoto rozsudku s cílem racionalizovat posuzování žádostí o azyl a zabránit zahlcení systému povinností státních orgánů
zabývat se několikanásobnými žádostmi podanými stejným žadatelem, zvýšit právní jistotu, pokud jde o určování státu odpovědného
za posouzení žádosti o azyl, a vyhnout se tak systému
forum shopping
, přičemž hlavním cílem toho všeho je zrychlení posuzování žádostí v zájmu jak žadatelů o azyl, tak zúčastněných států.
Za těchto podmínek je třeba předpokládat, že zacházení s žadateli o azyl v každém členském státě splňuje požadavky Listiny,
Ženevské úmluvy i EÚLP.
Nelze nicméně vyloučit, že tento systém v praxi naráží v určitém členském státě na závažné funkční problémy, takže existuje
riziko, že žadatelé o azyl budou v případě přemístění do tohoto členského státu vystaveni zacházení, které je neslučitelné
s jejich základními právy.
Z toho však nelze učinit závěr, že by se jakékoliv porušení základního práva příslušným členským státem dotýkalo povinností
ostatních členských států dodržovat ustanovení nařízení č. 343/2003.
Jedná se totiž o důvod existence Unie a vytvoření prostoru svobody, bezpečnosti a práva a konkrétně společného evropského
azylového systému, založeného na vzájemné důvěře a předpokladu, že ostatní členské státy dodržují unijní právo, konkrétně
základní práva.
Kromě toho s cíli a systémem nařízení č. 343/2003 by nebylo slučitelné, kdyby sebemenší porušení směrnic 2003/9, 2004/83 nebo
2005/85 stačilo k tomu, aby bylo zmařeno jakékoliv přemístění žadatele o azyl do primárně příslušného členského státu. Nařízení
č. 343/2003 totiž má, vycházeje z předpokladu, že základní práva žadatele o azyl budou v členském státě primárně příslušném
k posouzení jeho žádosti dodržována, stanovit, jak vyplývá zejména z bodů 124 a 125 stanoviska ve věci C‑411/10, jasnou a proveditelnou
metodu umožňující rychle určit členský stát příslušný k posouzení žádosti o azyl. Za tímto účelem nařízení č. 343/2003 stanoví,
že k posouzení žádosti o azyl podané v některé ze zemí Unie je příslušný pouze jeden členský stát, určený na základě objektivních
kritérií.
Pokud by každé porušení jednotlivých ustanovení směrnic 2003/9, 2004/83 nebo 2005/85 ze strany příslušného členského státu
mělo vést k tomu, že členskému státu, ve kterém byla podána žádost o azyl, by bylo zabráněno v přemístění žadatele do prvně
uvedeného státu, důsledkem by bylo to, že ke kritériím pro určení příslušného členského státu uvedeným v kapitole III nařízení
č. 343/2003 by bylo doplněno další kritérium vyloučení, podle něhož by drobná porušení pravidel výše uvedených směrnic v určitém
členském státě mohla vést k tomu, že tento členský stát by byl osvobozen od povinností stanovených uvedeným nařízením. Takový
důsledek by zbavil uvedené povinnosti jejich obsahu a ohrozil by dosažení cíle rychle určit členský stát příslušný k posouzení
žádosti o azyl podané v Unii.
Naopak v případě, kdy je třeba vážně se obávat, že dochází k systematickým nedostatkům azylového řízení a podmínek příjmu
žadatelů o azyl v příslušném členském státě, která s sebou nesou nelidské či ponižující zacházení, ve smyslu článku 4 Listiny,
s žadateli o azyl přemístěnými na území tohoto členského státu, je takové přemístění neslučitelné s uvedeným ustanovením.
Pokud jde o situaci v Řecku, mezi zúčastněnými stranami, které předložily Soudnímu dvoru vyjádření, je nesporné, že tento
členský stát byl v roce 2010 místem vstupu do Unie pro přibližně 90 % nelegálních migrantů, takže zátěž, kterou nese tento
členský stát z důvodu tohoto přílivu, je nepoměrně vyšší v porovnání se zátěží, kterou nesou ostatní členské státy, a řecké
orgány tomuto přílivu nejsou fyzicky schopny čelit. Řecká republika uvedla, že členské státy nepřijaly návrh Komise na odklad
uplatňování nařízení č. nařízení č. 343/2003 a jeho změnu ve smyslu zmírnění kritéria prvního vstupu.
V situaci obdobné situacím, o které jde ve věcech v původních řízeních, tedy přemístění žadatele o azyl do Řecka, příslušného
členského státu ve smyslu nařízení č. 343/2003, v červnu 2009, Evropský soud pro lidská práva mimo jiné rozhodl, že Belgické
království porušilo článek 3 EÚLP tím, že vystavilo navrhovatele rizikům vyplývajícím z nedostatků azylového řízení v Řecku,
jelikož belgické orgány věděly nebo měly vědět, že navrhovatel nemá žádnou záruku toho, že jeho žádost o azyl bude řeckými
orgány řádně posouzena, a dále tím, že s plnou znalostí věci vystavily navrhovatele podmínkám zadržování a životním podmínkám
představujícím ponižující zacházení (Evropský soud pro lidská práva, rozsudek M. S. S. v. Belgie a Řecko ze dne 21. ledna
2011, dosud nezveřejněný ve
Sbírce rozsudků a rozhodnutí
, § 358, 360 a 367).
Míra zásahu do základních práv popsaného v uvedeném rozsudku dosvědčuje, že v době přemístění navrhovatele M. S. S. docházelo
v Řecku k systematickým nedostatkům azylového řízení a podmínek přijetí žadatelů o azyl.
Učiněním závěru, že rizika, kterým je vystaven navrhovatel, jsou dostatečně prokázána, Evropský soud pro lidská práva zohlednil
pravidelné a shodující se zprávy mezinárodních nevládních organizací popisující praktické obtíže, které vyvolává uplatňování
společného evropského azylového systému v Řecku, korespondenci zaslanou Úřadem vysokého komisaře OSN pro uprchlíky (HCR) příslušnému
belgickému ministrovi, ale rovněž zprávy Komise o hodnocení dublinského systému a návrhy na přepracování nařízení č. 343/2003
směřující k posílení účinnosti tohoto systému a účinné ochrany základních práv (výše uvedený rozsudek M. S. S. v. Belgie a Řecko,
§ 347–350).
Na rozdíl od toho, co tvrdí belgická, italská a polská vláda, podle nichž členské státy nemají k dispozici odpovídající nástroje
pro posouzení dodržování základních práv ze strany příslušného členského státu, a tedy skutečných rizik, kterým bude vystaven
žadatel o azyl v případě, že bude přemístěn do tohoto členského státu, takové informace, jaké uvádí Evropský soud pro lidská
práva, členským státům umožňují posoudit fungování azylového systému v příslušném členském státě, což umožní posouzení takových
rizik.
Je nutné poukázat na význam zpráv a návrhů na změnu nařízení č. 343/2003, jejichž autorem je Komise a jejichž existenci nemůže
členský stát, který má provést přemístění, ponechat bez povšimnutí vzhledem ke své účasti na činnosti Rady Evropské unie,
která je jedním z adresátů těchto dokumentů.
Kromě toho článek 80 SFEU stanoví, že azylová politika a její provádění se řídí zásadou solidarity a spravedlivého rozdělení
odpovědnosti mezi členskými státy, a to i na finanční úrovni. Směrnice 2001/55 představuje příklad této solidarity, ovšem
jak bylo uvedeno na jednání, mechanismy solidarity, které obsahuje, jsou omezeny na zcela výjimečné situace, na které se vztahuje
působnost této směrnice, a sice hromadný příliv vysídlených osob.
Z předchozího vyplývá, že v takových situacích, jako jsou situace dotčené ve věcech v původních řízeních, aby Unie a její
členské státy mohly dodržet své povinnosti týkající se ochrany základních práv žadatelů o azyl, členské státy, včetně vnitrostátních
soudů, nemohou přemístit žadatele o azyl do „příslušného členského státu“ ve smyslu nařízení č. 343/2003, nemohou-li ponechat
bez povšimnutí skutečnost, že systematické nedostatky azylového řízení a podmínek přijímání žadatelů o azyl v tomto členském
státě představují závažné důvody pro domněnku, že žadatel bude vystaven skutečnému riziku nelidského nebo ponižujícího zacházení
ve smyslu článku 4 Listiny.
Pokud jde o otázku, zda členský stát, který nemůže přemístit žadatele o azyl do členského státu označeného za „příslušný“
v souladu s nařízením č. 343/2003, je povinen přezkoumat žádost sám, je třeba připomenout, že kapitola III tohoto nařízení
uvádí několik kritérií a podle čl. 5 odst. 1 uvedeného nařízení se tato kritéria uplatňují v pořadí, v jakém jsou uvedena
v této kapitole.
Nelze-li přemístit žadatele do Řecka, je-li tento stát označen podle kritérií kapitoly III tohoto nařízení za příslušný členský
stát, přísluší členskému státu, který měl toto přemístění provést, aby s výhradou možnosti posoudit žádost sám, uvedené v čl. 3
odst. 2 nařízení č. 343/2003, pokračoval v přezkumu kritérií uvedené kapitoly za účelem ověření, zda některé z dále uvedených
kritérií umožňuje označit jiný členský stát za příslušný k posouzení žádosti o azyl.
Podle článku 13 nařízení č. 343/2003, pokud nemůže být na základě kritérií vyjmenovaných v tomto nařízení určen členský stát
příslušný k posouzení žádosti o azyl, je k tomuto posouzení příslušný první členský stát, ve kterém byla žádost o azyl podána.
Je však třeba, aby členský stát, v němž se žadatel o azyl nachází, dbal na to, aby nezhoršoval situaci, kdy jsou porušována
základní práva tohoto žadatele, postupem určování příslušného členského státu, který by byl nepřiměřeně dlouhý. V případě
potřeby mu přísluší, aby v souladu s podmínkami stanovenými v čl. 3 odst. 2 nařízení č. 343/2003 posoudil žádost sám.
Jak uvedla generální advokátka v bodě 131 svého stanoviska ve věci C‑411/10, z výše uvedeného vyplývá, že použití nařízení
č. 343/2003 na základě nevyvratitelné domněnky, že základní práva žadatele o azyl budou v členském státě primárně příslušném
k posouzení jeho žádosti dodržována, je neslučitelné s povinností členských států vykládat a uplatňovat nařízení č. 343/2003
v souladu se základními právy.
Kromě toho, jak zdůraznil N. S., kdyby nařízení č. 343/2003 stanovilo nevyvratitelnou domněnku dodržování základních práv,
bylo by o něm samotném možno mít za to, že zpochybňuje záruky směřující k ochraně a dodržování základních práv ze strany Unie
a jejích členských států.
Tak by tomu bylo zejména u ustanovení, podle něhož určité státy představují „bezpečné státy“, pokud jde o dodržování základních
práv, kdyby toto ustanovení mělo být vykládáno tak, že zakládá nevyvratitelnou domněnku, nepřipouštějící jakýkoliv důkaz opaku.
V tomto ohledu je třeba uvést, že článek 36 směrnice 2005/85, týkající se pojetí evropských bezpečných třetích zemí, v odst. 2
písm. a) a c) stanoví, že třetí zemi lze považovat za bezpečnou, pouze pokud nejenom ratifikovala Ženevskou úmluvu a EÚLP,
ale rovněž dodržuje jejich ustanovení.
Taková formulace znamená, že prostá ratifikace úmluv státem nemůže vést k uplatnění nevyvratitelné domněnky dodržování těchto
úmluv ze strany uvedeného státu. Stejná zásada platí jak pro členské státy, tak pro třetí státy.
Za těchto podmínek je třeba domněnku, uvedenou v bodě 80 tohoto rozsudku, ze které vychází právní úprava v dané oblasti, že
s žadateli o azyl bude zacházeno v souladu s lidskými právy, považovat za vyvratitelnou.
S ohledem na tyto skutečnosti je třeba na položené otázky odpovědět tak, že unijní právo brání uplatnění nevyvratitelné domněnky,
podle níž členský stát, jejž čl. 3 odst. 2 nařízení č. 343/2003 označuje za příslušný, dodržuje základní unijní práva.
Článek 4 Listiny musí být vykládán v tom smyslu, že členské státy, včetně vnitrostátních soudů, nemohou přemístit žadatele
o azyl do „příslušného členského státu“ ve smyslu nařízení č. 343/2003, nemohou-li ponechat bez povšimnutí skutečnost, že
systematické nedostatky azylového řízení a podmínek přijímání žadatelů o azyl v tomto členském státě představují závažné a prokazatelné
důvody pro domněnku, že žadatel bude vystaven skutečnému riziku nelidského nebo ponižujícího zacházení ve smyslu tohoto ustanovení.
Nelze-li přemístit žadatele do jiného členského státu Unie, je-li tento stát označen podle kritérií kapitoly III tohoto nařízení
za příslušný členský stát, přísluší členskému státu, který měl toto přemístění provést, aby s výhradou možnosti posoudit žádost
sám, uvedené v čl. 3 odst. 2 nařízení č. 343/2003, pokračoval v přezkumu kritérií uvedené kapitoly za účelem ověření, zda
některé z dále uvedených kritérií umožňuje označit jiný členský stát za příslušný k posouzení žádosti o azyl.
Je však třeba, aby členský stát, v němž se žadatel o azyl nachází, dbal na to, aby nezhoršoval situaci, kdy jsou porušována
základní práva tohoto žadatele, postupem určování příslušného členského státu, který by byl nepřiměřeně dlouhý. V případě
potřeby mu přísluší, aby v souladu s podmínkami stanovenými v čl. 3 odst. 2 nařízení č. 343/2003 posoudil žádost sám.

K páté otázce ve věci C‑411/10
Podstatou páté otázky Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) ve věci C‑411/10 je, zda rozsah ochrany přiznané
osobě, na kterou se vztahuje nařízení č. 343/2003, obecnými zásadami unijního práva, a konkrétně právy stanovenými Listinou
v článku 1, týkajícím se lidské důstojnosti, článku 18, týkajícím se práva na azyl, a článku 47, týkajícím se práva na účinnou
právní ochranu, je širší než ochrana přiznaná článkem 3 EÚLP.
Podle Komise má odpověď na tuto otázku umožnit identifikaci ustanovení Listiny, jejichž porušení ze strany příslušného členského
státu povede k sekundární příslušnosti členského státu, který má rozhodnout o přemístění.
I když Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) v předkládacím usnesení výslovně neodůvodnil, proč je pro vydání
jeho rozsudku odpověď na tuto otázku nezbytná, text tohoto usnesení umožňuje domnívat se, že tuto otázku vysvětluje rozhodnutí
ze dne 2. prosince 2008, K. R. S v. Spojené království, dosud nezveřejněné ve
Sbírce rozsudků a rozhodnutí
, v němž Evropský soud pro lidská práva posoudil jako nepřípustnou stížnost pro porušení článků 3 a 13 EÚLP v případě, kdy
je navrhovatel přemístěn Spojeným královstvím do Řecka. Některé zúčastněné strany před Court of Appeal (England & Wales) (Civil
Division) poukazovaly na to, že ochrana základních práv vyplývajících z Listiny je širší než ochrana vyplývající z EÚLP, a zohlednění
Listiny mělo vést k tomu, že bude vyhověno jejich návrhu neprovést přemístění žalobce v původním řízení do Řecka.
Od vydání předkládacího rozhodnutí Evropský soud pro lidská práva své stanovisko s ohledem na nové důkazy přehodnotil a ve
výše uvedeném rozsudku M. S. S. v. Belgie a Řecko rozhodl nejen, že Řecká republika porušila článek 3 EÚLP z důvodu podmínek
zadržení a životních podmínek navrhovatele v Řecku, jakož i článek 13 EÚLP ve spojení s uvedeným článkem 3 z důvodu nedostatků
azylového řízení v případě navrhovatele, ale rovněž, že Belgické království porušilo článek 3 EÚLP, jelikož vystavilo žalobce
rizikům souvisejícím s nedostatky azylového řízení v Řecku a podmínkám zadržení a životním podmínkám odporujícím tomuto článku.
Jak vyplývá z bodu 106 tohoto rozsudku, členský stát by porušil článek 4 Listiny, kdyby za okolností popsaných v bodě 94 tohoto
rozsudku přemístil žadatele o azyl do členského státu příslušného ve smyslu nařízení č. 343/2003.
Nezdá se, že by články 1, 18 a 47 Listiny mohly vést k jiné odpovědi, než je odpověď daná na druhou až čtvrtou otázku a šestou
otázku ve věci C‑411/10, jakož i na obě otázky ve věci C‑493/10.
Na pátou otázku položenou ve věci C‑411/10 je tedy třeba odpovědět tak, že články 1, 18 a 47 Listiny nevedou k jiné odpovědi,
než je odpověď daná na druhou až čtvrtou otázku a šestou otázku ve věci C‑411/10, jakož i na obě otázky ve věci C‑493/10.

K sedmé otázce ve věci C‑411/10
Podstatou sedmé otázky Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) ve věci C‑411/10 je, zda v rozsahu, v němž se předchozí
otázky týkají povinností Spojeného království, má na odpovědi dané na druhou až šestou otázku vliv protokol (č. 30).
Jak připomněl EHRC, tato otázka vychází ze stanoviska Secretary of State před High Court of Justice (England & Wales), Queen´s
Bench Division (Administravite Court), podle něhož se ustanovení Listiny na Spojené království nevztahují.
I když Secretary of State toto stanovisko před Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) již nezastával, je třeba
připomenout, že protokol (č. 30) v článku 1 stanoví, že Listina nerozšiřuje možnost Soudního dvora ani jakéhokoliv soudu Polské
republiky či Spojeného království shledat, že právní a správní předpisy, zvyklosti nebo postupy Polské republiky či Spojeného
království nejsou v souladu se základními právy, svobodami nebo zásadami, které Listina potvrzuje.
Jak uvedla generální advokátka zejména v bodech 169 a 170 svého stanoviska ve věci C‑411/10, ze znění tohoto ustanovení vyplývá,
že protokol (č. 30) nezpochybňuje použitelnost Listiny ve Spojeném království nebo Polsku, což potvrzují body odůvodnění uvedeného
protokolu. Podle třetího bodu odůvodnění protokolu (č. 30) tak článek 6 SEU stanoví, že Listina musí být uplatňována a vykládána
soudy Polské republiky a Spojeného království přísně v souladu s vysvětleními uvedenými v tomto článku. Kromě toho podle šestého
bodu odůvodnění uvedeného protokolu Listina potvrzuje práva, svobody a zásady uznávané Unií a tato práva zviditelňuje, avšak
netvoří nová práva nebo nové zásady.
Za těchto podmínek čl. 1 odst. 1 protokolu (č. 30) ozřejmuje článek 51 Listiny, týkající se oblasti použití Listiny, a jeho
účelem není osvobodit Polskou republiku a Spojené království od povinnosti dodržovat ustanovení Listiny, ani bránit soudu
některého z těchto členských států, aby dbal na dodržování těchto ustanovení.
Vzhledem k tomu, že práva dotčená ve věcech v původních řízeních nejsou součástí hlavy IV Listiny, není namístě rozhodovat
o výkladu čl. 1 odst. 2 protokolu (č. 30).
Na sedmou otázku ve věci C‑411/10 je tedy třeba odpovědět tak, že v rozsahu, v němž se předchozí otázky týkají povinností
Spojeného království, nemá zohlednění protokolu (č. 30) vliv na odpovědi dané na druhou až šestou otázku ve věci C‑411/10.

K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
1)
Rozhodnutí přijaté členským státem na základě čl. 3 odst. 2 nařízení Rady (ES) č. 343/2003 ze dne 18. února 2003, kterým se
stanoví kritéria a postupy pro určení členského státu příslušného k posuzování žádosti o azyl podané státním příslušníkem
třetí země v některém z členských států, zda posoudí žádost o azyl, není-li podle kritérií stanovených v kapitole III tohoto
nařízení příslušný, pro účely článku 6 SEU nebo článku 51 Listiny základních práv Evropské unie uplatňuje unijní právo.
2)
Unijní právo brání uplatnění nevyvratitelné domněnky, podle níž členský stát, jejž čl. 3 odst. 2 nařízení č. 343/2003 označuje
za příslušný, dodržuje základní práva Evropské unie.
Článek 4 Listiny základních práv Evropské unie musí být vykládán v tom smyslu, že členské státy, včetně vnitrostátních soudů,
nemohou přemístit žadatele o azyl do „příslušného členského státu“ ve smyslu nařízení č. 343/2003, nemohou-li ponechat bez
povšimnutí skutečnost, že systematické nedostatky azylového řízení a podmínek přijímání žadatelů o azyl v tomto členském státě
představují závažné a prokazatelné důvody pro domněnku, že žadatel bude vystaven skutečnému riziku nelidského nebo ponižujícího
zacházení ve smyslu tohoto ustanovení.
Nelze-li přemístit žadatele do jiného členského státu Evropské unie, je-li tento stát označen podle kritérií kapitoly III
tohoto nařízení za příslušný členský stát, přísluší členskému státu, který měl toto přemístění provést, aby s výhradou možnosti
posoudit žádost sám, uvedené v čl. 3 odst. 2 nařízení č. 343/2003, pokračoval v přezkumu kritérií uvedené kapitoly za účelem
ověření, zda některé z dále uvedených kritérií umožňuje označit jiný členský stát za příslušný k posouzení žádosti o azyl.
Je však třeba, aby členský stát, v němž se žadatel o azyl nachází, dbal na to, aby nezhoršoval situaci, kdy jsou porušována
základní práva tohoto žadatele, postupem určování příslušného členského státu, který by byl nepřiměřeně dlouhý. V případě
potřeby mu přísluší, aby v souladu s podmínkami stanovenými v čl. 3 odst. 2 nařízení č. 343/2003 posoudil žádost sám.
3)
Články 1, 18 a 47 Listiny základních práv Evropské unie nevedou k jiné odpovědi.
4)
V rozsahu, v němž se předchozí otázky týkají povinností Spojeného království Velké Británie a Severního Irska, nemá zohlednění
protokolu (č. 30) o uplatňování Listiny základních práv Evropské unie v Polsku a ve Spojeném království vliv na odpovědi dané
na druhou až šestou otázku ve věci C‑411/10.
Podpisy.
*
Jednací jazyk: angličtina.